Harald Guntlieb, mladý muž německé národnosti, přijel na Island, aby se zapsal ke studiu na katedře historie. Ačkoli jej jeho extravagantní piercing i netradiční zájmy zdaleka neřadí mezi nenápadné zjevy, to, čím nakonec šokuje celou univerzitu, nečeká opravdu nikdo. Na profesora, poklidně kráčejícího ke kopírce, vypadne ze dveří Haraldova mrtvola!

A aby toho nebylo málo, ještě ke všemu je odporně zohavená. Zavražděnému někdo vydloubl oči a do jeho těla vyřezal záhadný krvavý symbol.

Z vraždy je vzápětí obviněn Haraldův známý a příležitostný distributor drog, ale bohatá rodina zavražděného v jeho vinu nevěří. Proto vyšle na Island bývalého kriminalistu Matthiase a najme islandskou právničku Tóru, aby na vlastní pěst vypátrali pravdu. Ukáže se, že Harald založil spolek, v němž se praktikovala magie, a vášnivě studoval islandské čarodějnické procesy. Postupně vycházejí najevo další podivné stránky Haraldovy osobnosti stejně jako jeho neutěšené rodinné zázemí, skrývající mnoho hořkosti, vin a nedorozumění.

Matthiase s Tórou zavede jejich pátrání nejen mezi členy magického kruhu, ale i do vzdálené minulosti, odkud se vynořuje a zase mizí zlověstný, několik set let starý rukopis. Zdá se, že v Haraldově životě hrál tak důležitou roli, že se mohl stejnou měrou podílet i na jeho násilné smrti.

Kdo ji ale má skutečně na svědomí a co všechno tomu předcházelo, musí tahle sympatická dvojice teprve odhalit…

Yrsa Sigurđardóttir

POSLEDNÍ RITUÁL

Prolog

Správce Tryggvi se s údivem rozhlédl kolem sebe. Co to bylo? Štěbetáním uklízeček pronikal z útrob budovy podivný zvuk. Zprvu byl tlumený, ale postupně zněl čím dál tím zřetelněji. „Pssst,“ umlčel Tryggvi uklízečky a nastražil uši. Zeny si vyměnily vykulené pohledy a dvě z nich se pokřižovaly. Správce odložil hrnek s kávou a vykročil směrem k chodbě.

Než uklízečky dorazily do práce, vychutnával si Tryggvi samotu. Poklidně čekal u kávovaru na svůj ranní životabudič. ženské tu měly být každou chvíli. Byl správcem budovy katedry historie už přes třicet let a za tu dobu se toho tady nemálo změnilo. Kdysi byly všechny uklízečky Islanďanky a rozuměly každému jeho slovu. Nyní jim musel zadávat úkoly posunky a příkazy udílel polopatě.

Všechny to byly imigrantky, a než do budovy začali proudit

studenti a pedagogové, připadal si jako někde na Bahamách nebo v Manile.

Když byla káva hotová, poodešel Tryggvi s kouřícím šálkem v ruce k oknu liduprázdné budovy, vyhlédl ven a prohlížel si univerzitní areál zapadaný sněhem. Byla třeskutá zima a bílá pokrývka se třpytila. V budově vládlo naprosté ticho. Tryggvimu to připomnělo, že oslavy narození Spasitele už jsou za dveřmi, a zatetelil se radostí. Všiml si, že na parkovišti před budovou zastavuje auto. A vánoční nálada je v háji, pomyslel si. Pozoroval muže, který vystoupil z vozu, zabouchl dveře a vydal se k budově.

Tryggvi pustil záclonu a poodstoupil od okna.

Zdálky slyšel, jak příchozí otevírá dveře. Ze všech profesorů, docentů, lektorů a sekretářek vycházel Tryggvi nejhůř právě s tímhle člověkem. Jmenoval se Gunnar Gestvík a neustále si na správce stěžoval. Tryggvi nemohl vystát jeho samolibou nadutost a v jeho přítomnosti se vždycky cítil nesvůj. Na začátku semestru tento profesor historie obvinil uklízečky z toho, že mu ukradly starý, na stroji psaný článek o osídlení Islandu irskými poustevníky.

Naštěstí se pak článek našel a celá záležitost vyšuměla doztracena. Od té doby Tryggvi nejenže profesora nesnášel, ale přímo jím pohrdal. Proč by proboha asijské uklízečky kradly nějaký zatracený článek o irských mniších? Tryggvi sám neměl o profesorovy výplody sebemenší zájem. Měl Gestvíkovi za zlé, že zaútočil na bezbranné.

Když Gestvíka jmenovali vedoucím katedry, nebyl z toho Tryggvi nijak nadšený. Však s ním také nový vedoucí začal okamžitě probírat nejrůznější změny, které považoval za nutné. Mimo jiné požadoval, aby uklízečky byly při práci zticha. Tryggvi se tomu domýšlivci marně pokoušel vysvětlit, že jejich řeči nikoho neruší, protože když pracují, v budově stejně nikdo nebývá. Pochopitelně kromě Gunnara Gestvíka. Proč jenom musí chodit do kanceláře každé ráno dokonce ještě dřív, než začínají jezdit autobusy? Tolik práce snad nemá. že by lidé byli celí žhaví, aby dostali nejčerstvější zprávy o irských poustevnících? To sotva.

Gestvíkův požadavek, aby Tryggvi nařídil uklízečkám při práci mlčet, zůstal nevyslyšen, Tryggvi nevěděl, jak by jim to měl říct, a navíc se mu do toho prostě ani dost málo nechtělo. Přestože ho jazyková bariéra tu a tam docela štvala, radost ze života, která tyto tvrdé pracantky nikdy neopouštěla, mu přirostla k srdci.

Toho rána se uklízečky chovaly stejně jako obvykle.

Společně přišly do malé kuchyňky a unisono se silným přízvukem pozdravily. Jako vždy se to neobešlo bez mohutného chichotání. Tryggvi se ani tentokrát neubránil úsměvu. Stál opodál a sledoval, jak si ženy svlékají pestrobarevné svršky. Den jako každý jiný. Teď to ale vypadalo, že nabere nečekaný směr.

Tryggvi se protáhl hloučkem ke dveřím na chodbu.

Slyšel, jak ten podivný zvuk přerůstá z úpění v řev.

Nerozeznal ani, jestli ho vydává muž nebo žena. Dokonce si nebyl jistý, zdaje to vůbec lidský hlas. Bylo by možné, aby se do budovy dostalo nějaké zvíře a zranilo se? Neměl čas, aby myšlenku dovedl do konce, protože teď se k řevu přidal ohlušující rachot, jako by se něco hroutilo a tříštilo. Tryggvi spěchal chodbou a neustále přidával do kroku. Zdálo se, že zvuk přichází z horního patra, a tak bleskově zahnul ke schodišti a cestou nahoru bral schody po dvou. Zeny, které ho do jedné následovaly, už začínaly naříkat.

Bylo zřejmé, že řev se nese z kanceláří katedry historie.

Tryggvi se dal do běhu a houf uklízeček mu byl v patách.

Rozrazil dveře nouzového východu vedoucí na chodbu ke kancelářím a zarazil se, ženy se za ním nahrnuly jedna za druhou. Tryggvi zíral před sebe.

Byl jako v transu. Ani ne tak z knihovny zřícené na podlahu, ani z vedoucího katedry klečícího na všech čtyřech na hromadě knih v chodbě. Zíral na mrtvolu, která ležela uvnitř a napůl trčela z malé místnůstky, ve které stávaly kopírky. Tryggvi cítil, jak se mu zvedá žaludek. Co mají propánajána znamenat ty klapky na očích? Co to má mrtvola namalovaného na hrudi? A jazyk, co to s ním jenom je?

Zeny Tryggvimu nakukovaly přes rameno a on cítil, jak ho tahají za košili. Snažil se z jejich sevření vymanit, ale marně. Vedoucí katedry tápal rukama před sebou, jako by prosil o pomoc. Vypadal úplně pominuty strachy, jednou rukou se držel za srdce, ve tváři byl popelavý. Vzápětí se

převalil na stranu. Tryggvi odolal pokušení sebrat ženské a vyběhnout ven. Udělal krok dopředu. Zeny podnikly zuřivý pokus odvléct ho odtamtud pryč, ale on je setřásl. Posunul se blíž ke Gestvíkovi, který vypadal, že se mu snaží cosi sdělit.

Nesouvislé mumlání řinoucí se z profesorových úst nedávalo Tryggvimu kloudný smysl. Pochopil však tolik, že mrtvola, musela to být mrtvola, žádný živý člověk takhle nevypadá!, se na Gestvíka svalila, když otevřel dveře do kumbálu s kopírkami. Tryggvi bezděky zabloudil očima dolů k hrůzným lidským ostatkům.

Panebože! Ty černé klapky na očích vůbec žádné klapky nebyly.

6. prosince 2005

Kapitola první

Tóra Gudmundsdóttir si ve spěchu smetla z nohavice kroužek medových Cheerios, a než vešla do advokátní kanceláře, trošku se upravila. Nevedla si zrovna nejhůř.

Ranní muka, kdy musela vypravit šestiletou dceru a šestnáctiletého syna včas do školy, úspěšně zvládla. Dcerka právě zničehonic odmítala chodit v růžovém, což by nebyl žádný problém, kdyby ovšem prakticky všechno její oblečení nemělo jako na potvoru růžovou barvu. Syn byl naopak ochoten nosit celý rok stejné obnošené šatstvo za předpokladu, že někde na něm bude natištěná lebka. Hlavně ale pro něj byl přímo heroický výkon vůbec se po ránu probudit. Při pomyšlení na děti si Tóra povzdychla.

Vychovávat sama dva potomky nebylo snadné. To ale nebývalo ani tehdy, když ještě byla vdaná. Rozdíl byl v tom, že tehdy k ranním povinnostem patřila navíc hádka s manželem. Uvědomila si, že to už je minulost, a rázem se jí zvedla nálada. Když otvírala dveře kanceláře, na rty se jí vkradl úsměv.

„Dobrý den,“ pozdravila zvesela.

Sekretářka na pozdrav neodpověděla, místo toho se jen zatvářila kysele. Nespustila oči z obrazovky a nepřestala smýkat myší. Kakabus jeden, pomyslela si Tóra. V duchu už

asi posté zanadávala na patálie, které jim tahle nerudná ženská působí. Firma její vinou bezpochyby přišla o nejednu zakázku. Tóra si nevzpomínala na jediného zákazníka, který by si na tuhle slečnu nestěžoval. Nejenže byla nezdvořilá, ale byla také kromobyčejně nepřitažlivá. Nevadilo ani tak, že byla dost korpulentní, jako spíš její absolutní nezájem o to, jak vypadá. Navíc bývala na všechno a na všechny věčně naštvaná. Jakoby z čiré podlosti tomu ještě nasadili korunu její rodiče, když jí vybrali jméno Bela. Kéž by tak sama chtěla dát výpověď! Zdálo se, že u firmy není ani trochu spokojená a že ji práce nebaví. Ne že by si snad Tóra dokázala představit práci, při níž by tahle holka alespoň trochu pookřála. Vyhodit ji ale nemohli.

Když Tóra a Bragi, starší a zkušenější spolumajitel firmy, před lety spojili síly a otevřeli společnou advokátní kancelář, okouzlily je zdejší nebytové prostory natolik, že ustoupili pronajímateli a nechali v nájemní smlouvě klauzuli, která zaručovala jeho dceři místo sekretářky. To ovšem ještě nemohli tušit, k čemu se upsali. Dívka se pyšnila skvělým doporučením od realitní kanceláře, která si prostory pronajímala před nimi. Nyní byla Tóra přesvědčená o tom, že realitka se z těchto úžasných prostor v malebné ulici Skólavórdustígur odstěhovala jedině proto, aby se

zbavila tohohle nemehla. Majitelé se nyní jistě mohou smíchy potrhat nad doporučením, které Tóra a Bragi ochotně spolkli i s chlupy. Tóra věřila, že případný soudní proces s realitní kanceláří by mohl vést ke zrušení klauzule na základě toho, že doporučení bylo nadmíru pochybné. Tím by ale vzalo zasvé i ono jakés takés dobré jméno, které si vybudovali. Kdo by se asi tak obrátil na advokátní kancelář, která se mimo jiné specializuje na smluvní právo, a přitom zpacká vlastní smlouvu? A i kdyby se nakrásně dokázali Bely zbavit, spolehlivou sekretářku aby člověk pohledal.

„Někdo volal,“ zamumlala Bela přilepená k monitoru počítače.

Tóra si právě uklízela bundu na věšák a udiveně vzhlédla. ‚Jo?“ odvětila a s chabou nadějí v hlase dodala: „Máš tušení, kdo to byl?“

„Ne. Mám dojem, že mluvil německy. Každopádně jsem mu nerozuměla.“

„Řekl alespoň, že zavolá znovu?“

„To nevím. Zavěsila jsem. Omylem.“

„Kdyby ten pán čirou náhodou zase volal, přestože jsi mu práskla telefonem, mohla bys ho laskavě přepojit ke mně? Studovala jsem v Německu a německy umím.“

„Uhmmm,“ zabručela Bela. Pokrčila rameny. „Možná to nebyla němčina. Taky to mohla být ruština. A byla to ženská. Teda myslím. Anebo klidně chlap.“

„Belo, ať už zavolá kdokoli, chlap, ženská nebo třeba pes a bude mluvit jakýmkoli jazykem, německy, rusky nebo řecky, přepoj mi ho, prosím tě. Jasný?“ Tóra nečekala na odpověď, však se také žádná ani čekat nedala, a raději šla rovnou do své skromně zařízené kanceláře. Posadila se a zapnula počítač. Tentokrát na stole nevládl obvyklý chaos.

Předchozího dne strávila hodinu tříděním papírů k vyřízení, které se jí za uplynulý měsíc nastřádaly. Nejprve vymazala nevyžádanou elektronickou poštu a vtípky od přátel a známých. Zbývaly tři vzkazy od klientů, jeden od kamarádky Laufey s předmětem Pojďme o víkendu zapařit a nakonec jeden z banky. Do háje. Natuty překročila limit.

Kontokorent určitě přepískla taky. Rozhodla se, že pro jistotu nebude žádnou poštu otevírat.

Zazvonil telefon.

„Advokátní kancelář Centrum. Tóra.“

„Guten Tag. Frau Gudmundsdóttir?“

„Guten Tag.“ Tóra šátrala po tužce a papíru. Vysoká němčina. Rychle si připomněla, že tu paní musí vždy oslovovat „Sie“.

Tóra pevně semkla víčka a zadoufala, že si vystačí s jazykovými znalostmi, které si obstojně osvojila během studia práv na berlínské univerzitě. Dávala si co nejvíc záležet na výslovnosti. „Co pro vás můžu udělat?“

„Jmenuji se Amelia Guntliebová. Odkázal mě na vás profesor Anderheiss.“

„Ano, studovala jsem u něj v Berlíně.“ Tóra doufala, že se vyjádřila správně. Slyšela, že její německá výslovnost už

není, co bývala. Island neskýtal mnoho příležitostí k procvičování německé konverzace.

„Ano.“ Po nepříjemné pauze žena pokračovala. „Můj syn byl zavražděn. Potřebujeme s manželem pomoc.“

Tóra se snažila uvažovat rychle. Guntliebová?

Nejmenoval se Guntlieb ten německý student, kterého našli mrtvého na univerzitě tady v Reykjavíku?

„Haló?“ Zdálo se, že žena si není jistá, jestli je Tóra stále ještě na drátě.

Pospíšila si s odpovědí: ‚Ano, promiňte. Váš syn. Stalo se to tady na Islandu?“

„Ano.“

„Mám dojem, že vím, o které vraždě mluvíte, musím se ale přiznat, že jsem se o tom doslechla jen z médií. Jste si jistá, že chcete mluvit právě se mnou?“

„To doufám. Nejsme spokojeni s policejním vyšetřováním.“

„Jak to?“ podivila se Tóra. Měla za to, že policie ten případ vyřešila přímo znamenitě. Do tří dnů po té děsivé vraždě vraha zatkli. „Víte přece, že zadrželi podezřelého, ne?“

„Ano, to je nám známo. Nejsme ale přesvědčeni, že ten muž je vinen.“

„Proč ne?“ zeptala se Tóra nevěřícně.

„Prostě o tom nejsme přesvědčeni. Víc vám k tomu neřeknu.“ žena si zdvořile odkašlala. „Chceme, aby ten případ přešetřil někdo jiný, někdo nestranný. Někdo, kdo umí německy.“ Ticho. „Jistě chápete, jak je to pro nás těžké.“ Opět ticho. „Harald byl náš syn.“

Tóra ztlumila hlas a mluvila pomaleji. Chtěla tak vyjádřit soucit. „Ano, to dobře chápu. Sama mám syna.

Neumím si představit, jaký smutek teď s manželem prožíváte, ale chci vám vyjádřit tu nejupřímnější soustrast.

Nejsem si ovšem jistá, že vám budu moct být nápomocná.“

„Děkuji vám za vaše vřelá slova.“ ženin hlas zněl ledově. „Profesor Anderheiss tvrdí, že máte právě ty vlastnosti, které hledáme. Řekl, že jste tvrdohlavá, rozhodná a že se jen tak nedáte.“ Ticho. Tóru hned napadlo, že se Anderheiss prostě jen styděl označit ji rovnou za drzou.

žena pokračovala. „A také jste prý chápavá. Pan profesor je dobrý přítel naší rodiny a my mu důvěřujeme. Byla byste ochotná tento úkol přijmout? Bohatě vám zaplatíme.“ Pak uvedla jistou finanční částku.

Byla to astronomická suma a nezáleželo na tom, jestli v ní byla započítaná daň z přidané hodnoty nebo ne. Víc než o polovinu vyšší hodinová taxa, než jakou si Tóra běžně účtovala. Navíc jí žena nabídla bonus v případě, že vyšetřování povede k zatčení jiného člověka než toho, který právě sedí ve vazbě. Bonus byl vyšší než celý Tóřin roční

plat. „Co si od toho slibujete, když mi nabízíte tolik peněz?

Já nejsem žádný soukromý detektiv.“

„Hledáme někoho, kdo může případ znovu projít, prozkoumat důkazní materiál a zhodnotit závěr policejního vyšetřování.“ Než se žena opět dala do řeči, udělala další pauzu. „Policie se s námi odmítá bavit. Jde nám to na nervy.“

Zavraždí jim syna a komunikovat s policií jim jde na nervy, pomyslela si Tóra. „Rozmyslím si to. Dejte mi, prosím, telefonní číslo, kde vás zastihnu.“

Jistě.“ žena jí nadiktovala číslo. „Nerozmýšlejte se moc dlouho, prosím. Jestli se neozvete ještě dnes, obrátím se na někoho jiného.“

„Nemějte obavy. Dám vám vědět co nejdřív.“

„Ještě jedna věc, paní Gudmundsdóttir.

„Ano?“

„Máme jednu podmínku.“

„A to?“

žena si odkašlala. „O všem, na co přijdete, se chceme dozvědět jako první. Ať už to bude důležité, nebo ne.“

„Než se začneme dohadovat o podrobnostech, musím se nejdřív rozhodnout, jestli vám vůbec mohu být k něčemu užitečná.“

Rozloučily se a Tóra zavěsila. Skvělé, začala den tím, že dovolila, aby se s ní jednalo jako se služkou. A překročila

limit v bance. A kontokorent taky. Znovu zazvonil telefon.

Tóra ho zvedla.

„Dobrý den, tady autoservis. Tak to bohužel vypadá trochu hůř, než jsme si mysleli.“

„Má to auto ještě nějakou naději?“ zeptala se Tóra naštvaně. Když si chtěla předchozího dne vyřídit v polední pauze nějaké pochůzky, umanulo si, že nebude startovat.

Podnikla několik pokusů o domluvu, ale marně. Nakonec to musela vzdát a nechat vůz odtáhnout do servisu.

Automechanikovi se jí zželelo, a do té doby, než bude její auto opravené jí půjčil zchátralou ojetinu. Ta stará kraksna byla ze všech stran oblepená reklamami na Bibbiho autoservis a podlaha pod zadním sedadlem i sedadlo spolujezdce se utápěly pod nánosem všelijakých krámů, hlavně obalů od náhradních dílů a prázdných plechovek od coca-coly. Tóra jí ovšem musela vzít zavděk, protože bez auta nemohla existovat.

„Naději? Slabou.“ Hlas zněl nezúčastněně. „Taky to trochu poleze do peněz.“ Následovala litanie plná výrazů ze světa autooprav, kterým Tóra pramálo rozuměla. Oproti tomu částka, kterou mechanik projev zakončil, žádné další vysvětlování nepotřebovala.

„Děkuju vám. Tak ho opravte.“

Zavěsila. Několik minut zamyšleně sledovala telefon.

Vánoce byly za dveřmi a s nimi neodmyslitelné výdaje, výzdoba, výdaje, dárky, výdaje, oslavy, výdaje, rodinné

sešlosti, výdaje a, světe div se, další výdaje. Ne že by v advokátní kanceláři měli zrovna práce nad hlavu. Kdyby tenhle německý případ vzala, měla by konečně pořádnou práci. Navíc by tak vyřešila svoje finanční problémy. Mohla by si dokonce vyjet s dětmi na dovolenou. Určitě by se přece našlo místo, kde by se líbilo šestileté holčičce, šestnáctiletému klukovi a šestatřicetileté ženě. Dokonce by ještě mohla pozvat nějakého šestadvacetiletého muže, aby jim dělal společnost a poměr obou pohlaví se vyrovnal.

Zdvihla sluchátko.

Nezvedla to paní Guntliebová, nýbrž služebná. Tóra ji požádala, aby zavolala paní domu, a vzápětí bylo slyšet, jak se blíží něčí kroky; podpatky zřejmě klapaly po dlaždicích na podlaze. V telefonu se ozval mrazivý hlas.

„Zdravím vás, paní Guntliebová. Tady Tóra Gudmundsdóttir z Islandu.“

„Ano.“ Po krátkém tichu bylo jasné, že víc toho žena prozatím neřekne.

„Rozhodla jsem se, že vám pomůžu.“

„Dobře.“

„Kdy mám začít?“

„Hned. Objednala jsem stůl v restauraci, můžete si u oběda o té věci promluvit s Matthiasem Reichem. Pracuje pro mého muže. Právě teď je na Islandu a na rozdíl od vás má s vyšetřováním zločinů zkušenosti. Bude vás o celé záležitosti blíže informovat.“

Tón slov „na rozdíl od vás“ zněl přinejmenším stejně vyčítavě, jako kdyby Tóra dorazila na oslavu narozenin malého dítěte namol opilá. Přešla to bez komentáře. „Ano, rozumím. Musím ale znovu zdůraznit, že si nejsem jistá, jestli vám vůbec k něčemu budu dobrá.“

„To uvidíme. Matthias přinese připravenou smlouvu, kterou musíte podepsat. Nespěchejte s tím, v klidu si ji pročtěte.“

Najednou měla Tóra sto chutí poslat tu paničku do háje.

Nabubřelost a aroganci nesnášela. Když si ale představila sebe, děti a šestadvacetiletého šamstra na dovolené, povznesla se nad svou hrdost a zamumlala cosi souhlasného.

„Dostavte se tedy ve dvanáct hodin do hotelu Borg.

Matthias vám řekne pár věcí, o kterých se v novinách nepsalo. Něco z toho by se ani nedalo otisknout.“

Tóře při zvuku ženina hlasu přeběhl mráz po zádech.

Byl příkrý a bezcitný, ale zároveň jakoby zlomený. Zřejmě by tak v téhle situaci mluvil každý. Mlčela.

„Rozuměla jste? Znáte ten hotel?“

Tóra málem vyprskla smíchy. „Ano, myslím, že ho znám. Určitě dorazím.“ Přestože chtěla v té ženě vzbudit pochybnost a zachránit si ztracenou hrdost, Tóra věděla, že ve dvanáct hodin bude v hotelu Borg. Zaručeně.

Kapitola druhá

Tóra se podívala na hodinky a odložila spis, na kterém právě pracovala. Zase si jeden klient odmítal přiznat, že jeho případ je beznadějný. Byla sama se sebou spokojená, stihla dodělat pár drobných věcí, a tak měla čas na schůzku s panem Reichem. Zavolala Bele do recepce.

„Mám schůzku ve městě. Nevím, kdy se vrátím, ale dřív než ve dvě se mnou nepočítej.“ Na druhém konci drátu se ozvalo zabručení. Tóra ho pochopila jako souhlas.

Ježíšmarjá, to je tak těžké prostě říct „ano“?

Popadla peněženku, diář a uložila si je do aktovky. O

případu nevěděla nic víc, než co psaly noviny. Nijak zaujatě ale kauzu nesledovala. Matně si vzpomínala, že se stalo zhruba toto: Někdo zavraždil zahraničního studenta a mrtvolu blíže neurčeným způsobem zohavil. Policie zatkla drogového dealera, ten ale umíněně trval na tom, že je nevinný. Takže zatím Tóra nic moc nevěděla.

Zatímco si oblékala kabát, prohlížela se ve velikém zrcadle. Věděla, jak důležité je udělat na první schůzce

dobrý dojem, zvlášť když se máte seznámit s movitou osobou. Šaty dělají člověka, říkají lidé, kteří si mohou dovolit to nejlepší. A podle jejich bot poznáte je. To nikdy nechápala. Naštěstí si dnes obula docela slušné střevíce a na sobě měla kalhotový kostým, za který by se nemusela stydět žádná vážená právnická. Prsty si pročísla dlouhé světlé vlasy.

Chvíli se prohrabovala v kabelce, až nakonec vylovila rtěnku a chvatně si nalíčila ústa. Nosila ji s sebou pro náhlé případy, jako byl právě tento. Slušela jí a zvedala jí sebedůvěru. Měla to štěstí, že se podobala matce, a ne otci, který kdysi seděl modelem pro obraz Winstona Churchilla.

Nedalo se sice tvrdit, že je přímo krásná či oslnivá, ale díky vysokým lícním kostem a modrým očím mandlového tvaru se dalo klidně říct, že je pohledná. Mohla také děkovat osudu, že postavu zdědila po matčině rodu, díky tomu zůstávala stále štíhlá.

Tóra se rozloučila s kolegy v kanceláři a Bragi za ní v odpověď zavolal: „Hodně štěstí!“ Vyprávěla mu o telefonním rozhovoru s paní Guntliebovou a o nadcházející polední schůzce s jejím zástupcem. Bragiho to velmi zaujalo. Zájem zahraničního klienta o jejich služby považoval za jasnou známku toho, že odvádějí dobrou práci.

Dokonce navrhl, aby si za nicneříkající název kanceláře přidali slovo International nebo Group. Tóra doufala, že Bragi jen žertuje, ale jistá si tím nebyla.

Venku foukal vítr a to ji osvěžilo. Celý listopad byl nezvykle chladný a prozrazoval, že zima bude dlouhá a krutá. Počasí si vybíralo daň za mimořádně teplé léto. Tóře se zdálo, že se islandské podnebí mění, ať už se to dalo přičítat

přirozeným

klimatickým

výkyvům

nebo

skleníkovému efektu. Kvůli svým dětem doufala, že je to spíš to první, ale v hloubi duše věděla, že tomu tak není.

Chránila si tváře kapuci, aby na schůzku nepřišla s omrzlýma ušima. Hotel Borg byl tak blízko, že jet autem ze servisu nestálo za to. Bůh ví, co by si ten Němec pomyslel, kdyby ji viděl, jak tu rozhrkanou káru parkuje před hotelem.

To by ji nezachránily ani ty elegantní střevíčky, na to mohla vzít jed.

Otáčivými dveřmi hotelu prošla ani ne šest minut poté, co opustila svou kancelář.

Tóra se rozhlížela po nádherné hotelové restauraci.

Uvědomila si, že kromě velkých oken obrácených k budově parlamentu a náměstí Austurvóllur není v sále skoro nic, co by jí připomínalo někdejší roky, kdy většinu sobotních večerů trávila s přáteli v hotelovém baru. Často byli všichni pod obraz. Tenkrát si dělala starosti snad jedině s tím, jak se vyjímá její zadek v oblečení, které právě pro ten večer zvolila. Skleníkový efekt by ji zaujal, leda kdyby to byl název kapely.

Němec vypadal asi na čtyřicet. Prkenně seděl na vypolstrované židli a širokými rameny zakrýval krásné

opěradlo. Vlasy mu začínaly prokvétat šedí, což mu dodávalo jisté vážnosti. Působil odměřeným a upjatým dojmem. Měl na sobě šedý oblek a kravatu, která ladila s oblekem a celkovému vzhledu zrovna na pestrosti nepřidávala. Tóra se usmála a doufala, že vypadá jako srdečná žena plná zájmu, a ne jako idiot. Muž vstal a přitom si z klína sejmul ubrousek a odložil ho na stůl.

„Frau Gudmundsdóttir.“ Tvrdá a chladná artikulace.

Potřásli si rukama. „Herr Reich,“ zamumlala Tóra s tak pečlivou německou výslovností, jaké jen byla schopna.

„Říkejte mi prostě Tóro,“ dodala. „Také se to snáz vyslovuje.“

„Prosím, posaďte se,“ vybídl ji muž a sám si taky sedl.

„A pro vás jsem Matthias.“

Tóra si dávala pozor, aby seděla zpříma, a přemítala, co si asi o prkenné dvojici pomyslí ostatní hosté. Snad to, že tu probíhá ustavující schůze spolku pacientů s páteřní dlahou.

„Mohu vám nabídnout něco k pití?“ zeptal se zdvořile muž v němčině. Číšník mu zřejmě rozuměl, protože se obrátil k Tóře a čekal na odpověď.

„Vodu, prosím. Sodovku.“ Vybavila si, že Němci jsou vášniví konzumenti sodovky. Na Islandu si tento nápoj ale také začínal získávat své příznivce, před deseti lety by nikoho, kdo má všech pět pohromadě, nenapadlo platit v restauraci za vodu, když si jí každý může natočit z

kohoutku, co hrdlo ráčí. Kupovat si sodovku bylo ale něco jiného.

„Předpokládám, že jste mluvila s mými zaměstnavateli, přesněji řečeno s paní Guntliebovou?“ zeptal se Matthias Reich, když se číšník vzdálil.

„Ano. Řekla, že bližší informace mi sdělíte vy.“

Němec zaváhal a napil se čiré tekutiny ze své sklenice.

Bublinky prozrazovaly, že i on si dal sodovku. „Shromáždil jsem nějaké materiály a seřadil je pro vás do složky. Můžete si ji odnést a prostudovat později. Několik bodů bych s vámi ale rád probral rovnou, jestli dovolíte.“

„Samozřejmě,“ pospíšila si Tóra s odpovědí. Než mohl Reich pokračovat, spustila: „Chtěla bych se mimo jiné dozvědět víc o lidech, pro které mám pracovat. Pro vyšetřování to asi význam nemá, ale pro mě ano. Paní Guntliebová mi jako odměnu nabídla velmi zajímavou částku. Nechci ale zneužít zármutku rodiny Guntliebových, pokud by to bylo nad jejich finanční možnosti.“

„Nad jejich možnosti to zcela jistě není,“ řekl Reich a usmál se. „Pan Guntlieb je bankovní ředitel a hlavní akcionář bavorské banky Anlagenbestand. Není to velká banka, ale poskytuje služby velkými firmám a zámožným jednotlivcům. žádné starosti, Guntliebovi jsou na tom velmi, velmi dobře.“

„Rozumím,“ přikývla Tóra a pomyslela si, že tím se vysvětluje, proč u nich doma zvedá telefony služka.

„Oproti tomu děti Guntliebovým takové štěstí nepřinesly. Osud jim dopřál čtyři potomky, dva syny a dvě dcery. Starší syn zahynul před deseti lety při autonehodě.

Starší dcera se narodila s vážným postižením a před několika roky na svoji nemoc zemřela. Syna Haralda jim teď zavraždili, takže jim zbyla jen nejmladší dcera, Elisa.

Guntliebovi to nesou dost těžce, jak si jistě dovedete představit.

Tóra přikývla a pak se zdráhavě zeptala: „Co Harald vlastně na Islandu dělal? Myslela jsem, že v Německu o vysoké školy s dobrou katedrou historie není nouze.“

Z Matthiasova jinak kamenného obličeje se dalo vyčíst, že na tuhle otázku se mu neodpovídá snadno. „To vlastně nevím. Zajímal se o sedmnácté století a podle mých informací se zabýval něčím jako komparativními studiemi kontinentální Evropy a Islandu. Přijel sem v rámci jakéhosi programu na výměnu studentů mezi mnichovskou a islandskou univerzitou.“

„O jaké komparativní studie se jednalo? Srovnával formy vlády nebo něco takového?“ chtěla vědět Tóra.

„Ne, věnoval se spíš náboženství.“ Matthias se napil sodovky. „Než budeme pokračovat, měli bychom si možná objednat. Pokynul číšníkovi a ten se zjevil se dvěma jídelními lístky.

Tóra měla dojem, že za jeho spěchem se skrývá něco víc než náhlý nával hladu. „Tak náboženství.“ Zdvihla oči od jídelního lístku. „A o co přesně šlo?“

Matthias položil otevřený lístek na stůl. „O takových věcech se sice při jídle nemluví, ale dřív nebo později bych vám to beztak musel říct. Nejsem si ovšem jistý, zda jeho studijní obor s tou vraždou souvisí.“

Tóra nadzdvihla obočí. „Zkoumal nějakou epidemii?“

zeptala se. Bylo to to jediné, co ji napadlo.

„Ne, epidemii ne.“ Matthias jí hleděl do očí.

„Čarodějnické procesy. Mučení a popravy. Nic sympatického. Harald se o to bohužel enormně zajímal.

Vlastně ten zájem zdědil.“

Tóra pokývala hlavou. „Chápu.“ Ale nechápala ani trochu. „ Co kdybychom to nechali až na potom?“

„To není třeba. Hlavní body jsou v té složce, kterou vám potom předám.“ Matthias opět rozevřel jídelní lístek.

„Později vám také dám několik krabic s jeho věcmi, které nám vrátila policie. Jsou tam podklady k Haraldově dizertaci, v nich všechny potřebné informace naleznete.

Cekáme také, že dostaneme zpátky jeho počítač a další věci, které nám mohou pomoct v pátrání.“

Mlčky studovali nabídku jídel.

„Ryby,“ podotkl Matthias, aniž by vzhlédl. „Jíte tu hodně ryb.“

„Ano, to jíme,“ byla jediná odpověď, která Tóru napadla.

‚Já na ryby nejsem,“ poznamenal.

„Vážně?“ Tóra jídelní lístek zavřela. „Mně chutnají. Asi si dám smaženého platýse.“

Matthias se nakonec rozhodl, že si dá slaný koláč. Když

číšník odkráčel s objednávkou, zeptala se Tóra, proč si rodina myslí, že zatčený muž hledaným vrahem není.

„Z několika důvodů. Za prvé by Harald neztrácel čas hádkou s nějakým drogovým dealerem.“ Matthias se jí díval do očí. „Drogy čas od času bral, o tom se vědělo. Také pil.

Byl mladý. Ale narkoman ani alkoholik nebyl.“

„To samozřejmě záleží na tom, jak narkomana nebo alkoholika definujete,“ namítla Tóra. „Podle mě je opakované užívání drog závislostí.“

„O zneužívání drog něco vím.“ Matthias se odmlčel, ale vzápětí rychle dodal: „Ne z vlastní zkušenosti, ale z práce.

Harald narkoman nebyl, bezpochyby by se jím dřív nebo později stal, ale ve chvíli, kdy ho zavraždili, žádný narkoman nebyl.“

Tóra si uvědomila, že nemá sebemenší tušení, proč toho člověka vůbec na Island poslali. Sotva proto, aby ji pozval na oběd a navážel se do islandských ryb. „Co přesně pro jejich rodinu děláte? Paní Guntliebová tvrdila, že pracujete pro jejího manžela.“

„Starám se o bezpečnostní záležitosti v bance. Mimo jiné mám za povinnost kontrolovat životopisy budoucích zaměstnanců a dohlížet na různá bezpečnostní opatření a na přepravu peněz.“

„Přitom ale sotva přicházíte do kontaktu s drogami?“

„Ne. Měl jsem na mysli své předchozí zaměstnání.

Dvanáct let jsem pracoval u kriminální policie v Mnichově.“

Hleděl jí zpříma do očí. „O vraždách něco vím a ani v nejmenším nepochybuji o tom, že se Haraldova smrt vyšetřuje nedbale. Stačilo mi pár setkání s hlavním vyšetřovatelem, a hned mi bylo jasné, že nemá ani potuchy o tom, co vlastně dělá.“

„Jak se jmenuje?“

Ačkoli Matthias jeho jméno vyslovil kostrbatě, Tóra hned pochopila, o koho se jedná. Árni Bjarnason.

Povzdychla si. „Znám ho z jiných případů. Je to vážně hrozný osel. Škoda, že ten případ svěřili právě jemu.“

Jsou tu ještě další důvody, proč je rodina přesvědčená, že ten drogový dealer nemá s tím hrůzným činem nic společného.“

Tóra vzhlédla od stolu. „A to?“

„Krátce před smrtí vybral Harald značnou sumu peněz z účtu, který je vedený na jeho jméno. Nepodařilo se zjistit, kam se ty peníze poděly. Bylo to mnohem víc, než

potřeboval na drogy. I kdyby chtěl zůstat v rauši několik let.“

„Co když investoval do obchodu s drogami?“ napadlo Tóru. „Nemohl financovat pašování nebo tak něco?“ dodala.

Matthias

zafuněl.

„Vyloučeno.

Harald

peníze

nepotřeboval. Byl bohatý. Zdědil značnou sumu peněz po dědečkovi.“

„Rozumím.“ Tóra na něj nechtěla dál naléhat, ale v duchu uvažovala, jestli za tím nemohly být jiné důvody, například chorobná touha po dobrodružství nebo prostě jen obyčejná lidská blbost.

„Policie neprokázala, že by ty peníze dostal ten drogový dealer. Ve spojitosti s narkotiky na Haralda vyhrabali jedině to, že si čas od času drogy kupoval.“

Přinesli jim jídlo a oba se do něj beze slova pustili. Tóra se cítila trochu nesvá. Tenhle muž očividně nepatřil k lidem, se kterými je příjemné mlčet. Nikdy se jí ale nevyplatilo něco jen tak naprázdno tlachat, dokonce ani v tíživém tichu ne, a proto se rozhodla, že se raději bude držet zpátky.

Objednali si kávu a číšník vzápětí na stůl postavil dva kouřící šálky, cukřenku a stříbrnou konvičku s mlékem.

Tóra upila kávy, a pak ticho prolomila. „Máte s sebou tu smlouvu, na kterou se mám podívat?“

Reich se natáhl pro aktovku postavenou u židle a vytáhl z ní tenké desky. Podal je Tóře přes stůl. „Vezměte si ji s sebou. Zítra můžeme probrat, co budete chtít změnit, a já to pak oznámím Guntliebovým. Je to férová smlouva.

Pochybuju, že k ní budete mít moc připomínek.“ Opět se

sklonil k tašce, vytáhl druhou, tlustší složku a položil ji na stůl mezi ně. „Tuhle si vezměte také. Je to ta, o které jsem se zmiňoval. Byl bych vám vděčný, kdybyste si ji prošla, než

se definitivně rozhodnete. Tenhle případ má svou smutnou a děsivou stránku a já chci, aby vám byla známa předem.“

„Podezříváte mě, že to nezvládnu?“ ohradila se Tóra dotčeně.

„Abych pravdu řekl, nevím. Proto vás prosím, abyste si tu složku prohlédla. Jsou tam fotografie z místa činu a nevyhlížejí zrovna lákavě. Dále tam je různé čtení, které není o mnoho lepší. S pomocí osoby, kterou nechci jmenovat, se mi podařilo získat nějaké vyšetřovací materiály.“

Položil na složku dlaň.

„Najdete tu také informace o Haraldově životě. Ví o nich jen úzký okruh lidí a není to nic pro citlivky. Spoléhám na to, že i kdybyste od toho dala ruce pryč, udržíte všechny ty věci v tajnosti. Rodina si nepřeje, aby se přetřásaly na veřejnosti.“

Odtáhl ruku ze složky a pohlédl Tóře do očí. „Nechci, aby museli trpět ještě víc.“

„Chápu,“ přikývla Tóra. „Můžu vás ujistit, že nemám ve zvyku roznášet klepy o své práci.“ Vrátila mu upřený pohled a dodala: „Nikdy.“

„Dobře.“

„Ale když už jste všechny tyhle materiály shromáždil sám, na co tedy potřebujete mě? Vypadá to, že si umíte získat přístup k informacím, které bych, obávám se, sama obstarat neuměla.“

„Chcete vědět, nač vás potřebujeme?“

„Nu, řekla jsem to, nebo ne?“ opáčila Tóra.

Reich krátce zasupěl. „Řeknu vám proč. Já jsem v téhle zemi cizinec, a navíc Němec. Musím si promluvit s řadou lidí, kteří by se mi nikdy s ničím důležitým nesvěřili. Zatím se jen plácám na povrchu a značnou část informací o Haraldově osobě jsem získal v Německu. Nejsem typ člověka, se kterým lidi rádi probírají nepříjemné a delikátní osobní záležitosti.

„To je mi jasné,“ vyhrkla Tóra.

Reich se poprvé za celou dobu usmál. Přestože měl nepřirozeně bílé a rovné zuby, dokázal vykouzlit krásný, svým způsobem nefalšovaný úsměv, který Tóru zaskočil.

Neubránila se, aby mu pousmání neoplatila, ale pak se váhavě zeptala: „O jakých nepříjemných skutečnostech mám s těmi lidmi hovořit?“

Úsměv mu z tváře zmizel stejně rychle, jako se objevil.

„Sexuální asfýxifilie, sebemučení, magie, znetvořování vlastního těla a jiné chování silně narušených jedinců.“

Tóra z toho byla úplně paf. „Nejsem si jistá, že vím, co tohle všechno znamená.“ Například o sexuální asfyxifilii v životě neslyšela, ale pokud ten výraz byl příbuzný s asfyxií,

dušením, raději by si zvolila sexuální abstinenci, kterou právě provozovala.

Když se známý úsměv objevil podruhé, nebyl už tak přátelský jako předtím. „Na to přijdete, žádný strach.“

Kávu dopili beze slova. Pak Tóra vzala desky a dala najevo, že se by se ráda vrátila do kanceláře. Dohodli se, že se sejdou následujícího dne, a rozloučili se.

Když už Tóra odcházela od stolu, položil jí Reich ruku na

rameno.

„Nakonec

ještě

jedna

věc,

Frau

Gudmundsdóttir.“

Otočila se.

„Zapomněl jsem vám říct, proč jsem vlastně tak přesvědčený, že ten zatčený muž není vrah.“

„Proč?“

„Nenašly se u něj Haraldovy oči.“

Kapitola třetí

Tóra se nikdy nebála zlodějů, ale cestou ze schůzky s Reichem si dávala pozor a tašku držela pevně. Nedokázala si představit, že by mu musela zavolat a oznámit mu, že jí materiály někdo ukradl. Proto se jí ohromně ulevilo, když

překročila práh advokátní kanceláře.

Přivítal ji silný pach kouře. „Belo, dobře víš, že se tady kouřit nesmí.“

Bela odskočila od okna a chvatně cosi odhodila. „Já jsem nekouřila.“ Jen to dořekla, koutkem úst se jí prodral tenounký pramínek kouře.

Tóra si v duchu povzdechla. „V tom případě se ti vznítila pusa. Zavři to okno a kuř v jídelně,“ dodala. „Určitě je to příjemnější, než abys tady visela z okna.“

„Já jsem nekouřila, vyháněla jsem z okenní římsy holuby,“ bránila se Bela uraženě. Posadila se k psacímu stolu, aniž se na Tóru podívala.

Tóra se rozhodla, že to nechá plavat. Zkušenost ji naučila, že škorpit se s touhle slečnou nevede k ničemu.

Odešla do své kanceláře a zavřela za sebou.

Složka, kterou dostala od Matthiase, měla široký hřbet a byla napěchovaná papíry. Měla černou barvu, což vzhledem k jejímu obsahu bylo vlastně namístě. Na hřbetě popsaná nebyla, však by taky asi bylo těžké vymyslet nějaký vhodný název. „život a smrt Haralda Guntlieba,“ zamumlala si Tóra pro sebe. S těmito slovy desky otevřela a prohlížela si úhledně seřazený obsah. Tvrdé barevné listy rozdělovaly složku na sedm částí. Zdálo se, že jednotlivé oddíly po sobě následují v časové posloupnosti: Německo, vojenská služba, mnichovská univerzita, islandská univerzita, bankovní účty, policejní vyšetřování. Poslední, sedmý oddíl nesl název Pitva. Tóra se rozhodla, že jednotlivé části projde ve stejném pořadí, v jakém jdou po sobě. Pohlédla na hodinky, blížila se druhá. V pět musí vyzvednout malou Sóley z družiny, a do té doby to všechno sotva stihne probrat, leda že by si hodně pospíšila. Nastavila si na mobilním telefonu budík na tři čtvrtě na pět. Usmyslela si, že do té doby se zorientuje alespoň v hlavních bodech. Moc se jí nechtělo brát si dokumenty domů, ačkoli občas, když se jí práce nakupila, se k tomu uchýlit musela. Vzhledem k obsahu by však určitě nebylo vhodné, aby se složka povalovala doma, kde by na ni mohly přijít děti. Tóra obrátila úvodní stránku prvního oddílu a začala si prohlížet jednotlivé archy.

Jako první byla zařazena ověřená kopie rodného listu.

Dalo se z něj vyčíst, že paní Amélii Guntliebové se 18.

června 1978 narodil zdravý chlapec. Jako otec byl zapsaný pan Johannes Guntlieb, bankovní ředitel. Jméno porodnice Tóře nic neříkalo. Podle názvu to nebyla ani jedna z velkých státních nemocnic, a tak Tóra usoudila, že to nejspíš bude nějaká drahá soukromá klinika nebo porodní dům pro majetné klienty. V kolonce „náboženské vyznání dítěte“

stálo „římský katolík“. Tóra si vybavila, že k tomuto vyznání se hlásí třetina Němců a že na jihu země je podíl katolíků vyšší.

Když studovala v Německu, udivilo ji, kolik lidí tam vyznává katolickou víru. Dřív si Němce vždy v duchu spojovala s protestantizmem a myslela si, že katolíci žijí především v jižní Evropě, v Itálii, ve Španělsku a ve Francii.

Listovala dál.

Následující stránky byly plastové a každá byla rozdělená do čtyř menších kapes. V každé kapse byla fotografie, většinou různé výjevy ze života rodiny Guntliebových. U každého snímku byl přiložen bílý proužek papíru se jmény lidí na obrázku. Když se Tóra fotkami v rychlosti probírala, všimla si, že všechny mají jedno společné: na žádné z nich nechyběl Harald. Kromě rodinných snímků tam bylo i několik školních fotografií.

Zobrazovaly různě starého žáčka, vzorně učesaného a jaksepatří vymydleného. Tóra uvažovala, proč vůbec ty

fotografie ve složce jsou. Snad jí měly připomenout, že zavražděný mladík byl kdysi živý člověk, to bylo jediné logické vysvětlení. Kýžený efekt se dostavil.

Na prvních, nejstarších fotkách, byl vidět upravený hoch buď se svým bratrem, patrně o dva až tři roky starším, nebo s matkou. Tóru zaskočilo, jak byla Amelia Guntliebová krásná. Přestože fotografie byly dost neumělé, bylo očividné, že to je jedna z mála žen, které vždy vypadají nádherně, aniž by je to stálo příliš veliké úsilí. Tóru obzvláště zaujala jedna momentka matky a syna, na které paní Guntliebová zřejmě učí chlapce chodit. Fotka byla pořízena v parku. Paní Guntliebová držela Haralda za ruce a on se snažil capkat nemotornou chůzí ročního dítěte, jednu nohu zdviženou do vzduchu a v kolínku pokrčenou. Paní Guntliebová se usmívala do objektivu a její krásná tvář zářila štěstím. Chladný hlas, který k Tóře promlouval do telefonu, k této scéně nějak neseděl. Hošík byl ještě ve věku, kdy budoucí vzhled dětského obličeje skrývají buclaté tváře, knoflíkový nosík a faldíky, přesto se ale dalo rozpoznat, že syn je podobný matce.

Další snímky zobrazovaly Haralda ve věku dvou až tří let. Nyní se matce podobal ještě víc, ne ale zase natolik, aby vypadal jako děvče. Matka tu byla také vidět, nejprve těhotná, pak s úsměvem na tváři a s miminkem zachumlaným do tlusté peřinky v náručí. Na této fotografii stál Harald vedle židle, na níž seděla, a vytahoval krk, jako

by se chtěl podívat na miminko, na svou sestřičku. Matka ho držela kolem ramen. Z lístku pod fotografií se Tóra dozvěděla, že děvčátko pokřtili po matce, Amelia, a přidali jí druhé jméno Maria. To byla tedy dívka, která zemřela na jakousi vrozenou nemoc. Z fotografie se dalo vyčíst, že rodina o její nemoci zprvu nevěděla. Matka se každopádně tvářila šťastně a bezstarostně. Další záběry však napovídaly, že něco se změnilo. Zatímco na všech ostatních snímcích se paní Guntliebová bez výjimky zeširoka usmívala, zde měla nepřítomný a zasmušilý výraz. Na jednom z obrázků sice jakýs takýs úsměv vyloudila, očima se ale nesmála. Nikde se tu také Haralda nedotýkala, jak tomu bylo na předchozích fotografiích. Chlapeček měl navíc svěšenou hlavu a vypadal bezradně. Holčičku nebylo nikde vidět.

Nějaká část rodinné historie zřejmě chyběla, neboť další snímky Tóru posunuly nejméně o pět let dopředu. Nová kapitola začínala aranžovanou rodinnou fotografií, první, která zachycovala pana Guntlieba. Byl to na pohled vážený muž, očividně o něco starší než jeho žena. Všichni na snímku byli oblečení do svátečních šatů, nyní navíc přibylo miminko v matčině náručí. Byla to bezpochyby nejmladší dcera, jediné dítě manželů Guntliebových, které zůstalo naživu. Opět tu byla vidět nemocná holčička, tentokrát na invalidním vozíku. Každému i bez lékařského vzdělání muselo být na první pohled jasné, že je vážně postižená.

Seděla připoutaná na sedadle, s hlavou zvrácenou dozadu a

ústy otevřenými. Spodní čelist nesměřovala přímo dolů, nýbrž uhýbala ke straně, což svědčilo o tom, že ji dívka příliš neovládá. Ani údy patrně nevládla: jedna ruka byla pokrčená v loktí a dlaň svírala s předloktím nepřirozený úhel. Prsty měla zaťaté, takže se celá ruka podobala pařátu.

Druhá jí bezvládně ležela v klíně. Za kolečkovým křeslem stál Harald, dalo se usuzovat, že mu je asi tak osm let. Výraz v jeho tváři se nepodobal ničemu, co by kdy Tóra na svém synovi v tomto věku pozorovala, dítě vypadalo nadobro vyřízené. Ačkoliv ani ostatní členové rodiny, pan a paní Guntliebovi a Haraldův starší bratr, zrovna nepřekypovali veselím, bylo zarážející, jak uboze chlapec vypadá. Byl jasné, že se něco přihodilo, a Tóra přemýšlela, jestli na tak malé dítě může s lakovou tíhou doléhat nemoc mladšího sourozence. Možná měl prostě psychické problémy, takové věci se stávají i dětem. Možná trpěl depresemi a nezvládal boj s mladšími sourozenci o pozornost rodičů. Pokud tomu tak bylo, podle dalších fotografií se dalo usuzovat, že se s tím rodiče neuměli vypořádat. žádný snímek nezachycoval sebemenší projev lásky, chlapec vždycky stál trochu stranou kromě několika málo záběrů, kde po jeho boku pózoval starší bratr. Snímky dělaly dojem, jako by na něj matka jednoduše zapomněla nebo ho záměrně ignorovala. Tóra sama sebe nabádala, aby z fotografií nevyvozovala příliš ukvapené závěry. Zobrazovaly pouze zlomky ze života

těchto lidí, nemohly svědčit o tom, co si skutečně mysleli nebo dělali.

Kdosi zaklepal na dveře. Do kanceláře nakoukl Bragi, spolumajitel firmy a zakladatel advokátní kanceláře. „Můžeš mi věnovat dvě minuty?“

Tóra přikývla a Bragi vstoupil dovnitř. Táhlo mu dobře na šedesát, byl podsaditý a urostlý, jeden z těch lidí, kteří nejsou jen vysocí, nýbrž prostě velicí. Tóře na něj nejlépe seděl popis, že ho někdo celého včetně prstů, uší, nosu a všech ostatních částí těla nafoukl o dvě čísla do všech stran.

žuchnul sebou na židli před jejím psacím stolem a přitáhl k sobě složku, kterou si Tóra prohlížela. „Tak co, jak to šlo?“

„Myslíš tu schůzku? Docela dobře, myslím,“

odpověděla Tóra a sledovala, jak Bragi bezmyšlenkovitě listuje rodinnými fotografiemi, jimiž se právě probírala.

„Tenhle kluk vypadá strašně smutně,“ poznamenal Bragi a ukázal najeden z obrázků. „To má být ten zavražděný?“

„Ano,“ přisvědčila Tóra. „Ty fotky jsou dost podivné.“

„No, já nevím. Měla bys vidět moje fotky z dětství. Byl jsem hrozné dítě. Zoufalé a jedním slovem prostě nemožné.

Ty obrázky jsou dost výmluvné.“

Tóra to přešla mlčky. Od Bragiho už byla zvyklá na všelijaké podivné historky. že byl zoufalý a nemožný kluk bylo jistě přehnané, stejně jako to, že si při studiích práv musel přivydělávat po nocích jako vrátný na váze v přístavu

a o víkendech na rybářských lodích. Přesto jí byl tenhle chlápek sympatický. Před třemi lety jí nabídl, aby spolu založili vlastní advokátní kancelář. Nabídku ráda přijala. Za celou tu dobu si na něj nemohla stěžovat. Předtím pracovala v jiné, středně velké advokátní kanceláři, a když tam konečně mohla dát výpověď, ulevilo se jí. Snobské rozhovory o víkendovém chytání lososů a módních kravatách jí ani trochu nechyběly.

Bragi přistrčil složku zpátky k Tóře. „Vezmeš to?“

„No, asi jo,“ odpověděla. „Bude to změna. Prát se s novými věcmi je zábava.“

Bragi zabručel. „Tak pozor, úplně o všem to neplatí! Jak jsem se loni pral s rakovinou tlustého střeva, to mě tedy moc nebavilo, přestože to pro mě bylo úplně nové.“

Tohle Tóra neměla chuť dál rozvádět, a tak raději rychle řekla: „Víš přece, jak to myslím.“

Bragi se vztyčil. Jo, jasně. Chtěl jsem tě jen varovat, aby sis nedělala moc velké naděje.“ Na odchodu se ještě otočil ve dveřích: „Hele, a nemohl by ti s tou kauzou pomoct Tór?“

Tór byl čerstvý absolvent práv a pracoval u nich teprve něco přes půl roku. Byl spíš uzavřený a samotářský, ale práci odváděl skvělou. Tóra proto neměla nic proti tomu, aby jí pomohl, kdyby to bylo třeba. „Počítám, že ho spíš poprosím, aby mi píchl s ostatními klienty. Budu se tak

moct v klidu věnovat tomuhle. Mám na stole spoustu věcí, které může hravě vyřídit.“

„V pořádku, zařiď si to, jak ti to vyhovuje nejlépe.“

Tóra znovu otevřela složku a rychle prolistovala zbytek fotografií. Sledovala, jak Harald dospíval a vyrostl v neobyčejně pohledného muže. Vlasy i pleť měl stejně světlé jako jeho matka. Jeho otec byl mnohem tmavší. Měl takový ten typ obličeje, který se člověku nikdy nevryje do paměti.

Na poslední straně byly pouze dvě fotografie, obě zřejmě pořídil profesionální fotograf. Jedna z nich zobrazovala promoci, pravděpodobně na univerzitě v Mnichově, druhá zachycovala zahájení nebo ukončení vojenské služby, Harald měl totiž na sobě uniformu německé armády. Tóra se ve vojenských záležitostech příliš nevyznala a z pouhé uniformy neuměla vyčíst, u čeho přesně Harald sloužil.

Předpokládala, že to vyplyne ze zprávy o vojenské službě, kterou obsah složky uváděl jako jednu z položek.

Dále složka obsahovala kopie Haraldových vysvědčení a protokoly o zkouškách na různých školách. Bylo zřejmé, že oplýval neobyčejnou inteligencí. Vždy dostával nejlepší známky, a Tóra věděla, že takové se v německém školství nerozdávají za hubičku. Poslední protokol byl z univerzity v Mnichově, kde Harald dokončil bakalářské studium historie.

I ten dokazoval výtečné výsledky. Za diplomovou práci Harald dokonce získal nejlepší možné hodnocení. Z

datování jednotlivých dokumentů vyplývalo, že než se

zapsal na univerzitu, studium na rok přerušil. Zřejmě to souviselo s vojenskou službou. Vzhledem k tomu, jak skvělou studijní dráhu Harald nastoupil, Tóru dost překvapovalo, že se tento mladý muž rozhodl jít na vojnu.

Ačkoli v Německu byla vojenská služba povinná, vyhnout se jí byla hotová hračka. Jako syn zámožných rodičů by to měl jistě ještě jednodušší. Určitě by snadno zařídili, aby byl této povinnosti zproštěn.

Tóra nalistovala druhou část spisu nadepsanou Vojenská služba. Byl to jen tenký oddíl, pouhých pár stránek. První list byla kopie zápisu Haralda Guntlieba do Bundeswehru z roku 1999. Zřejmě se dal zapsat k Das deutsche Heer neboli pozemnímu vojsku. Tóru udivovalo, že si nevybral letectvo ani námořnictvo. Byla si jistá, že díky otcovým známostem si mohl zvolit jakoukoli složku armády. Z dalšího dokumentu vyplývalo, že Haraldova jednotka byla vyslána do Kosova, a třetí a poslední list datovaný o sedm měsíců později svědčil o Haraldově propuštění z armády. Dokument to nijak nevysvětloval, jen na něj kdosi nedbalým písmem napsal „medizinische Grunde“ neboli zdravotní důvody. Na okraj kopie někdo připojil úhledný otazník. Tóra tušila, že to je Matthiasův rukopis. Pokud věděla, všechny ty materiály shromáždil on sám. Aby na to nezapomněla, poznamenala si, že se ho musí zeptat, proč vlastně Haralda propustili.

Nalistovala další kapitolu.

Stejně jako kapitola o vojenské službě začínala i tato kopií dokumentu o zápisu, tentokrát na mnichovskou univerzitu. Tóra si všimla, že je datován pouhý měsíc po propuštění z armády. Následovalo několik stránek, kterým Tóra tak docela nerozuměla. Jedna z nich byla kopie programu zakládající schůze historického spolku jménem Malleus Maleficarum, druhá obsahovala doporučení jakéhosi profesora Chamiela, v němž Haralda do nebes vychvaloval. Na dalších stránkách našla popis přednášek a seminářů z dějin 15., 16. a 17. století. Tóra moc nechápala, k čemu jsou tyhle materiály dobré.

Na konci oddílu našla výstřižek z německých novin, který referoval o úmrtí několika mladíků v důsledku neobvyklých sexuálních praktik. Z článku Tóra pochopila, že tyto praktiky zřejmě spočívají v přiškrcení dýchacích cest provazem při masturbaci. To musela být ta sexuální asfyxifilie, o které se jí Matthias zmínil. V článku se tvrdilo, že takto se běžně ukájejí ti, jimž nadměrné užívání drog, alkoholizmus a podobné problémy znemožňují dosahovat orgasmu. Nenabízelo se žádné vysvětlení, které by Haralda s tímto článkem spojovalo, kromě toho, že jeden z mrtvých mladíků studoval na stejné univerzitě. Zpráva ani nezmiňovala jeho jméno, ani v té souvislosti nebylo uvedeno žádné datum. Nějaká spojitost ovšem existovat musela, když už Matthias ten článek do složky zařadil. Tóra znovu nalistovala fotografů z Haraldovy promoce na konci

prvního oddílu. Pečlivěji zkoumala a všimla si, že krk má nad límcem košile trochu zarudlý. Vytáhla fotografii z plastové kapsy a snažila se rozluštit, o co přesně se jedná.

Bez průhledné fólie byl snímek o něco jasnější, bohužel však ne natolik, aby se Tóra mohla přesvědčit, že jde skutečně o zhmožděninu. Poznamenala si, že na tohle se Matthiase musí taky zeptat.

Jako poslední položku této dosti podivné zprávy o Haraldových studiích v Mnichově našla titulní stranu jeho bakalářské práce z oboru historie. Z názvu se dalo usoudit, že pojednává o čarodějnických procesech v Německu, zvláště pak o usmrcování dětí podezřelých z čarodějnictví.

Tóře naskočila husí kůže. Z hodin dějepisu na gymnáziu pochopitelně znala upalování čarodějnic, ale nevzpomínala si, že by se v té souvislosti učili něco o dětech. To by jí určitě neuniklo, přestože jinak ji dějepis tenkrát příšerně nudil. Kromě titulní stránky už složka žádné další listy neobsahovala. Tóra si zbožně přála, aby Harald v práci došel k závěru, že se žádné dětí neupalovaly. V hloubi duše ale věděla, že pravda je jiná. Začetla se do kapitoly o islandské univerzitě.

Byl tam dopis, kde univerzita Haraldovi oznamovala, že jeho žádost o magisterské studium historie byla vyřízena kladně a že ho srdečně zvou k zahájení studia v podzimním semestru roku 2004. Následoval výpis výsledků zkoušek z kurzů, které Harald absolvoval. Tóra si všimla data výpisu –

byl pořízen až po Haraldově smrti. Patrně si ho vyžádal Matthias. Haraldovi se sice za celé víc než rok trvající studium moc kurzů dokončit nepodařilo, nicméně všechna hodnocení byla velmi pochvalná. Tóra se dohadovala, že mu zřejmě dovolili absolvovat zkoušky v angličtině, protože pokud věděla, islandsky Harald neuměl. Vypadalo to, že k ukončení studia mu kromě dizertace chybí ještě asi tak deset kreditů.

Na další stránce byl seznam pěti jmen. Všichni to byli Islanďané. Za každým jménem následoval název studijního oboru a letopočet, asi rok narození, tím ale výčet informací končil. Tóra usoudila, že to budou Haraldovi přátelé.

Většina z nich byla stejně stará jako on: Marta Mist Eyjólfsdóttir, genderová studia, narozena r. 1981, Brjánn Karlsson, historie, narozen r. 1981, Halldór Kristinsson, medicína, narozen r. 1982, Andri Tórsson, chemie, narozen r. 1979 a Bríet Einarsdóttir, historie, narozena r. 1983. Tóra listovala dál v naději, že se o téhle partě dozví něco bližšího, ale marně. Na dalším listě nalezla vytištěný plánek univerzitního areálu s označením většiny budov. Katedru historie, Institut Árniho Magnússona, kde se zkoumaly středověké rukopisy, a hlavní budovu někdo zakroužkoval.

Tóře znovu nezbylo nic jiného než předpokládat, že plánek propiskou popsal Matthias. Následovala stránka vytištěná z univerzitního webu. Tóra zrakem přelétla text; byl v angličtině a informoval o katedře historie. Další stránka byla

podobná, popisovala studium pro zahraniční studenty. To jí bylo prakticky k ničemu.

Poslední list tohoto oddílu byl vytištěný e-mail odeslaný z adresy hguntlieb@hi.is. Bylo nasnadě, že to je Haraldova schránka elektronické pošty poskytnutá islandskou univerzitou. Dopis byl adresovaný jeho otci a datovaný krátce poté, co Harald na podzim roku 2004 začal studovat.

Při četbě Tóru zarazilo, v jak neosobním tónu se dopis nesl, vzalo-li se v úvahu, že ho psal syn svému otci. V krátkosti se v něm Harald zmiňoval o tom, jak se mu na Islandu líbí, že si pronajal byt, kde se cítí doma, a tak dále. Na závěr dopisu Harald vyprávěl, že si našel pedagoga, který povede jeho dizertaci, profesora Torbjórna Olafssona. Podle dopisu měla dizertace pojednávat o srovnání čarodějnických procesů na Islandu, kde mezi odsouzenci převažovali muži, a v Německu, kde se naopak upalovaly hlavně ženy. Dopis končil pozdravem. Závěrečné postscriptum Tóru rozjitřilo.

Stálo v něm: „Máš-li chuť zůstat se mnou v kontaktu, můžeš psát na tuto elektronickou adresu.“

To nesvědčilo o přílišné lásce. Možná měl jejich vlažný vztah co do činění s Haraldovým propuštěním z armády.

Každopádně na fotografiích se jeho otec nezdál obzvláště chápavý. Bezpochyby ho nijak nenaplňovalo nadšením, že jeho potomek nesplňuje požadavky, které na něj klade.

Na další straně byla otcova krátká odpověď, také vytištěná z elektronické pošty: „Milý Haralde, myslím, že

bys měl opustit téma své dizertace. Je špatné a kazí charakter. Hospodař dobře se svými penězi. Zdraví…“

Následovala standardizovaná elektronická vizitka s plným otcovým jménem, jeho pracovním zařazením a adresou. No nazdar, pomyslela si Tóra, to je ale idiot! Ani slovo o tom, jak moc je rád, že mu syn píše nebo že se mu po něm stýská.

Dokonce se ani nepodepsal „táta“ nebo jiným důvěrným slůvkem. Bylo nad slunce jasnější, že vztah otce a syna byl chladný, možná dokonce ledový. Bylo také podivné, že ani jeden z nich nevyřizoval pozdrav matce či od matky, a když

už ne od ní, tak alespoň od Haraldovy mladší sestry. Tóra neměla tušení, jestli si otec se synem vyměnili další dopisy.

Ve složce tedy aspoň žádné nebyly.

Tento oddíl končil listem vytištěným kanceláří univerzity. Obsahoval výčet studentských spolků a názvů časopisů, které vydávali studenti na jednotlivých fakultách.

Tóra seznam přelétla očima, nic zajímavého ale nezjistila.

Až úplně na konci se skrývala položka „Malleus Maleficarum, spolek zájemců o historii a etnografii“. Tóra vzhlédla od čtení. Jméno spolku se shodovalo se jménem v zápisu ze zakládající schůze historického spolku na xerokopii v přehledu o Haraldově studiu v Mnichově. Tóra nalistovala příslušnou kapitolu, aby se ujistila, že tomu tak skutečně je. Zpozorovala, že pod jméno spolku v islandském seznamu někdo připsal tužkou: errichtet 2004, založen v roce 2004. Bylo to poté, co Harald začal studovat na

islandské univerzitě. že by se na založení toho spolku sám podílel? Bylo to dost pravděpodobné, pokud ovšem to Malleus Maleficarum neznamená v historii a etnografii cosi symbolického. Jistěže to mohlo znamenat cokoli; latinsky Tóra neuměla ani slovo. Načala pátý oddíl. Tématem byly bankovní účty.

Byl to tlustý spis sestávající z výpisů z jednoho zahraničního účtu. Jako majitel byl uvedený Harald Guntlieb. Na první pohled bylo vidět, že účet měl nesmírný obrat, i když na konci posledního výpisu na něm zůstalo jen velmi málo. Několik položek bylo přeškrtnutých zvýrazňovačem; jednalo-li se o velký výběr peněz, byla položka zvýrazněna růžově, velké vklady byly označeny žlutě. Tóra brzy zjistila, že žlutě označené položky označují vždy stejnou částku a ta že byla pravidelně vkládána počátkem měsíce. Byla to pěkná sumička, víc, než Tóra vydělala za půl roku, když šly obchody dobře. Určitě to byly platby z fondu, který, jak věděla od Matthiase, Harald zdědil po svém dědečkovi. Dalo se předpokládat, že dědictví bylo vypláceno postupně a že tak Harald dostával pravidelně určitou částku, místo aby mu všechno spadlo do klína najednou. Takové uspořádání bývalo velmi běžné v případech, kdy byl dědic příliš mladý, a platilo pouze do té doby, než dosáhl předem určeného věku. Věková hranice závisela na tom, o jak spolehlivého člověka se jednalo.

Harald Guntlieb očividně za moc zodpovědného dědice

neplatil, protože Tóra vypočítala, že v době smrti mu bylo dvacet sedm, a pořád ještě nesměl disponovat celým dědictvím. Navzdory tomu se mu na účtu shromáždilo značné jmění a bylo jasné, že Harald za živobytí utratil mnohem méně, než kolik měl každý měsíc k dispozici.

Zvýrazněné výběry peněz ovšem byly něco jiného. Výše částek se velmi různila, a pokud se Tóra dívala dobře, v žádných pravidelných intervalech Harald peníze nevybíral.

Vedle většiny těchto položek byla ručně připsaná poznámka.

Nebylo jich nijak mnoho, a tak je Tóra rychle prošla.

Některé poznámky pochopila hned, třeba vedle velkého výběru na začátku srpna roku 2004 bylo napsáno BMW, takže nebylo těžké uhodnout, že si Harald na Islandu koupil auto. Jindy ale neměla ani sebemenší tušení, co příslušná poznámka znamená. Například vedle jednoho tučného výběru z doby, kdy Harald studoval na Islandu, stálo Urteil G. G. Urteil je německy rozsudek, a Tóře nejprve blesklo hlavou, že Harald někomu zaplatil, aby zatajil pravý důvod svého propuštění z armády. Tomu ale vůbec neodpovídalo datum výběru, a navíc ji nenapadalo, co by asi tak mohlo znamenat G. G. U dalšího výběru bylo Schadel čili lebka.

Na jiném místě bylo připsáno Gestell. Tady dokonce ani nevěděla, co to znamená. Záhadných výběrů našla víc a rozhodla se, že plýtvat na ně časem nemá cenu.

U dvou položek se ale zastavila, jelikož ji neobyčejně zaujaly. Jedna z nich byla stará několik let a dokládala výběr

42 000 eur. Vedle ní stál opět latinský výraz Malleus Maleficarum. Druhá byla mnohem novějšího data a označovala daleko vyšší částku. Vedle ní stál otazník.

Nejspíš to byly ty peníze, které podle Matthiase zmizely, přes 310 000 eur. Tóra vypočítala, že je to víc než dvacet pět milionů islandských korun. Matthias tedy právem pochyboval, že taková suma padla na nákup drog. Kdyby si za to koupil materiál, měl by hošík co dělat, i kdyby se sjížděl se samotným Keithem Richardem. Podle bankovních výpisů se také zdála pravdivá informace, že Harald neměl o peníze nouzi, a to i přes značné výdaje, jako byl tento.

Tóra listovala dál a na následujících stránkách našla přehled plateb Haraldovou kreditní kartou v posledních měsících před smrtí. Zběžně si je prohlédla a zjistila, že většinou platil v restauracích a barech, čas od času i v obchodech s oděvy. Všechny restaurace měly společné to, že byly „trendy“, jak by řekla její kamarádka Laufey. Bylo nápadné, že v obchodech s potravinami nakupoval Harald jen málokdy. Tóra si všimla velké částky, kterou v polovině září zaplatil v hotelu Rangá, jednoho převodu na účet letecké školy a také jedné mnohem menší platby, a to v Dětském parku zvířat –co tam proboha dělal?, datovanou koncem září. Dále odhalila celou řadu drobných plateb v obchodě pro chovatele. Možná měl rád zvířata, nebo si dokonce nabrnkl nějakou svobodnou matku. Další, na co se musí zeptat Matthiase. Výpisy z účtu oddíl o Haraldových

financích končil. Tóra se podívala na hodinky a ujistila se, že jí to vychází docela dobře.

Rozhodla se, že složku prozatím odloží, obrátila se k počítači a zkusila na internetu vyhledat Malleus Maleficarum. Vyhledavač jí nabídl přes padesát pět tisíc stránek. Brzy natrefila na jednu, která vypadala nadějně. Ve shrnutí obsahu se pravilo, že toto spojení znamená „Kladivo na čarodějnice“ a že je to název knihy z roku 1486. Tóra zvolila odkaz na další stránku a na obrazovce se objevil anglický text. Jedinou grafickou ozdobou stránky byl starobylý obrázek ženy v kápi. Zřejmě byla přivázaná k žebříku. Dva muži ho ze všech sil zdvihali nahoru a i s onou ženou převraceli do veliké vatry šlehající do výše. Nebylo pochyb o tom, že ji chtějí zaživa upálit. žena s otevřenými ústy vzhlížela k nebi. Tóra si nebyla jistá, zda kreslíř chtěl vyjádřit, že odsouzená vzývá Boha, nebo ho naopak proklíná. Nade vši pochybnost ale byla zoufalá. Tóra zadala příkaz k tisku všeho.

Kapitola čtvrtá

Z tiskárny nevylezl jeden arch papíru, jak Tóra předpokládala, ale rovnou pět. Webová stránka obsahovala patrně mnohem víc informací, než se vešlo na úvodní stranu.

Tóra se vrátila do kanceláře a cestou se do listů začetla.

V krátkém úvodu se psalo, že Malleus Maleficarum má pověst jedné z nejostudnějších knih v celé historii lidstva.

Poprvé vyšla v roce 1486. Původně to byla příručka pro inkvizici, která měla poskytnout jejím služebníkům návod, jak vést procesy s čarodějnicemi. Podle internetového textu kniha zdůrazňuje především fakt, že černá magie a různé lidové zvyky se považují za kacířství. Tenkrát za ně hrozil trest smrti a provinilce upalovali. Jak se Tóra dočetla, kniha sestává ze tří oddílů. První vysvětluje čtenářům, že kouzla a čarodějnice skutečně existují a že jsou to zvrácené nástroje ďábla. Dále se v něm praví, že už pouhá nevíra v černou magii se rovná kacířství, což byla tenkrát novinka. Druhá část obsahovala výčet hrozivých příběhů o čarodějnických praktikách. Největší roli prý mezi nimi hrálo obcování s démony. Poslední oddíl pojednával o právním stíhání

čarodějnic. Zdůrazňovalo se v něm, že přiznání obviněných lze dosáhnout mučením a že proti nařčeným smí svědčit všichni bez ohledu na svoji pověst nebo na další skutečnosti, které v jiných případech kvalifikovaly svědky jako nepřípustné či zaujaté.

Autoři tohoto spisu byli údajně dva dominikáni, tehdejší rektor univerzity v Kolíně nad Rýnem Jakob Sprenger a profesor teologie salcburské univerzity a činovník tyrolské inkvizice Heinrich Kramer. Kramer měl zřejmě na knize větší podíl, protože se tažení proti čarodějnicím už od roku 1476 sám aktivně účastnil. Dílo vzniklo na popud tehdejšího papeže Inocence XIII., který soudě podle informací z internetu nebyl žádný sympaťák. Vatikán vydal 5. prosince 1484 prohlášení s názvem „Summis desiderantes affectibus“, ve kterém inkvizici povolil čarodějnice pronásledovat, a čarodějnické praktiky postavil na roven kacířství. Podnítil tak vlnu honů na čarodějnice po celé Evropě.

Internetový text se také zmiňoval o tom, že ve snaze přelstít smrt pil tento papež ve stáří mléko z prsů žen a nechával si vyměňovat krev v celém těle. Prodloužit život se mu sice nepodařilo, zato prý kvůli němu tři desetiletí chlapci zemřeli na ztrátu krve.

Dále se Tóra dozvěděla, že se Kladivo na čarodějnice rychle rozšířilo díky vynálezu knihtisku a tomu, že jeho autoři byli známí a uznávaní vzdělanci. V tažení proti černé

magii se o tuhle knihu opírali katolíci i protestanti. Její části pronikly až do sbírky zákonů Svaté říše římské. Ta se tehdy prostírala na území dnešního Německa, Rakouska, Cech, Švýcarska, východní Francie, Nizozemska a části Itálie.

Tóra zalapala po dechu, když zjistila, že kniha se dodnes vydává.

Odložila vytištěné listy. Všechno to sice bylo hezké, ale jak souvisí šest set let stará kniha s vraždou Haralda Guntlieba? Podívala se na hodinky a zjistila, že už jí zbývá jen hodina, pak bude muset odejít. Scvakla papíry sešívačkou, odložila je stranou a zase si k sobě přitáhla fascikl s údaji o Haraldovi. Nalistovala šestou kapitolu s informacemi o policejním vyšetřování.

Od pohledu bylo zřejmé, že kapitola není dost tlustá, aby obsáhla veškeré vyšetřovací dokumenty. Třeba se jich Matthiasovi podařilo získat jenom část. Stejně bylo obdivuhodné, že se k nim vůbec dostal, aniž by si je formálně vyžádal. Přelétla očima obsah kapitoly. Byly to kopie policejních výslechů opatřené čtrnáct dní starým razítkem stvrzujícím jejich vydání. Teď už byla doma.

Všechny protokoly byly v islandštině: možná právě ony byly důvodem, proč se Guntliebovi rozhodli najmout si na pomoc rodilého mluvčího. Stránky byly posety rukou psanými poznámkami. Bylo zřejmé, že se jimi Matthias snažil prokousat. Mimo jiné do pravého horního rohu každého záznamu vždy krátce poznamenal jméno vyslýchaného a

jeho vztah k Haraldovi. Většina protokolů obsahovala záznamy z výslechů Hugiho Tórissona. Ten byl stále ještě ve vyšetřovací vazbě a čekal na obžalobu. Tóru zaujalo, že u výslechů vždy vystupoval jako podezřelý, ne jako svědek.

Něco tedy muselo od počátku nasvědčovat tomu, že je vinen. Podle zákona nebyl povinen vypovídat pravdivě, jak je to nařízeno svědkům. Mohl tak policii napovídat prakticky cokoli, přestože u soudu by to jen sotva prospělo jeho zájmům, soudce totiž většinou naštvalo, když

obžalovaní tvrdili, že v době zločinu večeřeli s Kačerem Donaldem nebo jiné, stejně věrohodné nesmysly.

Najednou se Tóra dovtípila, jak Matthias ke všem těm zápisům přišel. Obhájce podezřelého má právo na přístup k policejním materiálům. Právní zástupce Hugiho Tórissona si tedy směl pořizovat kopie všech dokumentů. Tóra chvatně listovala jednotlivými záznamy a hledala protokol z nějakého výslechu, u kterého byl Hugiho zástupce přítomný; chtěla zjistit, kdo to je. U prvních výslechů podezřelého nedoprovázel nikdo. To se dalo čekat: na počátku vyšetřování si vyslýchaní většinou právního zástupce nepřejí, zřejmě ve víře, že by tak upadli do ještě většího podezření. Když ale začne jít do tuhého, zaváhají a ke konci vyšetřování už se nezřídka bez přítomnosti právníka odmítají vůbec vyjadřovat. Což byl evidentně Hugiho případ, protože v úplném závěru vyšetřování se mu konečně rozbřesklo a právního zástupce si vyžádal. Přidělili mu

Finnura Bogasona. To jméno bylo Tóře nějak povědomé.

Byl to jeden z těch advokátů, kteří jsou většinou přidělováni ex offo. Jinými slovy, nikdo si je nevyžádá sám od sebe.

Tóra byla přesvědčena, že Finnur Bogason Matthiasovi dokumenty za patřičnou sumičku přenechal. Spokojena se svými dedukčními schopnostmi se pustila do čtení protokolů z výslechů.

Zápisy nebyly seřazeny v časové posloupnosti, nýbrž

podle vyslýchaných osob. Někteří svědci byli předvoláni pouze jednou. Patřil k nim správce fakultní budovy, uklízečky, majitel bytu, kde Harald bydlel, taxikář, který ho spolu s Hugim osudného večera vezl, a několik Haraldových spolužáků a pedagogů. Vedoucího katedry historie, který mrtvolu objevil, ovšem vyslýchali nadvakrát, protože při prvním výslechu byl tak rozrušený, že z něj nic kloudného nevypáčili. Tóře bylo toho chudáka líto. Musel to pro něj být otřesný zážitek. Z každé věty jeho druhého výslechu čišela hrůza, která se ho zmocnila, když se mu do náruče skácela mrtvola.

Následovali ti, které policie evidovala jako podezřelé, byť jen krátce. Hugi Tórisson byl samozřejmě mezi nimi.

Umíněně trval na tom, že je nevinný. Tóra se vrhla na protokoly z jeho výslechů, neboť byla zvědavá, co vlastně vypověděl. Hugi policii tvrdil, že Haralda toho večera potkal na večírku ve čtvrti Skerjafjord, odkud spolu někam zaskočili, ale pak se prý vydali každý svou cestou. Harald se

chtěl na večírek vrátit, ale Hugi údajně vyrazil do města. O

tom, co s Haraldem podnikli, prozradil Hugi při prvních výsleších jen málo, zběžně se zmínil o tom, že se šli projít na hřbitov. Později, když mu došlo, že ho chtějí obvinit z vraždy, prohlašoval, že šli k němu domů na třídu Hringbraut pro drogy, které od něj chtěl Harald koupit. Dušoval se, že potom už Haralda neviděl. Do města už se mu prý pak nechtělo, a tak zůstal doma. Neměl přitom vůbec pojem o čase a sváděl to na opilost a drogové opojení. Vypověděl, že podle něj se Harald chtěl vrátit na večírek. Vzhledem k tomu, jak často se Hugiho ptali, jestli může upřesnit, co dělal v jednu hodinu v noci na neděli 30. října, usoudila Tóra, že právě tenhle časový údaj je uveden v pitevním protokolu jako pravděpodobný čas smrti. Policie neustále na Hugiho naléhala, aby přiznal, proč Haraldovi vydloubl oči a kam je schoval. Hugi se tvrdošíjně hájil, že se jeho očí ani nedotkl. že prý žádné oči nemá, tedy pochopitelně kromě svých vlastních. Tóra se neubránila soucitu, byl to chudák, pokud ovšem neblafoval. Něco jí říkalo, že opravdu nelže.

Přestože materiály prošla jen zběžně, nemohla se zbavit dojmu, že je vrcholně nepravděpodobné, aby tak nevyrovnaný člověk, jakým patrně Hugi je, mohl po dlouhé izolaci a tvrdých výsleších tvrdit něco jiného než pravdu.

Haraldovy kamarády a známé, kteří popíjeli na party ve Skerjafjordu, policie zpočátku podezírala také, později je ale vyslýchala jako svědky. Bylo jich celkem deset. Čtyři jména

si Tóra pamatovala ze seznamu pěti mladých lidí, na který narazila v přední části složky. Jedno jméno na něm chybělo: Halldór Kristinsson.

Všichni, kteří se té zábavy účastnili, vypovídali shodně.

Večírek začal okolo deváté večer a skončil někdy ve dvě v noci, kdy celé osazenstvo vyrazilo do centra. Harald s Hugim se od ostatních trhli kolem půlnoci, nikdo si ale nevzpomínal, proč odešli. Prohlásili, že si někam zaskočí, Hugi objednal taxík a byli fuč. Asi tak za dvě hodiny ostatní čekání vzdali a rozhodli se, že vyrazí do města. Na otázku, zda nezkusili Haraldovi a Hugimu zavolat, odpověděli všichni také stejně. Haraldovi se už zkraje večera telefon vybil a Hugi nebral mobil ani pevnou linku, přestože jejich kamarádi obě čísla mnohokrát vytáčeli. Zkusili ještě zavolat k Haraldovi do bytu, ale tam to také nikdo nezvedal. Dál se policie vyptávala, kdy se ostatní z flámu vrátili, ale vzhledem k pozdní noční hodině to byly otázky spíš jen pro formu. Vyšlo najevo, že se každý dostal domů v různou dobu, někteří až v pět ráno. Nejdéle na tahu zůstala pětice ze seznamu v kapitole o islandské univerzitě. Pátý z nich, ten medik, se k nim připojil až ve městě. Tóra listovala dál v naději, že najde protokol z jeho výslechu. Zdálo se, že jako jediný nebyl v době vraždy na večírku. Kde tedy byl?

uvažovala Tóra.

Odpověď našla na konci kapitoly. Halldór policii vypověděl, že do půlnoci byl v práci v Zemské nemocnici ve

Fossvogu, chodil tam na brigády. Proto nemohl na večírek přijít. Tvrdil, že si bere jen pár směn do měsíce; zaskakuje za zaměstnance, kteří onemocní nebo z jiného důvodu nemohou přijít do práce. Ten večer si vzal do práce věci na převlečení a po směně se v nemocnici osprchoval, hodil se do gala a odjel autobusem do centra. Prohlásil, že auto měl rozbité, a udal policii jméno servisu, kde bylo údajně v opravě. Halldór vypověděl, že původně chtěl přestoupit a dojet autobusem až do Skerjafjordu, ale poslední spoj mu ujel před nosem, a tak se raději rozhodl, že nebude ani utrácet za taxík, ani nepůjde pěšky, ale raději se vydá rovnou do města a počká na přátele v nějaké hospodě. Prý jim zavolal a oni mu slíbili, že dorazí co nevidět. Podle něj asi tak v jednu hodinu vešel do Pražírny a objednal si pivo, aby mu čekání lépe utíkalo. Kolem druhé konečně taxíkem dorazili kamarádi.

Následovaly záznamy výslechů několika pedagogů z katedry historie. Většinou měli vypovídat o svých stycích s Haraldem. Byla to stále stejná písnička: učitelé ho znali jen z přednášek a jinak o něm neměli co říct. Dále se policie zajímala o schůzi na katedře historie ten večer, kdy Haralda zavraždili. Konala se na oslavu spolupráce s norskou univerzitou na žádosti o velký grant z programu Erasmus.

Tóra vyčetla mezi řádky, že spíš než „schůze“ se pořádal koktejlový večírek a že se pěkně protáhl. Poslední odcházeli až před půlnocí. Jejich jména Tóře nic neříkala, kromě

vedoucího katedry Gunnara Gestvíka a Torbjórna Olafssona, profesora, který vedl Haraldovu dizertaci.

Poslední dva protokoly zaznamenávaly výpovědi barmana z Pražírny a řidiče autobusu, kterým jel Halldór z nemocnice do města.

Barman se jmenoval Bjórn Jónsson. Vypověděl, že toho večera Halldóra obsloužil nejdřív v jednu, pak mu stihl několikrát za sebou rychle nalít a poslední drink mu přinesl kolem druhé, když se k němu připojili jeho kamarádi.

Tvrdil, že si na Halldóra dobře pamatuje, protože toho večera pil přímo nezřízeně, obracel do sebe jednu sklenku za druhou.

Řidič autobusu si na něj údajně také pamatoval, vezl ho, když končil šichtu a v autobuse zbyla jen hrstka cestujících.

Prý se dali do řeči, probírali, jak mizerně je na tom zdravotnictví a jak špatně společnost zachází se starými lidmi. Tóře se zdálo, že Halldór má dost neprůstřelné alibi, stejně jako ostatní Haraldovi přátelé s výjimkou Hugiho.

Za protokoly následovalo několik okopírovaných fotografií z místa činu. Byly černobílé a rozmazané, nicméně hrůzný nález na nich byl vidět dobře. Tóra teď pocítila ještě hlubší porozumění pro muže, který mrtvolu našel, a zapochybovala, že se z toho zážitku vůbec ještě kdy vzpamatuje.

Mobilní telefon Tóře připomněl, že už je tři čtvrtě na pět. Spěšně nalistovala poslední oddíl o pitvě. To je ale

zvláštní, pomyslela si a vstala. Za sedmým oddělovacím listem nebylo nic. Kapitola byla prázdná.

Kapitola pátá

Do školy dorazila Tóra včas. Na parkovišti před budovou potkala maminku jedné z dceřiných spolužaček.

žena si všimla auta s logem autoservisu a usmála se, byla očividně přesvědčená, že si Tóra nabrnkla nějakého Bibbiho. Tóra měla sto chutí se za tou paní rozběhnout a vysvětlit jí, jak se to celé ve skutečnosti má, a upozornit ji, že její vztah s Bibbim je čistě obchodního rázu. Nechala to ale být a raději si to namířila rovnou napříč školním areálem. Sóley chodila na základní školu na poloostrově Seltjarnarnes

v

západní

části

Reykjavíku,

ze

Skólavórdustíguru to bylo kousek, ani ne deset minut autem.

Když se Tóra před více než dvěma lety rozváděla s Hannesem, vymínila si, že jejich seltjarnarneský dům případněji, ačkoli manžela vyplatila jen s odřenýma ušima.

Měla přitom z pekla štěstí, že znalecký odhad domu získala dřív, než ceny nemovitostí vylétly prudce nahoru. Kdyby se rozváděla až teď, nemohla by si ho dovolit ani náhodou.

Hannese to samozřejmě patřičně namíchlo, užíral se divokými představami, kolik na tom asi Tóra tenkrát

vydělala. Přestože dům pro Tóru neznamenal ani tak investici, jako spíš domov, těšilo ji, že rozvodem zbohatla.

Ne snad kvůli sobě, ale jedině proto, jak moc to Hannese štvalo. Nerozešli se právě v dobrém, třebaže kvůli dětem se k sobě snažili chovat zdvořile. Kdyby je člověk měl přirovnat ke dvěma státům, byla by Tóra Indie a Hannes Pákistán, pod povrchem to pěkně vřelo, i když k výbuchům docházelo jen zřídkakdy.

Tóra vešla dovnitř a rozhlédla se po rozlehlé místnosti.

Bylo jasné, že většina dětí už odešla domů. Nijak ji to nepřekvapilo. Nemohla potlačit výčitku, že se dceři dostatečně nevěnuje. Matka, žena, dívka, probleskl jí hlavou úryvek známé básně. Vzápětí si ale uvědomila, že do ženy jí něco chybí. Za ty dva roky od rozvodu o mužského skoro nezavadila. Najednou ji zaplavila silná touha po milování.

Slabě se otřásla. Nepatřičnější místo na sexuální fantazie si sotva dokázala představit. Co to s ní jenom je?

„Sóley!“ zavolala družinářka poté, co si Tóry všimla.

„Maminka je tady!“

Malá holčička usazená zády k ní zdvihla oči od rozpracovaného obrázku z korálků a otočila hlavu k matce.

Unaveně se usmála a odhrnula si z očí světlou kadeř. „Ahoj, mami. Koukni, skládám korálkové srdíčko!“ Tóru píchlo u srdce a předsevzala si, že zítra vyzvedne dceru dřív.

Cestou se stavily v obchodě s potravinami, a pak konečně dorazily domů. Gylfi, Tóřin syn, už byl zřejmě

doma. Prozrazovaly ho tenisky povalující se uprostřed předsíně, a péřová bunda, kterou její majitel pověsil na věšák vedle vstupních dveří tak ledabyle, že se svezla na zem.

„Gylfi!“ houkla Tóra a sklonila se, aby uklidila boty do botníku a pověsila bundu tam, kam patří. „Kolikrát ti mám říkat, že si máš po sobě pořádně uklidit, když přijdeš domů?“

„Neslyším!“ ozvalo se z útrob domu.

Tóra obrátila oči v sloup. Nebylo divu, že ji neslyšel; po celém domě se rozléhal příšerný randál, který produkovala jakási počítačová hra. „Tak to ztlum!“ křikla na něho.

„Takhle si akorát zkazíš sluch!“

„Pojď sem! Já tě neslyším!“ zahulákal Gylfi v odpověď.

„Panebože!“ povzdychla si Tóra a odložila si kabát.

Dcerka si svůj kabátek i boty pečlivě uklidila. Tóra se nejméně posté podivila, jak mohou být oba sourozenci tak odlišní. Holka, hotová parádnice, jako kojenec snad ani neslintala, a kluk by nejraději naházel všechno oblečení na jednu haldu, kam by se navečer šťastně a spokojeně ukládal ke spánku. Jedno ovšem měli společné: když šlo o školu a úkoly, byli oba neuvěřitelně svědomití. K Sóleyině povaze se to hodilo docela dobře, ale když se o Gylfiho s jeho dlouhými zcuchanými vlasy a v oblečení zdobeném lebkami pokoušel hysterický záchvat, protože zapomněl na diktát z pravopisu, nemohla si Tóra pomoct a musela se smát.

Vešla do synova pokoje. Gylfi seděl s obličejem přimáčknutým k monitoru a trhaně posouval myší. „Proboha ztlum to, Gylfi,“ nařídila mu Tóra a musela přitom trochu zvýšit hlas, přestože stála těsně vedle něj. „Vždyť pro ten rambajs není slyšet vlastního slova.“

Aniž by byť jen o fous odlepil oči od obrazovky nebo polevil v boji myší, natáhl se Gylfi levou rukou ke knoflíku reproduktoru a ztlumil zvuk. „Lepší?“ zeptal se, ale ani o ni nezavadil pohledem.

„Ano, tak je to lepší,“ uznala Tóra. „Tak už to vypni a pojď se navečeřet. Koupila jsem špagety, budou hned.“

Jen co zmáknu tenhle level,“ vyjednával Gylfi. „Dvě minutky.“

„Jen dvě minuty, ani o vteřinu víc,“ svolila Tóra a otočila se na patě. „Připomínám, že dvě minuty jdou po sobě v následujícím pořadí: jedna, dvě. Nejedna, tři, čtyři, pět, šest a dvě.“

„No jo, no jo,“ zahučel Gylfi nakvašeně a pokračoval ve hře.

Za čtvrt hodiny byla večeře na stole. Gylfi se zjevil v kuchyni a svalil se na své obvyklé místo. Sóley už seděla tam, kde sedávala vždycky, a zívala nad talířem jídla. Tóra neměla sílu před večeří hubovat a vyčítat Gylfimu, že mu to „zmáknutí levelu“ trvalo víc než dvě minuty. Chtěla mu připomenout, jak je důležité, aby se rodina scházela u večeře, když vtom jí zazvonil mobil. Vstala, aby ho zvedla.

„Dejte se do jídla, a ne abyste se hádali. Oba jste mnohem sympatičtější, když spolu kamarádíte.“ Natáhla se na kuchyňský bar pro telefon, podívala se, kdo ji to shání, ale číslo volajícího zůstalo skryté. Vyšla z kuchyně a současně stiskla zelené tlačítko: „Prosím, Tóra.“

„Guten Abend, Frau Gudmundsdóttir,“ ozval se Matthiasův bezvýrazný hlas. Otázal se, jestli nevolá nevhod.

„Ne, to je v pořádku,“ zalhala Tóra. Podezírala Matthiase, že by se ho dotklo, kdyby popravdě přiznala, že rodina právě večeří. Ten chlápek byl k uzoufání zdvořilý.

„Našla jste si čas na ty materiály, které jsem vám dal?“

chtěl vědět.

„Ano, i když jsem si je nestihla prostudovat do detailů,“

omlouvala se Tóra. „Hned jsem si ale všimla, že o zpráva o policejním vyšetřování je mírně řečeno dost stručná.

Navrhuji zaslat policii písemnou žádost o vydání chybějících dokumentů. S těmihle paběrky se dá pracovat jen těžko.“

„To jistě.“ Následovalo tíživé ticho. Zrovna když se Tóra odhodlala ještě něco dodat, ujal se Matthias znovu slova.

„Takže jste už se rozhodla?“

„Myslíte v té záležitosti?“

„Ano,“ odpověděl úsečně. „Vezmete to?“

Tóra kratičce zaváhala, ale nakonec přisvědčila. Měla dojem, že jakmile vyřkla své ano, Matthias si prudce

oddechl úlevou. „Sehr gut,“ zareagoval na to nezvykle vesele.

„Ale musím si ještě projít pracovní smlouvu. Vzala jsem si ji domů, abych si ji večer přečetla. Jestli máte pravdu, že je to běžná smlouva a je férová, nic mi nebrání, abych ji zítra podepsala.“

„Dobře.“

Jedna věc mě ale zarazila: proč v té složce chybí záznamy o pitvě?“ Tóra věděla, že tohle může počkat do zítra, ale nedalo jí to.

„O vydání těch dokumentů se muselo žádat zvlášť a nejdřív mi nedali všechno, jen stručný souhrn hlavních bodů. Přišlo mi to dost povrchní, a tak jsem trval na tom, aby mi dali k dispozici kompletní dokumentaci,“ vykládal Matthias. Po chvíli mlčení dodal na vysvětlenou: „Trochu se to zkomplikovalo tím, že nejsem příbuzný zavražděného, jen zástupce rodiny, ale to už se vyřešilo. Proto ostatně volám teď, nechtěl jsem čekat až do zítřka, jak jsme se domluvili.“

Jak to?“ vyhrkla Tóra. Nechápala, jak to s tím souvisí.

„Domluvil jsem si zítra na devátou schůzku se soudním patologem, který Haralda pitval. Má mi předat zbývající dokumenty a projít se mnou některé body. Rád bych, abyste tam šla se mnou.“

‚Ano?“ podivila se Tóra „Nu tak dobrá. Půjdu s vámi.“

„Výborně. V půl vás vyzvednu v kanceláři.“

Tóra se kousla do jazyka, aby se neprořekla, že tak brzy skoro nikdy do práce nechodí. „Takže zítra v půl deváté.“

„Frau Gudmundsdóttir,“ ozval se ještě Matthias.

„Říkejte mi prostě Tóro, bude to tak mnohem jednodušší,“ zarazila ho.

Když ji formálně oslovoval příjmením a tituloval paní, připadala si jako devadesátiletá vdova.

„Dobře, Tóro,“ poslechl ji Matthias. Ještě jedna věc.“

„Copak?“ byla Tóra zvědavá.

„Dejte si zítra k snídani jen něco lehkého. Nečeká nás nic vábného.“

7. prosince 2005

Kapitola šestá

Na světě nebylo složitějšího úkolu než najít v areálu Zemské nemocnice volné místo k parkování. Nakonec Matthias jedno zmerčil. Od budovy, kde se nacházelo oddělení soudní patologie, to bylo dost daleko. Toho rána Tóra dorazila do kanceláře časně. Sesmolila dopis policii a požádala v něm jménem příbuzných zavražděného o vydání vyšetřovací dokumentace. Vložila dopis do obálky a hodila ho do přihrádky na korespondenci připravenou k odeslání.

Doufala, že ho Bela odnese na poštu, ještě než odejde z práce, přesto se ale rozhodla tuto pravděpodobnost ještě zvýšit tím, že na obálku nalepila lístek s instrukcí: Odeslat až po víkendu! Zavolala také do letecké školy, aby zjistila, za co tam v září Harald platil kartou. Sdělili jí, že si pronajal malou cessnu i s pilotem, odletěl na sever do Hólmavíku a ještě téhož dne se vrátil zpátky. Tóra zadala název městečka do internetového vyhledávače. Nemusela pátrat dlouho a brzy si domyslela, co tam Haralda vylákalo: v Hólmavíku byla k vidění stálá výstava o islandském čarodějnictví. Pak zavolala do hotelu Rangá a vyptala se na Haralda.

Dozvěděla se, že si tam pronajal dva pokoje na dvě noci, v knize hostů našli záznam na jména Harald Guntlieb a Harry Potter. Bylo jasné jako facka, že jméno druhého hosta je smyšlené. Zatímco marně kroužili po parkovišti Zemské nemocnice ve snaze najít volné místo, Tóra Matthiasovi o obou Haraldových výletech vyprávěla.

„No konečně!“ oddychl si Matthias, když zpozoroval, jak z jednoho místa někdo právě couvá, a rychle tam auto z půjčovny vmáčkl.

Vydali se ke stavbě za hlavní budovou. V noci napadl sníh. Matthias dusal napřed cestou vyšlapanou v čerstvé závěji. Počasí bylo pod psa a nemilosrdný severák devastoval Tóře účes. Ráno se rozhodla, že si nechá vlasy rozpuštěné, ale teď jí je vítr rozfoukával do všech stran, a ona svého rozhodnutí litovala. To budu ale vypadat, až tam dojdeme, pomyslela si. Na chvilku se zastavila, obrátila se k fujavici zády a ve snaze zachránit z účesu, co se dá, si omotala kolem hlavy šálu. Na půvabu tím její vizáž

rozhodně nezískala, ale alespoň jí vítr přestal čuchat kštici.

Rychlými kroky chvátala za Matthiasem.

Když konečně došli až k budově, Matthias se poprvé za celou dobu ohlédl. Vytřeštil oči na Tóru s šálou kolem hlavy. Domyslela si, že teď asi zrovna úchvatně nevypadá.

To jí ostatně potvrdila i Matthiasova reakce. Zdvihl obočí a poznamenal: „Určitě tu někde budou toalety.“

Tóra se ovládla, i když by mu s náramnou chutí něco odsekla. Místo toho mu poznámku oplatila strojeným úsměvem a trhnutím otevřela vstupní dveře. Hned ve vchodu houkla na ženu, která před sebou tlačila prázdný kovový vozík, kdeže najdou lékaře, se kterým měli schůzku.

žena se jich zeptala, jestli je pan doktor čeká, a ukázala na kancelář na druhém konci chodby. Požádala, aby chvíli počkali venku, že prý se pan doktor každou drvili vrátí z dopolední porady.

Tóra s Matthiasem se tedy usadili na dvou omšelých židlích, které stály na chodbě přistrčené ke zdi.

„Promiňte, nechtěl jsem vás urazit,“ omluvil se Matthias, aniž se na Tóru podíval.

Tóra neměla náladu diskutovat o tom, jak vypadá, takže na to neřekla nic. Co nejelegantněji si smekla šálu z hlavy, a položila si ji do klína. Natáhla se po hromádce roztrhaných časopisů naskládaných na stolečku mezi otlučeným židlemi.

„Koho proboha zajímají takové kraviny?“ zamumlala, když jedním z nich listovala.

„Myslím, že návštěvníci tohoto oddělení nemají moc chuti do čtení,“ podotkl na to Matthias. Seděl vzpřímeně a hleděl přímo před sebe.

Tóra časopis naštvaně odložila. „Ne, to asi ne.“

Podívala se na hodinky a netrpělivě vyhrkla: „Kde ten chlap vězí?“

„Však on přijde,“ ozvala se kusá odpověď. „Začínám ale mít jisté pochyby, jestli jsem vás na tu schůzku vůbec měl brát s sebou.“

‚Jak to myslíte?“ ohradila se dotčeně.

„Bojím se, že to na vás bude až příliš drsné,“ odpověděl a obrátil se k ní. „Nemáte s takovými věcmi zkušenosti a já si nejsem jistý, že je to vhodné. Bylo by lepší, kdybych vám potom jen přetlumočil, o čem jsme mluvili.“

Tóra po něm blýskla očima. „Porodila jsem dvě děti a musela jsem se vypořádat se vším, co k tomu patří: s bolestmi, krvácením, placentou, hlenovou zátkou a bůhví čím ještě. Nějak to přežiju.“ Založila si ruce na prsou a odvrátila se od něho. „A co máte za sebou vy?“

Nezdálo se, že by Tóřiny hluboké zkušenosti na Matthiase udělaly velký dojem. „Není toho zrovna málo.

Ale podrobností vás ušetřím. Na rozdíl od vás se tím nepotřebuju chlubit.“

Tóra obrátila oči v sloup. Tenhle Němčour není moc veselá kopa. Rozhodla se, že si radši přečte nové číslo Strážné věže, než aby se s ním snažila konverzovat. Byla právě v půlce článku o škodlivém vlivu televize na mládež

po celém světě, když se na chodbě zjevil muž v bílém plášti a rychlými kroky rázoval směrem k nim. Mohlo mu být tak okolo šedesátky, skráně mu začínaly šedivět, ale zdálo se, že je zvyklý pobývat na čerstvém vzduchu. Kolem očí se mu rýsoval vějíř bílých vrásek od smíchu. Tóra usoudila, že se

asi dobře bavil někde na sluníčku. Zastavil se před nimi a Tóra s Matthiasem vstali.

„Dobrý den,“ pozdravil a napřáhl ruku. „Tráinn Hafsteinsson.“

Tóra i Matthias pozdrav opětovali a také se představili.

„Pojďte dál,“ pozval je lékař a otevřel dveře do své kanceláře. Mluvil anglicky, aby mu rozuměl i Matthias.

„Omlouvám se za zpoždění,“ dodal. Tentokrát se obrátil islandsky na Tóru.

„To je v pořádku,“ odpověděla. „Máte na chodbě spoustu zajímavých časopisů, klidně bych čekala i déle.“

Usmála se na něj.

Lékař na Tóru vrhl udivený pohled. „Aha.“ Vešli do kanceláře, kde nebylo téměř žádné volné místo. Stěny se téměř úplně ztrácely pod policemi s nejrůznějšími odbornými knihami a časopisy a jen na několika místech je přerušovaly samostatné skříně na šanony. Lékař došel k velkému vzorně uspořádanému psacímu stolu, sedl si a zároveň je vyzval, aby usedli na židle, které k němu byly přistavené. „Nuže.“ Jakmile to vyřkl, opřel obě ruce o okraj psacího stolu, jako by chtěl zdůraznit, že vlastní schůzka právě začíná. „Předpokládám, že zůstaneme u angličtiny.“

Tóra s Matthiasem souhlasně přikývli.

Doktor pokračoval: „To by neměl být problém, studoval jsem ve Spojených státech. Zato německy jsem nemluvil od

ústní maturity a to už je pěkná řádka let. Raději vás toho ušetřím.“

Jak už jsem vám řekl do telefonu, angličtina nám vyhovuje,“ ujistil ho Matthias a Tóra se musela ovládnout, aby se nepousmála nad jeho tvrdou německou výslovností.

„Dobrá,“ souhlasil lékař a natáhl se pro složku ve žlutých plastových deskách, která ležela před ním na vrcholu stohu papírů. Položil si ji před sebe a chystal se ji otevřít. „Úvodem bych se asi měl omluvit za to, jak dlouho trvalo, než jsme vám mohli předložit pitevní zprávu v plném znění.“ Kajícně se na ně usmál. „Takové záležitosti se neobejdou bez hromady papírování a není vždy jasné, jak by se mělo postupovat, zvlášť když je situace neobvyklá jako v tomto případě.“

„Neobvyklá?“ opakovala po něm Tóra tázavě.

„Ano,“ přitakal lékař. „Neobvyklá vzhledem k tomu, že se příbuzní seznamují s výsledky pitvy prostřednictvím svého zástupce, a také proto, že se jedná o cizího státního příslušníka. V jednu chvíli jsem začínal věřit, že abych získal tohle povolení, musím si nejdřív vyžádat podpis zemřelého.“ Znovu se na ně zaculil.

Tóra mu úsměv zdvořile oplatila, ale koutkem oka zahlédla, že Matthias ani nehnul brvou.

Lékař uhnul pohledem a pokračoval: „Všechny ty byrokratické průtahy v tomhle případě ale nebyly jediným důvodem, proč je tak mimořádný. Rád bych, abyste si to

uvědomili, ještě než začneme.“ Podíval se na ně a znovu jim věnoval úsměv. „Byla to totiž jedna z nejpodivnějších a nejneobvyklejších pitev, se kterými jsem měl co do činění, a to jsem jich za svých studií v cizině viděl požehnaně.“

Tóra ani Matthias nic neříkali a čekali, co bude následovat; Tóra byla zjevně nedočkavější než její společník, tomu kamenný výraz nesklouzl z obličeje ani na okamžik.

Patolog si odkašlal a rozevřel žluté desky. „Nicméně začneme poměrně obvyklými fakty.“

„Ano, prosím,“ zamumlal Matthias. Tóra jen stěží skryla zklamání. Neobvyklá fakta ji zajímala mnohem víc.

„Příčinou smrti bylo udušení uškrcením,“ oznámil lékař a zlehka na desky poklepal. „Až skončíme, předám vám kopii pitevní zprávy. Tam si můžete prostudovat naše závěry podrobněji, pokud budete mít zájem. Hlavní otázka související s příčinou smrti je, čím byl zesnulý uškrcen.

Jsme toho názoru, že vrah použil opasek, a to látkový, nikoli kožený. Musel vyvinout velkou sílu, když ho utahoval, pohmožděniny na krku jsou značné. Také je dost dobře možné, že z nějakého důvodu vrah pásek stahoval mnohem déle, než bylo k uškrcení oběti nutné, pravděpodobně v amoku.“ ‚Jak to víte?“ zajímala se Tóra. Lékař prohrábl složku a vytáhl z ní dvě fotografie. Položil si je před sebe na stůl a otočil je k Tóře a Matthiasovi. Byly na nich vidět četné zhmožděniny na Haraldově krku. „Vidíte, že se

škrtidlo u vnějších okrajů na několika místech zařízlo do svalu, a navíc kůže třením zčervenala. Svědčí to o tom, že jeho povrch byl trochu nerovný. Všimněte si také, že ať už

to bylo cokoli, vypadá to, že ta věc měla nepravidelný tvar, máme-li soudit podle šíře zhmožděniny, bylo škrtidlo nestejnoměrně široké.“ Lékař se odmlčel a ukázal na jednu z fotografií. „Zajímavé je také to, že tady kousek níž na krku jsou vidět známky staršího poranění. Nebylo zdaleka tak nebezpečné, ale přesto jde o zajímavé stopy.“ Patolog se na ně podíval. „Vy o tom něco víte?“

Matthias byl rychlejší. „Ne, nic.“ Tóra se zarazila, ačkoli tušila, jak k těm zraněním Harald přišel.

„Té vraždy se to jistě netýká. I když člověk nikdy neví.“

Zdálo se, že lékař je s Matthiasovou odpovědí spokojený; každopádně na ně dál nenaléhal. Ukázal na druhou fotografii, které rovněž zobrazovala Haraldův krk, tentokrát hodně zvětšený. „Tahle fotka je docela dobrá. Je na ní vidět, že se do krku zavražděného zarýval nějaký kousek kovu, zdobná spona nebo jiný neznámý předmět na tom pásku, kterým vrah oběť uškrtil. Když se na to podíváte pořádně, uvidíte, že se to nejspíš podobá malé dýce, ale může to také být něco úplně jiného; tohle samozřejmě není žádný sádrový odlitek.“

Tóra s Matthiasem se naklonili nad snímek, aby si ho mohli lépe prohlédnout. Patolog měl pravdu. Na krku se jasně rýsoval otisk nějakého předmětu. Podle měřítka na

spodním okraji fotografie se dalo usuzovat, že ta věc byla přibližně osm až deset centimetrů dlouhá. Její obrysy, které se otiskly do krku oběti, připomínaly malou dýku nebo kříž.

„Co je tohle?“ zeptal se Matthias a ukázal na rány po obou stranách otisku.

„Vypadá to, že ten předmět byl na vnějších stranách lemován něčím, co mělo ostré okraje, a ty poranily kůži, když vrah škrtidlo utáhl. Víc z toho nevyčtu.“

„Kam se poděl ten pásek, nebo co to vlastně bylo?“

zajímal se Matthias. „Našel se?“

„Ne,“ odpověděl doktor. „Pachatel se ho zbavil. Jistě se obával, že bychom z něj získali nějaké vzorky DNA.“

„A mohli byste je získat?“ otázala se Tóra. Patolog pokrčil rameny. „Kdo ví? Každopádně je zřejmé, že kdyby se ten pásek našel teď, takovou dobu po vraždě, ty vzorky už by nám moc neřekly.“ Odkašlal si. „Dále je tu předpokládaná doba smrti. Tahle otázka je technicky mnohem složitější.“ Lékař listoval dokumenty a vytáhl z nich několik stránek. „Nevím, kolik toho víte o příslušném postupu, myslím tím, jak odhadujeme čas smrti.“ Tázavě pohlédl na Tóru s Matthiasem.

‚Já o tom nevím vůbec nic,“ pospíšila si Tóra s odpovědí. Všimla si, že to Matthiase popudilo, ale nijak to nekomentoval. Tóra se tím nijak netrápila.

„Raději vám to krátce vysvětlím, abyste si nemysleli, že naše závěry jsou nějaké čáry nebo snad nezvratitelná fakta.

Jsou to totiž pouze přibližné odhady, jejich spolehlivost závisí na tom, jak zevrubné jsou různé informace a indicie, které je třeba shromáždit.“

„Shromáždit?“ nechápala Tóra. „Ano, abychom mohli čas smrti odhadnout, musíme shromáždit stopy na těle zemřelého nebo v jeho nejbližším okolí a na místě, kde byl nalezen. Také nám pomáhají indicie ze života zesnulého, například kdy ho někdo naposledy viděl před smrtí, kdy naposledy jedl, co měl ve zvyku a podobně. To je obzvlášť důležité tehdy, když se, jako v tomto případě, jedná o násilnou smrt.“

„Pochopitelně,“ poznamenala Tóra a obdařila patologa dalším úsměvem.

„S těmito informacemi a stopami dále pracujeme tak, abychom s co největší přesností určili, kdy nastala smrt.“

Jak to děláte?“ vyptávala se Tóra dál.

Lékař se zády přitiskl k opěradlu židle, její zájem ho očividně těšil. „Používáme dva druhy metod: jedny měří změny na mrtvém těle, které probíhají známou rychlostí, jako je například posmrtná ztuhlost, tělesná teplota a rozklad tkání. Druhý typ je založen na srovnávání informací se známými časovými údaji: kdy zesnulý pozřel potravu, kterou měl v žaludku, nakolik ji strávil, a tak podobně.“

Matthias šel rovnou k věci: „Kdy tedy zemřel?“

„To je zapeklitá otázka,“ pousmál se lékař. „Když

vyjdeme z toho, co jsem říkal, bude dobré si nejdřív

zrekapitulovat informace, které nám pomohou čas smrti odhadnout. Nevím, jestli jsem se o tom zmínil, ale čím dřív po smrti se tělo najde, tím jsou jednotlivé stopy čitelnější. V

tomto případě uplynulo třicet šest hodin, což je slušné.

Zvlášť vzhledem k tomu, že mrtvola neležela venku, a tudíž

je teplota prostředí relativně známá.“ Patolog otevřel žluté desky a přeletěl stránku očima. „Policejní šetření prokázalo, že naživu viděl Haralda naposledy nezaujatý svědek onoho sobotního večera ve 23.42, když zaplatil a vystoupil z taxíku na Hringbrautu. Dá se říct, že tenhle údaj je počáteční bod časového rámce, ve kterém budeme hledat možnou hodinu smrti. Jeho konečný bod je samozřejmě chvíle, kdy byla mrtvola nalezena, to znamená v pondělí 31. října v 7.20

ráno.“

Lékař se odmlčel a pohlédl na Tóru s Matthiasem. Tóra pokývala hlavou na znamení, že výkladu rozumí a že má pokračovat. Matthiasovi se na tváři zračil stále stejný kamenný výraz.

„Když policisté dorazili na místo, kde zemřelého našli, změřili teplotu těla. Byla stejná jako teplota v místností. To svědčilo o tom, že od smrti už uplynul nějaký čas. Rychlost tohoto procesu ovlivňují různé faktory, například když je oběť štíhlá, dochází k chladnutí rychleji, než když je obézní, protože u štíhlého člověka je plocha, kterou teplo uniká, relativně větší.“ Patolog rozhodil rukama. „Závisí to také na oblečení a podmínkách, v jakých se mrtvé tělo nachází, jeho

poloze, na tom, zda a jak se jím hýbalo, na vlhkosti vzduchu v daném prostředí a různých dalších faktorech. Tyto informace patří k indiciím, o kterých jsem se zmínil před chvílí.“

„A co vám z toho vyšlo?“ chtěl vědět Matthias. „No, vlastně nic. Díky tomuto postupu jsme jen mohli časový rámec poněkud zúžit. Tahle metoda nám může pomoct určit čas smrti jedině tehdy, když se teplota těla liší od teploty prostředí, to dá rozum.“ Povzdychl si. „Když se tělesná teplota s vnější teplotou vyrovná, dál už se od ní pochopitelně neodchyluje. Můžeme ale vypočítat, jak dlouho mrtvole trvalo, než této teploty dosáhla, a konstatovat, že to je minimální doba, která od smrtí uběhla.“

Lékař přeletěl stránku pohledem. „Tady to je, v tomhle případě jsme horní hranici časového rámce posunuli, takže není pochyb, že od smrti uplynulo víc než dvacet hodin.“

„Všechno je to hrozně zajímavé, to je bez debaty,“

přerušil ho Matthias. „Ale rád bych slyšel, kdy podle vás Harald zemřel a jak se to stalo.“ Na Tóru se přitom ani nepodíval.

„Ano, samozřejmě, promiňte,“ omlouval se lékař.

„Posmrtná strnulost naznačovala, že k úmrtí došlo nejméně dvacet čtyři hodin před tím, než byla mrtvola nalezena, a to nám časový rámec zúžilo ještě víc.“ Lékař klouzal pohledem z jednoho na druhého. „Chcete, abych vám vysvětlil

posmrtnou ztuhlost? Můžu se o tom stručně zmínit, pokud vás to zajímá.“

„Určitě,“ vyhrkla Tóra spěšně, kdežto Matthias současně prohlásil: „Ne, děkujeme, to není třeba.“

„Myslím, že slušnost velí vyhovět dámě,“ rozhodl patolog a zazubil se na Tóru. Ta mu na oplátku věnovala ten nejsladší úsměv, jakého byla schopna. Matthias po ní úkosem šlehl pohledem. Tóře se zdál kapánek naštvaný, ale nenechala se tím vyvést z míry.

„Posmrtná ztuhlost neboli rigor mortis je, jak sám název napovídá, ztuhlost těla po smrti. Tento stav způsobuje chemická reakce proteinů ve svalech v důsledku poklesu kyselosti svalových buněk. žádný kyslík, žádná glukóza, a hodnota pH v buňkách klesá. To způsobí pokles nukleotidu ATP pod určitou kritickou hodnotu a následuje posmrtné strnutí, protože ATP brání spojení aktinu a myozinu.“

Tóra měla chuť poptat se na ten legrační aktin a myozin, ale když jí Matthias ztěžka dupl na nohu, rychle ten nápad pustila z hlavy. Pípla tedy pouze „chápu“, což bylo samozřejmě daleko od pravdy. Koutkem oka zahlédla, jak se Matthiasovi v kamenném obličeji poprvé od rána vynořil úsměv.

Lékař pokračoval. „Posmrtná ztuhlost začíná v těch svalech, které se používají nejvíce, a postupuje pak do všech ostatních svalů. Když dosáhne vrcholu, je tělo úplně ztuhlé a nachází se v pozici, ve které bylo, když strnulost zasáhla

většinu těla. Tahle fáze ovšem netrvá dlouho, protože rigor mortis po nějaké době pomine a tělo opět ochabne. Za normálních podmínek se posmrtná ztuhlost plně rozvine dvanáct hodin po smrti a za nějakých šestatřicet až

osmačtyřicet hodin začne zase ustupovat. I když v případech, jako je ten Haraldův, kdy je příčinou smrti udušení, začíná tento proces o něco později.“ Lékař zalistoval zprávou, vytáhl fotografii a podal jim ji. ‚Jak vidíte, bylo Haraldovo tělo v okamžiku nálezu úplně ztuhlé.“

Matthias se po snímku formátu A4 natáhl jako první.

Bez mrknutí oka se na něj podíval a podal ho Tóře. Je to dost nechutné,“ varoval ji, když si ho od něj brala.

Nechutné nebyl dost silný výraz na to, co se Tóře zjevilo před očima. Fotografie zobrazovala mladého muže, jehož Tóra znala z rodinných fotografií jako Haralda Guntlieba, jak leží v nepřirozené poloze na podlaze. Polohu už znala z fotografií ve složce s dokumenty o vyšetřování.

Ty byly ovšem tak rozmazané a špatně okopírované, že by se málem daly otisknout v Mateřídoušce. Což se ovšem nedalo říct o těch, které svírala teď. Jedna ruka trčela Haraldovi od lokte přímo nahoru, jako by ukazovala na něco ve vzduchu. Ruku v téhle poloze nic nedrželo, o nic se neopírala. Přesto bylo z fotografie zcela zřejmé, že Harald Guntlieb je mrtvý. Obličej měl opuchlý, nateklý a zbarvený do podivného odstínu. Toto odpudivé vzezření se rozhodně

nedalo připsat na vrub překotné práci při vyvolávání filmu, tím si byla Tóra jistá. Nejvíc ji ale odpuzovaly jeho oči, přesněji řečeno oční důlky. Honem fotku vrátila Matthiasovi.

Jak vidíte, mrtvola se zřejmě o něco opírala, pravděpodobně o stěnu, a paže strnula v této poloze.

Bezpochyby víte, že k vraždě došlo jinde než na té chodbě.

Harald do ní vypadl z malé komůrky, když ji jeden z pedagogů toho pondělního rána otevřel. Z jeho výpovědi můžeme usuzovat, že tam mrtvolu někdo uklidil a ta se pak buď svalila na dveře, nebo ji dotyčný zanechal v takové poloze, že se sesula, když se dveře otevřely. Jak je vidět na téhle fotce, dveře od té místnůstky vedou přímo na chodbu.“

Matthias na fotografii zaostřil zrak a mlčky pokýval hlavou. Tóře to stačilo, nechala si zajít chuť; neměla sebemenší chuť si ten snímek prohlédnout ještě jednou.

„Stále jste nám ale neřekl, kdy Harald podle vašich předpokladů zemřel,“ namítl Matthias a vrátil obrázek patologovi.

„Aha, promiňte,“ omluvil se lékař a zalistoval papíry.

Když našel, co hledal, narovnal se v zádech. „Na základě rozboru obsahu žaludku a vstřebávání amfetaminu v krvi jsme předpokládaný čas smrti stanovili na dobu mezi 1.00 a 1.30.“ Vzhlédl a dal se do vysvětlování. „Doba, kdy zemřelý zkonzumoval poslední jídlo a aplikoval si amfetamin, je známá. Toho večera okolo deváté snědl pizzu a těsně

předtím, než odešel z večírku, asi tak v půl dvanácté, si šňupl.“ Patolog vybral ze štůsku fotografií další snímek a podal ho Matthiasovi. „Proces trávení pizzy je relativně dobře známý a zdokumentovaný.“

Matthias si fotku prohlédl bez mrknutí oka. Zamyšleně od ní vzhlédl a podal ji Tóře. Pak se podruhé za celé dopoledne usmál. ‚Je libo pizzu?“

Tóra si vzala fotografii s obsahem Haraldova žaludku.

Pizzu si v restauraci rozhodně hned tak nedá. Snažila se nehnout ani brvou a podala fotku zpátky Matthiasovi.

„Měření obsahu amfetaminu provedl farmaceutický ústav. Spolu s pitevním protokolem dostanete kopii jejich zprávy. Taky se v jeho žaludku našla napůl strávená tableta extáze, ale není známo, kdy ji spolkl, takže ta nám v určování doby smrti nebyla nic platná.“

„Dobře,“ poznamenal Matthias lakonicky.

Doktor se vrátil k výkladu. „Měl bych také zmínit, že pitva prokázala, že s mrtvým tělem někdo hýbal, a to několik hodin po smrti. Usuzujeme tak z podlitin, které se tvoří v nejnižších částech těla, jakmile se zastaví krevní oběh. Zemská přitažlivost způsobí, že se krev okamžitě začne shromažďovat v jakýchsi kalužinkách. Zjistili jsme, že takové posmrtné sraženiny se na těle zemřelého nacházejí na místech, která dohromady nedávají smysl, tj. jednak na zádech, hýždích a zadní straně lýtek a za druhé na patách, prstech a bradě. Na prvně jmenovaných místech byly

podlitiny méně výrazné, což svědčí o tom, že mrtvola nejprve ležela na zádech, ale později ji někdo zvedl do vzpřímené polohy. Ze stop na Haraldových botách můžeme dále vyčíst, že mrtvolu někdo někam táhl; pachatel ji zřejmě uchopil v podpaží a nohy se třely o zem. Není nám známo, proč to udělal. Podle mě se to dá nejlogičtěji vysvětlit tak, že vrah Haralda zabil u sebe doma, ale nemohl se těla okamžitě zbavit, patrně proto, že byl opilý. Proč je ale nechal zrovna na katedře historie, to je pro nás úplnou záhadou. Není to zrovna první místo, které člověka napadne, když se chce zbavit mrtvoly.“

„A co ty oči?“ zeptal se Matthias. Lékař si odkašlal.

„Oči. To je další záhada, kterou neumím vysvětlit. Jak je rodině zemřelého známo, někdo je Haraldovi vyňal. Stalo se tak až po smrti, což může být, alespoň myslím, jeho blízkým útěchou. Ale proč to udělal, nemám zdání.“

„Jak se vlastně dají mrtvému vydloubnout oči?“

uklouzlo Tóře, ale vzápětí své otázky zalitovala.

„Dá se to bezpochyby provést mnoha různými způsoby,“ odpověděl lékař. „V našem případě k tomu vrah patrně použil plochý nástroj. Zdá se, že tomu nasvědčují všechny stopy, či spíš přesněji řečeno jejich absence.“

Patolog se začal probírat fotografiemi.

Tóra ho rychle zarazila. „My vám věříme. žádné fotky vidět nepotřebujeme.“

Matthias k ní sklouzl pohledem a pousmál se. Po jejich rozhovoru na chodbě se očividně bavil tím, jak se patologovy fotografie Tóře hnusí. To ji naštvalo, vždyť není žádná cimprlína! Rozhodla se, že mu to dokáže.

„Na začátku jste řekl, že tahle pitva byla neobvyklá a mimořádná. Co jste tím myslel?“

Patolog se naklonil dopředu a tvář se mu rozjasnila.

Bylo jasné, že se těšil, až se do toho zase bude moct pustit.

„Nevím, jak dobře jste Haralda Guntlieba znali; možná jste o tom všem věděli.“ Zalistoval papíry a vybral několik fotografií. „Myslel jsem tím tohle,“ upřesnil a položil fotografie na stůl před Tóru a Matthiase.

Tóře chvilku trvalo, než pochopila, na co se to vlastně dívá. Když jí to došlo, bezděky se otřásla odporem. „Fuj, co to proboha je?“

„Není divu, že jste překvapená,“ odpověděl lékař.

„Harald Guntlieb evidentně vyznával takzvané zdobení těla neboli body modification, jak se tomu říká v zahraničí. Tam se také tato praxe zrodila. Nejdřív jsme si mysleli, že ten jeho jazyk patří k ostatním posmrtným zohavením, ale pak jsme si všimli, že rána je poměrně dost zhojená, takže si to musel nechat udělat už dřív. Musím říct, že je to mnohonásobně větší pitomost než piercing jazyka.“

Tóra těkala očima z jedné fotografie na druhou. Náhle se jí zvedl žaludek a musela vyskočit ze židle. „Omluvte mě,“ procedila spěšně skrze zaťaté zuby a vrhla se ke

dveřím. Když vycházela na chodbu, zaslechla, jak Matthias se strojeným údivem říká lékaři: „To je divné, vždyť má za sebou dva porody.“

Kapitola sedmá

V kavárně Svět bylo liduprázdno. Tóra si tenhle podnik vybrala proto, že tu byl větší klid a dalo se zde hovořit lépe než ve většině ostatních kaváren v centru. Mohli si s Matthiasem popovídat bez obav z toho, že je uslyší hosté od sousedících stolů. V místnosti přiléhající k hlavnímu sálu seděli sami. Na mozaikou vykládaném stole mezi nimi ležely žluté desky s pitevní zprávou, kterou Matthias dostal od patologa.

„Ta káva vás postavila na nohy,“ poznamenal Matthias rozpačitě.

„Nic mi není,“ odsekla Tóra příkře, což byla ovšem pravda. Po nevolností, která ji přepadla v patologově kanceláři a donutila vyběhnout na chodbu, kde našla spásnou toaletu, nebylo ani stopy. Tam si opláchla obličej studenou vodou, a hned se jí ulevilo. Odjakživa se jí snadno zvedal žaludek. Vybavila si, jak se jí dělalo špatně z knih, které její bývalý manžel nechával povalovat otevřené po celém bytě, když studoval medicínu. Fotografie v učebnicích anatomie byly ovšem proti tomu, co viděla

dopoledne, jen slabý odvar. Možná to bylo proto, že snímky v knihách byly svým způsobem

méně osobní. Smířlivějším tónem dodala: „Nevím, co to na mě přišlo. Doufám, že jsem toho doktora neurazila.“

„Nebyla to moc hezká podívaná,“ uznal Matthias.

„Většina lidí by reagovala stejně jako vy. S tím doktorem si nelamte hlavu. Namluvil jsem mu, že jste právě prodělala střevní chřipku a nejste v nejlepší kondici na prohlížení takových materiálů.“

Tóra pokývala hlavou: „Co to proboha vlastně bylo?

Myslím, že většinu z toho jsem pochopila, ale když o tom tak přemýšlím, nejsem si jistá, jestli mi došlo, co všechny ty fotky vlastně představovaly.“

„Když jste odešla, prošli jsme je jednu po druhé,“

pokračoval Matthias. „Vypadá to, že si Harald nechával různým způsobem znetvořit tělo. Ten doktor tvrdí, že nejstarší úpravy vznikly před několika lety a ty nejnovější jen před pár měsíci.“

„Proč to dělal?“ nechápala Tóra. Nešlo jí do hlavy, co vede mladého člověka k tomu, aby sám sebe zohavil.

„Ví bůh,“ pokrčil Matthias rameny. „Harald se vždycky od ostatních lišil. Už v době, kdy jsem jeho rodinu poznal, vyhledával různá alternativní hnutí. Nejdřív to byli ekologové, pak zase skupina, která protestovala proti státům G8. Když se nakonec vrhl na studium historie, doufal jsem,

že našel svoje místo.“ Matthias zlehka poklepal na žluté desky. „Co ho lákalo na tomhle, je ale nad moje chápání.“

Tóra nic neříkala a v duchu přemítala o těch fotografiích a o bolesti, kterou musel Harald snést. „Co to tedy přesně bylo?“ zeptala se a vzápětí dodala: Jen mi to řekněte, já to ustojím.“

Vtom jim servírka přinesla kávu a občerstvení, které si objednali. Poděkovali jí, a když odešla, pustil se Matthias do vysvětlování. „Byly to všemožné úpravy a řezy na těle.

Nejvíc mě zarazil jeho jazyk. Patrně jste pochopila, že jedna z těch fotek zobrazovala Haraldovu ústní dutinu.“ Tóra kývla a Matthias pokračoval. „Dal si ho rozeklát, přesněji řečeno mu ho někdo podélně naříznul. Bezpochyby se měl podobat hadímu jazyku. Musím přiznat, že se mu to docela podařilo.“

„Mohl s tím normálně mluvit?“ napadlo Tóru.

„Podle toho lékaře je docela pravděpodobné, že po tom zákroku mohl Harald mít trochu defektní sykavky, ale jisté to není. Říkal také, že podobné úpravy nejsou ojedinělé.

Pochopitelně se k nim lidé uchylují jen velmi zřídka, ale Harald rozhodně nebyl první, kdo si vzal něco takového do hlavy.“

„Sám si to ale nejspíš neudělal, že ne? Kdo asi zohavuje lidi na zakázku?“ uvažovala Tóra.

„Podle toho doktora mu jazyk rozřízli poměrně nedávno, rána totiž ještě nebyla úplně zahojená. Netušil, kdo

to udělal, ale byl toho názoru, že to mohl provést během chvilky kdokoli, kdo měl k dispozici anestetika, kleště či peán a chirurgický skalpel. V úvahu připadají lékaři, zdravotní sestry na chirurgii a zubaři. Povídal taky, že ten, kdo to dělal, má určitě možnost vystavovat recepty na anestetika a antibiotika, nebo k nim má přinejmenším přístup.“

„Pane jo, to jsou mi teda věci!“ žasla Tóra. „A co všechno to ostatní: podkožní kuličky, jizvy, vzory na kůži, rohy a bůhví co ještě?“

„Ten doktor tvrdí, že si Harald nechal pod kůži implantovat různé předměty, aby se mu na těle rýsovaly jejich obrysy, mimo jiné ty růžky nebo ostny, které mu trčely z ramen. Prý Haraldovi kromě nich odstranil dalších dvaatřicet předmětů nejrůznějších tvarů, třeba ty kuličky, které jste viděla na jeho genitáliích.“ Matthias na Tóru rychle vrhl nejistý pohled. Ta usrkla kávy a usmála se na něj, aby mu dala najevo, že jí to, co říká, není ani v nejmenším trapné. Matthias tedy pokračoval: „Dál měl Harald na těle nějaké znaky. Ukázalo se, že všechny mají spojitost s černou magií a satanizmem. Ten kluk to bral opravdu pekelně vážně: na těle mu zbylo jen pár menších ploch, které zůstaly neozdobené.“ Matthias se odmlčel, aby zhltl sendvič. Pak se dal znovu do vysvětlování. „Haraldovi zřejmě nebylo obyčejné tetování dost dobré, protože všechny ornamenty, které měl po těle, byly jizvy.“

„Jizvy?“ podivila se Tóra. „Copak si nechal tetování odstranit?“

„Ne, ne. Tyhle obrazce vznikají řezy přímo do kůže tak, aby následné jizvy vytvořily určitý vzor nebo znak. Takže je to poměrně nezvratné rozhodnutí. Podle toho, co říkal ten lékař, se takové ozdoby člověk může zbavit leda transplantací kůže, ale to by mu zase zbyla jiná, a ještě větší jizva.“

„Páni,“ zírala Tóra. Na co všechno lidi nepřijdou! Když

byla mladá ona, bylo vrcholem extravagance nosit tři náušnice v jednom uchu.

„Ten patolog dále tvrdil, že jeden z těch znaků mu někdo vyříznul do těla až po smrti. Nejdřív si mysleli, že patří k obrazcům, které si pořídil nedávno, ale při bližším ohledání vyšlo najevo, že tomu tak není. Ten ornament se podobal magické runě a měl ho vyřezaný na prsou.“

Matthias vytáhl z kapsy saka propisku a přitáhl si světlý papírový ubrousek. Načrtl na něj znak a přistrčil ho blíž k Tóře. „Není to žádný ze starých islandských znaků, které jsou známé z lidové víry,“ vysvětloval Matthias. „Aspoň policii se ho rozluštit nepodařilo. Možná si ho vrah vymyslel přímo na místě. Třeba byl natolik rozrušený, že znak nedopadl tak, jak zamýšlel. Vyřezávat do kůže není nic lehkého.“

Tóra ubrousek zdvihla a ornament si prohlížela.

Sestával ze čtyř čar, které dohromady tvořily čtverec.

Přesahující konce čar byly přeškrtnuté a uvnitř čtverce byl namalovaný kruh. Z kruhu vybíhala linka ukončená závorkou nebo půlkruhem.

Tóra podala ubrousek zpátky Matthiasovi., Já se bohužel v magických znacích vůbec nevyznám. Kdysi jsem vlastnila řetízek s kouzelnou runou, ale už si nepamatuju, co měla symbolizovat.“

„Musíme si promluvit s někým, kdo o magii něco ví.

Třeba policie pátrání po tom znaku odflákla. Možná že jeho význam nějak souvisí s rozluštěním případu.“ Matthias roztrhal ubrousek na čtyři kousky. „Pro vraha ten znak nějaký smysl mít musel, když se s ním ještě po činu zdržoval. Většina pachatelů po vraždě kouká co nejdřív zmizet, a to pokud možno co nejdál.“

„Třeba to ten vrah nemá v hlavě v pořádku,“ přemítala Tóra. „Vyřezávání magických run do mrtvoly a vydloubávání očí sotva svědčí o pevném duševním zdraví.“

Otřásla se. „Nebo byl totálně zfetovaný. Což by vlastně sedlo na toho ubožáka, co ho zavřeli.“

Matthias pokrčil rameny. „Možná.“ Napil se kávy. „A možná taky ne. Musíme za ním co nejdřív zajít do vězení.“

„Zavolám jeho právníkovi,“ slíbila Tóra. „Určitě může zařídit, abychom si s ním mohli promluvit, a navíc je v jeho zájmu, aby nám šel na ruku. Jde nám o stejnou věc. Jestli se nám podaří najít vraha, který policii unikl, bude jeho mandant z obliga. Odeslala jsem taky policii formální žádost

o vydání vyšetřovací dokumentace. To je běžná praxe, a pokud vím, příbuzní oběti ji až na výjimečné případy bez delších průtahů dostanou.“

Matthias se zakousl do dalšího sendviče a mrkl na hodinky. „Co byste řekla tomu, kdybychom se stavili v Haraldově bytě? Mám s sebou klíče. Policie tam už vrátila část věcí, které zabavila při domovní prohlídce. Můžeme se na ně podívat a zjistit, jestli z nich něco vykoumáme.“

Tóře se ten nápad docela zamlouval. Poslala synovi esemesku a poprosila ho, aby hned po vyučování vyzvedl svou sestru z družiny. Tóra byla raději, když Sóley chodila ze školy brzy, a proto občas požádala Gylfiho, aby ji odvedl domů dřív, než by se k tomu dostala sama. Dbala přitom na to, aby Gylfiho dobré vůle nezneužívala, ale on na sebe tuto povinnost zpravidla brával ochotně. Tóře se zdálo, že snad ještě ani nestačila tlačítkem potvrdit odeslání vzkazu, a už

přispěchala Gylfiho odpověď. Otevřela si zprávu a četla: „OK, a kdy přijdeš domů?“ Obratem odpověděla, že kolem šesté. Vrtalo jí hlavou, jestli se jí to jen zdá, nebo se Gylfi v poslední době opravdu nesmírně zajímá, kdy přesně se matka vrátí. Možná se jen chce v klidu vyřádit v počítačových hrách, ale stejně bylo nápadné, jak se na to neustále vyptává.

Ještě než Tóra odložila telefon, zavolala do kanceláře, aby vzkázala, že se ještě zdrží. Nikdo to nezvedal a po pátém zazvonění se zapnul záznamník. Tóra nahrála zprávu,

že dnes už nepřijde, a zavěsila. Vyřizování telefonních hovorů měla na starost Bela, když ale Tóra sama potřebovala do kanceláře zatelefonovat, což se stávalo málokdy, často se vůbec nedovolala. Tóra si povzdychla, bylo jí totiž jasné, že probírat to donekonečna s tím nemehlem, které zaměstnali místo sekretářky, nemá smysl.

„Dobře, můžeme vyrazit,“ oznámila Matthiasovi. Ten mezitím využil zbylého času a dojedl zbylé sendviče. Tóra do sebe obrátila poslední hlt kávy, vstala a oblékla si kabát.

Na odchodu se zastavili u baru a Matthias vyrovnal účet. Podotkl, že oběd platí Guntliebovi. Tóra nevěděla, jestli to říká proto, aby si nemyslela, že ji snad pozval sám, a nedomýšlela si, že je to rande, nebo jestli prostě cítí povinnost ji o všem informovat. Nezúčastněně přikývla a poděkovala.

Vyšli do chladného vzduchu a vydali se k patrovým garážím, kde zaparkovali auto z půjčovny. Haraldův byt byl na Bergstadastraeti, co by kamenem dohodil z Hverfisgaty.

Od té doby, co začala pracovat na Skólavórdustíguru, to Tóra v okolí dobře znala, a mohla tak Matthiase hladce navigovat. Ulice ve čtvrti Tingholtin se sice daly téměř spočítat na prstech jedné ruky, ale byly to samé jednosměrky, a pro ty, kdo se tam nevyznali, znamenalo prokličkovat mezi nimi přímo nadlidský úkol. V

Bergstadastraeti Matthias ukázal na solidní bíle omítnutou kamennou vilu se slovy, že tady Harald bydlel. Podařilo se

jim zaparkovat přímo před vchodem. Dům patřil k nejskvostnějším nemovitostem v celém středu města. Bylo vidět, že je dobře udržován. Jeho tržní cenu si Tóra ani netroufala odhadnout. Každopádně se tím vysvětlovala horentní suma, které si všimla v Haraldově nájemní smlouvě.

„Už jste tady někdy byl?“ vyzvídala, když kráčeli k bočnímu vchodu. Matthias ji upozornil, že hlavní vchod z ulice vede k druhému bytu v přízemí, kde bydlí majitelé domu.

„Ano, vlastně už několikrát,“ odpověděl. „Teď sem ale teprve podruhé jdu sám, jestli se to tak dá říct. Předtím jsem tu byl vždy v doprovodu policie. Potřebovali svědka, když

odsud odváželi nějaké papíry a podklady k vyšetřování, a pak znovu, když je sem vraceli. Vsadil bych se, že to tu prošmejdíme mnohem pečlivěji než policajti. Ti už sem šli s tím, že vrahem je ten Hugi, a byt prohlíželi spíš jen tak aby se neřeklo.“

„Vypadá ten byt stejně výstředně jako jeho obyvatel?“

otázala se Tóra.

„Kdepak, je to úplně normální byt,“ ubezpečil ji Matthias a strčil do zámku venkovních dveří jeden ze dvou klíčů, které visely na kovovém kroužku s přívěskem v podobě islandské vlajky. Tóra usoudila, že kroužek s přívěskem byl zakoupen speciálně pro tyhle klíče v jednom z reykjavických obchodů turistickými suvenýry. Neuměla si

dost dobře představit, jak Harald nakupuje mezi ručně pletenými svetry a vycpanými papuchalky. „Prosím,“ vybídl ji Matthias a otevřel dveře.

Dřív než Tóra stačila vkročit dovnitř, vyšla zpoza rohu mladá žena a zavolala na ně poměrně obstojnou angličtinou.

„Promiňte,“ oslovila je a přitáhla si k tělu krátký svetřík, aby nenastydla. „Nejste vy od Guntliebových?“

Z toho, jak byla oblečená, Tóra usoudila, že vyšla z druhého bytu. Matthias k ní napřáhl ruku a anglicky odpověděl: „Ano, dobrý den, setkali jsme se, když jste mi předávala klíče od bytu. Já jsem Matthias Reich.“

„No, zdálo se mi, že jste to vy,“ usmála se a potřásla Matthiasovi rukou. Vypadala velmi elegantně, byla štíhlá a vlasy i obličej měla pečlivě upravené. Nebylo pochyb o tom, že je bohatá. Když se usmívala, napadlo Tóru, že asi nebude tak mladá, jak se jí na první pohled zdálo. Kolem očí a úst jí totiž naskákaly vějířky vrásek. žena jí podala ruku. „Těší mě, já jsem Gudrún,“ představila se a dodala: „Harald si u nás pronajímal byt.“

Tóra také řekla své jméno a usmála se. „Chtěli jsme se tu jen trochu porozhlédnout. Netuším, jak dlouho se zdržíme.“

„Ale to je v pořádku,“ přispěchala Gudrún s odpovědí.

„Přišla jsem se jen zeptat, jestli už se ví, kdy se ten byt uvolní.“ Znovu se usmála, tentokrát omluvně. „Máme dost dalších zájemců, chápete.“

Tóra nechápala; pokud věděla, tak Guntliebovi stále platili nájem, a pronajímat byt za tak závratnou cenu, aniž

by jim nájemník mohl dělat jakékoli potíže, muselo být docela terno. Obrátila se k Matthiasovi v naději, že jí nějak dokáže odpovědět.

„Bohužel to hned tak nebude,“ pravil úsečně. „Pokud si vzpomínám, když jsme spolu mluvili posledně, tvrdila jste, že smlouva platí.“

žena se začala překotně omlouvat. „Ale ano, nezlobte se, samozřejmě že platí. My bychom jenom rádi věděli, kdy ji Guntliebovi hodlají vypovědět. Ten dům nás stojí dost peněz a najít zájemce, který by byl ochotný platit tak vysoký nájem, není snadné.“ žena vrhla na Tóru stísněný pohled.

„Dostali jsme totiž nabídku od jedné prosperující firmy.

Navrhli nám tak výhodnou cenu, že je těžké je odmítnout.

Potřebují se nastěhovat do dvou měsíců, a tak nás zajímá, jaké máte plány. Chápete, jak to myslím.“

Matthias přikývl. „Chápu vaši situaci, ale bohužel vám v této chvíli nemohu nic slíbit,“ pronesl. „Všechno záleží na tom, jak rychle stihneme probrat Haraldův majetek. Chci se ujistit, že nic, co by nám mohlo být k něčemu dobré, neskončí v popelnici.“

žena už se klepala zimou a dychtivě přikyvovala.

„Kdybych vám mohla jakkoli pomoct, aby se to urychlilo, dejte mi rozhodně vědět.“ Podala jim vizitku dovozní firmy,

o které Tóra v životě neslyšela. Stálo na ní i Gudrúnino celé jméno a všechna její telefonní čísla včetně mobilu.

Tóra vylovila z kabelky svou navštívenku a na oplátku ji ženě podala. „Vezměte si moje číslo, a kdybyste si vy nebo váš manžel vzpomněli na něco, co by nám mohlo pomoct, zavolejte mi. Snažíme se zjistit, kdo Haralda zabil.“

žena vytřeštila oči. „A co ten kluk, kterého sebrala policie?“

„Máme jisté pochybnosti o tom, že právě on je vrah,“

sdělila jí Tóra bez dalšího vysvětlení. Neušlo jí ale, že domácí paní ta zpráva zarazila, a proto hned dodala: „Myslím, že si nemusíte dělat starostí. Ať už je to kdokoli, asi sotva se objeví zrovna tady.“ Usmála se.

„Ne, tak jsem to nemyslela,“ bránila se žena spěšně.

Rozloučili se a Tóra s Matthiasem vešli do vytopeného domu. V hale se proti nim tyčilo bílé schodiště, které vedlo do prvního patra k Haraldovu bytu. Vedle něj byly další dveře, které vedly do společné prádelny, jak Tóře prozradil Matthias. Vyšli po schodech a nahoře Matthias druhým klíčem ze svazku s vlajkou odemkl.

Hned jak Tóra vešla dovnitř, napadlo ji, že Matthias si skutečnost trochu přikrášlil, když tvrdil, že Haraldův byt je „úplně normální“.

Kapitola osmá

Gunnar Gestvík, vedoucí katedry historie Islandské univerzity, svižně kráčel chodbou ke kanceláři ředitelky Institutu Árniho Magnússona. Cestou míjel mladého studenta historie a bezmyšlenkovitě ho pozdravil kývnutím hlavy. Mladík se na něj usmál dost rozpačitě, což Gunnarovi znovu připomnělo jeho čerstvě nabytou slávu, která se šířila po celé univerzitě a všech jejích orgánech. Zdálo se, že nikdo nemůže zapomenout na to, že právě jemu přistála v náručí mrtvola Haralda Guntlieba, nemluvě o nervovém šoku, který dostal nádavkem jako nálezné. Ještě nikdy nebyl tak populární, pokud se to tak dalo říct. Jen málo z těch, kteří si s ním teď zašli promluvit, se totiž dalo právem počítat k jeho přátelům. Dříve nebo později jeho nechtěná obliba pomine, ale bůh ví, jak příšerně ho unavovalo neustále odpovídat na přihlouplé otázky, které mu lidé kladli z pouhopouhé zvědavosti. Vypěstoval si přímo alergii na výraz, který se lidem zračil ve tváři, když se odhodlali se na tu událost zeptat. Měl vyjadřovat současně smutek nad předčasným skonem mladého člověka a soucit s Gunnarem,

ale výsledek tomu byl na hony vzdálený. Z obličejů všech tazatelů vyzařoval pouhopouhý zájem o zrůdný nález a radost z toho, že se to přihodilo někomu jinému než jim. že by uposlechl rektorovy rady a vzal si dvouměsíční výzkumné volno? Čert ví. Možná, že by se na to za tu dobu zapomnělo, ale na druhou stranu zájem o celou aféru znovu vzplane, až začne soudní proces. Dlouhou dovolenou by tak jen odkládal nevyhnutelné. A navíc by zavdal záminku k nekonečným klepům o tom, že se léčí v blázinci, že trčí doma a nezřízeně chlastá nebo ještě něco horšího. Ne, nejspíš se rozhodl správně, když výzkumné volno odmítl a odhodlal se s tím vypořádat. Jednou to téma přece lidi musí omrzet a přestanou si ho všímat.

Gunnar zlehka zaklepal na dveře ředitelky institutu, Marii Einarsdóttir. Učinil tak spíš ze zdvořilosti, protože dveře rovnou otevřel, aniž by čekal na vyzvání, ať vejde.

Maria právě telefonovala, ale pokynem ruky Gunnarovi naznačila, aby se posadil, což také hned udělal. Netrpělivě čekal, až položí sluchátko. Vyrozuměl, že urguje objednávku náplně do tiskárny, která nedorazila.

Snažil se nedat najevo, jak moc mu ten telefonát jde na nervy. Když mu Maria před několika minutami zavolala, tvrdila, že se jedná o vážnou věc a že si přeje, aby okamžitě přišel k ní do kanceláře. Přerušil práci na projektu, kterým se právě zabýval, což byla žádost o stipendium v rámci programu Erasmus pro katedru historie ve spolupráci s

bergenskou univerzitou. Měl ji sepsat anglicky, a když mu Maria zavolala, zrovna si ten jazyk oživil natolik, že mohl začít psát. Jestli se ta vážná věc týká náplně do tiskárny, povíjí něco, co si za rámeček nedá. Už si v hlavě sumíroval několik peprných vět, jenže vtom zavěsila a otočila se k němu. Než promluvila, pátravě se na Gunnara zadívala, jako by sama pečlivě volila slova. Prsty pravé ruky rychle bubnovala na okraji stolu. Pak vzdychla. „Do prčic,“

vyhrkla nakonec.

Během toho dlouhého mlčení evidentně neztrácela čas přípravou vhodných formulací, pomyslel si Gunnar, a snažil se zamaskovat, že mu připadá velmi nemístné, aby ředitelka slovutného Institutu Árniho Magnússona mluvila tak nespisovně. Od Gunnarova mládí před čtyřiceti lety se doba náramně změnila. Tehdy si lidé spisovné mluvy vysoce cenili, teď jim připadala strojená a trapná. Dokonce i Maria, velice vzdělaná žena, která už nebyla nejmladší, mluvila dost nevybíravě. Gunnar si odkašlal. „Copak tak hoří, Mario?“

„Do prčic!“ zopakovala a prsty obou rukou si pročísla krátce střižené vlasy. Začínaly jí šedivět, a když si je takhle načechrala, na skráních jí zasvitlo několik stříbrných nitek.

Pak potřásla hlavou a konečně přešla k věci. „Schází nám jeden starý list.“ Chvilka mlčení a pak: „Ukradli ho.“

Gunnar trhl hlavou dozadu. Nedokázal skrýt překvapení a nelibost. „Jak to prosím tě myslíš? Ukradli? To jako ze sbírek?“

Maria vzdychla. „Ne, ze sbírek ne. Přímo tady, na institutu.“

Gunnar zíral s otevřenými ústy. Na institutu? ‚Jak je to možné?“

„To je dobrá otázka. Pokud vím, je to poprvé, co se tady něco takového stalo,“ řekla ředitelka a ostřejším hlasem dodala: „Kdo ví, možná toho zmizelo víc než jen ten jeden dopis. Jak víš, uchováváme tu okolo šestnácti set rukopisů a jejich zlomků ze sbírky Árniho Magnússona, navíc všechny staré dopisy, které nashromáždil, a přibližně sto padesát rukopisů z Královské knihovny v Kodani. Jo, a pak sedmdesát dalších rukopisů a nejrůznější korespondenci.“

Na chvilku se odmlčela a pohlédla Gunnarovi přímo do očí.

„Projdeme každou jednotlivou položku a zjistíme, jestli zmizely ještě další listiny, to je bez debaty. Chtěla jsem si s tebou jen promluvit mezi čtyřma očima, než to zveřejním.

Jakmile nařídím inventarizaci sbírek, bude všem jasné, co se tu děje.“

„A proč se o tom radíš se mnou?“ divil se Gunnar poněkud podrážděně. Jako vedoucí katedry s institutem příliš často nekomunikoval a nezastával v něm žádnou zvláštní funkci. „Nechceš mě snad nařknout, že jsem ten dopis sebral já?“

„Panebože, Gunnare! Asi bych ti to měla vysvětlit, jinak se mě zeptáš, jestli podezírám i samotného rektora.“ Podala mu jiný dopis, který ležel na jejím psacím stole. „Pamatuješ na ty dokumenty, které jsme si vypůjčili z dánského národního archivu?“

Gunnar zavrtěl hlavou. Institut si často půjčoval cizí sbírky, které nějakým způsobem souvisely s výzkumnými projekty, na nichž jeho zaměstnanci pracovali. Gunnar se o nich většinou dozvěděl, ale nijak zvlášť se mu do paměti nevrývaly, pokud se ovšem vypůjčené materiály netýkaly témat, jež sám odborně zkoumal. Ona dánská sbírka mezi ně evidentně nepatřila. Zběžně si přečetl dopis, který mu Maria podala. Pisatelem byl jakýsi Karsten Josephsen, vedoucí oddělení dánského národního archivu. Dopis byl psaný dánsky. Upomínal institut, že termín vrácení zapůjčených dokumentů se blíží. Gunnar podal dopis zpátky ředitelce. „O

tom mi není vůbec nic známo.“

Maria si dopis vzala a položila jej opět na stůl na stejné místo. „To je možné. Byla to sbírka listů adresovaných kněžím katedrály v Roskilde. Všechny pocházely z období mezi lety 1500-1550. Pokud vím, nebylo v nich nic moc, co by nás vědce zaujalo, i když jsou to zajímavé texty. Jsou datované okolo roku 1536, kdy v Dánsku proběhla reformace. Ten zmizelý dopis mezi ně ale nepatřil.“

„A o čem se v něm psalo?“ zeptal se Gunnar, který si stále nebyl jistý, jak by se ho ta záležitost měla týkat.

„Pochopitelně nevím, co přesně v tom dopise stálo, protože už je fuč. Ale vím, že byl z roku 1510 a napsal ho Stefan Jónsson, tehdejší biskup na Skálholtu, faráři katedrály v Roskilde. Tyhle informace mám z rejstříku, který jsme dostali spolu se sbírkou. Tak jsem vlastně zjistila, že ten dopis zmizel. Nahlížela jsem do něj, když jsme tu sbírku balili a připravovali na to, abychom ji mohli poslat zpátky do Dánska.“

„Není možné, že jsme ten dopis vůbec nikdy nedostali?

Třeba ve sbírce chyběl hned od začátku?“ uvažoval Gunnar s nadějí v hlase.

„Vyloučeno,“ odmítla Maria. „Byla jsem loni u toho, když jsme tu sbírku přebírali. Došlé dopisy jsme velmi pečlivě porovnávali se seznamem. Bylo to všechno v nejlepším pořádku a listiny byly do jednoho na svém místě.“

„A nemohl někdo ten dopis prostě založit někam jinam?“ napadlo Gunnara. „Třeba ho někdo omylem zařadil k nějakým jiným dokumentům?“

„Víš, kdyby v tom nebylo nic víc, určitě by to jedna z možností byla,“ pronesla pomalu Maria a udělala krátkou pauzu, aby zdůraznila to, co bude následovat. „Když jsem přišla na to, že dopis zmizel, okamžitě jsem ho začala hledat v našem počítačovém systému. Víš přece, že naskenujeme každičký dokument, který se nám dostane pod ruku, ať už

patří k našemu inventáři, nebo je vypůjčený.“ Gunnar přikývl a Maria pokračovala. „A hádej, co se stalo:

příslušnou složku někdo vymazal, a to výhradně kvůli tomuhle jedinému dopisu.“

Gunnar se trochu zamyslel. „No počkej. Nesvědčí to prostě jen o tom, že ten dopis v zásilce vážně vůbec nebyl?

Neskenovali jste ty dokumenty krátce po tom, co jste je převzali?“

„Ano, udělali jsme to hned následujícího dne. Ale ten dopis tam byl a my jsme ho oskenovali. Zjistila jsem to z číslování,

kterým

opatřujeme

elektronické

složky

naskenovaných dokumentů. Každá sbírka dostane určité identifikační číslo a jednotlivým dokumentům navíc přiřadíme číslo podle stáří: nejstarší dokument je první v řadě, a tak dále.“ Znovu si projela prsty vlasy. „V řadě, kde byl ten dopis evidován, jedno číslo chybí.“

„Ale co záložní kopie elektronického systému? Pořád dokola se omílá, jak skvěle jsme jištěni před kolapsy počítačů. Nemůžeš najít ten seznam v některé z těch kopií?“

Maria se trpce usmála. „Už jsem to zjišťovala. Náš správce sítě tuhle složku nemůže najít v žádné z kopií, které se zálohují každý týden, ani v záznamu přírůstků za poslední měsíc. On tvrdí, že týdenní kopie se přepisují v týdenních intervalech, že mají jednu pondělní disketu, jednu úterní a tak dále. To znamená, že na nich nikdy nejsou záznamy starší než sedm dní. To samé platí o měsíčních záznamech, ty se také pravidelně přepisují, takže nejstarší kopie, které máme, jsou měsíc staré. Kopii téhle složky vymazali už dřív

než před měsícem. Vlastně ještě existuje půlroční záznam, který je uschován v bankovní schránce institutu. Ještě jsem ho nedala vyzvednout, protože až teprve teď začínám chápat, o jak vážnou věc vlastně se jedná.“

‚Ještě jsi mi neřekla, co to má co dělat se mnou,“ bylo to jediné, co Gunnara napadlo. Počítače a elektronické systémy nebyly jeho parketa.

„Samozřejmě jsem zjišťovala, kdo s tou sbírkou pracoval. Jak víš, vedeme si o tom podrobné záznamy. Podle nich byl poslední člověk, který k ní měl přístup, student vaší katedry.“ Marie ztuhly rysy ve tváři. „Harald Guntlieb.“

Gunnar si podepřel čelo rukou a zavřel oči. Zase on?

Copak to nikdy neskončí? Zhluboka se nadechl a dbal na to, aby mluvil pomalu a klidně a aby mu nepřeskakoval hlas.

„Určitě nebyl jediný, kdo si tu sbírku prohlížel. Jak si můžeš být jistá, že ten dopis sebral Harald a ne někdo před ním?

Pracuje tu přece patnáct stálých zaměstnanců a kromě toho se tu neustále motají nějací hosté a studenti tu často provádějí výzkumy.“

‚Jsem si jistá,“ ubezpečila ho Maria pevným hlasem.

„Před Haraldem jsem totiž s tou sbírkou pracovala já sama.

Všechno bylo na svém místě. Navíc do obalu, ve kterém byl ten dopis uložený, někdo strčil jiný list papíru, patrně proto, aby ho nemusel odevzdat prázdný. To by okamžitě vzbudilo pozornost. Ten papír rozptyluje veškeré pochybnosti.“

Popadla ze stolu arch papíru a podala ho Gunnarovi.

Rychlý pohyb ruky prozrazoval silné podráždění z nastalé situace.

„Studenti historie mají přístup k našim materiálům, rukopisům a dokumentům a katedra za ně nese zodpovědnost, to si, doufám, uvědomuješ. Ty se jako vedoucí katedry z té odpovědnosti nemůžeš v žádném případě vyvlíknout. Pro náš ústav je nepřípustné, aby se o něm povídalo, že se tu ztrácejí staré a cenné dokumenty.

Naše práce je do značné míry založená na dobré spolupráci s podobnými ústavy v ostatních severských zemích.

Nedokážu si vůbec představit, že ji ohrozí nečestné jednání jediného studenta.“

Gunnar naprázdno polkl a podíval se na list papíru, který mu Maria podala. Ze všeho nejvíc měl chuť zamávat rukama a vyřítit se ven. Byl to výpis ze studijního oddělení s přehledem dosažených kreditů a absolvovaných seminářů, nahoře na stránce nadepsaný jménem Haralda Guntlieba.

Gunnar si ten arch položil do klína. Jestli ten dopis ukradl Harald a vyměnil ho za tenhle papír, byl to největší břídil v novodobé historii zlodějství. Muselo mu přece dojít, že se tak automaticky uvede v podezření.“ Gunnar zdvihl výpis do vzduchu a zamával jím.

Maria pokrčila rameny. Jak mám vědět, co se mu honilo hlavou? Počítám, že ten dopis chtěl vrátit. Sám víš nejlíp, co mu v tom zabránilo: přístup do archivu získal jen měsíc

předtím, než vypadl z komory a poroučel se ti rovnou do náruče. Bezpochyby si z registračního systému zjistil, že téhle sbírky dokumentů se už dva měsíce nikdo nedotkl.

Všichni, kteří s ní potřebovali pracovat, si ji v té době už

dávno prostudovali do posledního písmenka. Harald správně usoudil, že se na ztrátu hned tak nepřijde a že do té doby stačí tenhle cár papíru zase vyměnit za dopis. Co s ním chtěl dělat mezi tím, je mi záhadou. Jenže ho nikdy nevrátil, protože umřel. Jinak tu jeho dopisovou šarádu vysvětit nedokážu.“

„Co mám podle tebe dělat?“ hlesl Gunnar.

„Dělat?“ opakovala Maria ironicky. Nezavolala jsem si tě sem, abys mi poskytnul morální podporu. Chci, abys ten dopis našel.“ Pozvedla ruce nad hlavu: „Podívej se na jeho stůl ve studovně a na dalších místa, kde by ho mohl schovat.

Musíš vědět líp než já, kam by ho asi tak dal. Byl to přece tvůj student.“

Gunnar pevně semknul rty. V duchu proklel den, kdy Haralda Guntlieba přijali na jejich fakultu, a vzpomněl si, že on chtěl jeho žádost zamítnout. Ten kluk v něm vzbuzoval jakýsi nepříjemný pocit, zvlášť poté, co si všiml, že tématem jeho bakalářské práce jsou hony na čarodějnice v Německu.

Ostatní pedagogové ovšem byli pro, aby ho na fakultu přijali. V tu chvíli věděl, že příchod toho mladíka nevěstí nic dobrého. Ale demokratická většina ho přehlasovala, a on teď

měl kromě všeho ostatního, co ten kluk dal do pohybu, na triku ještě tuhle patálii. „Kdo všechno o tom ví?“

‚Já. Ty. S nikým jiným jsem o tom zatím nemluvila, jen se správcem sítě, ten ale nezná celou historii. Myslí si, že jde jen o ten elektronický záznam. Na okamžik zaváhala. „Pak jsem ještě zašla za Bogim. On s tou sbírkou dopisů pracoval jako první, když jsme ji dostali. Pokoušela jsem se ho vyzpovídat. Tuší, že něco není v pořádku. Zřejmě si myslí, že se dopis někam zatoulal. Nijak jsem nedala najevo své podezření, že ho ukradli.“

Bogi byl jeden z vědeckých pracovníků, kteří v institutu pracovali na plný úvazek. Byl to neškodný člověk.

Gunnarovi se zdálo nepravděpodobné, že by z té záležitosti dělal aféru. „Kdy se má ta sbírka vrátit do Dánska? Kolik času mám na to, abych ten dopis vyšťáral?“

„Můžu to pozdržet maximálně tak o týden. Když se dopis do té doby nenajde, budu nucena jeho ztrátu oznámit.

Podotýkám, že v té souvislosti se bude mnohokrát skloňovat tvoje jméno. Udělám všechno, co bude v mých silách, aby hanba padla na vás, ne na nás. Mimochodem, doneslo se mi, že to není poprvé, co zmizely důležité dokumenty, a stopa přitom vedla k vám na fakultu.“ Pátravě ho pozorovala.

Gunnar se vztyčil, brunátný v obličeji. „Chápu.“ Za těchto okolností se neodvažoval říct nic víc, ale ve dveřích se ještě otočil, aby ředitelce položil otázku, která ho pálila

na jazyku, ačkoli ze všeho nejvíc se mu chtělo odtud vystřelit a hlasitě za sebou prásknout dveřmi.

„Nemáš ani ponětí o tom, co v tom dopise stálo? Když

ho podle tebe u vás zkoumali do posledního písmenka, tak si na něj snad někdo musí vzpomenout.“

Maria zavrtěla hlavou. „Bogimu to něco říká. Pracoval na výzkumu, který se týkal založení sjaellandského biskupství a jeho vlivu na historii islandské církve. Po tom roce, kdy ten dopis vznikl, se toho stalo hodně, takže ho nijak zvlášť nezkoumal. Bogi si nicméně pamatuje, že byl jen těžko srozumitelný a že pojednával o pekle, nějaké epidemii a smrti jakéhosi posla. To je to jediné, co jsem z něj vytáhla, aniž by mu přitom došlo, co se stalo.“

„Ozvu se ti,“ slíbil jí Gunnar při loučení. Vyšel ven, ani nečekal na Mariin zdvořilostní pozdrav a zavřel za sebou.

Jedno mu bylo jasné. Ten dopis musí najít.

Kapitola devátá

V obrovském obývacím pokoji se Tóra pomalu otočila dokola na naleštěných parketách. Byl zařízený v minimalistickém stylu, což byl momentálně ultramoderní trend. Z těch několika málo kusů nábytku, jimiž byl vybavený, bylo na první pohled zřejmé, že zařízení stálo nemalé jmění. Místnosti vévodily dvě velké, stylové černé kožené pohovky stojící uprostřed. Byly o poznání nižší než

ty, na které byla Tóra zvyklá. Měla sto chutí se v jedné z nich uvelebit, ale nechtěla dát před Matthiasem najevo, jak ji ten nový styl láká. Mezi pohovkami se krčil ještě nižší konferenční stolek. Tóře se zdálo, že snad vůbec nemá žádné nohy, vypadalo to, jako by deska stolku ležela přímo na zemi. Tóra odpoutala pozornost od nábytku a bloudila očima po stěnách a jejich výzdobě. Kromě rozměrné ploché obrazovky uprostřed jedné z nich se pyšnily na pohled prastarými uměleckými díly. Dále bylo v pokoji vystaveno několik starožitných kousků, mimo jiné stará bytelná dřevěná židle, kterou Tóra odhadla na originál, a ne nějakou lacinou kopii. Uvažovala, jestli si Harald obydlí zařídil sám,

nebo jestli je to dílo bytového architekta. Směsice starožitných a moderních prvků dodávala bytu neotřelý vzhled a propůjčovala mu osobitý styl.

„Co tomu říkáte?“ otázal se Matthias lhostejně. Tón jeho hlasu naznačoval, že je na rozdíl od Tóry na luxus zvyklý.

‚Je to skutečně nádherný byt,“ uznala a poodešla k jedné z bíle vymalovaných stěn, aby si lépe prohlédla zarámovanou mědirytinu, která vypadala jako cenná starožitnost. Jakmile ale zjistila, co rytina zobrazuje, rychle od ní zas poodstoupila. „Co je za hnus?“ Obrázek byl plný čilého dění. Jeho autor jistě musel vynaložit velké úsilí, aby do něj všechny ty lidi směstnal. Na jednobarevném výjevu bylo vidět celkem dvacet osob, většinou mužů. Byli na obrázku rozmístěni hezky po dvou tak, že jeden z páru vždy toho druhého mučil nebo trestal.

Matthias přišel k Tóře. „Tohle?“ Malinko se zašklebil a pokračoval: „To je obrázek, který Harald zdědil po svém dědečkovi. Pochází z Německa a zobrazuje tamější situaci okolo roku 1600, kdy vrcholily náboženské spory. Jak vidíte, děly se tam tenkrát různé věci.“ Matthias se od rytiny odvrátil. „Je pozoruhodný tím, že opravdu vznikl v té době, a není tedy pozdější interpretací tehdejších poměrů. Taková díla bývají často ještě fantastičtější a bizarnější. I když i tenhle obrázek možná bude poněkud stylizovaný.“

„Bizarnější?“ zeptala se Tóra nevěřícně. Co mohlo být bizarnějšího než tohle?

„No, svým způsobem ano,“ odpověděl Matthias a pokrčil rameny. „Během práce pro Guntliebovy jsem se s tím obdobím trochu seznámil a věřte mi, tohle zdaleka není ten nejodpornější kousek v jejich sbírce.“ Ironicky se ušklíbl. „Proti těm nejhorším by se tenhle vyjímal dobře dokonce i v dětském pokoji.“

„Moje dcera má na stěně v pokojíku myšku Minnie,“

zaprotestovala Tóra a přistoupila k dalšímu obrázku.

„Takovýhle obraz bych u ní ani v žádném jiném pokoji nikdy nepověsila, na to vemte jed.“

Jistě, ne každý těmhle věcem holduje, to máte pravdu,“

souhlasil s ní Matthias a doprovodil Tóru k obrazu, na kterém muži v kutnách přihlíželi exekuci jakéhosi člověka, jemuž lámali kosti na skřipci. Muži stáli těsně u sebe a upřeně sledovali dva katy, kteří ze všech sil otáčeli kolem.

Očividně chtěli odsouzenci natáhnout údy ještě víc a znásobit jeho utrpení. Matthias ukázal na střed výjevu.

„Tenhle obraz pochází také z Německa. Představuje mučení inkvizicí. Jak vidíte, když chtěli obviněného donutit k přiznání, nezastavili se před ničím.“ Pohlédl na Tóru. „Pro vás jako pro právničku je historie mučení bezpochyby zajímavá, v Evropě ho totiž zavedla právě právní věda, tedy v širším smyslu.“

Tóra se připravila na další urážku své profese. Od začátku svého studia práv jich musela vytrpět požehnaně.

„Ano, jistě, za to všechno neseme plnou odpovědnost my právníci.“

„Ne, bez legrace,“ řekl jí na to Matthias. „Ve středověku byla obžaloba v rukou jednotlivců. Člověk, který byl přesvědčený, že mu někdo způsobil škodu nebo že se stal obětí zločinu, musel viníka sám obžalovat a žalobu také sám vést. Samotné soudní jednání byla skoro fraška. Pokud se obžalovaný před soudem přímo nepřiznal nebo něco nepopiratelně nedokazovalo jeho vinu, byl výrok o vině či nevině svěřen Bohu. Obžalovaného podrobili zkoušce: musel přejít přes žhavé uhlíky, svázali ho a hodili do vody nebo tak něco. Když se mu například po nějaké době rány zahojily nebo když ve vodě klesl ke dnu, byl prohlášen za nevinného. Pak byl ovšem v maléru žalující, protože v tom případě soudili jeho. Lidé si pochopitelně případnou žalobu nejprve dobře rozmysleli, když přitom riskovali, že se celá věc obrátí proti nim.“ Matthias namířil prst na muže na skřipci. „Tenhle systém vstoupil v platnost, když si úřady a církev uvědomily, že zločinů, ať už světských nebo duchovních, díky bezmoci soudů neúměrně přibylo. Ve snaze potlačit kriminalitu se obrátily k římskému právu, kde vznášení žaloby i soudní proces probíhaly zcela odlišným způsobem. Začaly obviněné vyšetřovat a odtud pochází i název nové instituce, inkvizice neboli vyšetřování. Tyto

změny přijala nejprve církev a světské soudní stolce ji následovaly. Oběti zločinů pak už nemusely vznášet žalobu ani vystupovat jako žalující strana u soudu.“ Matthias se na Tóru usmál. „Ergo, právníci.“

Tóra úsměv opětovala. „Vinit z těchhle zvěrstev právní vědu je trochu přitažené za vlasy.“ Teď na toho mučeného chudáka ukázala pro změnu ona. „Navíc, jestli dovolíte, nevidím souvislost mezi inkvizicí a mučením.“

„Aha,“ podotkl Matthias. „Nový systém měl bohužel jednu chybu. Aby soud mohl shledat někoho vinným a odsoudit ho, musel buď najít dva svědky zločinu, nebo přimět obžalovaného k přiznání. U některých zločinů, jako třeba kacířství, nebývali z podstaty věci žádní svědci, a proto šlo hlavně o přiznání. Soudci se bez něj neobešli a inkvizice jej směla dosahovat mučením. Považovalo se to za vyšetřování.“

„To je odporné,“ otřásla se Tóra a odvrátila se od obrázku k Matthiasovi. Jak to všechno víte?“

„Haraldův dědeček toto období podrobně studoval a vášnivě rád o něm vyprávěl. Byla radost ho poslouchat, ale moje znalosti jsou ve srovnání se stařečkovými jen velmi povrchní.“

„To jsou mi věci,“ poznamenala Tóra. „Takže vy jste všechny ty obrazy už viděl.“

Matthias přelétl stěny zrakem. „Většinu z nich, zdá se mi. Tady je pouze zlomek všech obrazů a dalších děl, které

k rodinné sbírce patří. Je vidět, že si Harald s sebou vzal jen její část. Jeho dědeček strávil shromažďováním všech těch věcí velkou část života, nemluvě o penězích, které do nich vrazil. Nedivil bych se, kdyby to byla nejpozoruhodnější sbírka artefaktů o mučení a popravách na světě. Patří k ní například téměř úplný soubor všech vydání Kladiva na čarodějnice.“

Tóra se rozhlédla kolem sebe. „A to tu sbírku nechali jen tak viset na zdech v pokoji?“

„Ale ne, co vás nemá,“ zavrtěl hlavou Matthias. „Knihy a některé dokumenty, například dopisy, jsou uschovány v bezpečnostní schránce, mají totiž velkou cenu. Guntliebovi na sbírku vyčlenili doma dvě rozlehlé místnosti a část jí tam vystavili. Něco z toho, co tu vidíte, pochází odtamtud.

Počítám, že by je nijak zvlášť nemrzelo, kdyby o některé ty poklady přišli. Většině rodiny se ta sbírka ošklivila.

Haraldova matka do těch místností odmítala vkročit. Harald byl jediný potomek, který dědečkův podivný zájem zdědil.

To je bezpochyby důvod, proč mu dědeček tu kolekci odkázal.“

„Copak Harald si ji jen tak mírnyx týrnyx mohl odvézt do zahraničí?“ podivila se Tóra.

Matthias se usmál. „Vůbec bych se nedivil, kdyby si ji směl vzít s sebou, i kdyby ji býval nezdědil. Vsadil bych se, že se Haraldovým rodičům ulevilo, když se zbavili alespoň některých kusů.

Tóra pokývala hlavou. „Tahle židle patří taky ke sbírce?“ Ukázala na starou dřevěnou židli postavenou v jednom rohu místnosti.

„Ano,“ přisvědčil Matthias. „Je to potápěcí židle.

Nořili na ní lidi do vody. Vlastně je to příklad trestu ve formě tortury, která se od mučení v zájmu vyšetřování zásadně liší. Pochází z Velké Británie.“

Tóra si k židli stoupla a prsty přejížděla po řezbě na zadní straně. Rozpoznala jakýsi nápis, ale nemohla ho přečíst, písmena byla příliš ohlazená. Navíc tenhle typ písma ani neznala. židle měla uprostřed sedadla velký otvor a k opěrkám byly připevněny řady svrasklých a ztvrdlých kožených řemínků, zřejmě k připoutání rukou toho, kdo na židli seděl.

„Ten otvor tam byl proto, aby jím voda protekla a židle i s odsouzeným klesla pod hladinu. Mělo to pro něj znamenat ponížení, ale občas to kati trochu přehnali a odsouzený se skutečně utopil.“

Ještě že jsem tenkrát nebyla na světě,“ oddychla si Tóra a pustila se židle. Tehdy by se takovému trestu nevyhnula, když měla totiž něco na srdci, málokdy se jí podařilo udržet jazyk za zuby.

„V té sbírce jsou i mnohem krutější pomůcky,“ ujistil ji Matthias. „Lidé, kteří mučicí nástroje vynalézali, se vyznačovali mimořádnou kreativitou. Jako by rozkoš z mučení podněcovala představivost.“

„Nejraději bych z tohohle útulného pokojíku co nejdřív vypadla. Co kdybychom sebou hodili?“

Matthias souhlasil. „Pojďte, ukážu vám ostatní pokoje, ty jsou o něco veselejší. V kuchyni vlastně není nic, co by se týkalo mučení. Začneme tam.“

Přesunuli se do kuchyně. Vcházelo se do ní z předsíně.

Nebyla nijak zvlášť prostorná, přesto byla vybavená novými nebo aspoň zánovními přístroji. Na policích v kuchyňské lince stály jeden vedle druhého stojany na lahve vína. Tóra zapochybovala, jestli Matthias vůbec nějaké „normální lidi“

zná. Její vlastní kuchyň a tahle, to bylo nebe a dudy. V lince byla zasazena velká plynová varná deska s mohutnou digestoři, myčka, dřez s vybavením, jaké používají restaurace, elektrická vinotéka a ten největší model chladničky s mrazákem, jaký se vůbec vyrábí. Tóra přistoupila k lednici. „Po takové ledničce s ledovačem toužím odjakživa.“

„Proč si ji tedy nepořídíte?“ nechápal Matthias.

Tóra se obrátila čelem k němu. „Ze stejného důvodu, proč jsem si nekoupila spoustu dalších drahých věcí, po kterých toužím. Protože na ně nemám. Pro vás je asi těžké si to představit, ale jsou i rodiny, které musejí obracet každou korunu.“

Matthias pokrčil rameny. „Lednička přece není žádný luxus.“

Tóra to přešla mlčením. Přistoupila k lince a postupně pozotvírala všechna dvířka. V jedné z dolních skříněk našla sadu nerezových hrnců se skleněnými poklicemi. Zářily čistotou natolik, až se Tóra neubránila podezření, že je Harald vůbec nepoužíval. „I když je ta kuchyň nádherná, zdá se mi, že Harald na vaření moc nebyl,“ poznamenala a skříňku zase zavřela. Narovnala se.

„Ne, jestli jsem ho dobře znal, tak si spíš kupoval polotovary anebo se rovnou stravoval po restauracích.“

„Toje taky vidět z jeho výpisů plateb kreditkou.“ Tóra se kolem sebe rozhlédla, ale nevšimla si ničeho, co by jim pomohlo v pátrání. Dokonce i dveře ledničky byly prázdné, nebyl na nich žádný magnet, a tudíž ani žádné lístky. To dveře její ledničky sloužily jako jakési rodinné informační centrum. Stěží si pamatovala, jakou má barvu, ztrácela se pod záplavou rozvrhů, pozvánek na narozeninové oslavy a podobných kartiček. „Prohlédneme si ostatní místnosti?“

navrhla Tóra. Kuchyně už se nabažila. „Pochybuju, že tu najdeme něco, co by nám pomohlo odpíchnout se z místa.“

„Ledaže by ho někdo zabil pro tu lednici,“ prohlásil Matthias a škádlivě dodal: „Kde jste byla tu noc, kdy došlo k vraždě?“

Tóra se na něj jen ironicky zašklebila. „Na výpisu kreditky bylo několik menších plateb v obchodě chovatelskými potřebami. Choval Harald nějaké zvíře?“

Matthias překvapeně zavrtěl hlavou. „Ne, žádné zvíře jsme tu nenašli, ani nic jiného, co by nasvědčovalo tomu, že tu nějaké žilo.“

„Napadlo mě jen to, že tam kupoval něco pro svoje zvířátko.“ Tóra nakoukla do všech skříněk v naději, že najde kočičí konzervu nebo jiné krmení pro zvířata. Nic.

„Zavolejte tam,“ přikázal jí Matthias. „Třeba si na něj vzpomenou. Kdo ví?“

Tóra vytáhla telefon a vyhledala číslo obchodu.

Vyťukala ho na klávesnici, chvíli mluvila s prodavačem, a pak zavěsila. „To je zvláštní,“ obrátila se k Matthiasovi.

„Pamatují si ho. Prý si u nich několikrát koupil křečka. Jste si jistý, že tu nebyla žádná klec na hlodavce?“

„Stoprocentně,“ ujistil ji Matthias.

„To je vážně podivné,“ poznamenala Tóra. „Ten mladík, se kterým jsem mluvila, taky povídal, že u nich Harald chtěl koupit krkavce.“

„Krkavce?“ vyhrkl Matthias zaskočeně. „Na co?“

„O tom neměl ten prodavač ani ponětí. Krkavce neprodávají a tím to skončilo. Ale zdálo se mu to divné, a proto si na Haralda pamatoval.“

„Nepřekvapilo by mě, kdyby pro něj ten pták představoval nějaký symbol v těch jeho čarodějnických bludech,“ mínil Matthias.

„Možná,“ souhlasila Tóra. „Ale křečci sotva.“

Vyšli z kuchyně do chodby, odkud se vstupovalo do ostatních místností. Matthias otevřel dveře koupelny a Tóra do ní nakoukla. Zdálo se, že se tam žádná tajemství neskrývají. Stejně jako kuchyň byla koupelna vysoce módní a stylová, ale jinak celkem nezajímavá. Zato Haraldova ložnice se ukázala mnohem pozoruhodnější.

„To tu někdo uklidil, nebo to vždycky měl tak upravené?“ ukázala Tóra na úhledně ustlanou postel. Stejně jako pohovka v obýváku byla nezvykle nízká.

Matthias se posadil na pelest. Kolena měl rázem až u brady. Jednu po druhé nohy narovnal a nechal je natažené.

„Chodila mu sem uklízečka. O víkendu, kdy ho zavraždili, to tu k velkému zklamání policie celé vygruntovala. To ale ještě o vraždě nevěděla, stejně jako nikdo jiný. Prostě přišla jako obvykle a uklidila tady. Vypověděla ale, že v tomhle bytě nechtěla uklízet skoro žádná kolegyně z firmy, pro kterou pracuje.“

„Čímpak to asi bude?“ pronesla Tóra uštěpačně a máchla rukou směrem k obrazům na stěnách. Byly podobné jako ty v obýváku, ale na těchhle byly většinou obětmi mučení, trestů nebo poprav ženy. Většina z nich byla do pasu nahá, některé na sobě neměly vůbec nic. ‚Je to přece jako každá druhá ložnice obyčejného chlapa.“

„Třeba jste chodila s nesprávnými typy chlapů,“ podotkl na to Matthias a bleskurychle se usmál.

‚Jen žertuju,“ bránila se Tóra. „Samozřejmě jsem ještě nikdy nevkročila do ložnice, která by byla takhle vyzdobená.“ Stoupla si k velké obrazovce, která visela na zdi naproti posteli. „Mám husí kůži z toho, co asi bude mít v přehrávači,“ přiznala a sehnula se k DVD přístroji, který stál na nízké komodě pod obrazovkou. Zapnula ho, zmáčkla tlačítko, aby mohla vyjmout disk, ale z přístroje vyjela prázdná přihrádka.

Matthias seděl na posteli a sledoval, co dělá. „Už jsem si ten disk vzal.“

„Na co se díval?“ zeptala se Tóra a obrátila se k němu.

„Na Lvího krále, odpověděl Matthias, aniž hnul brvou, a zvedl se na nohy. „Pojďte, ukážu vám pracovnu. Tam bychom nejspíš našli něco, co by nám mohlo pomoct.“

Tóra se napřímila a následovala ho. Cestou se ještě zastavila u Haraldova nočního stolku. Vytáhla jednu zásuvku a zírala na bezpočet krabiček a tub s krémy, které Harald evidentně používal k intimním účelům, a také otevřený balíček kondomů, ve kterém jich několik chybělo.

Takže se našly i ženy, kterým výzdoba na stěnách nevadila, pomyslela si Tóra. Zavřela zásuvku a vydala se za Matthiasem.

Kapitola desátá

Laura Amamingová se podívala na hodinky. Naštěstí bylo teprve tři čtvrtě na tři, měla tedy dost času, aby dokončila práci a stihla včas islandštinu, která jí začínala ve čtyři. Na Islandu už žila rok, ale teprve teď na podzim dostála svému předsevzetí a dala se zapsat do kurzu pro cizince. Strašně nerada přicházela na vyučování pozdě.

Hodilo se jí, že výuka probíhala v hlavní budově univerzity, co by kamenem dohodil od Arnagarduru, kde pracovala jako uklízečka. Kdyby se kurz konal jinde, asi by měla smůlu.

Šichta jí končila až půl hodiny před začátkem a odjinud by jezdit nemohla; auto neměla a autobusem by to nestihla.

Laura hodila mop do dřezu a proudem horké vody z něj spláchla tu největší špínu. Šeptala si přitom pro sebe slovíčka „horká“ a „studená“ a v duchu nadávala na krkolomnou islandskou výslovnost.

Vyždímala mop a přihodila ho do kbelíku na špinavé hadry, do kterého nalila saponát s chlorem. Natáhla se pro sprej na čištění skel a tři nové utěrky na leštění oken. Dnes se měla zevnitř umýt všechna okna na severní straně prvního

patra, a proto neškodilo vybavit se víc než jedním hadříkem.

Laura za sebou zavřela komoru a vyšla po schodech nahoru do patra.

Měla štěstí: první tři kanceláře byly prázdné. Mohla uklízet v klidu a vychutnávat si samotu. To jí vyhovovalo nejvíc, zvlášť když ji čekalo mytí oken, to totiž musela šplhat na židle nebo na jiné kusy nábytku, aby dosáhla až na horní rámy. Bylo jí nepříjemné, když ji přitom někdo sledoval, a ona si s dotyčným nemohla povídat. Ale až se zlepší v islandštině, to bude jiná! Doma na Filipínách nebyla žádná stydlivka a pusu měla pěkně proříznutou. Tady se cítila ve své kůži jen se svými krajany. V práci si často spíš než jako člověk připadala jako nějaký kus inventáře. Lidé se obraceli jeden na druhého a tvářili se, jako by tam nebyla.

Všichni kromě správce Tryggviho, který šéfoval všem uklízečkám. Ten se vždy choval navýsost zdvořile. Snažil se, seč mohl, aby s Laurou a ostatními uklízečkami navázal kontakt, i když většinou zůstalo jen u domluvy rukama, a to někdy byla pěkná fraška. Nevadilo mu ani, když se smály a dohadovaly mezi sebou, co se jim vlastně snaží sdělit. Byl to fajn chlap a Laura se těšila, až mu jednou bude moct říct něco v jeho rodném jazyce. Jedno ale bylo jisté: i kdyby absolvovala všechny kurzy islandštiny na světě, jeho jméno nebude schopná vyslovit nikdy. Tiše zadrmolila „Tryggvi“, a když slyšela, jak to komolí, musela se smát sama sobě.

Laura došla ke čtvrté místnosti. Byla to velká kancelář, kterou studenti momentálně využívali jako jakousi 1

společenskou místnost. Zlehka zaklepala na dveře a vešla.

Vzadu seděla na opelichané pohovce mladá dívka. Laura ji znala, patřila ke kamarádům toho zavražděného studenta.

Tuhle partu si snadno zapamatovala, věčně vypadali jako bubáci. Platilo to jak o výrazu, tak o stylu oblékání.

Rusovlasá dívka byla pohroužena do telefonního rozhovoru.

Přestože mluvila tiše, bylo zřejmé, že téma hovoru není nijak příjemné. Děvče k Lauře nasupeně vzhlédlo, a pak si ústa a mluvítko zakrylo rukou, aby Laura nic neslyšela.

Nakonec se dívka rozloučila, vmáčkla telefon do vytahané khaki brašny, vstala a s nadutým výrazem prošla kolem Laury. Laura se pokusila o úsměv a vyslala za ní „nashle“.

Dala si na něm zvlášť záležet. Dívka se ve dveřích otočila, Lauřin pozdrav ji zaskočil. Cosi nezřetelně zahuhňala, vyšla ven a zavřela za sebou. Škoda, pomyslela si Laura. Je to pohledná mladá žena. Kdyby alespoň trošičku zapracovala na svém vzhledu, dalo by se o ní dokonce říct, že je krásná.

To by si ale z obočí a z nosu musela vyndat ty nechutné kroužky a aspoň čas od času se usmát. Nic naplat, okna čekala a čas utíkal. Laura se dala do práce. Nastříkala čistící prostředek na první skleněnou tabuli a několikrát ji kruhovým pohybem přeleštila hadříkem. Okno naštěstí nebylo příliš zamazané. V místnosti byly většinou zatažené záclony, a okna tak zůstávala poměrně čistá. Jednu po druhé

okenní tabule vyčistila. Když vypulírovala poslední z nich, všimla si prvního skutečně špinavého místa. Skleněná tabule sice zářila čistotou, ale na kovové kličce, kterou se okno otvíralo, se skvěla nahnědlá skvrnka.

Laura vytáhla z kapsy pláště špinavý hadřík. Ten, který právě držela v ruce, byla škoda špinit, zatím zůstával bez poskvrnky. Nastříkala na kličku sprej a svrchu i zespodu ji hadříkem přetřela. Stávalo se, že místa, která nebyla vidět, se nejmladší uklízečky ani nenamáhaly umývat. Laura si všimla, že ten špinavý flek, ať už byl od čehokoli, sahal až

na spodní stranu kličky. Byla ráda, že si toho všimla, stačilo, aby jeden z těch nevrlých studentů, kteří tu trávili čas, chtěl otevřít okno a sevřel zašpiněnou kličku rukou.

Hned by si mohl stěžovat, jak lajdácky se tam uklízí.

Lauru popudilo, že jsou studenti tak nepořádní –špinavá klička byla jen dalším dokladem toho, jaký je tady binec.

Kdo si propánajána takhle zapatlal ruce? Ať už to bylo cokoli, šlo to krásně smýt a Laura pro jistotu přejela kličku hadrem ještě jednou. Zálibně si prohlédla zářivě lesklý kov; jako by nad Gunnarem Gestvíkem tak trochu zvítězila. Když

se pak chystala strčit hadřík zpátky do kapsy, zkoprněla nad skvrnou, která se do něj vpila. Měla tmavě červenou barvu.

Hnědá se očividně ve vlhkém hadříku trochu rozředila. Byla to krev, o tom nebylo pochyb. Jak se ale proboha dostala na okenní kliku? Laura si nevzpomínala, že by někde v místnosti viděla na podlaze krev. Tomu, kdo vzal kličku do

ruky, musela krev skapat někam jinam. Laura uvažovala, jestli to může mít nějakou souvislost s tou vraždou, ale nezdálo se jí to. Okna už se od té doby myla. Zadumaně svraštila obočí. Nemohla si vybavit, že by okna čistila, což

ale neznamenalo, že je nemohl umýt někdo jiný. Snažila se upamatovat, neuklízelo se ve východním křídle budovy den po vraždě? Jasně, co ji to napadá! Samozřejmě že se tam uklízelo. Vždyť policie dokonce vyslýchala Glorii, jednu z mladších dívek, která vypomáhala o víkendech.

Co teď? Vysvětlovat celou tu záležitost islandsky se jí nechtělo. Tady by si s „horkou“ a „studenou“ nevystačila.

Navíc by mohla mít malér z toho, že skvrnu z kliky setřela a s ní i případné vrahovy otisky prstů. Taky by ^ se jí mohlo vymstít, kdyby ztropila poplach kvůli něčemu, co by se pak logicky vysvětlilo. To byl ale pěkný průšvih. Dobře si pamatovala, jak šíleně Gloria vyváděla kvůli výslechu, na který ji předvolali. Dokonce uronila i několik slz, když

ostatním líčila, jak nevybíravě se jí policie vyptávala. Laura tehdy byla přesvědčená, že to byly slzy krokodýlí, teď už si ale tak jistá nebyla. Rozhlédla se kolem, jestli neuvidí krev někde na podlaze. Najde-li ji, bude po záhadě. Sama tu totiž

od té vraždy nesčetněkrát vytírala. Krev by se tedy na kličku okna musela dostat teprve nedávno a dala by se vysvětlit nějak přirozeně.

Na podlaze ale žádná krev nebyla, dokonce ani v rozích obvodových lišt. Laura si vystrašeně hryzala spodní ret. V

duchu si dodávala odvahy. Policie drží vraha pod zámkem.

Na téhle kapce krve ani za mák nesejde. Pokud vůbec má nějakou spojitost s vraždou, je bezpochyby jen dalším důkazem toho, že za mřížemi sedí ten pravý. Laura se zhluboka nadechla. Vzpomněla si na časopisy, kterými jí často mávali před očima lidé na srazech filipínských krajanů. Bývaly v nich otištěny rozhovory s některým z přítomných, případně s jejich synem či dcerou, doprovázené fotografiemi zobrazujícími dotyčného, jak třímá nějaký absurdní předmět. Všichni fotografovaní si z jakéhosi důvodu tiskli tu věc k líci. Laura si nedokázala představit sama sebe, jak se vyjímá na dvoustraně jednoho z těch časopisů s okenní klikou u tváře. Ne, jenom tu planě fantazíruje, to se jistě jen některému studentovi spustila krev z nosu, udělalo se mu mdlo a potřeboval se nadechnout čerstvého vzduchu. Asi tak minutu se jí dýchalo volněji, dokud si nevzpomněla na svoje vlastní děti. Když jim z nosu tekla krev, utíkaly na záchod, ne k otevřenému oknu.

Ale stejně. Nebylo o nic pravděpodobnější, že by se vrah německého studenta pokoušel otevřít okno, než že se zranil někdo, kdo s vraždou neměl vůbec nic společného, a potřeboval se nadýchat čerstvého vzduchu. Laura vzala do ruky hadr a rozhodla se zjistit, jestli nenajde krev i v rozích podlahových lišt. Kdyby se v místnosti odehrálo nějaké vypjaté drama, dalo se předpokládat, že by se pachateli nepodařilo zahladit všechny stopy. Tomu, kdo tu neuklízel

pravidelně, mohlo klidně něco uniknout. Laura se pokřižovala a rozhodla se, že když se na hadříku už další krev neobjeví, bude to znamení shůry, že dělá z komára velblouda. Jinak byla odhodlaná oznámit svůj nález policii, přestože by to znamenalo, že do toho musí zatáhnout dobráka Tryggviho. Laura si klekla na všechny čtyři a pomalu se sunula podél stěn. Kromě nánosu prachu a dalších nečistot zpod lišt nic zvláštního nevytřela. Ulevilo se jí a spokojená s výsledky pátrání vstala. Nesmysl, ty skvrny od krve se samozřejmě dají vysvětlit přirozeně. A jestli si vymýšlela něco jiného, bylo to bezpochyby jenom tím šokem, který utrpěla, když se mrtvola našla, ta ohavně znetvořená a nestvůrná mrtvola. Laura se znovu pokřižovala.

Když z místnosti odcházela, padl jí zrak na práh. Mezi ním a podlahou byla daleko širší škvíra než pod lištami.

Sklonila se, aby podél ní přejela hadrem. Za něco se jí zachytil. Laura se sehnula ještě níž, aby zjistila, co hadr vlastně drží. Pod prahem se zatřpytilo cosi stříbrného a Laura se rozhlédla kolem sebe, jestli uvidí něco, čím by ten předmět mohla vyšťourat. Do očí jí padlo pravítko na jednom z psacích stolů. Došla pro ně a pak se snažila tu věc šikovně vylovit. Po několika pokusech se jí to nakonec podařilo. Vzala svůj nález do ruky a vyškrábala se na nohy.

Byla to malá kovová hvězdička, ne větší než nehet malíčku.

Položila si ji na otevřenou dlaň a prohlížela si ji. Zdála se jí

povědomá, ale ani za nic na světě ji nemohla nikam zařadit.

Kde už to jenom viděla? Neměla čas nad tím dál přemítat.

Jestli nechce přijít pozdě na islandštinu, musí sebou hodit.

Strčila si hvězdičku do kapsy, rozhodnutá předat ji Tryggvimu. Ten možná bude vědět, o co se jedná. S vraždou souvisí jen těžko, o nic víc než krev na okenní klice, která se určitě dala logicky vysvětlit. Nebo snad ne? Pořád v ní hlodal červík pochybností. Pokřižovala se a vzpomínku na tu odpornou záležitost potlačila. Promluví si o tom s Glorií.

Určitě mají o víkendu stejnou směnu. Dost možná, že ví víc, než vypověděla na policii.

Marta Mist stála na chodbě, opírala se o stěnu a v duchu nadávala, že to té uklízečce trvá celou věčnost. Uklidit jednu místnost přece není tak složité: stačí vyhodit několik prázdných plechovek, umýt pár hrnků a vytřít. Marta Mist se podívala na mobil, kolik je hodin. Do hajzlu! Ta pitomá uklízečka si určitě dává na pohovce šlofíka. Hbitými prsty vyhledala v paměti telefonu Bríetíno číslo. Ať to kouká zvednout! Máloco štvalo Martu Mist víc, než když věděla, že se volající podíval na displej, zjistil, že mu volá právě ona, a nezvedl to. Tentokrát se však její obavy nesplnily.

„Čau,“ ozval se Bríetin hlas.

Marta Mist přeskočila veškeré zdvořilostní formality.

„Nenašla jsem ji,“ oznámila naštvaně. Jseš si jistá, žes ji dala do toho šuplíku?“

„Do prdele, do prdele,“ opakovala Bríet nervózně. „Vím na beton, že jsem ji tam dávala. Vždyť jsi mě viděla, jak ji tam dávám.“

Marta se uštěpačně zasmála. „Ses zbláznila, ne? Byla jsem úplně mimo, skoro nic jsem nevnímala.“

„Dala jsem ji tam. Vím to,“ vedla Bríet umíněně svou.

Utrápeně zavzdychala. „Co mám říct Dórimu? Ten mě zabije.“

„Nic. Neřekneš mu ani slovo.“

„Ale…“

„žádný ale. Tak tam není, no a co? Co s tím budeš dělat?“

„No… já nevím,“ přiznala Bríet odevzdaně.

„Máš štěstí, že já to vím,“ opáčila bleskově Marta Mist.

„Mluvila jsem s Andrim a on se mnou souhlasí, neřekneme nic a ani nic nebudeme dělat. Však se taky nic dělat nedá!“

Se vším se ale Bríet nesvěřila. Trvalo jí dvacet minut, než

Andriho přesvědčila, aby to Haraldovi zamlčeli.

Smířlivějším tónem pak dodala: „Nedělej si s tím hlavu.

Kdyby z toho byl průser, tak už by to vyšlo najevo.“

Dveře místnosti se otevřely a vyšla z nich uklízečka.

Výraz její tváře prozrazoval, že ve světě vytírání a úklidu se událo něco významného. Rysy kolem jejích úst vyhlížely, jako kdyby ji někdo přinutil sníst citron. No konečně, pomyslela si Marta Mist a odtrhla se od zdi. „Bríet,“

zašeptala do telefonu. „Ta baba odtamtud právě vypadla.

Znova to tu prohledám. Ozvu se ti pozdějc.“ Zmáčkla tlačítko a hovor uťala, aniž by dala Bríet příležitost k rozloučení. Do prdele práce.

Kapitola jedenáctá

Tóra seděla u psacího stolu Haralda Guntlieba a prohlížela si stoh dokumentů. Vzhlédla od papírů, narovnala se v zádech a pohlédla na Matthiase. Ten seděl v houpacím křesle v rohu pracovny pohroužený do čtení jakýchsi listin.

Rozhodli se s Tórou, že pro začátek projdou věci, které policie zabavila při domovní prohlídce a nedávno zase vrátila. Byly to tři velké kartónové krabice plné všelijakých papírů. Tóra je téměř hodinu četla a třídila, pak ale začala pochybovat, jestli to vůbec má smysl. Byla to směsice písemností, většina z nich se nějakým způsobem vztahovala k Haraldovu studiu, ale také tam byly dopisy z bank, od společností Visa a Mastercard a dalších firem. Značná část dokumentů byla v islandštině, takže Matthias nebyl v prohlížení moc platný. Hromadu papírů musel dát stranou, aby si je mohla později prohlédnout Tóra.

„Co tu vlastně hledáme?“ zauvažovala.

Matthias odložil štos dokumentů, který právě držel v ruce, na malý boční stolek a unaveně si promnul oči. „Za prvé pátráme po něčem, co by nás posunulo dopředu, po

něčem, co policie přehlédla. Snažíme se například najít nějaké vysvětlení, co se stalo s těmi penězi, které si sem Harald nechal poslat. Taky bychom mohli narazit na –“

Tóra mu skočila do řeči. „To mi nepomůže. Myslela jsem spíš, že bychom se pokusili dát dohromady, kdo do té vraždy může být eventuálně zapletený nebo komu by přinesla nějaký užitek. Já nemám s vyšetřováním vražd vůbec žádné zkušenosti a ráda bych byla trochu v obraze, než se vrhnu na zbytek těch dokumentů. Nerada bych to absolvovala celé znovu, kdyby nás něco napadlo později.“

„Ne, to chápu,“ souhlasil Matthias. „Přesto si ale nejsem jistý, co vám na to mám říct. Nehledáme nic konkrétního.

Bohužel. Možná vlastně nehledáme vůbec nic. V zásadě se jen snažíme dozvědět, jaký život Harald vedl, než ho zavraždili, abychom získali jakous takous představu o situaci a událostech, které k ní vedly. A jestli přitom najdeme něco, co nás dovede k vrahovi, tím líp. Pokud vám to pomůže, tak se dá říct, že lidi k vraždě nejčastěji vede žárlivost, vztek, finanční zisk, pomsta, šílenství, sebeobrana nebo sexuální deviace.“

Tóra čekala, že budou následovat další motivy, ale Matthias tím svůj výčet ukončil. „Nic jiného?“ podivila se.

„Musejí přece existovat ještě další důvody.“

„Už jsem řekl, že nejsem žádný expert na vraždy,“

bránil se Matthias podrážděně. „Lidi určitě vraždí i z jiných pohnutek, ale mě nic víc nenapadá.“

Tóra nad tím chvilku uvažovala, a pak spustila další příval otázek: „No dobře, řekněme, že tohle jsou nejčastější důvody. Který z nich by mohl vést k Haraldově vraždě?

Zapletl se například s nějakou ženou? Mohla v tom být žárlivost?“

Matthias pokrčil rameny. „Já si myslím, že nikoho neměl. I když v tom žárlivost nějakou roli klidně hrát mohla.

Možná miloval někoho, kdo jeho lásku neopětoval.“ Na chvíli se odmlčel, a pak dodal: „Ale pokud vím, ženy své oběti většinou neškrtí, takže na zločin z vášně to nevypadá.“

„Ne,“ pronesla Tóra zadumaně. „Pokud to ovšem nebyl zločin z vášně, který by spáchal jiný muž. Je možné, že Harald byl na chlapy?“

Matthias znovu pokrčil rameny. „Ne, to podle mě stoprocentně nebyl.“

‚Jak to víte?“ zajímala se Tóra.

„Prostě to vím,“ trval Matthias na svém. Všiml si, že se Tóra tváří pochybovačně, a na vysvětlenou dodal: ‚Je to hrozně divné. Když je nějaký chlapík gay, okamžitě to vycítím. Nevím, čím to je, ale mám na to zkrátka čich.“

Tóra se rozhodla, že to nebude komentovat, ale z vlastní zkušenosti věděla, že Matthias s největší pravděpodobností neumí odhadnout sexuální orientaci cizích lidí o nic lépe než

ostatní. Její bývalý manžel si to o sobě také myslel a Tóra ho nesčetněkrát přistihla při tom, že se spletl. Raději změnila téma. „Nezdá se, že by ho někdo znásilnil, a nenašly se

žádné známky pohlavního styku, takže to můžeme vyloučit.“

„O jeden možný důvod méně,“ poznamenal Matthias a ironicky se na Tóru ušklíbl. „Teď už to bude hračka.“

Tóra se ale nenechala zviklat. „Proč ho podle vás zavraždili?“

Matthias ji chvilku pozoroval, než odpověděl. „Nejspíš v tom byly peníze. Ale stejně se nemůžu zbavit pocitu, že to má nějakou spojitost s tím jeho studiem čarodějnictví. Ty jeho oči a magický znak, který mu někdo vyřízl do těla, na to jasně poukazují. Nenapadá mě ale žádný smysluplný důvod a to mě štve. Proč by někdo vraždil kvůli čarodějnictví nebo stovky let starým událostem?“

„Nezdá se vám to trochu přitažené za vlasy? Ačkoli byla mrtvola tak zohavená, nenašla policie nic, co by tomu nasvědčovalo. Tuhle možnost určitě prověřili,“ oponovala mu Tóra a rychle dodala: „A nenamítejte, že na to jsou moc hloupí. To by bylo přece jen trochu primitivní vysvětlení.“

„To máte úplnou pravdu,“ souhlasil Matthias.

„Zjišťovali, jestli to nemůže nějak souviset. Já si ale myslím, že jim prostě nedocházelo, že Haraldův výzkum nebyl žádné pomatené fantazírování ani šarlatánství. Přišli sem, viděli, co mu tu visí na zdech a usoudili, že Harald byl prostě jen vyšinutý budižkničemu. Tyhle cenné starožitnosti jim nic neříkají, prostě jim jenom připadají hnusné. Vy se na to možná díváte stejně.“ Matthias čekal, jestli Tóra nějak

zareaguje, ale když jeho poslední výrok nijak nekomentovala, pokračoval: „K tomu všemu mu našli krvi drogy, což mu jen přitížilo. V očích policie to byl feťák zralý do blázince a sadista, a ještě navrch ho naposledy viděli s dalším podobným týpkem. Ten nemá alibi, a navíc se sjel tak, že nevěděl ani, čije. Což je dejme tomu celkem rozumná úvaha, jenže mně zdaleka nestačí. Příliš mnoho otázek zůstává nezodpovězených.“

„Takže vy si myslíte, že Haraldovo studium magie a upalování čarodějnic s jeho vraždou souvisí?“ zeptala se Tóra v naději, že dostane zamítavou odpověď. Kdyby to pro vyšetřování nemělo význam, mohli by dobrou polovinu dokumentů rovnou odložit stranou.

„No, s určitostí to rozhodně tvrdit nemůžu,“ připustil Matthias. „Ale vsadil bych se, že mám pravdu. Podívejte se třeba na tohle.“ Zalistoval stohem papíru, který mu ležel na klíně, a podal Tóře vytištěný mail s Haraldovým podpisem.

Tóra přelétla očima jeho obsah. Ze záhlaví vyčetla, že ho Harald odeslal na adresu malcolm@gruniv.uk. Dopis byl psaný anglicky a datovaný osm dní před vraždou.

Čau Male,

teď se podrž. NASEL JSEM TO! Odteďka mě laskavě tituluj „vážený pane“. Já jsem to věděl, bylo to jasný jak facka. Ne že bych ti chtěl vyčítat, žes o tom pochyboval.

Však víš, ty vole.

Zbývá mi jen vyřídit jeden detail. Ten debil vypadá, že z toho chce vycouvat. Takže dávej bacha, je to totální bomba, hodlám se důkladně zkalit plus, ty víš co. Měj se.

H.

Tóra dočetla a podívala se na Matthiase. „Vy myslíte, že tohle je stopa?“

„Možná,“ odvětil Matthias. „A možná taky ne.“

„Policie se s tímhle Malcolmem určitě spojila. Přece to nenechali plavat, když už ten dopis vytiskli.“

„Možná,“ pokrčil Matthias rameny. „A možná taky ne.“

„No v každém případě mu můžeme napsat a zjistit, co že to Harald našel.“

„A jestli ví něco o tom debilovi, o kterém se Harald zmiňuje.“

Tóra dopis odložila. „Kde je Haraldův počítač? Přece musel nějaký mít.“ Ukázala na podložku pod myš na psacím stole.

Ještě ho má policie,“ vysvětlil jí Matthias.

Pravděpodobně nám ho vrátí spolu s ostatními Haraldovými věcmi.“

„Třeba najdeme takových mailů víc,“ přála si Tóra.

„A třeba taky ne,“ uzemnil ji Matthias a ušklíbl se. Vstal a natáhl se na polici s knihami nad psacím stolem. „Tumáte, tohle si vezměte domů a přečtěte si to. Jestli se chcete vcítit

do Haraldova myšlenkového světa, je to pro vás to pravé.“

Podal jí brožované vydání Kladiva na čarodějnice.

Tóra si knihu vzala, podívala se na ni a udiveně zvedla oči k Matthiasovi. „Copak ono existuje v paperbacku?“

Matthias pokýval hlavou. „Pořád se vydává. Dneska už

ho ale lidi kupují spíš jen ze zvědavosti. Při čtení ale nezapomínejte, že dřív tomu bylo jinak.“

Tóra knihu zastrčila do tašky. Vstala a protáhla se.

„Nevadí, když si odskočím do koupelny, že ne?“

Matthias se znovu ušklíbl. „Možná ano. A možná taky ne.“ Pak pohotově dodal: „Ale jo, myslím, že by to nemělo vadit. Jestli sem vrazí policie a bude tady chtít vyšetřovat, zdržím je, dokud nebudete hotová.“

„To je od vás moc milé.“ Tóra vyšla na chodbu a kráčela ke koupelně. Postupovala podél stěn pomaleji, než

chtěla, protože na nich visela další umělecká díla a obrazy, které ji zaujaly. Tedy spíš než pozornost v ní budily hrůzu.

Nedalo se ovšem popřít, že se od těch kousků dalo odtrhnout jen těžko. Jistě vyvolávaly stejné pocity jako ty, kvůli nimž

lidé míjející nehodu bezděky zpomalují. Obrazy zjevně patřily ke sbírce Haraldova dědečka, neboť je s díly v obýváku a ložnici spojoval stejný námět: smrt a peklo.

V koupelně na rozdíl od předchozích místností zájmy dřívějšího nájemníka připomínalo jen máloco. Bylo tam jen pár předmětů a ty byly velice systematicky uložené v otevřených skřínkách, a všechno se vším ladilo. Tóra se

prohlédla v dokonale vyleštěném zrcadle nad umyvadlem a prsty si pročísla vlasy, aby se trochu upravila. Oči jí padly na zubní kartáček v jedné ze skříněk. Zdálo se, že si s ním zuby ještě nikdo nikdy nečistil. Tóra se kolem sebe kriticky rozhlédla. V bytě musela být ještě jedna koupelna, kterou Harald používal, tahle byla až moc tip top. Jinak to nedávalo smysl.

Při návratu do pracovny se Tóra zastavila ve dveřích a prohlásila: „V tomhle bytě je určitě ještě jedna koupelna.“

Matthias udiveně vzhlédl. „Proč myslíte?“

„Tu koupelnu na chodbě evidentně nikdo nepoužíval. Je naprosto vyloučené, aby Harald neměl ani zubní nit v obalu, který by barevně neladil se zbytkem koupelny.“

Matthias se na ni zazubil. „No to se podívejme! A pak že se nevyznáte ve vyšetřování.“ Ukázal na část bytu, kterou předtím procházeli. „Z ložnice vedou ještě jedny dveře, tam je koupelna.“

Tóra se otočila na patě. Na ty dveře si pamatovala, ale prve si myslela, že vedou do šatny. Chtěla si tu druhou koupelnu prohlédnout. Kromě toho ji ani trochu nelákalo pomyšlení, že by se měla zase posadit a pročítat další hromady papírů. Když do druhé koupelny nakoukla, pousmála se. Místo vany tam byl jen sprchový kout, ale jinak vypadala úplně jako koupelna v kterémkoli normálním bytě. Na desce u umyvadla se válely všelijaké kosmetické potřeby a navzájem spolu ani trochu neladily. Tóra nahlédla

do sprchového koutu. Na umělohmotné poličce na stěně stály dvě lahvičky šamponu, jedna z nich obrácená vzhůru nohama, holicí strojek, opotřebované mýdlo a tuba zubní pasty. Na vodovodní baterii visela za speciální poutko jakási nádobka. Stálo na ní Shower Power. Tahle koupelna už se víc podobala těm, na které byla zvyklá. Trochu se jí ulevilo.

Nejvíc ji ale potěšil stojan na časopisy vedle záchodu. Jestli tohle není typické pro člověka, který bydlí sám, tak ať visí.

Nemohla zkrotit zvědavost, co asi Harald četl, a tak jednotlivé výtisky prolistovala. Byla to tak trochu nesourodá směsice: několik magazínů o autech, jedno periodikum o historii, dvakrát Der Spiegel, jeden časopis o tetování, ten ale Tóra přeskočila, a nakonec týdeník Bunte. Tóra na něj vyjeveně zírala.. Bunte byl typický ženský časopis, referoval o celebritách podobně jako britské Hello. Nikdy by ji nenapadlo, že Harald něco takového četl. Z titulní stránky se na ni usmíval Tom Cruise a jeho nejnovější přítelkyně. Nad fotografií se skvěl nápis: Tom Cruise wird Papa!

Skutečnost, že Tom Cruise bude táta ji vzrušovala asi tak jako pěstování okurek. Raději časopis zase uložila zpátky do stojanu.

„Věděla jsem to!“ prohlásila Tóra vítězoslavně, když se vrátila do pracovny.

, Já jsem to taky věděl,“ bavil se Matthias. Jen jsem nevěděl, že to nevíte.“

Tóra se právě chystala odpovědět mu nějakou peprnou poznámkou, když vtom jí zazvonil mobil. Vydolovala ho z kabelky.

„Mami,“ ozval se Sóleyin tenký hlásek. „Kdy přijdeš domů?“

Tóra se podívala na hodinky. „Budu tam co nevidět, broučku. Je všechno v pořádku?“

Nejdřív ticho a potom: Jo, je. Já se jen nudím. Gylfi se se mnou nebaví. V jednom kuse skáče u sebe v pokoji na posteli a nechce mě pustit dovnitř.“

Tóra z toho moc nepochopila, co se tam vlastně děje, ale bylo jasné, že Gylfi hlídání mladší sestry dost fláká. „Poslyš, Sóleyko,“ pronesla laskavě do telefonu. Já sebou hodím, abych byla doma co nejdřív. A bráchovi vyřiď, ať okamžitě přestane blbnout a vyleze z pokojíku.“

Matka s dcerou se rozloučily a Tóra uklidila telefon zpátky do kabelky. Přitom narazila na lístek s otázkami, které chtěla Matthiasovi v souvislosti s dokumenty ve složce položit. Vytáhla ho a rozložila si ho před sebou. „Ráda bych se vás zeptala na pár věcí, které mě napadly, když jsem pročítala tu vaši složku.“

„Pár?“ opakoval zaraženě. „Čekal jsem, že jich bude mnohem víc, než jenom pár. Ale i pár je lepší než nic. Sem s nimi.“

Tóra se na svůj seznam nejisté zadívala. Do háje, copak toho tolik přehlédla? Snažila se tvářit jakoby nic. „Vlastně

jsou to jen hlavní body, menších otázek bylo tolik, že jsem si je všechny ani nestihla poznamenat.“ Obdařila Matthiase úsměvem a pokračovala. „Například vojna. Co tam dělaly ty armádní dokumenty a skutečně Harald vojnu nedokončil, protože byl moc nemocný?‘“‚

„Jistě, vojna. Dal jsem to tam jen proto, abyste o Haraldově životě získala co nejúplnější představu. Možná to k ničemu nebylo, ale člověk nikdy předem neví, co s čím může nakonec souviset.“

„Vy si myslíte, že ta vražda má nějakou souvislost s vojenskou službou?“ otázala se Tóra nevěřícně.

„Ne, to určitě ne,“ ubezpečil ji Matthias. Pak pokrčil rameny. „I když u Haralda jeden nikdy neví.“

„Proč vlastně do armády nastoupil?“ vyptávala se Tóra.

„Podle toho, co o něm vím, bych spíš hádala, že by se mu celý ten vojenský tyátr měl příčit, než že by ho vyhledával.“

„To máte úplnou pravdu. Dostal sice povolávací rozkaz, ale za normálních okolností by si bezpochyby zvolil civilní službu. Dneska už si můžou vybrat, to jistě víte, ne?“ Tóra přikývla. „On to ale neudělal. Krátce předtím zemřela jeho sestra Amelia a Haralda to hluboce zasáhlo. Skoro bych řekl, že se utápěl v duševní krizi, když k tomu rozhodnutí dospěl. Bylo to na počátku roku 1999 a v listopadu či v prosinci byly německé vojenské jednotky vyslány do Kosova. Harald odjížděl s úsměvem na rtech. Neznám žádné podrobnosti, vím jen to, že to byl příkladný voják. Byl

houževnatý a tvrdý sám k sobě. Tím spíš armádní velení zaskočilo, co se v Kosovu stalo.“

„Co se tam stalo?“

Matthias se zakřenil. ‚Je to spíš taková legrační historka.

Zvlášť s ohledem na to, že kosovská mise byla vůbec první, které se německá armáda od druhé světové války účastnila.

Do té doby sloužili němečtí vojáci mimo Německo pouze v mírových jednotkách. Proto bylo nesmírně důležité, aby naši vojáci šli ostatním příkladem.“

„Což o Haraldovi neplatilo, jestli to správně chápu?“

nadhodila Tóra.

„Ale ano. Možná se dá říct, že měl prostě jen smůlu.

Když byl v Kosovu asi tři měsíce, zajal jeho oddíl Srba, který měl údajně informace o vražedném bombovém útoku.

Zemřeli při něm tři němečtí vojáci a několik dalších bylo vážně zraněno. Toho Srba věznili ve sklepě domu zabraného německými jednotkami. Harald s několika dalšími vojáky ho měli hlídat. Vyslýchali ho dva nebo tři dny, ale on ani nemukl. Harald byl v noci sám na stráži. Zmínil se svému veliteli, že se trochu vyzná v metodách výslechu, a ten mu dovolil zkusit z toho chlapa v noci něco vytáhnout.“

Matthias se podíval na Tóru. „Velitel ale samozřejmě neměl ani páru o tom, že Harald studoval dějiny mučení. Určitě počítal jen s tím, že k němu Harald párkrát za noc nakoukne a položí mu několik nevinných otázek.“

Tóra vytřeštila oči. „On toho člověka mučil?“

„Řekněme jen, že by si to ten Srb byl milerád vyměnil s těmi nahými vězni, ze kterých v Abu Graibu naskládali pyramidu. Čímž samozřejmě nechci omlouvat to, co se tam stalo, ale ten irácký incident byl ve srovnání s tím, co musel tu noc vytrpět chudák Srb, něco jako ceremoniál na zahájení Olympijských her. Do výměny stráží druhého dne ráno se Haraldovi podařilo z něj vypáčit všechno, co věděl, a ještě něco navrch. Ale místo aby se dočkal pochvaly, která mu podle jeho názoru právem náležela, bez řečí ho z armády vyrazili hned, jak uviděli tu zkrvavenou trosku ležet na podlaze cely. Pochopitelně to ututlali, nechtěli, aby se to rozneslo. Ve všech oficiálních dokumentech je uvedeno, že Harald ukončil vojenskou službu ze zdravotních důvodů.

„A jak to tedy víte?“ Tóra byla ráda, že se může zeptat na něco normálního.

„Mám své zdroje,“ zatvářil se Matthias výmluvně. A taky jsem s Haraldem mluvil, když se z Kosova vrátil. Můžu vám říct, že byl jak vyměněný. Nevím, jestli za tím byly zkušenosti z armády, nebo to, že přičichl ke krvi.

Každopádně byl ještě větší podivín než předtím.“

„Jak to?“ vyptávala se Tóra.

„Prostě byl podivnější,“ zopakoval Matthias. „Odrazilo se to jak v jeho vzhledu, tak v chování. Brzy potom ho vzali na vysokou školu. Odstěhoval se od rodičů, takže jsem ho už

tak často nevídal. Z těch několika málo setkání jsem ale

pochopil, že to s ním jde z kopce. Smrt jeho dědečka krátce nato tomu zřejmě napomohla, byli si hodně blízcí.“

Tóra nevěděla, co na to má říct. Harald Guntlieb očividně nebyl žádný tuctový kluk. Očima sklouzla ke svému lístku a rozhodla se, že se zeptá na toho mladíka, který zemřel při praktikování asfyxifilie a o němž se psalo v novinovém výstřižku. Jenže najednou toho měla dost. Mrkla na hodinky a zjistila, že už je hrozně pozdě. „Matthiasi, já už

musím domů. Mám ještě nějaké otázky, ale prozatím mi to stačí, musím to všechno nejdřív strávit.“

Nedbale uklidili všechno, co roztahali po pracovně.

Dávali si pozor, aby se jim nepomíchaly hromádky, do kterých dokumenty roztřídili. Představa, že by to všechno museli absolvovat znovu, byla prostě příšerná.

Když Tóra úhledně srovnala poslední stoh, obrátila se k Matthiasovi: „Nesepsal Harald náhodou závěť, když měl tak velký majetek?“

„Ale ano, závěť zanechal, dokonce je poměrně čerstvého data,“ odpověděl Matthias. „Měl ji připravenou už

dlouho, ale letos v polovině září ji změnil. Zajel si kvůli tomu do Německa, aby se mohl sejít s právníkem Guntliebových a stvrdit novou verzi. Ale nikdo neví, co v ní stojí.“

„Vážně?“ užasla Tóra. „Jak to, že ne?“

„Ta závěť má dvě části. Obsahuje nařízení, že jedna z nich se má otevřít jako první. A podle ní se ta druhá smí

otevřít až po Haraldově pohřbu. Což vzhledem k vyšetřování ještě nebylo možné.“

„To je všechno, nic jiného tam nebylo?“ vyptávala se Tóra.

‚Ještě tam Harald zanechal instrukce, kde se chce nechat pohřbít.“ ‚A kde to je?“

„Na Islandu. To je trochu zarážející, vždyť tu žil tak krátce. Vypadá to ale, že ho tahle země okouzlila. Ještě tam stálo, že se jeho rodiče musejí pohřbu zúčastnit a stát u hrobu alespoň deset minut od chvíle, co do něj spustí rakev.

Kdyby tuhle podmínku nesplnili, zdědí veškerý jeho majetek malé tetovací studio v Mnichově.

Tóra neměla slov. „To si myslel, že tam nepřijdou, nebo co?“

„Evidentně ano,“ přitakal Matthias. „Touhle podmínkou si to ale dokonale pojistil. Jeho rodiče nestojí o to, aby se o nich psalo, že jejich syn odkázal balík peněz tetovacímu studiu.“

„Vy myslíte, že po něm budou dědit?“ chtěla vědět Tóra. „Tedy jestli přijedou na pohřeb.“

„Ne,“ zavrtěl Matthias hlavou. Je jim to úplně jedno, jen nechtějí, aby si na nich smlsnul bulvár.“

Chvilku se rozmýšlel.

„Víte, já myslím, že většinu jeho majetku zdědí jeho sestra Elisa. Tučnou sumu ale určitě vyinkasuje někdo tady na Islandu. Naznačil to právník, když na něj rodina naléhala.

Druhá část závěti se má podle Haraldových instrukcí otevřít tady.“

„Kdo to může být?“ uvažovala Tóra zvědavě.

„To netuším,“ pokrčil Matthias rameny. „Ale ať je to kdo chce, měl přinejmenším solidní motiv k vraždě, pokud o té závěti věděl. Třeba je to žena, kdo ví.“

Když vyšli z bytu, Tóra si oddechla. Byla unavená a těšila se domů na děti. Přesto v ní hlodal jakýsi červík. Měla pocit, že něco přehlédla. Ale ať se cestou autem ze servisu sebevíc snažila vydolovat to z paměti, ne a ne na to přijít. A jakmile zaparkovala na příjezdové cestě před domem, vykouřilo se jí to z hlavy docela.

Kapitola dvanáctá

Rozvod nepřináší jen samé výhody. Tóra už dávno pochopila, že jsou s ním spojená i jistá negativa. Tak například dřív na chod domácnosti přispívali dva, ale teď musela vyjít jen s jedním platem. Naučit se utrácet víc peněz a začít si žít, to je hračka. Tedy Tóra si alespoň nepamatovala, že by jí činilo sebemenší potíže povýšit z chudé studentky na zaměstnankyni se stálým příjmem. Ale muset se uskrovnit, to už je jiná. A právě tohle Tóru potkalo.

Její bývalý muž, Hannes, byl lékařem se specializací na traumatologii, jinými slovy měl solidní zaměstnání a vysoký plat. Když se s ním Tóra rozvedla, musela se vzdát mnohých požitků, které předtím brala jako samozřejmost. Chodit do restaurací, vyjet si na víkend do zahraničí, kupovat si drahé oblečení a dopřávat si další libůstky, jimiž si zpříjemňují život lidé, kteří si s penězi nemusejí dělat starosti, to všechno pro Tóru přestalo být denním chlebem. I když se nevýhody rozvodu netýkaly jen peněz, Tóře sklouzly myšlenky k sexuální abstinenci, snad nejvíc se jí stýskalo po paní, která k nim dvakrát týdně chodila uklízet. Po

rozvodu jí Tóra musela dát výpověď, protože jinak by s penězi zkrátka nevyšla. A proto teď stála před komorou na smetáky a jiné úklidové pomůcky a ze všech sil se ji snažila zavřít, aniž by přitom rozdrtila hadici vysavače, která se drala ven a bránila dveřím v dovření. Nakonec se jí to přece jen podařilo a Tóra si oddychla. Právě vyluxovala celý dům od sklepa až po půdu, přes dvě stě metrů čtverečních, a byla na sebe náležitě pyšná.

„že to tu ale prokouklo?“ chlubila se před Sóley. Ta seděla u kuchyňského stolu zabraná do kreslení.

Děvčátko k ní vzhlédlo. „Co jako?“ podivila se zvědavě.

„Přece podlaha!“ opáčila Tóra. „Všude jsem vyluxovala. Líbí se ti to?“

Sóley sjela pohledem pod sebe na podlahu a zpátky k mamince. „Něco jsi tady zapomněla.“ Zelenou voskovkou ukázala na chuchvalec prachu zachycený nohou židle, na které právě seděla.

„Pardon, slečinko,“ zasmála se Tóra a políbila dceru do vlasů. „Copak to kreslíš hezkého?“

„To jsem já a ty a Gylfi,“ vysvětlila jí Sóley a prstem na papíře označila tři různě vysoké postavy. „Ty máš na sobě krásný šaty, já taky, ale Gylfi je jen v kraťasech.“ Pohlédla na maminku. „Na tom obrázku je léto.“

„Páni, to mně to ale sluší,“ pochválila jí Tóra.

„Takovéhle šaty si rozhodně musím na léto pořídit.“ Vrhla

bleskový pohled na hodinky. „Tak pojď. Vyčistit zuby a hajdy na kutě.“

Zatímco si Sóley sklízela voskovky, šla Tóra za synem do pokoje. Než otevřela, zlehka zaklepala na dveře. „Zeje to takhle mnohem lepší?“ zeptala se a s uspokojením si prohlížela podlahu v jeho pokoji.

Gylfi neodpověděl. Rozvaloval se na posteli a s kýmsi telefonoval. Jakmile matku uviděl, spěšně se rozloučil a slíbil, že ještě zavolá. Vstal z postele a odložil mobil. Tóře se zdálo, že se tváří trochu omámeně. Je všechno v pořádku?

Jsi nějaký bledý.“

„Co?“ houkl Gylfi. Jo, jo, všechno v pohodě.“

„To je fajn,“ uklidnila se Tóra. Jen jsem se přišla zeptat, jestli se ti nezdá, že je tu teď lepší vzduch, když jsem ti to tady vyluxovala. A taky chci vědět, jestli si za to nezasloužím pusu.“

Gylfi se nepřítomně rozhlédl kolem sebe. Jo, jasně. Je to super.“

Tóra si ho zkoumavě změřila. Bylo jasné jako facka, že něco není, jak má být. Jindy by jen pokrčil rameny nebo zabručel, že jemu může být nějaká podlaha ukradená. Teď těkal pohledem a zdráhal se podívat matce do očí. Něco nebylo v pořádku a Tóru zamrazilo v zádech. Nevěnuje se mu tak, jak by měla. Od rozvodu rodičů Gylfi vyrostl, z malého kluka byl najednou skoro chlap. Tóra se až moc soustředila na sebe a na své problémy, syna si dostatečně

nevšímala. A teď nevěděla, jak se k tomu má postavit.

Nejvíc ze všeho měla chuť ho k sobě přitisknout a zajet mu prsty do zbytečně dlouhých vlasů, ale to by teď vypadalo hloupě. Doba, kdy takové věci směla dělat, byla už dávno pryč a nikdy se zpátky nevrátí. „No tak,“ pobídla ho a položila mu ruku na rameno. Musela naklonit hlavu, aby mu viděla do obličeje. Stále jí uhýbal pohledem. „Tebe něco trápí. Mně to můžeš říct. Slibuju, že se nebudu rozčilovat.“

Gylfi se na ni zadíval, ale neříkal nic. Tóra si všimla, že se mu na čele perlí drobounké krůpěje potu. Blesklo jí hlavou, že asi chytil chřipku. „Nemáš horečku?“ zeptala se a napřáhla ruku, aby mu ji položila na čelo.

Gylfi mrštně uhnul. „Ne, ne. Ani trochu. Jen jsem prostě dostal špatnou zprávu.“

„Jo?“ opáčila Tóra opatrně. „A kdo ti volal?“

„Sigga… teda vlastně Siggi,“ opravil se Gylfi a ani se přitom nepodíval matce do očí. Pak rychle dodal: „Arsenal prohrál s Liverpoolem.“

Jenže Tóra nebyla dnešní. Bylo jí úplně jasné, že tuhle výmluvu si Gylfi právě vymyslel. Pokud věděla, tak s žádným Siggim nekamarádil, ačkoli měl kupu známých, které neznala ani od vidění. Zato vlastního syna znala dost dobře. Věděla, že není tak velký fotbalový fanda, aby ho zápas Premiére League vyvedl z rovnováhy. Váhala, jestli na něj má naléhat, nebo se tvářit jakoby nic. Nakonec se rozhodla pro druhou možnost, alespoň prozatím. „Teda to je

ale smůla. Zpropadenej Liverpool.“ Podívala se mu zpříma do očí. ‚Jestli si o tom budeš chtít nebo potřebovat promluvit, Gylfi, tak mi slib, že za mnou zajdeš.“ Když

viděla, že zase sklopil oči, dodala: „Tím myslím samozřejmě ten fotbal. Víš přece, že na mě se můžeš vždycky obrátit.

Všechny problémy na světě vyřešit neumím, ale můžu se zkusit poprat aspoň s těmi, do kterých spadneme my.“

Gylfi na ni beze slova zíral. Chabě se usmál a zamumlal cosi v tom smyslu, že musí dopsat školní esej. Tóra taky něco špitla, vyšla ven a zavřela za sebou dveře. Neměla ponětí, co mohlo šestnáctiletého kluka takhle rozrušit. Ona sama v kůži dospívajícího chlapce nikdy nebyla a na vlastní pubertu si moc nepamatovala. Napadly ji jedině trable s děvčaty. Co když se zamiloval, a ona ho nechce? Tóra se rozhodla, že na to půjde mazaně. Zítra ráno u snídaně by mu mohla položit pár záludných otázek. To už tahle krize bude třeba zažehnána. Je dost dobře možné, že to je jen bouře ve sklenici vody, nic víc než menší nával hormonů.

Tóra vyčistila Sóley zuby, přečetla jí pohádku a uvelebila se na pohovce před televizí. Absolvovala telefonát s matkou, která spolu s Tóřiným otcem trávila měsíční dovolenou na Kanárských ostrovech. Vždycky, když

zavolala, musela si Tóra vyslechnout sáhodlouhou litanii stížností. Posledně její rodiče umírali na nedostatek islandského tvarohu. Tentokrát, dalo-li se její matce věřit, si její otec vypěstoval nebezpečnou závislost na programu

kanálu Discovery v hotelové televizi. Při loučení jí matka zemdleně oznámila, že sejde natáhnout vedle svého muže a vzdělávat se o tom, jak se páří housenky. Tóra se usmála, položila sluchátko a dál civěla na televizi. Užuž usínala u jakési slaboduché reality show, když vtom zazvonil telefon.

Tóra se vyhrabala z pohovky a natáhla se pro sluchátko.

„Tóra, prosím.“ S těmito slovy telefon zvedla a dávala si přitom pozor, aby na ni hlas neprozradil, že už klimbala.

„Ahoj, tady Hannes,“ ozvalo se na druhém konci drátu.

„Nazdar.“ Tóře blesklo hlavou, jestli jí vůbec někdy přestane být nepříjemné mluvit se svým exmanželem. Poté, co intimitu v jejich vztahu vystřídala škrobená zdvořilost, se oba zmohli jen na prkennou konverzaci. Tóře to připomínalo situace, kdy náhodou potkala svou někdejší známost nebo muže, se kterým se kdysi vyspala. V tak malé zemi, jako je Island, se takovým setkáním člověk jen tak nevyhne.

„Hele, chtěl jsem se tě zeptat, jestli můžu v pátek vyzvednout děti o něco později. Chci s Gylfim trénovat řízení. Bude lepší, když vyjedeme, až skončí dopravní špička, tak kolem osmé.“

Tóra souhlasila, třebaže dobře věděla, že Hannesovo zpoždění nemá s nácvikem řízení vůbec co dělat. Určitě jen potřeboval zůstat déle v práci nebo se po směně chystal do posilovny. Před rozvodem se často hádali mimo jiné proto, že podle Tóry nebyl Hannes schopný na sebe vzít žádnou odpovědnost: za všechno mohli buď ostatní, nebo nějaké

fiktivní vnější okolnosti, s nimiž nemohl zhola nic dělat. S

tím už si teď ale nemusela dělat hlavu ona, nýbrž Klára, se kterou Hannes momentálně žil. „Co máte vlastně o víkendu v plánu?“ zeptala se Tóra, aby řeč nestála. „Mám jim s sebou něco zabalit?“

‚Jo, možná si vyjedeme na koních. Bylo by fajn, kdyby na to byli oblečení,“ požádal ji Hannes.

Klára byla do koní blázen a Hannes se pro tento sport také nadchnul. Zato Sóley a Gylfi měli z koní hrůzu, byli totiž po Tóře bázliví. Panický strach navíc přechodem z generace na generaci ještě zesílil. Tóra se bála řídit auto na namrzlých silnicích, lézt po horách, jezdit výtahem, jíst syrové potraviny a vykonávat spoustu dalších činností, které zaváněly nebezpečím. Až na fobii z létání, ta se jí z jakéhosi nepochopitelného důvodu vyhnula. Své děti tedy dokonale chápala. Při pouhém pomyšlení na jízdu v sedle jim tuhla krev v žilách, byly přesvědčené, že každá vyjížďka bude jejich poslední. Jenomže Hannes si odmítal přiznat, že se toho svého strachu nikdy nezbaví, a neustále děti ujišťoval, že si na jezdecký sport musejí zvyknout. „Víš jistě, že je to dobrý nápad?“ snažila se ho zviklat Tóra, ačkoli dobře věděla, že Hannes jí nedovolí mluvit do svých plánů. „Gylfi je teď nějaký přešlý a já si nejsem jistá, že vyjížďka na koních je pro něj to pravé ořechové.“

„Nesmysl,“ odbyl ji Hannes neúprosně. „Co nevidět z něj bude prvotřídní rajťák.“

„Když myslíš. Ale zkus si s ním přece jen promluvit.

Mám dojem, že se trápí a že je v tom nějaká holka. O tom víš víc než já.“

„Trápení s holkou? A co o tom asi tak mám vědět?!“

ohradil se Hannes. „Vždyť je mu sotva šestnáct. Určitě je to jen nějaká prkotina.“

„No, možná ne. Nezapomeň na to a zkus mu nějak promluvit do duše.“

„Promluvit do duše? O čem mu mám promlouvat do duše? Jak to myslíš?“ Hannes se dostal do varu. Tóra se v duchu usmála.

„Však víš, nějak mu poraď. Musí se naučit vyrovnávat s životními překážkami.“ Tóra se culila čím dál víc.

„Ty si děláš srandu,“ zadoufal Hannes.

„Ne, nedělám,“ zklamala ho Tóra. „Spoléhám na to, že na něco přijdeš. Já se zas stejným způsobem postarám o naši dceru, až bude mít problémy s nějakým klukem. Můžeš si ho například vzít na vyjížďce stranou a v klidu si s ním o tom promluvit.“

Nakonec se rozloučili a Tóra si byla dost jistá, že se jí podařilo Hannese od vyjížďky trochu odradit. Opět se pokusila ponořit do televizní nereality. Neuspěla, protože telefon okamžitě zadrnčel znovu.

„Promiňte, že volám tak pozdě, ale napadlo mě, že na mě myslíte,“ zašveholil Matthias jako by se nechumelilo,

když se pozdravili. „Rozhodl jsem se, že vám zpříjemním večer svým hlasem.“

Tóra byla konsternovaná. Nevěděla, jestli Matthiasovi přeskočilo, jestli je opilý nebo si dělá legraci. „To jste tedy zrovna neuhodl.“ Natáhla se pro dálkové ovládání a ztlumila televizi, aby neslyšel, na jakou pitomost se to dívá. „Zrovna jsem si četla.“

„A co čtete?“ vyzvídal Matthias.

„Vojnu a mír od Dostojevského,“ zalhala Tóra.

„Aha,“ prohodil Matthias. „Má ta kniha něco společného s Vojnou a mírem od Tolstého?“

Tóra zaťala volnou ruku v pěst. Měla na sebe zlost, že ji nenapadlo jmenovat nějaký román od Laxnesse nebo jiného islandského spisovatele, kterého Matthias nemohl znát.

Vždycky byla mizerná lhářka. „Myslela jsem Tolstého.

Voláte kvůli něčemu určitému? Asi sotva se mnou chcete diskutovat o literatuře.“

„Ne, to naštěstí ne, protože to bych měl zjevně špatné číslo,“ přisadil si Matthias. Tóra to přešla mlčením, a tak dodal: „Ne, promiňte, ozývám se proto, že mi zrovna volal právní zástupce toho kluka, kterého policie zatkla pro podezření z vraždy.“

„Finnur Bogason?“ zeptala se Tóra.

„Ano. Ale zní to mnohem lépe, když to vyslovujete vy,“

přisvědčil Matthias. „Sdělil mi, že pokud chceme, můžeme se s tím chlapcem zítra setkat.“

„To nám dovolí?“ vyhrkla Tóra překvapeně. Vazební vězně většinou nesměl navštěvovat kdekdo.

„To ten Finnur.“ Matthias jeho jméno vyslovil jako Fínúr. „Podařilo se mu přesvědčit policii, že s ním na obhajobě toho kluka spolupracujeme. Což ovšem nepřímo skutečně děláme.“

„Proč by to dělal?“

„Řekněme, že jsem ho k tomu trošku motivoval.“

Tóra se raději dál nevyptávala; nijak zvlášť netoužila po tom, zaplést se do nějaké levoty. Nechtělo se jí věřit, že Matthias tomu právníkovi vyhrožoval, pravděpodobnější se jí zdálo, že mu za zprostředkování rozhovoru slíbil peníze, což bylo přinejmenším neetické. Spokojila se tedy s tím, že obhájci pomáhají, a hned se cítila lépe.

Etické nebo neetické, čert to vem. S tím Hugim se rozhodně musí setkat. Třeba je přece jen vinen. Rozhovoru z očí do očí se nic nevyrovná. Není nad to, dívat se na toho, kdo mluví, a sledovat jeho pohyby a řeč těla. „Pojďme do toho. Mluvit s ním rozhodně potřebujeme.“

Jsem pro. Musím to jen říct Fínúrovi.“

Jak to, že vám volal tak pozdě?“ napadlo Tóru. To povolení tutově nedostal právě teď večer.“

„Ne, to ne. Nechal mi vzkaz tady v hotelu, zrovna jsem přišel. Nechci rozdávat číslo svého mobilu na potkání.“

Tóra silně zatoužila vědět, kam Matthias vyrazil poté, co se rozešli, a štvalo ji to. I když nejspíš se prostě stavil ve městě na večeři.

Dohodli se, že ji Matthias v devět hodin vyzvedne v kanceláři a spolu pak pojedou autem do vězení Litla Hraun.

Tóra zabloudila pohledem ven a při pohledu na chumelenici za oknem si přála, aby Matthias uměl řídit na zimní vozovce. Jinak jsou v háji.

Kapitola třináctá

Když Matthias přišel Tóru v devět ráno vyzvednout, seděla ve své kanceláři a pracovala na počítači. Právě dopisovala odpověď na poslední email z předchozího dne.

Většinu pošty vyřídila raz dva, prostě pisatele odkázala na Tóra. Bragi ji ráno pozdravil s úsměvem na rtech. Stále totiž

snil o tom, že jim tenhle německý případ otevře cestu do zahraničí a spustí nekonečný příval zakázek. Tóra mu to nijak nevymlouvala, protože byla vděčná, že se může soustředit na tu záhadnou vraždu, a nemusí se přitom nechat rozptylovat menšími kauzami. Hned ráno odeslala vzkaz Haraldovu neznámému příteli Malovi. Stručně ho zpravila o Haraldově smrti a tom, že ona a Matthias v této věci Guntliebovy zastupují. Na závěr Mala zdvořile požádala, aby se s nimi spojil, protože mu možná jsou známa určitá fakta, která by mohla být důležitá. Když jí Bela telefonem ohlásila, že Matthias právě přišel, byla už skoro hotová.

Nařídila sekretářce, aby ho usadila v hale a poprosila o pětiminutové strpení. Velmi jí záleželo na tom, aby vyřídila

všechny resty, které se jí na psacím stole nakupily, a odpoledne se do kanceláře nemusela vracet.

Chvatně práci dokončila. Slíbených pět minut přetáhla jen o chlup a spokojená se svým dopoledním výkonem vypnula počítač. Zauvažovala, jestli by si neměla navyknout chodit do práce dřív. Domácnost by sice dostávala zabrat, ale získaný čas by zato skvěle využila. Takhle brzy po ránu ještě před začátkem úředních hodin ji totiž neotravovalo zvonění telefonu.

Ze zásuvky psacího stolu vydolovala malý diktafon, aby si mohla Hugiho výslech nahrát. Zatímco zjišťovala, jestli přístroj nemá vybité baterky, myšlenky se jí zatoulaly k synovi. Ráno vypadal, jako by ho přejel parní válec. Ať už

ho trápilo cokoli, zřejmě to přes noc nepřešlo, jak Tóra doufala. Gylfi byl duchem nepřítomný, na jídlo neměl ani pomyšlení a Tóra z něj nevytáhla víc než jen pár slov. Zato Sóley žvatlala bez přestání, jak měla zrána ve zvyku, takže si Tóra nemohla se synem ani pořádně promluvit. Rozhodla se, že ho vyzpovídá večer, až Sóley půjde na kutě a bude klid. Teď ale tyhle starosti zaplašila, strčila diktafon do kabelky a rychle vyšla z kanceláře.

Když vkročila do haly, zůstala stát jako opařená.

Matthias se tam uvelebil na rohu sekretářčina psacího stolu a klábosil s Belou, která jen zářila. Ti dva dokonce ani nezaznamenali, že Tóra vešla. Musela si odkašlat, aby si jí vůbec všimli.

Matthias se ohlédl. „A, vy už jste tady? Doufal jsem, že se ještě zdržíte.“ Usmál se na Tóru a spiklenecky zamrkal.

Tóra z Bely nemohla spustit oči. Pouhý úsměv dělal s její tváří hotové divy. Takhle rozesmátá byla dokonce hezká! „Tak vyrazíme?“ zavelela Tóra a došla si pro kabát.

„Ráda tě vidím tak veselou, Belo,“ rýpla si a věnovala sekretářce ten nejsladší úsměv, jakého byla schopna.

Belin blažený výraz byl rázem ten tam. Matthiasovo kouzlo evidentně nemělo dlouhého trvání. „Kdy se vrátíte?“

zeptala se naštvaně.

Tóra se snažila nedat najevo, jak se jí dotklo, že ji Bela na rozdíl od Matthiase neřadí k sympaťákům. „Počítám, že dneska už se tu neukážu. Kdyby něco, zavolám.

„Ano, to jistě,“ podotkla na to dvojsmyslně Bela.

Evidentně tím chtěla naznačit, že Tóra se nikdy neobtěžuje zavolat, jestliže změní své plány, což byla bohapustá lež.

„Slyšelas, co jsem řekla.“ Tóra zkrátka nemohla její prostořekost přejít mlčením, ačkoli dobře věděla, že by to bylo rozumnější. „Pojďte, Matthiasi.“

Jak poroučíte!“ zahlaholil Matthias a zazubil se na Belu.

Ta mu k Tóřinu nemalému úžasu úsměv oplatila.

Nasedli do auta, Tóra se připoutala a obrátila se k Matthiasovi. „Umíte řídit na zledovatělých silnicích?“

„To se teprve uvidí,“ odpověděl Matthias vyhýbavě, nastartoval a sešlápl plyn. Když si všiml, jak se Tóra tváří, dodal: „žádné strachy, jsem dobrý řidič.“

„Hlavně nesmíte brzdit, když dostanete smyk,“ poučila ho Tóra. Nebyla ani trochu přesvědčená, že Matthias ví, co dělá.

„Chcete řídit sama?“

„Ne, děkuju,“ odmítla Tóra. „Řízení na ledu mi nikdy nešlo. Když mi auto začne tancovat, automaticky dupnu na brzdu, i když vím, že bych neměla. Pokud jde o řízení auta, jsem tak trochu nemehlo.“

Vyrazili po silnici, která vedla z Reykjavíku na jižní pobřeží. Když se vůz vyšplhal na vrchovinu za městem, Tóra už to dál nevydržela. Umírala zvědavostí, co Matthias Bele vykládal. „O čem jste si to povídali?“

„S kým jako?“ podivil se Matthias. „No přece s Belou, mojí sekretářkou. Normálně se tváří, jako kdyby jí ulítly včely.“

‚Jo s tou! Mluvili jsme o koních. Chtěl bych se tu projet na koni. Islandští koně mají vynikající pověst. Bela mi radila, jak na to.“

„Copak ta ví o něco koních?“ podivila se Tóra. „Ona je chová. Vy jste to nevěděla?“

„Ne, nevěděla,“ přiznala se Tóra. V duchu litovala všechny kobyly, na kterých Bela kdy seděla. „A jaké koně má? že by tažné herky?“

Matthias odtrhl oči od silnice a podíval se na Tóru. „Vy snad žárlíte?!“ ušklíbl se.

„A vy jste asi přebral?“ kontrovala Tóra. Mlčky pokračovali v jízdě lávovým polem. Tóra sledovala okénkem auta krajinu. Měla to tu nejraději z celého Islandu, přestože by se s ní na tom shodl asi jen málokterý z jejích krajanů.

Měkké

linie

mechových

polštářů

ostře

kontrastovaly s ostrými výčnělky ztuhlé lávy. Nyní vrchovina odpočívala pod sněhovým příkrovem a krajina vypadala, jako by jí chyběl třetí rozměr. Nebyla tak majestátní jako v létě. Přesto vrchovina vyzařovala jakýsi mír, který na Tóru silně zapůsobil. Prolomila ticho, které v autě panovalo. „Není to krásné?“

Matthias na moment odpoutal pohled od vozovky a rozhlédl se po okolní krajině. Na silnici nebyla prakticky žádná auta. ‚Je to nádherné.“ Usmál se na Tóru jakoby na usmířenou.

„My dva si zrovna nesedneme, co?“ poznamenala Tóra.

Vadilo jí, že jejich rozhovory občas zaskřípou. „Možná bychom měli zkusit nějakou jinou taktiku.“

Matthias se na ni znovu usmál. „Myslíte? Mně to takhle dokonale vyhovuje. Pracovat s vámi je stokrát zábavnější než s mými kolegy v práci. Jsou to samí chlapi a ta hrstka žen, se kterými se díky zaměstnání stýkám, se pořád tváří, jako by spolkla chrousta.“

Teď se zase usmála Tóra. „Vy jste taky lepší než Bela, to se vám nedá upřít.“ Na chvilinku se odmlčela. „Chci se vás na něco zeptat. V té složce, kterou jste mi dal, byl

výstřižek z německých novin. Psalo se v něm o jakýchsi mladících, kteří zemřeli při té asfyxifilii. Proč jste ho tam zařadil?“

‚Jo tohle!“ řekl Matthias dlouze. „To byla příšerná kauza. Jeden nich byl Haraldův dobrý kamarád. Seznámili se na mnichovské univerzitě. Oba stejně dychtivě zkoumali všechno tajemné, a proto se vydávali na cesty do neznáma spolu. Nemám tušení, kdo koho do těch praktik zatáhl, ale Harald přísahal, že s tím začal ten jeho přítel. Harald byl s ním, když umřel. Dostal se proto do pěkného průšvihu, policie ho dlouho vyslýchala. Stydím se to říct, ale asi se z té šlamastyky vyplatil. Nejspíš jste si všimla té vysoké částky, která mu tehdy odešla z účtu, označil jsem vám ji?“ Tóra přisvědčila. „Ten článek jsem tam přidal proto, že Haralda uškrtili. Možná to je důležité. Kdo ví, možná taky doplatil na sexuální experimenty, i když o tom dost pochybuju.“

Auto nechali stát na parkovišti před plotem věznice Litla Hraun a vydali se směrem k bráně pro návštěvy.

Vězeňská stráž je uvedla do malé společenské místnosti v prvním patře. „Mysleli jsme si, že by vám to tu mohlo vyhovovat. Budete tu mít mnohem větší pohodlí než v místnosti, kde vyslýcháme vězně,“ vysvětlil jim dozorce.

„Hugi je klidný kluk, neměl by vám dělat problémy. Bude tu hned.“

„Děkujeme vám, tady je to skvělé,“ ujistila ho Tóra a vešla dovnitř. Usadila se na hnědou koženou pohovku a

Matthias se vmáčkl těsně vedle ní. Tóru to zaskočilo: vždyť si mohl vybrat kterékoli z volných křesel, v místnosti jich bylo dost!

Upřeně se na ni zahleděl. Jestli se Hugi posadí sem naproti nám, bude lepší, když oba budeme sedět tady. Chci mu vidět zpříma do obličeje.“ Dvakrát rychle za sebou nadzdvihl obočí. „A navíc je děsně příjemné sedět takhle blízko vedle vás.“

Tóra už na to nestihla nic říct, protože dveře se znovu otevřely a v nich se objevil Hugi Tórisson v doprovodu vězeňské stráže. Kráčel s hlavou skloněnou, pohled upíral před sebe. Dozorce držel mladíka kolem ramen a kormidloval ho do místnosti. Hugi měl spoutané ruce, ale Tóře připadal tak malomyslný, že to bylo docela určitě zbytečné opatření. Dozorce ho oslovil a chlapec poprvé vzhlédl. Oběma rukama si odhrnul z čela odrostlé vlasy a Tóra si uvědomila, že je velmi pohledný. Vypadal úplně jinak, než jak si ho představovala. Nechtělo se jí věřit, že je mu skutečně pětadvacet. Hádala by mu spis tak sedmnáct.

Měl tmavé obočí a veliké oči, ale nejnápadněji se mu na obličeji rýsovaly vystouplé lícní kostí, zřejmě proto, že byl tak pohublý. Jestli Haralda zavraždil on, to se tedy pořádně nadřel, blesklo Tóře hlavou. Na to, že by dokázal odtáhnout pětaosmdesátikilovou mrtvolu moc daleko, rozhodně nevypadal.

„Budeš se chovat slušně, že jo, kámo?“ oslovil ho dozorce přátelsky. Hugi beze slova přikývl. Dozorce ho uchopil za ruce, přitáhl si je k sobě a odemkl mu pouta. Pak ho opět vzal za rameno a dovedl ho ke křeslu, která stálo přímo proti Tóře a Matthiasovi. Mladík se posadil, tedy lépe řečeno se do křesla svalil. Zdráhal se podívat se Tóře a Matthiasovi přímo do tváře, odvracel se od nich a upřeně civěl dolů na podlahu vedle křesla, ve kterém tak sklesle seděl.

„Kdybyste něco potřebovali, budeme hned vedle.

Neměly by s ním být žádné potíže.“ Dozorce adresoval svá slova Tóře.

„Děkujeme,“ odpověděla Tóra. „Nebudeme ho zdržovat déle, než bude nutné.“ Podívala se na hodinky. „V poledne bychom měli být hotovi.“

Dozorce je nechal o samotě, a když za sebou zavřel dveře, bylo slyšet jen dech všech tří přítomných a slabý šustivý zvuk, jak se Hugi přes látku kalhot s vojenským maskovacím potiskem rytmicky škrábal na koleni. Mladík se jim stále ještě vyhýbal pohledem.

Zdejší vězni se očividně směli oblékat do vlastních šatů.

Nebylo to tu tedy jako v amerických věznicích, jaké Tóra znala z televize. Tam se vězňové producírovali v kombinézách, které jako by byly šité z pomerančové kůry.

Mladík se na ně pořád zdráhal podívat.

„Hugi,“ oslovila ho Tóra co nejpřívětivěji. Mluvila islandsky, připadalo jí hloupé hned spustit anglicky. Stejně se musejí nejdřív přesvědčit, jestli to vůbec bude možné.

Jazyková bariéra jim tenhle rozhovor nesmí zhatit. Jestli ten kluk neumí pořádně anglicky, bude muset klást otázky sama.

„Asi víš, kdo jsme. Já se jmenuju Tóra Gudmundsdóttir a tohle je Matthias Reich z Německa. Jsme tu kvůli vraždě Haralda Guntlieba. Vyšetřujeme ji nezávisle na policii.“

Hugi ani nehnul brvou. „Chtěli jsme se s tebou setkat, protože nevěříme, že jsi do toho zapletený.“ Tóra se zhluboka nadechla, aby zdůraznila, co bude následovat.

„Hledáme Haraldova vraha a podle nás je dost možné, že to byl někdo jiný. Snažíme se zjistit, kdo Haralda skutečně zabil. Jestli jsi to nebyl ty, je v tvém zájmu, abys nám pomohl.“ Hugi k Tóře vzhlédl, ale rty měl stále pevně semknuté a nevypadal, že by se chystal cokoli říct. Tóra tedy dodala: „Patrně chápeš, že pokud uspějeme a dokážeme, že Haralda zabil někdo jiný, budeš z toho vlastně venku.“

„Já to nebyl,“ zašeptal Hugi. „Nikdo mi to nevěří, ale já ho nezabil.“

Tóra pokračovala. „Hugi, tady Matthias je Němec. Má zkušeností s vyšetřováním zločinů, ale neumí islandsky.

Dokážeš si s námi povídat anglicky, aby nám Matthias rozuměl? Jestli ne, nevadí. Záleží nám na tom, abys rozuměl, na co se tě ptáme, a dokázal nám odpovídat. Cizí jazyk ti v tom nesmí bránit.“

‚Já anglicky umím,“ ozvalo se přidušeně. „Výborně,“

oddychla si Tóra. „Kdybys něčemu z toho, co říkáme, nerozuměl, nebo kdybys neuměl odpovědět, jednoduše zase přejdeme do islandštiny.“

Tóra se obrátila k Matthiasovi s tím, že můžou pokračovat anglicky. Ten se nenechal dvakrát pobízet, naklonil se dopředu a spustil. „Hugi, pro začátek se narovnej a otoč se přímo k nám. Přestaň fňukat a trochu se vzmuž, aspoň dokud spolu budeme mluvit.“

Tóra v duchu zaúpěla. Co má proboha znamenat ten rádoby chlapský tón? Vůbec by se nedivila, kdyby ten hoch vstal, rozbrečel se a požádal, aby ho pustili zpátky do cely.

To by ovšem byli s Matthiasem nahraní, protože Hugi se nimi setkal dobrovolně, vůbec se s nimi bavit nemusel. Než

se ale do hovoru stačila vložit, Matthias se do toho zase obul. ‚Jsi v pěkným průšvihu, to ti asi nemusím vysvětlovat.

Máš v podstatě jedinou možnost, jak se z toho dostat, takže se koukej snažit, abys nám pomohl. Říkej jenom to, co je pravda. Ve tvé situaci je velmi snadné utápět se v sebelítosti.

Teď se ale musíš sebrat a chovat se jako chlap, ne jako baba.

Takže mě poslechni, narovnej se, dívej se mi do očí a upřímně odpovídej na naše otázky. Když se budeš chovat jako dospělý mužský, hned ti bude líp, uvidíš. Jen to zkus.“

Tóře se tomu až nechtělo věřit, ale Hugi Matthiase poslechl. Záda zkroucená jako paragraf ihned narovnal a všemožně se snažil vyhlížet mužně. Jeho pubertální vzhled

mu to sice neusnadňoval, ale přesto byl rázem jako vyměněný. Když promluvil, zněl jeho hlas řízněji a dospěleji. ‚Já se vám moc do očí dívat nemůžu. Cpou do mě nějaký pilulky, jsem po nich trochu tumpachovej.“ Tóra mu to poznala na očích; těkaly mu sem tam a prozrazovaly jistou otupělost. Ta se dala sotva vysvětlit jinak než

sedativy. „Ale zkusím vám odpovědět, na co chcete.“

„Jak ses seznámil s Haraldem?“ ujala se slova Tóra.

„Potkali jsme se jednou, když jsem chlastal ve městě.

Dali jsme řeč, byla s ním sranda. Pak jsem ho představil Dórimu.“

Jakému Dórimu?“ přerušila ho Tóra.

„Halldóru Kristinssonovi. Studuje medicínu,“ vykládal Hugi. V hlase mu přitom zaznívala pýcha. „Kamarádíme se už od dětství. Bydleli v Grafarvogu hned vedle nás. Je děsná bedna, ale není to žádnej upjatej suchar, rád zachlastá.“

Tóra si to poznamenala. Byl to ten mladík, který se chystal za kamarády na večírek tu noc, kdy Haralda zavraždili, ten, který se pak rozhodl počkat na ostatní v Pražírně.

„Byli jste s Haraldem dobří kamarádi?“

Hugi pokrčil rameny. „No jo. Ale ne tak dobrý, jako Harald a Dóri. Čas od času jsem Haraldovi prodal…“ Hugi se uprostřed věty zarazil a zatvářil se vyplašeně.

„To, že dealuješ fet, je nám momentálně fuk. Pokračuj,“

uzemnil ho Matthias stroze.

Hugimu poskočil ohryzek. Pak se rozhodl, že bude pokračovat. „Oukej. Chvílema mi tvrdil, že jsem jeho nejlepší kámoš. Ale byla to jen sranda, jen když si ode mě chtěl něco koupit. Ale byl hrozně fajn. Byl úplně jinej než

všichni ostatní, co znám.“

„V jakém smyslu jiný?“ zarazila ho Tóra. „Za prvý byl ve vatě a věčně mě zval na skleničku a tak. A taky měl super bejvák a káru.“ Hugi se trochu zamyslel a pak se dal znovu do řeči. „O to ale tolik nešlo. Byl mnohem větší frajer než

ostatní. Ničeho se nebál, vždycky vymyslel nějakou vtipnou akcičku a všechny tak nějak strhl s sebou. Byl děsně drsnej, všechny ty ozdoby, co měl na těle, nikdo z nás neodvážil do toho jít taky. Dokonce ani Dóri, i když ten měl velkou chuť. Jenomže se bál, že by mu to jednou mohlo vadit.

Děsně litoval jednoho malýho tetování, co si nechal udělat na ruce. Zato Haraldovi byla budoucnost ukradená.“

„Však se také ukázalo, že ho žádná nečeká,“

poznamenal Matthias. „Co jste spolu dělali, o čem jste si povídali?“

„Vůbec si nepamatuju, o čem jsme kecali.“

„Vyprávěl ti někdy o svém výzkumu nebo o upalování čarodějnic?“ vyzvídala Tóra s nadějí v hlase.

„Čarodějnictví,“ odfrkl Hugi. Nejdřív skoro nemluvil o ničem jiným. Když jsem se s nima začal scházet, nabídl mi Harald, abych vstoupil do toho jejich čarodějnickýho spolku.“

Matthias mu skočil do řeči: „Čarodějnického spolku?

Jakého čarodějnického spolku?“

„Malleus něco. Měl to být spolek pro ty, co se zajímaj o čarodějnický procesy a nějaký historický věci.“ Hugi se vyhnul Tóřinu pohledu, trochu se začervenal a obrátil se na Matthiase. „Ale bylo to úplně jiný. Nebyli to žádný fandové Harryho Pottera, to mi věřte. Šlo jim o čtyři věci: sex, kouzla, drogy a zase sex.“ Hugi se usmál. „Proto mě to s nima bavilo. Celý dějiny, čarodějnictví, magický znaky a ty jejich říkanky mi byly buřt.

Chtěl jsem se jen bavit. Byly tam hezký baby.“ Hugi na chvilku zmlkl, zřejmě se mu vybavila nějaká chvilka s hezkými dívkami. „Ale některý historky o upalování čarodějnic byly srandovní. Pamatuju si na jednu, jak šoupli na hranici těhotnou ženskou a ona porodila přímo v tom ohni. Nějaký faráři to dítě vytáhli živý, ale rozhodli se, že by mohlo být posedlý kouzlama svý mámy, a tak ho hodili zpátky na hranici. Harald povídal, že to je fakt pravda.“

Tóra zkřivila tvář odporem a vrátila Hugiho zpátky do současnosti. „Kdo všechno byl v tom spolku? Jak se ty hezké dívky jmenovaly?“

„Harald byl kápo; pak Dóri, ten byl něco jako jeho pravá ruka; pak já; Bríet, ta studuje na vejšce historii-myslím, že ta jediná byla ve spolku proto, že ho brala vážně; Brjánn, ten taky dělá dějiny; Andri chodí na chemii a Marta Mist na nějaký ženský studia. Ta byla totálně nesnesitelná,

pořád mlela něco o ženských a o tom, jak je vůči nim všechno nespravedlivý. Těmahle kecama zkazila každou srandu. Harald si ji pořád dobíral, vždycky jí říkal Nebel, a ji to šíleně žralo. Mist islandsky znamená taky mlha, jako v němčině Nebel, chápete?“ Tóra dala najevo, že chápe, ale Matthias ani nemrkl. „To bylo tvrdý jádro party. Občas přišli noví, ale nikdo moc dlouho nevydržel, jen my. Já jsem ani moc nesledoval, co dělají. Jak už jsem řekl, magie mě moc nebrala, jenom ta sranda kolem.“

„Říkáš, že Dóri byl Haraldova pravá ruka. Jak to myslíš?“ vyptávala se Tóra.

„Ti dva spolu často něco vymýšleli. Mám dojem, že mu Dóri pomáhal s překladama a tak. A pak bylo jasný, že až se Harald z Islandu odstěhuje, tak to Dóri vezme po něm. Dóri byl šťastnej jako blecha. Byl z Haralda úplně mimo.“

„Je Dóri homosexuál?“ chtěl vědět Matthias.

Hugi zatřásl hlavou. „Ne, to určitě ne. On ho prostě jen strašně obdivoval. Dóri je z chudý rodiny, já vlastně taky.

Harald do něj vrazil hrůzu prachů, dával mu dárky a chválil ho. Dóri ho za to zbožňoval. Bylo vidět, že si to Harald užívá. Ne že byl na Dóriho byl pořád jak beránek, to ne, někdy ho před náma dost ponižoval. Vždycky mu to ale nějak vynahradil. Nechtěl, aby se na něj Dóri vykašlal. Měli spolu dost podivný vztah.“

„Cos tomu říkal ty, že tvůj kamarád z dětství Dóri Haralda tolik obdivoval? Nežárlil jsi na něho?“ popíchla ho Tóra.

Hugi se usmál. „Ne, to fakt ne. Byli jsme dál kámoši.

Harald byl na Islandu jen na čas. Věděl jsem, že to dřív nebo pozdějc skončí. Spíš mě bavilo Dóriho pozorovat v tyhle roli obdivovatele. Já jsem k němu totiž vždycky vzhlížel. Byla to změna, sledovat ho v mý situaci. To ale neznamená, že ke mně Dóri by se někdy choval tak, jako Harald k němu.

Myslím tím dobrý i špatný zacházení.“ Na Hugiho tváři se najednou objevil ustrašený výraz. „Nezabil jsem ho, abych měl svýho kámoše zase jen pro sebe. Tak to nebylo.“

„Ne, možná ne,“ připustil Matthias. „Pak mi ale pověz jedno. Jestli jsi ho nezabil, kdo to tedy udělal? Musíš mít přece nějaké tušení. Víš dobře, že sebevražda ani nehoda to být nemohla.“

Hugi opět zabloudil očima k podlaze. ‚Já to ale nevím.

Kdybych to věděl, přece bych to řekl. Já tady trčet nechci.“

„Myslíš si, že ho zabil Dóri?“ nadhodila Tóra. „Ty ho kryješ?“

Hugi potřásl hlavou. „Dóri by nikoho nezavraždil. A Haralda už vůbec ne. Vždyť jsem vám řekl, že ho zbožňoval.“

„Ano, ale také jsi říkal, že na něj byl Harald často zly a před ostatními ho ponižoval. Třeba se rozčílil a přestal se ovládat. Takové věci se přece stávají,“ namítla Tóra.

Hugi k nim vzhlédl, ale tentokrát vypadal rozhodněji.

„Ne. Dóri takovej není. Studuje na doktora. Chce pomáhat lidem žít, ne je zabíjet.“

„Hugi, bohužel tě musím zklamat. Lékaři už zabili spoustu lidí. Každé povolání má své černé ovce,“ prohlásil Matthias tak trochu kousavě. „Když to ale nebyl Dóri, kdo to tedy byl?“

„Možná Marta Mist,“ zamumlal Hugi nepříliš přesvědčivě. Evidentně tu dívku neměl příliš v lásce. „Třeba už tu přezdívku Nebel nemohla vystát.“

„Ano, Marta Mist,“ zopakoval Matthias. To je skvělá hypotéza, až na to, že Marta Mist má dokonalé alibi. Jako ostatně všichni v tom vašem čarodějnickém kroužku. Kromě Dóriho ovšem. Jeho alibi je dost křehké. Je dost dobře možné, že si z té Pražírny odskočil, zabil Haralda, znovu se posadil k baru a nikdo si toho nevšiml.“

„A chytil stejnýho fleka? V Pražírně v sobotu večer? To těžko,“ namítl Hugi ironicky.

„Nikdo jiný tě nenapadá?“ naléhala Tóra.

Hugi nafoukl tváře a pomalu vzduch zase vypustil.

„Možná někdo z vejšky. Co já vím. Nebo nějaký Němec.“

Dával si přitom dobrý pozor, aby pohledem ani nezavadil o Matthiase, jako by si myslel, že je na podobné výroky o svých krajanech citlivý. „Já vím, že Harald toho večera něco slavil. Svěřil se mi, chtěl ode mě koupit matroš a oslavit to nebo tak něco.“

„Co myslíš tím: tak něco?“ uhodil na něj Matthias.

„Musíš hovořit jasněji. Co přesně řekl?“

Hugimu se na tváři objevil zamyšlený výraz. „Přesně?“

Přesně si to už nepamatuju, ale říkal cosi o tom, že něco konečně našel. Křičel německy a zatínal přitom pěsti. Pak mě obejmul a pekelně silně mě stiskl a řekl, že mu musím obstarat éčko, protože má strašně dobrou náladu a má chuť pořádně zapařit.“

„A pak jste z toho večírku odešli?“ dohadovala se Tóra.

„Poté, co tě objal a požádal tě o extázi?“

‚Jo, hned potom. Já už jsem byl úplně mimo. Jednak jsem toho moc vypil a pak jsem se zkusil nakopnout speedem, což se mi teda moc nepovedlo. Přepískl jsem to.

Vím jen, že jsme odjeli taxíkem ke mně domů a že jsem žádný éčko nenašel. Byl jsem úplně na plech, nemohl jsem ani najít v ledničce mlíko. Taky si pamatuju, že se na mě Harald dost naštval. Nadával, že jsme se ke mně táhli zbytečně. Vím, že jsem si lehl na pohovku, protože pak se se mnou všechno začalo točit.“

Tóra mu skočila do řeči. „Říkáš, že jsi mu žádnou tabletku extáze nedal?“

„žádnou jsem nenašel,“ přisvědčil Hugi. „Byl jsem mimo, vždyť vám to povídám.“

Tóra pohlédla na Matthiase, ale nic neříkala. Pitevní zpráva konstatovala, že v Haraldově krvi se našla účinná látka z jedné tablety extáze, takže bylo jasné, že někdy

během večera si Harald nějaký materiál obstaral. ‚Je možné, že si ji Harald vzal už předtím? Nebo že když jsi usnul, tak si nějakou u tebe doma našel?“

„Na chlastačce si žádný éčko nebral, to vím nabeton.

Nevypadal na to. Já vím přesně, jak po tom člověk vypadá.

U mě doma taky určitě nic nenašel. Je to vyloučený, policajti éčka vyčmuchali při domovní prohlídce v mý skrýši ve sklepě. Klíč od ní jsem měl v kapse. Harald tam podle mě nečmuchal. Pochybuju, že o tý schovce vůbec věděl. Třeba jel k sobě domů a spolkl něco tam. Vím, že jich pár měl, říkal mi, že jsou mizerný. Proč se na to tolik ptáte?“

„Víš jistě, že ti Harald nesáhl do kapsy a ty klíče nevytáhl? Možná si na to jen nepamatuješ. Třeba jsi mu o tom řekl?“ nevzdával se Matthias. „Snaž se rozpomenout.

Ležel jsi na pohovce a všechno se s tebou točilo. Co se stalo potom?“

Hugi pevně semkl víčka a očividně se ze všech sil snažil vybavit si události toho večera. Najednou otevřel oči a překvapeně se na ně podíval. Jasně, už to mám! Já jsem teda neřekl nic, ale Harald mi něco pověděl. Sehnul se ke mně a něco mi pošeptal. Teď si vzpomínám, že jsem měl strašnou chuť mu odpovědět a poprosit ho, aby na mě počkal, ale nedokázal jsem to.“

„Co? Co ti řekl?“ vyštěkl Matthias netrpělivě.

Hugi se na ně pochybovačně podíval. „Možná jsem to jen poplet, ale mám dojem, že povídal: Jen spinkej, broučku.

Oslavíš to se mnou později. Přijel jsem na Island hledat peklo, a víš co? Já ho našel!“

Kapitola čtrnáctá

„Nebuď debil,“ Marta Mist našpulila rty a vyfoukla dlouhý pramínek cigaretového kouře. Odklepla popel z napůl vyhořelé cigarety, ale pak ji uhasila, už na ni neměla chuť. „Bylo by to ještě horší. Nemysli si, že by to někomu pomohlo.“ Zelenýma mandlovýma očima se podrážděně dívala na mladíka, který seděl, či spíš se krčil na židli na protější straně stolu.

Ten její namíchnutý pohled opětoval, ale neříkal nic.

Marta Mist se napřímila a štíhlými prsty si prohrábla vlnité zrzavé vlasy. „Nezírej tak na mě, proboha. Tys nás do toho navezl a nemysli si, že z tebe teď bude příkladnej občánek, kterýho hryže svědomí.“ Pohledem prosila kamarádku, která seděla vedle ní, o pomoc. Mladá blondýna nic neříkala, jen na ni upřela široce rozevřené oči a pokývala hlavou. Byla nakrátko ostříhaná, skoro jako kluk, ale přesto by si ji s mužem nikdo nespletl. Byla pohledná a až na plná ňadra drobná. Zezadu vypadala jako dítě, protože seděla vedle Marty Mist, která byla tak trochu čahoun. Ta ovšem ještě zdaleka neskončila. „Tohle je pro chlapy tak typický, že se

mi z toho chce zvracet. Když jde do tuhýho, tak vyměknete.“ Marta se zády přitiskla k opěradlu židle, spokojená sama se sebou. Její kamarádka se neodvažovala podívat ani na jednoho z nich a raději se soustředěně věnovala usrkávání limonády.

„Panebože,“ naštval se Dóri a gestem naznačil, že si strká prst do krku. „Co kdybys konečně tuhle svou odrhovačku přestala omílat pořád dokola?“ Z očí mu čišela podrážděnost, a když zíral na Martu Mist, bezděky zlehka odchlípil vrchní ret, takže mu prosvítaly bílé zuby. Odvrátil pohled a potáhl z cigarety. Když vyfoukl kouř, zlost z něho částečně vyprchala. Smířlivějším tónem dodal: „Měla bys být ráda, že to půjdu říct policajtům. Nezdá se ti, že by to v ženský base bylo báječný? Samý baby!“ Uštěpačně se na ni ušklíbl.

Marta Mist mu útok nedarovala. „Mohli bysme si volat a vyprávět si zábavný historky. Určitě bys byl na Hraunu děsně oblíbenej, čumáčku, takovej hezoun!“ Oplatila mu ironický úsměv.

„Hele, nechte toho!“ okřikla je nakonec Bríet. Ostatní mlčeli a jen ji překvapeně sledovali. Bríet se raději opět zahleděla do své sklenice. Tentokrát měla zardělé tváře. Pak bylo slyšet, jak si sama pro sebe mumlá: „ženský vězení mě nebere a taky nechci, aby tě zavřeli na Litla Hraun.“

Vzhlédla a pohledem se zastavila na Dórim. „Mám z toho pěkně staženou zadnici.“

Dóri se na ni laskavě usmál. Měl ji rád, vlastně mnohem víc než to: uvědomil si, že ho bez pochyby silně přitahuje, ačkoli se ještě nerozhodl, jestli v tom je něco víc než

sexappeal. „Do lochu nepůjde nikdo.“ Podíval se na Martu Mist. „Tak vidíš, co děláš: úplně jsi Bríet těma svýma kecama vyděsila.“

Marta Mist se zatvářila dotčeně. ‚Já? Jsi normální? To tys začal mluvit o kriminále, já ne.“ Pohlédla na Bríet, zvedla oči v sloup a zavzdychala. „Koho vlastně napadlo jít sem?“

Seděli v kavárně v přízemí Hotelu 101 na ulici Hverfisgata. Našli si stůl u baru v místnosti s krbem, kde se smělo kouřit. Byl to oblíbený podnik jejich kamaráda Haralda. Když byl ještě kápo téhle podivné partičky, byli tu pečení vaření. Jeho smrtí jako by se odtud vytratilo jisté kouzlo.

Dóri sklonil bradu k hrudi a potřásl hlavou. „Ježíšmarjá, Marto! Já se z toho zcvoknu. Copak spolu nemůžeme mluvit jako kámoši? Myslel jsem, že mi můžeš pomoct. Připadá mi šílený, že Hugi bručí v base. To snad chápeš.“ Dóri vzhlédl, aniž by se Martě podíval do očí, a natáhl se pro balíček cigaret, který se válel uprostřed stolu. „A navíc šílím z toho hada. Ksakru, kdy bude mít Harald vlastně pohřeb?“

Bríet se nervózně podívala na Martu. Očividně doufala, že kamarádka trochu změní taktíku. Její přání bylo vyslyšeno. Marta Mist zhluboka vzdychla, ale arogance,

která z ní čišela celou čtvrthodinu, co tam seděli, zmizela.

„No tak, Dóri!“ Natáhla se přes stůl, uchopila ho za bradu a přinutila, aby se jí podíval do očí. „Copak nejsme kámoši?“

Dóri přikývl s tváří zkřivenou bolestí. „Teď mě dobře poslouchej. Když se do toho začneš míchat, Hugimu nijak nepomůžeš.“ Dóri ji soustředěně sledoval a Marta pokračovala. „Rozmysli si to. Nic z toho, co tě žere, mu nepomůže. Nic tím nedokážeš, a ještě nás do toho namočíš.

Stalo se to dlouho potom, co umřel. Policajty to nezajímá.

Jde jim jen o to, kdy umřel, o nic jinýho.“ Marta se na něj usmála. „Pohřeb bude určitě co nevidět, a pak z toho budeš venku.“ Dóri uhnul pohledem a Marta mu musela trhnout bradou vzhůru, aby se na ni zas podíval. Pak pokračovala.

‚Já ho nezabila, Dóri. Nehodlám se obětovat na oltáři tvýho černýho svědomí. Jít za policajty je vůbec nejhorší nápad, jaký jsi kdy dostal. Hned jak cekneš slovo o drogách, jsme v prdeli. Chápeš to?“

Dóri jí hleděl hluboko do očí a pokyvoval hlavou. „Ale možná –“

Jenže Marta Mist mu ani nedovolila dokončit větu a hned na něj zasyčela. „žádný možná! Hezky mě poslouchej.

Jsi chytrej kluk, Dóri. Myslíš si, že by někde dali práci doktorovi s pověstí feťáka, když ne ještě něčeho horšího?“

Zavrtěla hlavou, pohlédla na Bríet, která jejich rozhovor zaujatě sledovala, jako vždycky ochotná souhlasit s tím, kdo promluvil naposledy. Marta Mist se opět obrátila k Dórimu a

vyrovnaně mu domlouvala: „Nebuď jak malej. Jak jsem řekla, policajty zajímá jen to, kdo Haralda zabil. Nic jinýho.“ Poslední slova vyslovila se silným důrazem a pro jistotu je zopakovala: „Nic jinýho.“

Dóri byl jako v tranzu. Civěl přímo před sebe do Martiných zelených očí, které ho sledovaly zpod obočí ozdobeného kovovými kroužky, a neuhnuly ani o píď. Pak slabounce pokýval hlavou. Marta ho stále ještě držela želeným stiskem za bradu, takže jí nemohl hnout. Právě proto prohlásil, že chce jít na policii. Dobře totiž věděl, že mu to Marta rozmluví. Rychle tu myšlenku zaplašil. „Dobře, dobře.“

„Skvělý,“ zamumlala Bríet a zaculila se na Dóriho. Bylo zřejmé, že se jí ulevilo. Radostí silně stiskla Martě paži.

Marta Mist nijak nedala najevo, že to zaznamenala. Plně se soustředila na Dóriho a stále mu pevně svírala bradu.

„Kolik je hodin?“ zeptala se, aniž povolila svůj stisk.

Bríet honem vylovila z tašky visící na opěradle křesla růžový mobilní telefon. Odemkla klávesnici a nahlásila: „Bude půl druhý.“

„Co děláš večer?“ zeptala se Marta Dóriho. Tón jejího hlasu byl zcela neutrální, ale zato pohled dost výmluvný.

„Nic,“ zněla stručná odpověď.

„Přijď ke mně. Taky nemám nic zvláštního v plánu,“

zvala ho Marta. „Už dlouho jsme nic nepodnikli a vsadím

se, že ti menší společnost udělá dobře.“ Poslední slovo protáhla.

Bríet se neklidně vrtěla v křesle. „Co kdybysme zašli do kina?“ S nadějí v očích se podívala na Martu, ale taji ignorovala. Bríet pocítila, že jí někdo těžce dupl na nárt, a když sklopila oči, viděla, jak se její malá botka úplně ztrácí pod Martinou koženou kozačkou. Zrudla, pochopila, že její přítomnost tentokrát není žádoucí.

„Chceš jít do kina,“ dala Marta Dórimu na vybranou, „nebo chceš zajít ke mně? Bude tam větší klid.“ Naklonila hlavu k rameni.

Dóri přikývl.

Marta se usmála. „Tak co? Tohle není žádná odpověď.“

„K tobě,“ odpověděl Dóri zastřeným, hrobovým hlasem.

Všem třem bylo naprosto jasné, co se tu děje.

„Budu se těšit.“ Marta pustila Dórimu bradu a zatleskala rukama. Mávla na číšníka, který je zrovna míjel, a požádala o účet. Dóri a Bríet mlčeli: ona byla jistým způsobem znechucená a on neměl, co dalšího by řekl. Vytáhl z kapsy stokorunovou bankovku, položil ji na stůl a vstal.

„Přijdu pozdě na přednášku. Mějte se.“ Když odcházel, obě dívky se za ním ohlédly.

Když zmizel ve dveřích, Marta se otočila a poznamenala: „Má zatraceně hezkej zadek. Měl by od nás odcházet častějc.“ Obrátila se ke kamarádce. Ta na ni upírala rozhořčený pohled. „Panebože. Ne aby ses teď

naštvala! Momentálně asi není volný, a navíc to za ten risk nestojí.“ Plácla Bríet přes paži. „Má rád tebe, tohle na tom nic nezmění.“

Bríet se přinutila k chabému úsměvu. „Možná že ne.

Ale stejně se mi teď zdálo, že je do tebe blázen.“

„Ale prosím tě! To nemá s citem co dělat. To do tebe se chlapi zamilovávají. Já… no… já jsem zas dobrá v posteli.“

Marta vstala a chladně Bríet pozorovala. „A víš proč?“

Ticho. „Protože žiju přítomností. Měla bys to taky zkusit.

Přestaň pořád doufat, že tě někdo zachrání, a prostě si užívej života.“

Bríet zašmátrala po peněžence. Na tohle neměla co říct.

Vždyť s touhle partou podnikla nejrůznější věci!

Začervenala se při pouhém pomyšlení. Copak někdy naznačila, že čeká, až ji někdo začne zachraňovat? Co je to za kecy? Dívky se sbíraly k odchodu a Bríet se utěšovala tím, že kluci letí na ni. Ne na Martu. V sázce teď ale bylo příliš, nesmí Martu provokovat žádnými prohlášeními a srovnáváním, která z nich je přitažlivější. Marta byla totiž na první pohled tak trochu Harald v sukních. Dóriho měla omotaného kolem prstu. Bríet se do ženské věznice nechtělo ani náhodou. Na Dóriho kašle. Sbalí ho někdy později.

Narovnala se v zádech a vystrčila prsa, aby byla ještě nápadnější. Když odcházely směrem ke dveřím, vychutnávala si fakt, že tři kravaťáci, kteří seděli u okna,

civí na ni, ne na Martu. Bríet se sama pro sebe usmála. Malá vítězství bývají často ta nejsladší.

Kapitola patnáctá

„Nic,“ ohlásila Tóra, odtrhla pohled od obrazovky počítače a zklamaně se obrátila k Matthiasovi. Cestou z vězení se stavili u ní v kanceláři, mimo jiné proto, aby zjistili, jestli jí záhadný „Mal“ odpověděl na elektronický vzkaz.

Matthias pokrčil rameny. „Kdo ví? Možná že vůbec neodpoví.“

Tóra se nehodlala vzdát tak snadno. „Třeba o něm měl Harald nějaké informace ve svém počítači?“

Matthias zdvihl obočí. „Vy si snad v počítači ukládáte informace o svých přátelích?“

„Ale ne, vždyť víte, co myslím: takové ty e-mailové adresáře lidí, kterým člověk píše nejčastěji.“

Matthias znovu pokrčil rameny. „To víte, že vím, jaké adresáře máte na mysli. Možná že Harald něco takového měl. Kdo ví?“

Tóra otočila obrazovku zpátky k sobě. „Co kdybyste zavolal na policii a pozeptal se, jak to vypadá s Haraldovým počítačem?“ Na monitoru zkontrolovala, kolik je hodin.

‚Jsou teprve dvě pryč, budou mít ještě otevřeno.“ Dopis se žádostí o předání dokumentů ráno z Běliny přihrádky zmizel. Vypadalo to, že ho sekretářka předchozího dne přece jen odnesla na poštu. Pravděpodobně ho tedy policii už

doručili, ale bylo ve hvězdách, jestli žádost už někdo taky stačil vyřídit. Nejrozumnější by bylo počkat den dva, zavolat až pak a vyzvednout počítač i dokumenty najednou. Tóra se ale rozhodla, že rozumná nebude, a nechala se přemoct zvědavostí. Připadalo jí, že v této situaci není nic jiného dost dobře možné. Už zkusila vyhledat čísla Haraldových přátel v internetovém telefonním seznamu. Podařilo se jí najít mobilní telefon Marty Mist, Bríet a Brjánna. Všem jim zavolala, ale žádný z nich nebyl ochotný si s ní promluvit, Bríet byla dokonce napůl hysterická. Odmítli ji s tím, že už

vypovídali na policii. S Matthiasem se tedy neměli od čeho odpíchnout. „Zavolejte tam,“ žadonila.

Matthias ji poslechl. Ukázalo se, že si počítač smějí vyzvednout. Očekával je strážník Markús Helgason.

Na policejní stanici pozdravil strážník Helgason Tóru islandsky, pak se ale obrátil na Matthiase a oslovil ho anglicky se silným islandským přízvukem: „My už jsme se viděli dvakrát: při domovní prohlídce a tenkrát, když jste přišel na schůzku s mým nadřízeným, Árnim Bjarnasonem.“

Policista se rozpačitě usmál. „Moc jste si nesedli, takže jsem

dostal rozkaz, abych s vámi tentokrát jednal já. Doufám, že proti tomu nic nemáte.“

Byl to mladý muž, na sobě měl bleděmodrou policejní košili a tmavé kalhoty, které byly součástí uniformy. Byl spíš menšího vzrůstu, policie totiž už dávno upustila od požadavků na minimální výšku svých zaměstnanců. Jinak byl celkem všedního vzezření, ani pohledný, ani ošklivý, měl světle hnědé vlasy a šedé, vcelku nevýrazné oči. Když

jim podával ruku, zazubil se na ně a Tóra rázem svůj prvotní úsudek přehodnotila. Úsměv odhalil nádherné bílé zuby, a Tóra kvůli strážníkovi zadoufala, že má neustále důvod k radosti.

Matthias s Tórou ho ujistili, že o setkání s jeho šéfem nijak zvlášť nestojí. Mladý policista se opět ujal slova.

„Mohli bychom si na chvilku promluvit? Doneslo se nám, že prověřujete okolnosti té vraždy. Sami jsme vyšetřování ještě neuzavřeli. Bylo by fajn, kdybychom si o tom mohli trochu popovídat.“ Malinko zaváhal, ale pak nesměle dodal: „Počítač se právě balí do krabice a připravují se pro vás nějaké dokumenty, které jsme vám ještě nevrátili, takže musíte tak jako tak chvilku počkat. Můžeme se posadit u mě v kanceláři.“

Tóra sklouzla pohledem k Matthiasovi. Ten nepatrným pohybem ramene naznačil, že proti popovídání s mladým policistou nic nemá. Tóra dobře věděla, že historka o počítači a krabici je pouhá výmluva: ani jednorukému by

balení netrvalo víc než tři minuty. Nedala ovšem nic najevo, nasadila zdvořilý úsměv a ujistila strážníka, že to je v pořádku. Policistovi se očividně ulevilo a hned je uvedl do své kanceláře.

Až na masivní hrnek se znakem Manchester United v místnosti nebylo vidět žádné osobní věci. Policista Tóru a Matthiase vyzval, aby přijali místo, ale sám zůstal stát, dokud oba neusedli. Během usazovacího ceremoniálu všichni mlčeli, a když se konečně všichni uvelebili, rozhostilo se v místnosti tíživé ticho.

„Tak se do toho dáme,“ zahlaholil policista s předstíranou bodrostí. Tóra s Matthiasem jen povytáhli koutky úst a sami neříkali nic. Tóře by bylo milejší, kdyby rozhovor zahájil policista, a Matthiasovy sevřené čelisti naznačovaly, že je stejného názoru. Strážník Helgason přešel k věci. „Dozvěděli jsme se, že jste dopoledne byli v Litla Hraunu a navštívili Hugiho Tórissona.“

„Ano, to je pravda,“ přisvědčila Tóra stručně.

„Aha,“ ujal se policista znovu slova. „A co jste se dozvěděli?“ Díval se z jednoho na druhého s nadějí v očích.

„Nejsme zvyklí, že někdo jako vy vystupuje jménem příbuzných oběti a zároveň jako zástupce podezřelého, což

jste, jak jsem vyrozuměl, dopoledne ve věznici udělali.“

Tóra pohlédla na Matthiase a ten jí zdviženou dlaní dal najevo, že se odpovědi má ujmout sama. „Řekněme, že samy okolnosti tohoto zločinu jsou nezvyklé a dost

svérázné, a my jsme se tomu prostě přizpůsobili. Nicméně je nade vši pochybnost, že pracujeme především pro Guntliebovy. Zájmy Hugiho Tórissona se prostě jen kryjí s jejich zájmy.“ Tóra se odmlčela, aby dala policistovi příležitost zaprotestovat. On ale nic nenamítal, a tak pokračovala. „Zdaleka nejsme přesvědčeni, že Haralda zavraždil právě Hugi. Pokud ten dopolední rozhovor naše pátrání někam posunul, pak jen posílil naše podezření, že Hugi to nebyl.“

Policista překvapeně povytáhl obočí. „Musím přiznat, že tak docela nechápu, proč jste si tím tak jistí. Naše vyšetřování v každém směru potvrzuje opak.“

„Máme za to, že řada otázek zůstává nezodpovězených.

To je, myslím, náš hlavní důvod,“ vysvětlila mu Tóra.

Policista pokýval hlavou a zdálo se, že s ní souhlasí.

„To máte úplnou pravdu. Jak říkám, vyšetřování jsme ještě neuzavřeli. Na druhou stranu bych se ale dost divil, kdyby vyšla najevo nějaká fakta, která by naši hypotézu, že Haralda zavraždil Hugi Tórisson, vyvrátila.“ Strážník zvedl jednu ruku s roztaženými prsty, jeden po druhém si je druhou rukou tiskl do dlaně a vypočítával: „Za prvé byl Hugi s obětí těsně před vraždou. Za druhé se na oblečení, které měl toho večera na sobě, našla Haraldova krev. Za třetí jsme u něj ve skříni objevili schované tričko, kterým někdo setřel značné množství krve, a potvrdilo se, že je to krev obětí. Za čtvrté byl členem toho

čarodějnického spolku vedeného zavražděným, a znal tedy magické znaky podobné tomu, který měl zavražděný vyrytý na těle. Za páté byl inkriminovaného večera pod vlivem drog a dostatečně omámený na to, aby mrtvole vyřízl oči.

Věřte mi, to by neudělal nikdo, kdo má všech pět pohromadě. Kšeftoval s drogami a pravděpodobně je chtěl sám dovážet. Zavražděný měl dost peněz na to, aby jeho vrah mohl takový obchod financovat. Navíc mu z účtu krátce před vraždou zmizela vysoká částka. Beze stopy. To se u normálních obchodů nestává. Ty se vždy dají nějakým způsobem dohledat.“ Policista se upřeně díval na vlastní ruce. Všechny prsty levé ruky držel pravicí. „K tomu, aby byl podezřelý odsouzen, stačí často i mnohem méně, to je bez debaty. Schází nám už jenom přiznání. Nebudu zastírat, že v podobné situaci už ho většinou míváme.“

Tóra se snažila tvářit nezúčastněně. O tom, že se na Hugiho šatstvu našla Haraldova krev, neměla doteď sebemenší tušení. V policejních protokolech ani v ostatních dokumentech, které měla k dispozici, na žádnou zmínku o zakrváceném oblečení nenarazila. Nechtěla, aby policista poznal, že ji vyvedl z míry, a tak na něj raději rovnou vypálila otázku: „Vám nedělá starosti, že se ještě nepřiznal?“

Strážník na ni upřel bezelstný pohled: „Ne, ani trochu.

A víte proč?“ Když se Tóra neměla k odpovědi, pokračoval: „On si to nepamatuje. Nevzdává se naděje, že tu vraždu

nespáchal. Proč by se měl přiznávat k zločinu, na který si nevzpomíná, když mu jde o tolik? To je jasné jako facka!“

Jak si vysvětlujete to, že vrah přemístil mrtvolu na univerzitu?“ vložil se do rozhovoru Matthias. „Ten dealer měl sotva klíče od budovy. Bylo to o víkendu a všechny dveře byly zřejmě uzamčené.“

„Ukradl Haraldovi klíče. To taky jasné jako facka! U

mrtvoly jsme našli svazek klíčů. Byl na něm mimo jiné jeden klíč, přesněji řečeno elektronický klíč, protože v budově je bezpečností alarm. Zkontrolovali jsme přístupový systém a zjistili, že pomocí tohohle klíče se někdo dostal do budovy těsně po vraždě.“

Matthias si odkašlal. „Co přesně znamená ‚těsně po vraždě‘? Nemohlo to zrovna tak dobře být těsně před vraždou? Vždyť časové údaje v tomto případě nejsou příliš přesné.“

„To sice nejsou, ale to nehraje roli,“ odporoval mu policista, tentokrát o něco odměřeněji.

Matthias se však nedal odradit. „Dejme tomu, že Hugi uzmul klíč od budovy a přesunul mrtvolu ze svého bytu, který je, pravda, nedaleko, do budovy katedry historie. Jak to podle vás provedl? Mrtvolu dospělého muže si přece nemůžete jen tak strčit do kapsy nebo nacpat do taxíku!“

Tentokrát se policista usmál. „Odvezl ji tam na svém kole. Našlo se před budovou katedry, a nejen to, dokonce jsme na něm zajistili Haraldovu DNA. Na řídítkách jsme

našli jeho krev. Kolo naštěstí leželo odhozené pod stříškou, takže na ně nemohlo nasněžit.“

Matthias se zdržel komentáře, a tak se do rozhovoru vložila Tóra. Jak víte, že to bylo Hugiho kolo?“ Pak rychle dodala: „A i kdyby, jak si můžete být tak jistí, že ho tam nechal právě té noci?“

Policista se ušklíbl ještě blaženěji než předtím. „To kolo leželo u budky na popelnice. Bylo opřené o dvířka.

Popelnice vyvezli v pátek a místní popeláři se shodují, že tehdy tam žádné kolo neviděli. Hugi to kolo sám poznal a přiznal, že v sobotu stálo v kočárkárně činžáku, kde bydlí.

Jedna jeho sousedka také potvrdila, že bylo na svém místě, když si tam okolo sedmé šla pro kočárek. Potřebovala zaskočit do obchodu a brala si s sebou dítě.“

‚Jak si proboha může svědek pamatovat, které kolo bylo na svém místě a které ne? Já jsem taky bydlela v činžáku a těžko bych tehdy byla mohla vypovídat, co zrovna bylo či nebylo v kočárkárně, i když jsem do ní často chodila,“

namítla Tóra.

„To kolo se nedalo přehlédnout, Hugi na něm totiž

jezdil dost často. V zimě, v létě, zkrátka po celý rok. Neměl řidičák a nezbývalo mu tedy moc možností, jak se pohybovat po městě. Do kočárkárny ho ukládal dost neohleduplně: ten víkend ho opřel o kočárek téhle sousedky.

Ona si to dobře pamatuje, protože ho musela posunout, aby mohla se svým kočárkem odjet.“

Matthias si odkašlal. „Pokud Hugi ukradl klíč od budovy,

který

deaktivoval

bezpečnostní

systém,

předpokládám, že uživatel navíc musel znát kód nebo přístupové heslo. Jak se ho Hugi dozvěděl?“

„To je právě jedna z otázek, které jsme na začátku neuměli zodpovědět. Nechali jsme to prověřit,“ vysvětloval policista, „a při výsleších Haraldových přátel vyšlo najevo, že jim ho zřejmě všem prozradil.“

Tóra na něj vrhla nedůvěřivý pohled. „A tomu máme věřit? Proč by to proboha dělal?“

„Pokud vím, to číslo mu připadalo legrační. Přidělili mu totiž přístupový kód 0666, což mu zřejmě vyhovovalo, protože měl jakousi podivnou vášeň pro satanizmus.“

„Ve skutečnosti to byla vášeň pro magii, se satanem to nemělo nic společného,“ opravil ho Matthias, načež raději honem změnil téma, aby se vyhnul sáhodlouhé diskuzi o podstatě čarodějnictví. Ještě nám snad můžete říct jedno.

Narazili jsme na dopis vytištěný z Haraldovy elektronické pošty. Byl to jen krátký vzkaz, odeslal ho jakémusi Malovi.

Zjistili jste o tom něco?“

Policista na něj nechápavě zíral. „Musím přiznat, že si na to nevzpomínám. Prošli jsme doslova hory různých papírů. Pokud máte zájem, můžu to zjistit a dát vám vědět.“

Tóra mu dopis stručně popsala, přestože nevěřila, že jim v tom policie nějak zvlášť pomůže. Kdyby zjistili něco podstatného, strážníkovi by to určitě utkvělo v paměti. Zato

jim slíbil, že se zeptá, jestli policie zkoušela vypátrat adresáta vzkazu, ačkoli Haraldovu údajnému nálezu nepřipisoval větší důležitost. Jistě tím myslel nějakou dívku, o kterou usiloval, nebo něco podobného,“ prohlásil.

„Zeptám se vás ale na něco jiného. Hodláte pátrat ještě dlouho?“ Přitom hleděl střídavě na Tóru a na Matthiase.

„Tak dlouho, jak uznáme za nutné,“ odpověděl Matthias s nevyzpytatelným výrazem. „Navzdory všemu, co jste vypátrali, stále ještě nejsem přesvědčen, že jste zatkli pravého vraha. Samozřejmě se můžu mýlit.“

Strážník se chabě usmál. „Vzhledem k tomu, že vyšetřování ještě není uzavřeno, bychom vám byli vděční, kdybyste nám dovolili vaše pátrání trochu sledovat. V

žádném případě nechceme zavdat příčinu k nějakým konfliktům. Bylo by lepší, kdybychom spolupracovali.“

Tóra vycítila příležitost k přednesení své žádosti. „Už

jste nám předali část dokumentace k celému případu, ale zdaleka ještě nemáme všechno. Poslala jsem vám dopis, zřejmě ho doručili dnes ráno. žádala jsem v něm jménem příbuzných o odevzdání zbylých dokumentů. Víte o něčem, co by tomu bránilo?“

Policista pokrčil rameny. „V zásadě ne. Nerozhoduji o tom ovšem jenom já. Podobné žádostí sice nejsou běžné, nicméně nevidím nic, co by tomu stálo v cestě. Možná bude nějaký čas trvat, než to všechno dáme dohromady.

Samozřejmě se budeme snažit –“ Dál se nedostal, protože

kdosi zaklepal. „Dále!“ zavolal strážník a dveře se otevřely.

Stála v nich mladá policistka s papírovou krabicí v náručí. Z

ní vykukoval černý počítač.

„Tady je ten počítač, který jsem vám měla přinést,“

oznámila mladá žena a vešla dovnitř. Položila krabici na stůl a vylovila z ní arch papíru v průhledných igelitových deskách. „Monitor je dole v recepci. Vyzvedla jsem ho rovnou ze skladu, vůbec jsme ho nepotřebovali. Byla vlastně úplná hloupost brát ho s sebou,“ vykládala důležitě policistovi. „Těm, kdo chodí na domovní prohlídky, by se možná mělo vysvětlit, že i když jsou dokumenty a jiné složky uložené na obrazovce, nejsou doopravdy na ní. Je to všechno v počítači a k tomu se dá připojit kterýkoli jiný monitor.“ Policistka zlehka poklepala na počítač.

Strážník nebyl zrovna nadšený tím, jak před Tórou a Matthiasem rozdává rozumy. Slehl po ní přísným pohledem.

„Děkuju za informace.“ Převzal od ní plastové desky a list z nich vytáhl. „Tady, prosím, podepište převzetí,“ požádal Matthiase. „Najdete tam také všechny zbylé dokumenty, které jsme zabavili.“

Jaké dokumenty?“ zeptala se Tóra. „Proč jste je neodevzdali s těmi ostatními?“

„Byly to papíry, které jsme potřebovali prozkoumat důkladněji, směs různých dokladů. Ale v ničem nám nepomohly. Třeba tam něco přínosného najdete, ale

pochybuju.“ Strážník vstal a tím naznačil, že rozhovor je u konce.

Tóra s Matthiasem se rovněž zvedli. Matthias potvrdil převzetí krabice a popadl ji do náruče. „Nezapomeňte si vzít ten monitor,“ připomněla jim mladá policistka a usmála se na Tóru. Ta jí úsměv oplatila a ujistila ji, že si jej jistě vyzvednou.

Cestou k autu nesla Tóra monitor a Matthias počítač.

Než se Tóra usadila na předním sedadle, vytáhla z krabice stoh dokumentů. Zatímco Matthias startoval, trochu jím zalistovala.

„Co je k čertu tohle?“ zvolala ohromeně a vytřeštila oči na Matthiase.

Kapitola šestnáctá

Tóra držela v rukách desky z červenohnědé kůže, které vytáhla z hromady dokumentů. Aby mohla zjistit, co se v nich skrývá, musela nejdřív uvolnit šňůrky, kterými byly zavázané. Kůže byla na omak stále hedvábně měkká, přestože desky byly zřejmě letité. Dal-li se brát vážně nápis „NHG 1947“, který do nich byl vyražený, byly zhruba šedesát let staré. Spíše než samotný obal ji ale udivil jeho obsah. „Co to jen může být?“ vykřikla a překvapeně pohlédla na Matthiase. Ukázala na staré listy ležící v otevřených deskách, přesněji řečeno archivní listiny, protože soudě podle jejich vzhledu a typu písma byly mnohem starší než desky.

Matthias na to zíral s otevřenou pusou. „Tohle jste našla v té kupě papírů v krabici?“

„No jo,“ přisvědčila Tóra a konečky prstů papíry zběžně prolistovala, aby si udělala představu, kolik jich vlastně je.

Vtom

celá

zkoprněla,

protože

Matthias

cosi

nesrozumitelného zavyl a vytrhl jí desky z ruky.

„Vám snad přeskočilo?“ vyštěkl na ni nervózně, desky zavřel a kvapně je převázal šňůrkami. Počínal si přitom ale dost nemotorně, protože mu překážel volant a na předním sedadle bylo vůbec dost těsno.

Tóra nechápala, oč se jedná. Matthiasovo zběsilé počínání jen mlčky sledovala. Když se mu konečně podařilo desky zavázat, položil je opatrně na zadní sedadlo. Pak si svlékl zimní bundu a desky jí přikryl tak, aby je kryla tlustá podšívka a ne vlhký líc. „Neměli bychom kousek popojet?“

nadhodila Tóra, aby prolomila ticho v autě. Vůz napůl vyčuhoval z parkovacího místa a blokoval ulici.

Matthias oběma rukama sevřel volant, sešpulil rty a vydechl. „Nezlobte se, že jsem se tak rozčílil. Jen jsem nečekal, že se tyhle listiny objeví zrovna tady, v tuctové lepenkové krabici od policie.“ Vycouval autem na silnici a rozjel se.

„Co to tedy vlastně je, smím-li se zeptat?“ otázala se Tóra.

Jsou to archivní dopisy ze sbírky Haraldova dědečka, patří k vůbec nejcennějším exponátům. Jejich hodnota se ve skutečnosti vůbec nedá vyčíslit a absolutně mi nejde do hlavy, jak je Harald mohl odvézt sem na Island. Pojišťovací určitě žijí v dobré víře, že jsou uložené v úschově v bance, jak to rodině ukládá pojišťovací smlouva, na to bych dal krk.“ Matthias si nastavil zpětné zrcátko tak, aby v něm mohl drahocenný balíček sledovat. „Napsal je v roce

1485jistý šlechtic v Innsbrucku. Pojednávají o tamním tažení Heinricha Kramera proti čarodějnicím ještě předtím, než se hony na čarodějnice rozšířily po Evropě.“

„Připomeňte mi, prosím vás, kdo byl Heinrich Kramer.“

Tóra věděla, že by to jméno měla znát, ale ani za nic si nemohla vzpomenout, co byl zač.

„Byl jedním ze dvou autorů Kladiva na čarodějnice, příručky pro lovce čarodějnic,“ osvěžil jí paměť Matthias.

„Kramer byl vrchní inkvizitor na území, jehož většina nyní náleží Německu. Bezpochyby totálně úchylný chlap, mimo jiné měl zvláštní pifku na ženy. Kromě toho, že pronásledoval údajné čarodějnice, se také účastnil pogromů na židy a bezvěrce a vlastně na všechny skupiny obyvatel, které se nemohly bránit.“

Tóra si vybavila text, který si stáhla z internetu. Jistě, už

si vzpomínám.“ Pak se překvapeně zeptala: „A o něm se píše v těchhle dopisech?“

„Ano,“ přisvědčil Matthias. „Kramer přišel do Innsbrucku. Viděl. Ale nezvítězil vůbec v ničem. Ze začátku se mu sice dařilo: pustil se do vyšetřování a vynucoval si přiznání zatčených bezuzdným násilím a mučením. Navíc žádná z padesáti sedmi podezřelých neměla nárok na právního zástupce. Ale když došlo na proces, nebyli z toho místní církevní představitelé ani světské úřady moc nadšeni.

Kramer to s pitváním sexuálních praktik těch takzvaných čarodějnic přehnal natolik, že se to biskupovi zhnusilo, a

nakonec ho vyhnal z města. Vězněné ženy pak propustili. Po vleklém mučení byly v dost zuboženém stavu. V těch dopisech se píše o tom, co Kramer prováděl s pisatelovou ženou. Jak si asi dokážete představit, moc zábavná četba to není.“

„A komu je ten člověk vlastně psal?“ napadlo Tóru.

„Všechny jsou adresovány brixenskému biskupovi, Georgu II. Goslerovi. Právě tomu, který nakonec Kramera vyhnal z města. Nedivil bych se, kdyby na tom ty dopisy měly svůj podíl.“

Jak se k nim Harald dostal?“

Matthias pokrčil rameny. „V poválečných letech bylo v Německu na prodej leccos. Guntliebovi si svůj majetek uložili tak, že devalvace marky, která po válce sedřela z většiny Němců kůži, jejich banku nepoškodila.

Není to obyčejná banka, řadoví občané tam peníze neukládají a nikdy neukládali. Haraldův dědeček má v mnohém ohledu zásluhu na tom, že jeho nejdůležitější klienti tenkrát nepřišli na mizinu. Včas odhadl, co se chystá, a stačil kapitál ulít tak, aby nevzbudil nějaký rozruch. Když

to pak s německou ekonomikou šlo z kopce, byl na tom docela dobře a mohl si leccos pořídit.“

„Ale kdo mu ty dopisy prodal? Dopisy z patnáctého století si člověk přece neschovává jen tak pro strýčka příhodu a nevytáhne je, když je nejhůř.“

Matthias se zatvářil tázavě. „Nemám ponětí. Nikde o nich neexistuje žádný záznam, ani se o nich nezmiňují žádné historické prameny, takže by to klidně mohly být plagiáty.

Musely by to ovšem být velmi zdařilé padělky. Haraldův dědeček o té koupi nikdy nic bližšího neprozradil.

Monogram na obalu, Niklas Harald Guntlieb, je jeho, takže o původním majiteli nám nic nenapoví. Já bych si tipnul, že je kdysi dávno církvi někdo ukradl.“ Matthias jel po třídě Snorrabraut a zablikal směrovkou na znamení, že se chystá přejet do vedlejšího jízdního pruhu. Byli na cestě do bytu na Bergstadastraeti. S Tórou se shodli na tom, že nejlepší bude, když počítač uloží tam. Potřebovali co nejdřív zahnout doprava, ale stále ještě se drželi v levém pruhu.

Nikdo totiž Matthiase nechtěl pustit před sebe. Naopak se spíš zdálo, že se ostatní řidiči mermomocí rozhodli mu zkřížit plány a donutit ho, aby přejel přes most do Fossvogu.

„Vy pitomci!“ osopil se na ně Matthias.

„Nevšímejte si jich, prostě se vecpěte do vedlejšího pruhu,“ poradila mu Tóra. Na tenhle způsob řízení byla zvyklá. „Na jejich autech jim záleží víc než na tom, aby vám diktovali, kudy pojedete.“

Matthias ji poslechl. Auto, kterému vjel do cesty, na něj sice rozzuřeně zatroubilo, ale prošlo mu to. „Tady si snad nikdy řídit nezvyknu,“ povzdychl si nevěřícně.

Tóra se jen usmívala. „A co ty dopisy? Dá se z nich vyčíst, co se s tou ženou stalo?“

„Mučili ji,“ odpověděl Matthias. „Krutě.“

„Ani jsem si nemyslela, že by se dalo mučit jinak,“

popíchla ho Tóra, protože čekala trochu podrobnější odpověď. „Co s ní prováděli?“

„Pisatel zmiňoval rozdrcené ruce a šaty roztrhané od železné boty. Taky jí uřízli obě uši. A určitě toho bylo víc, asi nemělo cenu to všechno vypisovat. Řezné rány a tak podobně.“ Matthias odlepil oči ze silnice a vrhl na Tóru bleskový pohled. „Vzpomínám si, že jeden z posledních dopisů končil zhruba těmito slovy: Hledejte zlo, ale v tom, co zbylo z mé milované, mladé a nevinné ženy ho nenajdete.

Přebývá v tom, kdo ji pohnal k soudu.“

„Panebože,“ vydechla Tóra a po zádech jí přejel mráz.

„Teda vy máte ale paměť!“

„To, co v těch dopisech stojí, člověk hned tak nezapomene,“ podotkl Matthias suše. „Pochopitelně se tam píšou i další věci. Zmiňují se tam všemožné pokusy o její osvobození, od právnické argumentace až po formulace, které se nedají chápat jinak než jako nepokryté výhrůžky.

Ten muž byl v koncích. Je zřejmé, že svoji ženu hluboce miloval. Vsak taky byla neskonale krásná, dá-li se těm dopisům věřit. Byli svoji teprve krátce.“

„Směl ji ve vězení navštěvovat? Copak ty dopisy nepsal v době, kdy ji ještě věznili?“ zeptala se Tóra.

„Ano i ne,“ odpověděl Matthias. „Ne, navštěvovat ji nesměl, ale jeden z hlídačů se nad ní slitoval a vyřizoval mu

její vzkazy, vzkazy, které byly podle těch dopisů čím dál tím trýznivější a žalostnější. Pokud jde o vaši druhou otázku, všechny dopisy byly psány ještě v době jejího uvěznění, kromě posledního. Ten je datován až po jejím propuštění.

Samotný tenhle dopis představuje tak silnou výpověď o lidském osudu, že by si ji člověk měl připomenout vždycky, když se rozčiluje nad svými malichernými problémy.

„Co v něm stojí?“ zeptala se Tóra, ačkoli odpověď vlastně ani slyšet nechtěla.

„Nezapomeňte, že lékařství tenkrát s dnešní medicínou nemělo nic společného, v podstatě to byly jen babské pověry. Dovedete si asi představit, co museli nemocní a ranění vytrpět, o psychickém stavu mladé ženy, které se dřív kdekdo dvořil a která byla vyhlášená krasavice, ani nemluvě. Když ji propustili, měla rozdrcenou jednu nohu a všechny prsty. Přišla o uši. Celé tělo měla poseté jizvami.

Bodali ji nožem a hledali ‚ďáblovo znamení‘, místo, které nekrvácí. Tím výčet zranění končí, i když dopisy toho naznačují ještě víc. Co byste na jejím místě dělala vy?“

Matthias opět pohlédl na Tóru.

„Měla děti?“ zeptala se. Pravá ruka jí bezděky vyjela k uchu. Nikdy si neuvědomila, jak hrozně asi vypadá člověk bez uší.

„Ne,“ odpověděl Matthias.

„V tom případě spáchala sebevraždu,“ prohlásila Tóra bez váhání. „Nekonečné trápení a utrpení se dá vydržet kvůli dětem, ale jinak sotva.“

„Trefa do černého!“ pochválil ji Matthias. „Kolem jejich dvora tekla malá říčka. Toho večera, kdy se vrátila z vězení domů, se k ní dobelhala a skočila do vody. Kdyby bývala byla v lepším stavu, mohla by doplavat na břeh. Ale měla na sobě těžké šaty, které byly tenkrát v módě, a měla rozdrcenou nohu a ruce. Neměla šanci.“

„Říká se v tom dopise něco o tom, co udělal její muž?“

otázala se Tóra a přinutila se, aby na tu mladou ženu přestala myslet.

„Ano, říká. Pisatel prohlašuje, že inkvizitorovi Kramerovi sebral to, co mu bylo v životě nejdražší, stejně jako on o to nejdražší připravil jeho. A že to teď je na dlouhé cestě do pekla,“ vyprávěl Matthias. „Na kom se pisatel pomstil nebo kde to bylo, případně jak s tím souvisí to peklo, už se ale z toho dopisu nedozvíme. Dobové dokumenty o tom nic bližšího neprozrazují. Nakonec dotyčný biskupovi říká, aby spal klidně, že prý včas nevyslyšel jeho prosby a že se jako boží služebník z toho bude zpovídat svému Pánu. Pak cituje jakousi pasáž ze Starého zákona, který, jak víte, odpuštění rozhodně nekáže.

Neumím to zcela vysvětlit, ale v jeho posledních slovech se skrývala jakási výhrůžka. Nevím, jestli ji splnil. Biskup o několik let později zemřel. Je dost dobře možné, že se těch

dopisů chtěl zbavit, že nechtěl, aby se archivovaly spolu s církevními dokumenty.“

„To vaše vysvětlení je trochu přitažené za vlasy,“

zapochybovala Tóra. „Kdyby se jich chtěl zbavit, proč je prostě nespálil? O oheň tehdy přece nouzi neměli.“

Matthias zrovna parkoval a soustředil se na to, aby se trefil do volné skulinky nedaleko Haraldova bytu. Přímo před domem byla totiž všechna parkovací místa obsazená.

„To já nevím. Třeba se bál svatého Petra a Pánaboha; možná měl vítr, že kdyby dopisy spálil, začal by se někdo zajímat o jejich obsah. Kouř stoupá k nebi, jak víte.“

„Takže vy si myslíte, že ty dopisy nejsou zfalšované?“

zajímala se Tóra.

„Ne, to jsem neřekl. Některé věci v nich moc nesedí.“

„Jako třeba?“

„Především odkazy na Kramerovu děsivou knihu.

Pisatel dopisu prohlašuje, že je sice výpravná a zdobená obrázky, ale že to nijak nezakrývá fakt, že je to dílo ďáblovo.

„Nemohl tím myslet Kladivo na čarodějnice, Kramer podle něj přece musel postupovat!“

„To nedává smysl,“ namítl Matthias. „Bylo dokázáno, že tenhle zábavný spisek vyšel poprvé až o rok později, v roce 1486.“

„Zkoumal někdo stáří papíru a inkoustu, kterým je ten dopis psán?“ vyptávala se Tóra dál.

„To ano, stáři dopisů se víceméně potvrdilo, ale to nic nedokazuje. Padělatelé používají starý papír a inkoust nebo barvu, aby zmátli ty, kteří si takové zkoumání mohou dovolit.“

„Starý inkoust?“ zopakovala Tóra pochybovačně. „No, prakticky ano. Vyrábějí inkoust ze starých ingrediencí nebo rozpustí inkoust z nějakých archivních dokumentů, které se nedají dost výhodně prodat. Vyjde to nastejno.“

„Páni, s tím musí být ale práce!“ povzdychla si Tóra a děkovala osudu, že není padělatel.

„Hmmm,“ zabručel Matthias. Vystoupili z auta. „A proč měl ty dopisy u sebe Harald?“ nadhodila. „Věřil, že jsou pravé, nebo si myslel, že to jsou padělky?“

Matthias zabouchl dvířka u řidiče a otevřel ta zadní.

Sklonil se, aby mohl krabici vytáhnout, nejprve ale zabalil desky do své bundy a opatrně ji položil navrch krabice. Stál tam jen ve svetru. Jestli mu byla zima, nedal to najevo.

„Harald byl přesvědčený, že jsou pravé. Vzrušovala ho hádanka, o co to pisatel svou pomstou Kramera připravil.

Zoufale pátral v nejrůznějších dokumentech všude možně po celém Německu po nějaké zmínce, která by to vysvětlila.

Dokonce kvůli tomu byl až ve vatikánské knihovně. Ale žádnou odpověď nenašel. O Kramerovi se toho jinak moc neví, však také žil před více než pěti sty lety.“

Tóra si všimla stop ve sněhu, které mizely za rohem domu. Směřovaly k venkovním dveřím Haraldova bytu.

Posunkem brady Matthiase upozornila na to, že tam nedávno někdo byl: stopy mířily pouze jedním směrem, takže je za sebou asi nezanechal ani pošťák, ani distributor letáků.

Muž, kterému stopy patřily, stál kousek před venkovními dveřmi. Bylo jasné, že od nich kousek poodstoupil, aby dohlédl do oken v prvním patře. Když

Matthias a Tóra tiše vyšli zpoza rohu, trhl sebou. Zíral na ně s otevřenými ústy a začal cosi blekotat. Nakonec se mu přece jen podařilo ze sebe vymáčknout souvislou větu. „Vy jste znali Haralda Guntlieba?“

Kapitola sedmnáctá

„Dobrý den. Jmenuju se Gunnar Gestvík a jsem vedoucí katedry historie na místní univerzitě.“

Muž před nimi bezradně přešlápl. Byl elegantně oblečený, měl na sobě slušivý zimní kabát. Jeho módní značku Tóra znala, stejné oděvy měl ve skříni její bývalý muž. Pod pláštěm tomu muži vykukoval oblek a u krku se mu skvěl perfektní uzel pestrobarevné kravaty a světle modrý límeček košile. Jeho celkový vzhled signalizoval, že to je rozvážný, vysoce postavený člověk. Nicméně právě v té chvíli byla jeho rozvážnost povážlivě ohrožena. Pan Gestvík zjevně nečekal, že je tam potká, a zoufale se snažil vymyslet, co teď. Tóra věděla, že právě on našel Haraldovu mrtvolu, přesněji řečeno že mu spadla do náruče. Co asi tak u svého bývalého studenta hledá? Je tu snad v rámci nějaké hry, kterou mu poradil psycholog, aby se vzpamatoval z šoku?

„Měl jsem cestu kolem a rozhodl jsem se, že se mrknu, jestli tu někdo je,“ vysvětloval Gestvík váhavě.

„Tady? U Haralda doma?“ podivila se Tóra.

„Pochopitelně jsem nečekal, že tu potkám jeho samotného,“ upřesnil rychle Gestvík.

„Myslel jsem, že tu třeba někdo je, domovník nebo tak.“

Matthias mu nerozuměl ani slovo a celý rozhovor nechal na Tóře. Zaslechl ale jeho jméno a hned si uvědomil, s kým mají tu čest. Protáhl se kolem Tóry a všemožnými posunky očima jí naznačoval, že má pedagoga pozvat dál.

Vylovil z kapsy klíče a odemkl venkovní dveře.

Gestvík sledoval Matthiasovo počínání s podivnou dychtivostí. „Vy máte klíč od jeho bytu?“ vyzvídal na Tóře.

„Ano, Matthias pracuje pro Haraldovy rodiče a já je momentálně také zastupuji. Právě jsme vyzvedli část jeho věcí na policii a chceme je tu nechat, abychom se s nimi nemuseli tahat. Můžeme vás pozvat dál? Moc rádi bychom si s vámi promluvili.“

Gestvíkovi se zřejmě jen stěží podařilo nedat najevo, že ho její nabídka potěšila. Podíval se na hodinky, naoko vypočítal, že by se na chvíli zastavit mohl, a poděkoval za pozvání. Vešel za Tórou do domu. Navzdory uhlazenému vzhledu se jako gentleman moc neprojevil: nechal ji, aby se s těžkou obrazovkou do patra lopotila sama, a neobtěžoval se jí pomoct.

Když vešel do bytu, zachoval se podobně jako Tóra při své první návštěvě. Ani si nestačil odložit, rovnou kráčel jako v tranzu do obývacího pokoje a hned si začal prohlížet díla rozvěšená na stěnách. Matthias a Tóra tolik nespěchali,

položili svůj těžký náklad na zem a pověsili si svršky na věšák. Matthias z krabice vytáhl kožené pouzdro s cennými archivními dopisy, vybalil ho z bundy, kterou ho omotal, a zmizel s ním v ložnici. Tóra zůstala stát, chtěla sledovat, co bude pedagog dělat. Přikročila k němu a postavila se vedle něj, ale neodvážila se ho rušit. Stále si prohlížel obrazy na zdech.

„Harald tu měl pozoruhodnou sbírku umění,“

poznamenala Tóra. Vybavila si, co jí Matthias o těch dílech vyprávěl, ale pochybovala o tom, že by to dovedla správně zopakovat. Rozhodla se, že se raději bude držet zpátky.

Jak k tomu přišel?“ zeptal se Gestvík. „To všechno nakradl?“

Tóra se zarazila. Jak to toho chlapa jenom napadlo?

„Ne, nenakradl. Všechno to zdědil po svém dědečkovi.“ Na moment zaváhala, ale pak se přece zeptala: „Vy jste Haralda neměl rád?“

Gestvík sebou trhl. „Ne, proboha, to ne! Byl mi moc sympatický.“ Tón jeho hlasu ale nijak nesvědčil o tom, že to myslí upřímně. Gestvík si to patrně uvědomil a honem se to snažil napravit. „Harald byl nesmírně inteligentní mladý muž a studium historie mu šlo velmi dobře. Věnoval se mu přímo vzorně, to se dnes bohužel už moc nevidí.“

Tóru nijak nepřesvědčil. „Takže to byl vzorný student?“

Gestvík se přinutil k úsměvu. „Ano, dá se to říct.

Přirozeně byl poněkud netradičního zjevu a způsobů, ale

vkus současné mládeže nám nepřísluší soudit. Vzpomínám si na Beatles a módu, kterou tenkrát odstartovali. Lidé, kteří byli tehdy starší než já, ji moc v lásce neměli. Já už jsem dost starý na to, abych pochopil, že mladická rozjívenost může mít mnoho podob.“

Přirovnávat Haralda k Beatles bylo přinejmenším přitažené za vlasy. „Nenapadlo mě dívat se na to takhle.“

Tóra vyslala ke Gestvíkovi smířlivý úsměv. „Ale já jsem ho samozřejmě neznala.“

„Říkala jste, že jste právnička. V jaké záležitosti Guntliebovy zastupujete? Jedná se snad o dědické vyrovnání? To, co tu visí na zdech, má značnou cenu.“

„Ne, ne, o nic takového se nejedná,“ opravila ho Tóra.

Kontrolujeme vyšetřování té vraždy. Guntliebovi nejsou zcela spokojeni se závěrem, ke kterému došla policie.“

Gestvík na ni vyvalil oči. Ohryzek mu poskakoval nahoru dolů. „Jak to myslíte? Copak už nenašli viníka?

Toho drogového dealera?“

Tóra pokrčila rameny. „Myslíme si, že několik věcí nesedí. Jistá fakta svědčí o tom, že on skutečným vrahem není.“ Tóra zaznamenala, že Gestvíka ta zpráva z nějakého důvodu moc nepotěšila. „To se všechno teprve ukáže,“

dodala. „Možná se mýlíme, možná taky ne.“

„Nic mi do toho není, ale z čeho usuzujete, že ten muž

je nevinný? Policie je přesvědčená, že zatkla pravého vraha.

Víte snad něco, co policii není známo?“

Jestli chcete naznačit, že před policií tajíme informace, tak to vás zklamu,“ zpražila ho Tóra. „Prostě nejsme spokojeni s některými stěžejními závěry, ke kterým policie při vyšetřování dospěla.“

Gestvík si povzdychl. „Odpusťte, že jsem tak dotěrný.

Tahle záležitost mě dost vyvádí z míry. Doufal jsem, že už

to skončí. Byl to pro mě nemalý šok a navíc tím utrpěla dobrá pověst katedry.“

„Já to chápu,“ řekla Tóra. „Ale není možné odsoudit nevinného člověka, přestože utrpěla dobrá pověst katedry, nebo snad ano?“

Gestvík se vzpamatoval a pospíšil si s odpovědí: „Ne, to ne, jistěže ne. Člověk by rád myslel hlavně na sebe, ale i to má své meze. Snažte se mě pochopit.“

„Proč jste sem vlastně přišel?“ obrátil Tóra řeč jinam.

Přemýšlela, co asi Matthiase zdrželo.

Gestvík od ní odvrátil oči a zahleděl se na jeden z obrazů. „Po pravdě řečeno, doufal jsem, že tu potkám někoho, kdo vyřizuje Haraldovu pozůstalost. Ale neuspěl jsem.“

„Proč se o to zajímáte?“

„Krátce předtím, než Haralda zavraždili… Jak jen to říct? Nu… krátce předtím si na univerzitě vypůjčil jistý dokument a už ho nevrátil. Já ten list hledám.“ Gunnar nespouštěl oči z obrazu na stěně.

„Co to bylo za dokument?“ chtěla vědět Tóra. „My jsme tu našli hromadu různých papírů.“

„Je to archivní dopis biskupovi v Roskilde ze šestnáctého století. Univerzita si ho vypůjčila z Dánska. Je moc důležitý, nesmí se ztratit.“

„To zní docela vážně,“ poznamenala Tóra. „Proč jste to nenahlásil policii? Ta by ho jistě našla.“

„Zjistili jsme to teprve teď. Když mě vyslýchali, ještě jsem o tom neměl ani ponětí. Jinak bych je požádal, aby se po něm podívali. Sem jsem přišel, protože jsem doufal, že se na policii nebudu muset obrátit a že se ten problém vyřeší nějak jednoduše. Nijak zvlášť netoužím po tom, abych musel znovu vypovídat. Tahle životní zkušenost mi jednou bohatě stačila. Ten dokument s Haraldovou vraždou nijak nesouvisí, za to ručím.“

„Třeba ne,“ přikývla Tóra „Ale já jsem na něj nikde nenarazila. Ještě jsme ale neprošli všechny Haraldovy dokumenty. Je dost dobře možné, že se ten dopis někde vynoří.“

Přikvačil Matthias a v ruce držel jakési listy. Uhnízdil se na luxusní pohovce. Rozmáchlým pohybem ruky jim pokynul, aby ho následovali. Tóra se uvelebila v houpacím křesle, Gestvík přikročil ke druhé pohovce a posadil se přímo naproti Matthiasovi. Tóra Matthiasovi vysvětlila, co tam Gestvík pohledává. Matthias na to nic moc neříkal, jen doslova zopakoval to, co už pedagogovi pověděla Tóra: na

dokument nenarazili, což ovšem nutně neznamená, že se někde v bytě ještě nenajde. Potom položil listy, které držel v ruce, na stolek a obrátil se na Gestvíka: „Vy jste vedl Haraldův výzkum, že ano?“

„Ano i ne, jak se to vezme,“ odpověděl Gestvík celý nesvůj.

„Jak to?“ opáčil Matthias nerudně. „Copak není jasně stanoveno, kdo má jednotlivé studenty při psaní dizertace na starosti?“

„Ano, jistěže,“ pospíšil si s odpovědí Gestvík. „Myslel jsem to tak, že Harald ještě nebyl s dizertací tak daleko, aby potřeboval odborné vedení. Ujal se ho Torbjórn Olafsson. Já jsem Haraldovu práci jen sledoval zpovzdálí, dá-li se to tak říct.“

„Chápu. Přesto ale Harald patrně předložil nějaký návrh nebo ideu, jak svůj výzkum pojme, nebo ne?“

„Ano. Odevzdal koncept čili předběžnou kostru práce.

Pokud si dobře vzpomínám, měl ho hotový už na začátku prvního semestru svého studia na naší univerzitě. Jeho návrh jsme prošli a v hrubých bodech ho odsouhlasili. Torbjórn pak dohlížel na Haraldovu další práci. Téma spadalo do jeho specializace.“

„O čem ta dizertace měla být?“ vyptávala se Tóra.

„Bylo to srovnání čarodějnických procesů na Islandu a v kontinentální Evropě, především v oblastech, které dnes spadají na území Německa. Tam bylo tažení proti

čarodějnicím, abych tak řekl, nejzuřivější. Harald na výzkumech týkajících se honů na čarodějnice pracoval už

dříve v souvislosti s dizertací, kterou psal na mnichovské univerzitě.“

Matthias zamyšleně pokýval hlavou. „Pokud se nemýlím, hony na čarodějnice na Islandu probíhaly v sedmnáctém století?“

„Ano. Existují sice záznamy o tom, že několik lidí bylo za magii odsouzeno ještě dřív, ale skutečné hony začaly až v sedmnáctém století. Prvního člověka, kterého prokazatelně odsoudili v souvislosti s čarodějnictvím, upálili v roce 1625.“

„No, to jsem si právě myslel,“ řekl Matthias se strojeným údivem. Rozložil papíry ležící na stole. „Připadá mi, že v Haraldových záznamech je toho o čarodějnických procesech na Islandu podivuhodně málo a nechápu, proč se tolik zajímal o události, které se staly mnohem dřív. Možná mi to můžete vysvětlit. Třeba jste si všiml nějaké historické souvislosti, která nám unikla.“

Jakou souvislost máte na mysli“ zeptal se Gestvík a natáhl se pro papíry. Byly to výtisky článků psaných na počítači a kopie různých statí.

Zatímco si Gestvík dokumenty prohlížel, Matthias vyjmenoval, o čem pojednávají: „Výbuch sopky Hekly v roce 1510, epidemie v Dánsku okolo přelomu patnáctého a šestnáctého století, reformace islandské církve v roce 1550,

jeskyně irských mnichů z doby před osídlením Islandu a další podobná témata. žádnou přímou souvislost v tom nevidím, já ovšem nejsem historik.“

Gestvík dál listoval papíry. Když si je všechny zběžně prošel, konečně promluvil. „Tohle všechno se nemusí bezprostředně týkat jeho dizertace. Harald si ty články mohl obstarat kvůli některým dalším seminářům, které měl absolvovat. I když připouštím, že osídlení země je moje specializace, a Harald moje hodiny, které by snad vysvětlovaly

tenhle

článek

o

irských

mniších,

nenavštěvoval. Přesto soudím, že se tyto materiály vztahují k seminářům a přednáškám, na které se zapsal souběžně s prací na dizertaci.“

Matthias na Gestvíka upřel rozhodný pohled. „Ne, tak to není. Velkou část těchhle dokumentů jsme našli ve složce nadepsané Malleus. Ten název patrně znáte.“ Matthias ukázal na dírky vyražené po stranách do listů.

„Předpokládám, že to všechno shromáždil kvůli studiu něčeho, co souvisí s čarodějnictvím.“

„No ano, to jméno znám, a co když to všechno prostě jen dal do nějakých starých desek a už je nestačil přejmenovat?“ navrhl Gestvík.

„To je přirozeně jedna z možností,“ připustil Matthias, „ale já si z nějakého důvodu myslím, že to tak nebylo.“

Gunnar znovu pohlédl na štůsek papírů. „Musím přiznat, že z toho nejsem moudrý. Jediné, co mě teď v

rychlosti napadá, je souvislost s reformací. Čarodějnické procesy tu stejně jako v jiných evropských zemích v jistém smyslu byly jejím důsledkem. Náboženství prošlo radikální proměnou a řada lidí se proto potácela v jakési duchovní krizi. Pokud jde o erupci Hekly a následné epidemie, mohl Harald zkoumat spojitost mezi hony na čarodějnice a tehdejší hospodářskou situací. Přírodní katastrofy a šíření nemocí ji tenkrát silně ovlivňovaly. Je ovšem pravda, že by bylo přirozenější zkoumat jiné sopečné výbuchy, například Heklu v roce 1636, a další epidemie, které od honů na čarodějnice nejsou tak časově vzdáleny, než to, o čem pojednávají tyhle články.“ S těmi slovy Gestvík na štos výtisků zlehka poklepal prstem.

„Takže s vámi nebo s tím panem Olafssonem o tom Harald na konzultacích nemluvil?“ ujistila se Tóra.

„Ne, se mnou ne. Ani Torbjórn se o ničem takovém nezmiňoval, i když Haraldovi několik konzultací věnoval sám, beze mě,“ potvrdil Gestvík, ale pak dodal: „Jak už jsem vám řekl, téma Haraldovy dizertace se určitým způsobem vyvíjelo. Vypadalo to, že postupně kladl důraz na různé aspekty. Torbjórnovi prý naznačil, že se dokonce začal zajímat víc o vliv reformace než o samotné čarodějnické procesy, přestože v době, kdy ho zavraždili, zůstávalo téma jeho dizertace formálně stejné.“

„Je to normální?“ zeptala se Tóra. „Takhle se přeorientovat na něco jiného?“

Učitel pokýval hlavou. „Ano, to je velmi běžné.

Studenti se nadchnou pro jedno téma, začnou sbírat materiály, a pak shledají, že to není až tak zajímavé, jak se jim ze začátku zdálo. Jednoduše si zvolí jiné téma. Máme dokonce dlouhý seznam zajímavých námětů k výzkumu, ze kterého si naši studenti můžou vybrat, když jim schází inspirace.“

„Vzhledem k Haraldovu zájmu o čarodějnice,“ namítl Matthias a na důraz svých slov ukázal kolem sebe na zdi místnosti, „zájmu, který ho neopouštěl po celý život už od dětství, se mi zdá nepravděpodobné, že by se najednou jen tak vrhl na reformaci.“

Jak jistě víte, Harald byl katolík,“ nedal se Gestvík a Tóra i Matthias horlivě přikývli. „Fascinovalo ho mimo jiné to, že s příchodem protestantizmu v roce 1550 se situace islandského lidu zhoršila, především těch, kteří žili v nejnuznějších podmínkách. Katolická církev ponechávala veškerý svůj majetek v zemi, ale s příchodem reformace se velká část církevního majetku a pozemky převedly na dánského krále a Island tím pádem zchudl. Navíc katolická církev udělovala almužny potřebným, poskytovala těm největším chudákům střechu nad hlavou a jídlo. To všechno luteránství zrušilo. Haraldovi se to zdálo velmi pozoruhodné, protože lidé mívají o katolické církvi většinou jiné mínění. Taky mu bylo sympatické, že katoličtí kněží a biskupové směli mít konkubíny a děti. V ostatních

tehdejších evropských katolických biskupstvích to zvykem nebylo a není dodnes.“

Nezdálo se však, že by Gestvík Matthiase přesvědčil.

„Ano, snad. Je možné, že se Harald při konzultacích s Torbjórnem Ólafssonem neradil o všem a že se v rámci výzkumu pouštěl novým směrem? A že jste o tom ani vy, ani pan Olafsson nemuseli vědět?“

„O tom nic nevím, to dá rozum,“ bránil se pedagog.

‚Ale každopádně jsem v té době neměl dojem, že by nám Harald něco zamlčoval. Víc nevím. Pochopitelně mohl zkoumat prakticky cokoliv, aniž bych se o tom dozvěděl.

Nekoukal jsem mu pořád přes rameno, to ani nemám v popisu práce. Studenti magisterského studia o sobě rozhodují vesměs sami a pracují velice samostatně. Pokud se o tom ale chcete dozvědět něco bližšího, doporučil bych vám, abyste zašli za Torbjórnem Ólafssonem. Můžu vám s ním sjednat schůzku, máte-li zájem.“

Matthias se podíval na Tóru a ta kývla na souhlas.

„Děkujeme, to rádi přijímáme,“ odpověděl Matthias. „Až

zjistíte, kdy má pan Olafsson volnou chvilku, tak mi zavolejte, prosím. To platí i pro případ, že byste si ještě sám vzpomněl na něco, co by pro nás mohlo mít význam.“ Podal Gestvíkovi svoji vizitku.

Tóra hned také vylovila z kabelky navštívenku. „A my se podíváme, jestli mezi těmi papíry, které jsme si převzali, není ten váš hledaný dopis.“

„To bych vám byl vděčný. Pro univerzitu je to dost prekérní situace a já bych hrozně nerad musel hlásit jeho ztrátu. Bohužel s sebou nemám vizitku, ale můžete mi zavolat na katedru, většinou tam bývám k zastižení.“

Gestvík vstal.

„Můžete nám prokázat ještě jednu laskavost?“ zarazil ho Matthias. „Mohl byste nás seznámit s Haraldovými kamarády? Rádi bychom si promluvili s těmi, kdo ho znali nejlépe. Možná nám prozradí, čím se to Harald vlastně zabýval. Ráno jsme se s některými z nich pokusili spojit, ale zdráhali se s námi mluvit.“

„Patrně myslíte ty mladé lidi, kteří byli členy toho Haraldova spolku,“ dohadoval se Gestvík. „Ano, to pro vás udělat můžu. Spolek se schází u nás na katedře, takže na ně čas od času narazím. Upřímně řečeno jsem doufal, že zanikne, když je teď Harald mrtvý. Podle mě nedělal ten spolek naší škole příliš velkou čest. Tím méně vidím důvod, abychom v tom ty lidi ještě podporovali a dávali jim k dispozici místnost v budově univerzity. Já ale nerozhoduji o všem a musím toto rozhodnutí respektovat. Můžu vám domluvit schůzku se dvěma našimi studenty, kteří do toho spolku chodí. Ti by vás mohli seznámit s dalšími, se kterými se Harald stýkal.“

„Děkujeme, tím nám moc pomůžete.“ Tóra se na Gestvíka usmála. „Proč se vám ten spolek zdá tak hrozný?“

Zdálo se, že se Gestvík rozmýšlí, co jí má na to říct.

„Asi před půl rokem jsme tu měli takový menší incident.

Byl jsem tenkrát přesvědčený, a věřím tomu dodnes, že v tom ten spolek měl prsty, ale dokázat jsem to bohužel nemohl.“

„Co se stalo?“ nevydržel to Matthias.

„Nevím, jestli o tom mám vůbec mluvit,“ zaváhal Gestvík. Bylo zřejmé, že svých slov lituje. „Tenkrát se to ututlalo. Měli jsme to oznámit, ale nikomu jsme nic neřekli.“

„Co?“ zvolali jednohlasně Matthias s Tórou. Gestvík nerozhodně přešlápl. „Našli jsme prst.“

„Prst?“ vyhrkli Matthias a Tóra opět současně, tentokrát úžasem.

„Ano, jedna z uklízeček našla před tou jejich místností prst. Ještě teď slyším, jak chudák ta ženská vříská. Poslali jsme ho k analýze do Ústavu patologie na univerzitě.

Ukázalo se, že patřil nějakému starému člověku. Pohlaví se neurčovalo, ale zřejmě to byl muž. Byla na něm plíseň.“

„Copak vy jste to nenahlásili policii?“ Tóra nevěřila svým uším.

Gestvík zrudl. „Byl bych moc rád, kdybych na tu otázku mohl odpovědět kladně, ale když už jsme se sami začali pídit po původu toho prstu u nás na univerzitě, zdálo se nám, že se nehodí to hlásit tak dlouho po tom, co jsme ho našli, chápete? Všichni taky zrovna odjeli na dovolenou, a tak různě.“

Tóře se zdálo, že s tím dovolená zaměstnanců nemá co dělat. Možná měli štěstí, že někdo zrovna neodešel na mateřskou, když se našla Haraldova mrtvola. Nebo že se katedra historie nerozhodla vyšetřovat vraždu sama. „No tedy!“

„Co jste s tím prstem udělali?“ zeptal se Matthias.

„No… hm, my jsme ho vyhodili,“ zahuhňal Gestvík. Teď už

byl brunátný nejen ve tvářích, ale dokonce až těsně pod kšticí. „S tou vraždou to jistě nemělo pražádnou souvislost a nemělo cenu, abychom tu trapnou historku vykládali policii.

Ti měli svých starostí dost.“

„No tedy!“ opakovala Tóra. Prst, oči, dopis o uřezaných uších, co přijde dál?

Kapitola osmnáctá

Tóra se narovnala a přitiskla se zády k opěradlu židle.

Právě zapojila poslední kabel počítače a teď už zbývalo jen ho zapnout. Poté, co se rozloučili s nevyzpytatelným Gunnarem Gestvíkem, usadili se s Matthiasem v Haraldově pracovně. „Musím přiznat, že ta vaše a Guntliebovic teorie o neznámém vrahovi čím dál tím víc odporuje zdravému rozumu.“ Tóra zmáčkla tlačítko na počítači a okamžitě se ozvalo tlumené bzučení oznamující, že se stroj chystá k práci. „Například ta krev na Hugiho oblečení: jak vám do toho zapadá?“ Matthias na to neříkal nic, a tak si Tóra ještě přisadila: ‚A navíc ty články: není mi jasné, jak ta vražda souvisí s vysokoškolskou dizertací, zvlášť když Harald při shromažďování materiálů evidentně nevěděl, za jaký konec to má vzít.“

, Já jsem si svou věcí jistý,“ zatvrdil se Matthias, aniž by se Tóře podíval do očí.

Tóru na něm cosi zarazilo. Vyhýbat se jejímu pohledu mu vůbec nebylo podobné. Kromě toho si všimla, jak civí na

displej svého mobilu, jako by doufal, že mu někdo zavolá a vysvobodí ho. Tóra zkřížila ruce na prsou a přimhouřila oči.

„Vy mi něco tajíte!“

Matthias zíral na telefon s nadějí v očích. „No doufám, že jsem vám za tu krátkou dobu, co se známe, o sobě nevybreptal úplně všechno,“ zahlaholil s předstíranou bodrostí.

„Nesmysl, víte moc dobře, jak to myslím. Je v tom něco víc než jen ty zmizelé peníze a ty oči.“ Tóra byla stále nesvá, když měla mluvit o Haraldových zmizelých očích.

Zatím se jí ještě nepodařilo dát o nich dohromady kloudnou větu, do které by se nezapletla. Jako by jí na to nestačila slova.

„Nic jiného v tom prakticky není, až najeden e-mail, ve kterém koneckonců nic nestojí, a teď ten prst z univerzity, ze kterého měli profesoři nahnáno, a tak zazmatkovali a vyhodili ho do smetí.“

Matthias si strčil telefon do kapsy. „A i kdybych před vámi něco tajil, věřila byste mi, kdybych vám dal své slovo na to, že Hugi vrahem být nemůže nebo přinejmenším tu vraždu nemohl spáchat sám?“

Tóra se nahlas zasmála. „Ne, tomu bych tedy nevěřila.“

Matthias vstal. „To je škoda. Abych pravdu řekl, o určitých informacích totiž nemůžu rozhodovat sám,“

prozradil a hned dodal: „Tedy kdyby nějaké další informace existovaly.“

„Dejme tomu, že to tak je. A dejme tomu, že ten, kdo může rozhodnout, jestli se to smím dozvědět, by to možná povolil. Nestálo by za to to zjistit?“

Matthias ji zadumaně pozoroval a pak vyšel z pokoje.

Tóře neuniklo, že už má zase v ruce mobilní telefon. Snad šel pryč, aby si mohl zavolat. Tóra se zaposlouchala a z chodby zaslechla přidušený hovor. Pak odposlouchávání vzdala a raději se posadila k počítači. Šedý rámeček uprostřed obrazovky jí přikazoval, aby vyťukala administrátorovo heslo. To neznala, a tak to musela zkoušet naslepo: Harald, Malleus, Windows, Hexen, a další podobné dohady. Nic z toho nezabralo. Tóra se zády přitiskla k opěradlu a rozhlédla se kolem sebe v naději, že narazí na nějakou inspiraci. Na poličce nad psacím stolem stála fotografie v rámečku. Natáhla se pro ni. Zachycovala postiženou mladou ženu na invalidním vozíku. Tóra nemusela být žádný génius, aby jí došlo, že to je Haraldova sestra, ta, jež před několika lety zemřela. Jak se jenom jmenovala? Nepokřtili ji po matce? A ta se jmenovala?

Anna? Ne, ale na A to začínalo. Agáta ani Angelina to nebyla. Amelia-jmenovala se Amelia Guntliebová! Tóra to zkusila zadat do počítače. Nic se nestalo. Povzdychla si a rozhodla se, že podnikne ještě jeden pokus a tentokrát sestřino jméno napíše malými písmeny bez počátečního velkého a: amelia.

Trefa! Z počítače se ozvala známá melodie Windows: „Tu-nu-tu-tuuu!“ Uvažovala, jak dlouho asi trvalo policii, než se dobrala správného hesla, ale pak jí došlo, že mají určitě nějakého počítačového experta, který umí najít zadní vrátka. Těžko asi trávili hodiny a hodiny slepým hledáním správného řešení. Tapeta, která se na obrazovce vynořila, byla dost netradiční. Tóře chvíli trvalo, než pochopila, co vlastně znázorňuje. Ne každý den se totiž dívala na sedmnáctipalcové obrazovce přímo do ústní dutiny, natož do ústní dutiny, ve které jazyk po obou stranách svíraly kleště z nerezové oceli a od špičky, či spíše špiček jazyka, zela podélná krvavě rudá mezera. I když Tóra o podobných praktikách neměla ani páru, bylo nad slunce jasnější, že fotografie zachycuje půlení jazyka. Buď zákrok právě probíhal, anebo zrovna skončil. Tóra by se s kýmkoli vsadila o cokoli, že ví, komu ten jazyk patří. Určitě byl Haraldův.

Pocítila lehkou nevolnost a otřásla se, aby se jí zbavila.

V počítači byly uloženy bezmála čtyři stovky textových dokumentů. Tóra je seřadila podle stáří tak, aby se nejnovější dokumenty zobrazily jako první. Názvy dokumentů vypovídaly o jejich obsahu. Na prvních místech se seřadily ty, v nichž se shodně objevovalo slovo hexen. Už

se připozdívalo, a tak se Tóra natáhla pro kabelku a vylovila z ní svůj výměnný disk. Zkopírovala si všechny dokumenty o čarodějnicích, aby se na ně mohla podívat v klidu doma, jestli se jí ovšem Matthias svěří s tím, co před ní

Guntliebovi až doposud tajili. Jestli to nevyjde, hodlala si večer spočítat, jestli má určitě na to, aby jim mohla doporučit, ať sejdou bodnout.

Matthias si stále dával načas. Tóra se rozhodla, že si prohlédne, co si Harald naskenoval a uložil v počítači.

Zadala příkaz, aby stroj vyhledal všechny dokumenty s koncovkou pdf. Hledání přineslo své ovoce: počítač vyplivl seznam celých šedesáti dokumentů. Tóra je seřadila podle časové posloupnosti, ty nejnovější si zkopírovala na flashku. Večer se rozhodně nudit nebude. Pak ji napadlo, aby si prohlédla uložené fotografie. Vyhledala je všechny.

Bylo zřejmé, že Harald měl digitální fotoaparát a že ho nenechával zahálet. Na obrazovce se vynořily stovky položek, jejichž názvy ale Tóře nic neříkaly, protože jim počítač automaticky přiřadil sáhodlouhý číselný kód. Harald se nenamáhal je označit jmény o nic víc než Tóra sama, když si ukládala záběry z foťáku do počítače. Zvolila prohlížení ve zmenšeném formátu, aby se co nejrychleji dozvěděla, co vlastně Harald fotil. Všechny položky opět seřadila podle data uložení. Ukázalo se, že nejnovější snímky pořídil ve svém bytě. Záběry to byly trochu zvláštní: některé nezobrazovaly prakticky nic, většina z nich vznikla při přípravě večeře v kuchyni, ta se na fotografiích objevovala znovu a znovu. Nebyli na nich vidět žádní lidé, ale na dvou z nich se daly rozeznat něčí ruce. Tóra si je zkopírovala na flash disk pro případ, že by náhodou patřily

vrahovi. Jeden nikdy neví. Na ostatních fotografiích byly lákavé těstoviny v různých stadiích přípravy, ty nechala být.

Tóra sjela na konec přehledu a zjistila, že mnohé fotky své objekty kompromitovaly, protože je zachycovaly při rozmanitých sexuálních aktech. Čím víc těchto snímků viděla Tóra klouzat dolů po obrazovce, tím víc se červenala.

Neodvažovala se je zvětšit, i když k tomu měla sto chutí, protože se bála, že zrovna vejde dovnitř Matthias a načapá ji. Dál narazila na spoustu fotografií řezání jazyka, mimo jiné na tu, kterou si Harald vybral jako tapetu na obrazovku.

Nedalo se rozpoznat, kdo u toho byl, ale bylo vidět nějaké obrysy postav. Tóra si je pro jistotu také uložila. Na dalších momentkách byly nejrůznější výjevy z večírků, zřejmě dost bouřlivých, a mezi nimi se občas zcela nečekaně vynořily snímky islandské přírody a z výletů po Islandu. Některé z nich byly hodně tmavé a nezobrazovaly nic jiného než šedé skalní stěny. Tóra jeden z nich zvětšila a zdálo se jí, že v jedné skále rozeznává vytesaný kříž. Celá spousta fotografií zachycovala jakési městečko, Tóra ho ovšem nepoznávala.

Mnohé fotografie pocházely z nějakého muzea, kde byly zřejmě vystavené jakési rukopisy a čedičový kámen ve velké skleněné vitríně. Na jedné z fotografií byl nápis. Tóra ho zvětšila, aby zjistila, z jakého muzea pochází, ale čekalo ji zklamání. Stálo tam jen: zákaz fotografování. Další fotky si už neprohlížela, došla totiž ke starším snímkům, které s vraždou sotva mohly souviset. Otevřela e-mailovou

schránku; byla zvědavá, co tam najde. Nastřádalo se tam sedm neotevřených dopisů. Od vraždy jich Haraldovi zřejmě přišlo víc, ale policie už je určitě přečetla.

Vešel Matthias a Tóra vzhlédla od monitoru. Posadil se zase na svou židli a na tváři mu hrál pitvorný úsměv. „Tak co?“ zeptala se a odevzdaně čekala, co odpoví.

„A&o,“ spustil Mattthias a předklonil se. Lokty si opřel o kolena a sepnul ruce, jako by se chystal k modlitbě. „Než

vám sdělím to, o čem si myslíte, že musíte vědět,“ řekl s důrazem na slovo „myslíte“, „jedno mi musíte slíbit.“

„A co?“ Tóra ale tušila, oč jde.

„To, co vám řeknu, je velmi důvěrné tajemství a nikdo se to nesmí dozvědět. Než to prozradím, musíte mi potvrdit, že to budete respektovat. Rozumíte?“

„Jak mám vědět, jestli ten slib budu moct dodržet, když

vůbec netuším, oč se jedná?“

Matthias pokrčil rameny. „Musíte to prostě risknout.

Říkám vám na rovinu, že budete v pokušení to prozradit. Jen abyste věděla, že vás nelákám do žádné pasti.“

„Komu to budu chtít prozradit?“ zeptala se Tóra.

„Myslím, že na tom záleží.“

„Policii,“ odpověděl Matthias bez mrknutí oka.

„Vy nebo Haraldova rodina víte něco, co by mohlo hrát roli ve vyšetřování, ale rozhodli jste se, že to zatajíte? Chápu to správně?“

„Naprosto,“ odtušil Matthias.

„Teda vy mi dáváte,“ povzdychla si Tóra. Zamyslela se.

Předpokládala, že existují určitá etická pravidla, která jí ukládají, aby úřady informovala o všem, co by mohlo být pro vyšetřování zločinu důležité. Proto by měla Matthiasovu nabídku odmítnout a oznámit policii, že Matthias zatajuje důkazy nebo něco jiného, co se týká Haraldovy vraždy. Na druhou stranu také dobře věděla, že by to Matthias jednoduše popřel, a tím by veškerá její účast na tomto případu skončila. To by nikomu neposloužilo. Takže se po velmi velkorysé etické interpretaci dalo dojít k závěru, že má povinnost přísahat, že bude držet ústa, a vyzbrojena těmito novými zásadními informacemi se ze všech sil snažit záhadnou vraždu rozluštit. Všichni budou spokojení. Tóra si tuto úvahu nechávala mlčky projít hlavou. Závěr to byl dosti vratký, ale v současné situaci se k ničemu lepšímu nedobere.

Výklad etických pravidel mohl jistě přihlédnout k určitým polehčujícím okolnostem, v jejichž světle účel světí prostředky. A pokud ne, je čas je změnit.

„No tak ať je tedy po vašem,“ svolila Tóra konečně.

„Slibuju, že nikomu nic neprozradím, dokonce ani policii, ať už mi řeknete cokoli.“ Matthias se usmál. Její rozhodnutí ho potěšilo. Ale ještě než se stačil pustit do odhalování tajemství, dodala Tóra spěšně: „Ale vy mi na oplátku musíte taky něco slíbit: Pokud to vaše tajemství prokáže, že Hugi je nevinný, a nám se nepodaří to nijak jinak dokázat, pak ty informace poskytneme ještě před začátkem procesu

příslušným orgánům.“ Matthias otevřel ústa, ale Tóra ho stačila zarazit: ‚A úřady se nedozvědí, že jsem to věděla.

A…“

Matthias ji zarazil. „To stačí!“ Teď se potřeboval rozmyslet zase on. Bez jediného mrknutí provrtával Tóru očima. „Dohodnuto. Vy si to necháte pro sebe a já policii o tom dopisu řeknu, pokud se nám nepodaří dokázat Hugiho nevinu ještě před zahájením soudního řízení.“

Dopisu? Existuje snad ještě jeden dopis? Nebýt fotografií z pitvy, které měla Tóra stále živě před očima, začínala by věřit, že to celé je jen jedna veliká fraška. „O

jakém dopisu?“ vyhrkla. „Dodržím, co jsem slíbila.“

„O dopisu, který Haraldova matka dostala krátce po vraždě,“ vysvětlil jí Matthias. „Ten dopis Haraldovy rodiče přesvědčil, že ten zatčený mladík vrahem být nemůže. Dopis byl totiž odeslán až v době, kdy už byl Hugi ve vazbě.

Těžko si asi mohl odskočit na poštu. Pochybuju, že by mu policie prokázala tu laskavost a odeslala ho za něj, zvlášť kdyby si ho předtím přečetli, což je vysoce pravděpodobné.“

„A co v něm stálo?“ naléhala Tóra netrpělivě. „Nic, co by mělo nějaký zvláštní význam, až na to, že pisatel se nevyjadřoval právě lichotivě o Haraldově matce. A byl psaný krví, Haraldovou krví.“

„Teda fuj!“ ujelo Tóře. Snažila se představit si, jaké to asi je, dostat dopis psaný krví svého zesnulého syna, ale nedokázala se dostat do patřičného rozpoložení. Připadalo jí

to tak absurdní! „Kdo ho napsal? Byl tam nějaký podpis? A jak víte, že to byla Haraldova krev?“

„Dopis byl podepsaný Haraldovým jménem, ale podle grafologa to jeho rukopis nebyl. Vyloučit to ale nemohl, psací nástroj byl totiž dost masivní, a tak se písmo dalo s Haraldovým rukopisem jen těžko srovnat. Dopis poslali k rozboru, který mimo jiné určoval, zda je to opravdu jeho krev. Což se nade vši pochybnost prokázalo. Taky našli stopy ptačí krve, zřejmě patřila nějakému druhu z řádu pěvců. Laboratoř odhalila, že byla zřejmě smíchána s Haraldovou krví.

Tóra vytřeštila oči. Ptačí krev? Připadalo jí to ještě odpornější než lidská krev. „Co v tom dopise vlastně stálo?“

zeptala se Tóra. „Máte ho u sebe?“

‚Jestli myslíte originál, tak ten nemám,“ zklamal ji Matthias. „Haraldova matka by ho nikdy nedala z ruky, dokonce ani kopii. Takže ho mezitím mohla klidně zničit.

Byl celkem nechutný.“

Tóra na něj vrhla rozčarovaný pohled. „A co? Musím se dozvědět, co v něm stálo. Přeložil vám ho někdo?“

„Ano, přeložil. Byla to milostná báseň. Začátek je docela hezký, ale pak už je to dost ošklivé.“ Matthias se podíval na Tóru a usmál se. „Vlastně máte štěstí, že jsem ji stihl opsat. Dali ji totiž přeložit mně, ovšem s pomocí islandsko-německého slovníku. Za ten překlad asi metál nedostanu, ale obsah básně je jasný.“ Zatímco Matthias

mluvil, vytáhl z kapsy saka složený list formátu A4. Podal ho Tóře. „Některá písmena jsem možná přepsal špatně, všechna jsem neznal, ale snad to dává smysl.“

Tóra si báseň přečetla. Na to, že byla psaná krví, byla pěkně dlouhá. Tóra se neodvažovala odhadnout, kolik krve asi na všechna ta písmena padlo. Matthias báseň přepsal tiskacími písmeny, patrně proto, že tak byl psaný originál.

Na stránce stálo:

Uhranu tě očima, abys lásku upřímnou a vroucnou ke mně pojala. Nikde hlavu nesložíš, nikde si neodpočineš, nebudeš-li mě milovat. Prosím Odina a všechny ty, kdož milostná kouzla znali, abys nikde na světě nenašla klid ani spokojenost, nebudeš-li mě milovat z celého srdce.

Nechť pocítíš, jak ti hoří všechny kosti a ještě hůř ti bude po těle. Ať neštěstí tě stihne, nebudeš-li mě milovat, nechť umrznou ti nohy a štěstí a spokojenosti nikdy nedojdeš. Nechť hoříš po těle, nechť shnijí ti vlasy a šaty se rozpadnou, nebudeš-li chtít mojí být.

Tóra se při čtení cítila nesvá, báseň na ni působila nepříjemným, a přesto podivuhodným dojmem. Zvedla zrak k Matthiasovi. „Bohužel mi to nic neříká. Kdo by něco takového napsal?“

„To vážně netuším,“ zavrtěl hlavou Matthias. „V

originále to bylo ještě ohavnější. Bylo to psané na kůži, na

telecí kůži. Matce, které právě zemřel syn, něco takového udělá jen psychopat.“

„Proč matce? Copak to nebylo adresováno taky Haraldovu otci?“

„Bylo toho víc, zbytek byl německy. Nemám to napsané, ale obsah si v hrubých rysech pamatuju.“

„O čem to bylo?“ vyptávala se Tóra.

„Bylo to stručné, něco v tom smyslu jako: Mami, doufám, že se ti báseň i dárek budou líbit. Tvůj syn Harri.

Slovo syn bylo dvakrát podtržené.“

Tóra znovu odpoutala oči od papíru a pohlédla na Matthiase. Jaký dárek? S tím dopisem přišlo ještě něco?“

„Ne, podle manželů Guntliebových ne a já jim věřím.

Když ta zásilka dorazila, byli úplně bez sebe. Určitě nebyli schopni přesvědčivě lhát.

„Proč je to podepsáno Harrí? že by pisateli došla krev?“

„Ale ne. Haraldův starší bratr mu říkal Harri, když byli oba ještě malí kluci. To jméno zná jen úzký okruh lidí a to je také důvod, proč ten dopis Haraldovu matku tolik ranil.“

Tóra pohlédla na Matthiase. „Ona na něho byla zlá? Je to tak?“ Vzpomněla si na fotografie malého chlapce, kterého si nikdo nevšímal.

Matthias neodpověděl hned. Když konečně promluvil, pečlivě volil slova a zjevně si dával záležet, aby se vyjádřil správně, protože šlo o soukromou záležitost jeho

zaměstnavatelů a on k nim zřejmě choval velkou úctu.

„Přísahám, že to nevím. Spíš to vypadalo, že se mu vyhýbá.

Ale jsem si jistý, že kdyby jejich vztah byl normální, paní Guntliebová by ten dopis poslala islandské policii. Je jasné, že ji zasáhl na citlivém místě.“ Matthias se na chvíli odmlčel a zamyšleně se díval na Tóru. Pak pokračoval. „Požádala mě, aby si s vámi mohla promluvit. Jako matka s matkou.“

„Se mnou?“ Tóra nevěřila vlastním uším. „Co mi chce?

Omluvit se za nějaké nenormální chování vůči svému dítěti?“

„To neřekla,“ odpověděl Matthias. „Zmínila se jen, že by si s vámi ráda promluvila. Ale ne hned, nejdřív se z toho chce pořádně vzpamatovat.“

Tóra na to nic neříkala. Pochopitelně si s tou paní promluví, když si to přeje, ale člověka, který ublížil vlastnímu dítěti, utěšovat nebude. „Nechápu, čemu ta zásilka měla sloužit,“ poznamenala, aby změnila téma hovoru.

„Já taky ne,“ prohlásil Matthias. „Předstírat, že ten dopis napsal Harald, je tak zvrácené, až se mi zdá nejpravděpodobnější, že to ten vrah nemá v hlavě v pořádku.“

Tóra zírala, na list papíru. „Chtěl snad pisatel naznačit, že Harald je po smrti a že bude svou matku strašit?“

„Proč by to dělal?“ opáčil Matthias logicky. „Komu by prospělo takhle ji trápit?“

„Haraldovi, přirozeně, ale ten byl mrtvý,“ připustila Tóra. „Možná jeho sestře? Třeba s ní matka také špatně zacházela?“

„Ne,“ zavrtěl Matthias hlavou. „S ní nikdo špatně nezachází, za to ručím. Rodiče ji hýčkají jako vzácný poklad.“

„A kdo by to potom mohl být?“ zeptala se Tóra s beznadějí v hlase.

„Určitě to nebyl Hugi. Ledaže by měl komplice.“

„Škoda že jsme nevěděli o té krvi na oblečení, když

jsme s ním ráno mluvili.“ Tóra se podívala na hodinky.

„Možná bych mu mohla zavolat.“ Vytočila číslo informací o telefonních stanicích a požádala o spojení s věznicí Litla Hraun. Dozorce, který měl právě službu, jí dovolil si s Hugim promluvit pod podmínkou, že rozhovor bude krátký.

Tóra několik minut netrpělivě čekala se sluchátkem u ucha a poslouchala elektronickou verzi sonáty Pro Elišku. Konečně se na druhém konci ozval Hugiho udýchaný hlas.

„Haló,“

„Ahoj, Hugi. Tady Tóra Gudmundsdóttir, viděli jsme se dneska ráno. Nebudu tě dlouho zdržovat. Potřebujeme se tě ještě zeptat na tu krev, kterou jsi měl na šatech. Jak to vysvětlíš?“

‚Jo tohle, do prdele,“ povzdechl si Hugi. „Vyptávala se mě na to policie. Nevím, jaký zkrvavený tričko mysleli, ale

já jsem jim tu krev na mým oblečení vysvětlil, stalo se to večer.“

Jak?“ zeptala se Tóra.

„Na tom mejdanu jsme si s Haraldem odskočili na záchod, šňupali jsme. Jemu se spustila krev z nosu, krvácel hrozně silně a vystříklo to taky na mě. Ten záchod byl mrňavej.“

„Nemůže to někdo potvrdit?“ napadlo Tóru.

„Nepamatoval si to nikdo z toho večírku, že jsi vyšel ze záchodu celý od krve?“

„No já jsem nebyl přímo celý od krve. A všichni tam byli úplně na plech a totálně mimo. Každopádně to nikdo nekomentoval. Asi jim to vůbec nedošlo.“

Do háje, pomyslela si Tóra. „A co to tričko potřísněné krví, co našli u tebe ve skříni, můžeš to nějak vysvětlit?“

„Nemám ani páru.“ Následovalo krátké ticho a potom Hugi dodal: ‚Já si myslím, že to tam nastrčili poldové. Já jsem Haralda nezabil a žádnou krev jsem tričkem neutíral.

Ani nevím, jestli je to vůbec moje tričko, možná patří někomu jinýmu. Nikdy mi ho neukázali.“

„Hugi, to jsou závažná obvinění. Mezi námi, já jsem přesvědčená, že policie by něco takového neudělala. Jestli mi nelžeš, musí existovat nějaké jiné vysvětlení.“ Po těchto slovech se Tóra s Hugim rozloučila a přetlumočila Matthiasovi obsah rozhovoru.

„No, může vysvětlit alespoň něco,“ poznamenal.

„Musíme se zeptat ostatních, kteří byli na tom večírku, jestli si pamatujou, že by Haraldovi tekla krev z nosu.“

„Ano,“ přisvědčila Tóra, ale v duchu pochybovala, že to k něčemu bude. „Ale i kdyby to vyšlo, zbývá vysvětlit to tričko ve skříni.“

Bing! ozvalo se z počítače a oba se současně podívali na obrazovku. „Máte novou zprávu,“ objevilo se v rámečku v pravém dolním rohu. Tóra popadla myš a klikla na malou ikonku obálky.

Objevil se e-mail, od Mala.

Kapitola devatenáctá

Čau, Haralde, ty mrtvolo!

Co se děje‘? Dostávám dopisy od nějakýho chlápka, co předstírá, že je od islandský policie, a taky od nějaký podělaný právničky (tady se Tóra při čtení neubránila roztrpčení, i když během své právnické kariéry už si musela vyslechnout bezpočet mnohem šťavnatějších nadávek).

Podle těch blbců jsi prý po smrti. Prosím tě napiš mi, tohle fakt není dvakrát příjemný.

Měj se,

Mal

„Rychle, dělejte!“ pobídl ji Matthias. „Odpovězte mu, dokud sedí u počítače.“

Tóra spěšně klikla na ikonku Odpovědět. „Co mu mám napsat?“ zaváhala, když vyťukala tradiční oslovení Ahoj Male.

„Cokoli, to je jedno,“ odbyl ji Matthias. To jí tedy pomohl!

A tak se Tóra rozhodla napsat:

Zpráva o Haraldově smrti je bohužel pravdivá.

Zavraždili ho, takže Ti už nikdy nenapíše. Já jsem ta podělaná právnička, která Ti psala nedávno. Haraldův počítač je zatím u mě. Pracuju pro Guntliebovy, mají velký zájem na tom, aby se vrah našel. Policie drží ve vazbě mladíka, který ten hrozný čin zřejmě nespáchal. Domnívám se, že bys nám mohl poskytnout určité informace, velmi by nám to pomohlo. Víš, co Harald našel, nebo si to alespoň myslel? A kdo je „ten debil“? Zmínil se o něm v posledním e-mailu, který ti odeslal. Bylo by skvělé, kdybys mi sdělil telefonní číslo, kde bych tě mohla zastihnout.

S pozdravem

Tóra

Matthias se jí díval přes rameno a sledoval, co píše.

Když dopis dopsala, stihla to v rekordním čase, máchl netrpělivě rukou a houkl: „Odešlete to, honem!“

Tóra mail odeslala a oba beze slova několik minut vyčkávali. Konečně se na obrazovce vynořilo oznámení o tom, že došel nový e-mail. Matthias s Tórou si vyměnili nedočkavé pohledy. Tóra zprávu otevřela a oba je čekalo stejně velké zklamání.

Vážená podělaná právničko, jdi se vycpat a Guntliebovy vem laskavě s sebou. Jste banda debilů. Radši bych chcípnul, než bych vám pomáhal.

S nenávistným pozdravem

Mal

Tóra pomalu vydechla. No tohle! Podívala se na Matthiase. ‚Je možné, že si jen dělá legraci?“

Matthias jí pohlédl do očí, nevěděl, jestli sama nežertuje. Rozhodl se, že ano. „To určitě, vsadím se, že nám pošle jiný dopis s hromadou smajlíků, které se budou hemžit po obrazovce. A bude tvrdit, že Guntliebovy miluje.“

Povzdychl si. „Do prčic, Harald evidentně před svými kamarády o rodičích nemluvil zrovna s láskou. Myslím, že toho mladíka můžeme odepsat.“

Tóra si také povzdychla. „Neplýtváme tady v tom případě časem? Můžeme například skočit do Pražírny a promluvit si s barmanem, který Halldórovi poskytl alibi.

Jestli má ovšem dneska šichtu. Musím vám dát za pravdu, jeho svědectví je trochu vachrlaté. A když zrovna nebude v práci, dáme si alespoň kafe.“

Matthiasovi se její návrh zamlouval a hned vyskočil ze židle. Tóra rychle odpojila výměnný disk, strčila si ho do kabelky a vypnula počítač.

V Pražírně bylo dost vylidněno, Tóra s Matthiasem si mohli vybrat stůl podle libosti. Posadili se ve spodní místnosti hned u baru. Zatímco Tóra měla plné ruce práce se svou péřovou bundou, jak se ji snažila navléknout na opěradlo židle, Matthias se pokoušel upoutat pozornost obsluhy. Byla to mladá číšnice. Všimla si ho, usmála se na něj a gestem naznačila, že se jim za okamžik bude věnovat.

Matthias se obrátil k Tóře. „Proč jste si nenechala ten kabát, který jste na sobě měla ráno?“ podivil se, když uviděl, jak se její bachratá bunda dme po obou stranách židle. Rukávy byly tak nacpané peřím, že po stranách trčely téměř v pravém úhlu.

„Byla mi zima,“ vysvětlila mu Tóra překvapeně. „Kabát si nechávám v kanceláři-do práce chodím v bundě a večer v ní zase odcházím. Vám se nelíbí?“

Matthiasovi se ve tváři zračil dost výmluvný výraz.

„Ale ano, je skvělá, tedy byla by, kdybyste pracovala jako měřička tloušťky ledu na jižním pólu.

Tóra zakoulela očima. „Vy jste ale snob!“ obvinila ho a usmála se na servírku, která se právě zjevila u jejich stolu.

„Co si dáte?“ zeptala se a usmála se na ně. Štíhlý pas jí obepínala černá zástěrka. V ruce držela dívka malý bloček, připravena zapsat si jejich objednávku.

„A, výborně,“ zaradovala se Tóra. ‚Já si dám dvojité presso.“ Obrátila se k Matthiasovi. „Vy si asi dáte čaj, nejlépe v šálku ze značkového porcelánu?“

„Cha, cha. Vážně vtipné!“ odsekl a objednal si totéž co Tóra.

„Takže dvě pressa,“ zopakovala dívka s úsměvem, aniž

si do bločku cokoli zapsala. „Budete si přát ještě něco?“

„Ano i ne,“ odpověděla Tóra. „Rádi bychom věděli, jestli má dnes službu Bjórn Jónssson. Potřebujeme s ním prohodit pár slov.“

„Bjóssi?“ opáčila dívka překvapeně. „Ale ano, právě dorazil.“ Pohlédla na hodiny na zdi. „Zrovna mu začíná směna. Mám pro něho dojít?“ Tóra přisvědčila a poděkovala. Dívka odkráčela, aby přivedla Bjóssiho a donesla kávu.

Matthias vrhl na Tóru rychlý pohled a věnoval jí líbezný úsměv. „Ta vaše bunda je moc hezká. Myslím to doopravdy.

Já jen, že je tak… obrovská.“

„Když jste flirtoval s Belou, tak vám to tolik nevadilo.

Je obrovská, je tak obrovská, že má dokonce vlastní gravitaci. V kancelář se k ní dokonce přichytávají svorky.

Měl byste si takovou pérovku pořídit. Jsou strašně pohodlné.“

„To by nešlo,“ zavrtěl hlavou Matthias a znovu se na Tóru usmál. „To byste musela v autě sedat na zadním sedadle, a to by bylo na nic. Je naprosto vyloučené, že by se na přední sedadla vešly dvě takovéhle bundy.“

Tady museli debatu o bundách přerušit, protože servírka jim právě přinesla kávu. Doprovázel ji mladý muž. Byl pohledný, vyznačoval se až ženským půvabem: tmavé vlasy byly střiženy do nezvykle upraveného účesu, líce měl jemné a bledé. „Dobrý den, vy jste se mnou chtěli mluvit?“ oslovil je libozvučným hlasem.

„Ano, vy jste Björn?“ zeptala se Tóra a vzala si od servírky šálek s kávou. Mladík přisvědčil a Tóra mu vysvětlila, kdo jsou a proč přicházejí. Připadalo jí, že je

zbytečné hocha mást žádostí, aby rozhovor probíhal v angličtině, a tak se bez okolků držela islandštiny. Matthias to nijak nekomentoval, jen usrkával kávu. „Chceme se vás zeptat na ten večer, kdy se stala ta vražda, a na Halldóra Kristinssona.“

Bjóssi vážně přikývl. ‚Jo, jasně, ale víte jistě, že s vámi smím mluvit? Neporuším tím žádné pravidlo?“ Tóra ho ujistila, že se nemá čeho obávat, a mladík spustil. „No, ten večer jsem tu pracoval, teda na směně nás bylo víc.“ Očima se rozhlédl kolem dokola po poloprázdném sále. „O

víkendech to tu vypadá jinak, bývá narváno.“

„A vy si pamatujete přímo na Halldóra?“ chtěla vědět Tóra a dbala přitom na to, aby její otázka nevyzněla pochybovačně.

„Dóriho? No jasně, co vás nemá!“ odpověděl Bjóssi sebejistě. ‚Já už ho znám, teda jen od vidění. Chodil sem často se svým kámošem, s tím cizincem, co ho zavraždili.

Nebylo možný si jich nevšimnout. Ten cizinec byl dost divný patron. Vždycky mi říkal Bár, což je prý německy Björn, medvěd. Čas od času se tu Dóri objevil sám, to si vždycky se mnou povídal na baru.“

„A povídal si s vámi zrovna ten večer?“ otázala se Tóra.

„Ne, tenkrát ne. Měl jsem šíleně moc práce, musel jsem se pořádně ohánět. Ale pozdravil jsem ho a pár slov jsme prohodili. Připadal mi naštvaný, a tak jsem se s ním dlouho nezdržoval.“

‚Jak víte tak přesně, v kolik hodin přišel?“ chtěla vědět Tóra. „Podle toho, co říkáte, jste asi sotva měl čas sledovat, kdo vchází, ani jste k tomu neměl důvod.“

‚Jo tohle!“ odpověděl Bjóssi. „On si otevřel účet, když

přišel, aby nemusel platit pokaždé, když si objednal další drink. Vždycky si píšeme, kdy zákazníkovi začínáme psát drinky na účet a kdy zaplatil.“ Bjóssi obdařil Tóru spikleneckým úsměvem. „Bylo od něj rozumný, že si toho večera otevřel účet, protože toho nevypil zrovna málo. Jinak by se mu kreditka od samého projíždění čtečkou roztavila.“

„Chápu,“ přikývla Tóra. „Ale jste si jistý, že tu seděl a popíjel celou tu dobu až do dvou v noci, kdy přišli jeho přátelé? Nemohl si někam odskočit, aniž byste si toho všiml?“

Bjóssi se nejprve rozmyslel a teprve pak odpověděl: „Podívejte se, já samozřejmě nemůžu odpřisáhnout, že tu byl úplně celou tu dobu. Myslel jsem, že jsem si tím jistý, taky jsem to řekl policii, ale když o tom tak přemýšlím, možná jsem se jen dohadoval podle toho, kolik si toho za tu dobu objednal na baru. A neobjednával si jen u mě, to dá rozum. Možná že si někdo jiný objednal na jeho účet, to já nevím.“ Máchl kolem sebe rukama. „Ale tohle není moc velký podnik a já jsem vážně přesvědčený, že bych si všiml, kdyby odešel. Teda aspoň si to myslím.“

Tóru už nenapadalo nic, na co by se mohla barmana v souvislosti s oním večerem ještě zeptat. Zdálo se, že ve

svých odpovědích trochu plave, a v jejích očích kleslo Halldórovo alibi dost na ceně. Poděkovala Bjóssimu a podala mu svoji vizitku pro případ, že by si ještě na něco vzpomněl, i když s tím moc nepočítala. Otočila se k Matthiasovi a ke svému šálku kávy, která mezitím téměř vychladla. Mezi doušky Matthiasovi vyprávěla, co jí barman pověděl. Oba dopili a Tóra si uvědomila, že je čas jít domů.

Zaplatili a bez dalšího otálení vyšli ven.

Blížila se pátá hodina a doprava ve městě byla stále ještě klidná. Ulice byly téměř liduprázdné, však také bylo chladno a lezavo. Na ulicích bylo vidět jen pár chodců.

Všichni spěchali a nezdržovali se rozhlížením kolem sebe nebo zíráním do výloh. Tóra se rozhodla, že už do kanceláře nepůjde, že se raději nechá odvézt rovnou do garáží a pojede domů. Zavolala Bele, aby jí oznámila, že se v práci objeví až

druhý den ráno, a zjistila, jestli se v době její nepřítomnosti přihodilo něco, co musí vyřídit osobně.

„Haló,“ ozvalo se opět ve sluchátku, ani slovo o tom, kam se dotyčný dovolal či s kým mluví.

„Belo,“ řekla Tóra a snažila se, aby její hlas nezněl naštvaně. „Tady Tóra. Dneska už do práce nepřijdu. Ale zítra dorazím už v osm.“

„Hm,“ odpověděla Bela mnohoznačně.

„Mám tam nějaké vzkazy?“

„Jak to mám vědět?“ opáčila Bela.

Jak? No, přepadl mě záchvat nenapravitelného optimizmu, a tak mě napadlo, že jako sekretářka a recepční naší kanceláře jsi třeba lidem, kteří mě sháněli, nějakým nedopatřením nabídla, aby mi nechali vzkaz. Ale to je samozřejmě úplně scestná představa.“

Na druhém konci drátu se rozhostilo krátké ticho a Tóře se dokonce zdálo, že Belu slyší, jak šeptem počítá do deseti.

Je pět hodin, dneska už s váma mluvit nemusím. Skončila mi směna.“ Bela práskla telefonem.

Tóra nevěřícně zírala na svůj mobil a pak se zeptala, spíš sama sebe než Matthiase: „Co když je Bela a Mal jedna a tatáž osoba?“

„Cože?“ Matthias právě zastavoval u garáží.

„Nic, toho si nevšímejte,“ uklidnila ho Tóra a rozepnula si bezpečnostní pás. „Co vlastně děláte po večerech?“

„Tak různě,“ pokrčil Matthias rameny. „Zajdu si do restaurace, někdy se zdržím v nějakém baru v centru, párkrát jsem se zachoval jako správný turista a zaskočil na prohlídku muzea a podobně.“

Tóře se ho zželelo, jistě byl dost osamělý. „Zítra je pátek, děti budou u svého otce. O víkendu vás pozvu na večeři. Co tomu říkáte?“

Matthias se usmál. „Zní to skvěle, pokud mě ovšem nepozvete na rybu. Ještě jedno rybí jídlo a narostou mi žábry.“

„Ale ne, myslela jsem na nějaké pořádné domácí jídlo.

Můžeme si třeba objednat pizzu,“ zažertovala Tóra a vystoupila z auta. Doufala, že Matthias odjede, než stačí dojít k vypůjčenému autu. Jestli mu její bunda připadala nevkusná, pak ho při pohledu na její vozítko trefí šlak. Její přání ale nebylo vyslyšeno. Matthias čekal, než Tóra nasedne do svého auta. Když odemkla dveře u řidiče, slyšela, jak za ní něco volá. Ohlédla se a viděla, že si stáhl okénko a natahuje se ven.

„Teď si ze mě ale utahujete!“ křikl hlasitě. „Tohle je vaše auto?“

Tóra se jeho smíchem nenechala znervóznit a raději na něj zavolala: „Chcete si ho snad se mnou vyměnit?“

Matthias zavrtěl hlavou a zatáhl okénko. Když odjížděl, zajíkal se smíchy. Nebo se to Tóře alespoň zdálo.

Předchozího večera Tóra domluvila, že Sóley půjde ze školy ke své kamarádce. Cestou se tam stavila, aby dceru vyzvedla. Poděkovala kamarádčině mamince, mladé sympatické ženě, za prokázanou laskavost, ale ta jí jen odpověděla, že nemá zač děkovat. Prý je pro ni snazší hlídat dvě děti, protože se alespoň vzájemně zabaví. Tóra ale znovu poděkovala a prohlásila, že její ochoty určitě ještě někdy zneužije. Nakonec dodala, že doufá, že jí prokázanou službu bude někdy moct oplatit. Nejspíš to ale bude, až

začne slunko vycházet na západě.

Doma v předsíni byla hlava na hlavě: Gylfi měl na návštěvě kamarády, kteří byli právě na odchodu. Na podlaze se bez ladu a skladu válely bundy, tenisky a odřené batohy, které sloužily jako školní tašky. Jejich majitelé, tři puberťáci samá ruka samá noha, které Tóra dobře znala, a jedna dívka, kterou už tak dobře neznala, sbírali jeden přes druhého ze země svršky a hledali boty do páru.

„Nazdar,“ pozdravila Tóra přátelsky a po složitém manévrování se protáhla kolem nich. Její syn stál ve dveřích předsíně a celé to hemžení sledoval. Byl stejně zkroušený jako ráno.

„Psali jste úkoly?“ zeptala se Tóra, ač dobře věděla, že něco takového je zcela nemyslitelné. Děti v tomhle věku se nescházejí, aby se učily. Toho, kdo by něco takového navrhl, by parta bez milostí vyloučila. Jako rodič měla ale v popisu práce trousit podobné trapné poznámky.

„Hra, ani ne,“ odpověděl Patti, Gylfiho dlouholetý nejlepší kamarád. Byl to fajn kluk. Vyznačoval se hlavně tím, že byl kdykoli schopný říct, kolik měsíců, dnů a hodin zbývá, než mu dají řidičák. Tóra jeho údaje několikrát zkontrolovala a většinou se až na nepatrné odchylky trefil.

Pak se Tóra usmála na dívku, ale tajen stydlivě sklopila oči. Tóra si ani za nic nemohla vybavit, jak se jmenuje. V

poslední době ji u nich doma vídala čím dál tím častěji.

Gylfi rychle dospíval, třeba je do té dívky zamilovaný a

možná spolu dokonce už chodí? Byla moc hezká, ale ve srovnání s Gylfim a jeho kamarády drobná jako panenka.

Sóley se mezitím už vyzula z bot, svlékla si bundu a všechno hezky uklidila. Pak si pohledem změřila Gylfiho partu, dala si ruce v bok a káravým hlasem se zeptala: „Doufám, že jste neskákali v posteli? To se nesmí, mohli byste zničit matraci!“

Její bratr zrudl hanbou a zařval: „Proč musím zrovna já mít tak uhozenou famílii? Obě jste nemožný!“ S těmi slovy se vyřítil pryč a pak bylo slyšet jen třískání dveří. Jeho kamarádi nevěděli, kam s očima, a všeobecný mumraj, jak se všichni snažili honem dostat pryč, ještě zhoustl.

Jako poslední odcházel Patti. „Nashle!“ rozloučil se a zavřel za ostatními. Ještě než se ale zaklaply, něco se mu rozleželo v hlavě. Strčil hlavu do dveří a oznámil: „Nejste zdaleka tak uhozený jako moje rodina. Gylfi je jen v poslední době nějakej naštvanej.“

Tóra se na něj usmála a poděkovala mu. Oceňovala, že snažil být zdvořilý, i když by jeho projev potřeboval zkulturnit.

„Tak, zlato,“ oslovila dceru, „pustíme se do večeře?“

Dívenka svědomitě přikývla a odvlekla jednu z nákupních tašek do kuchyně.

K večeři měli lasagne. Tóra je koupila už hotové. K

tomu přikusovali indický chleba nan, protože Tóra si ho v krámu spletla s bagetou plněnou česnekovým máslem. Po

jídle si šla dcera hrát do pokojíku a syn uklízel nádobí.

Očividně litoval, že mu ujely nervy a že se tak nelichotivě vyjádřil o duševních schopnostech své matky a sestry, ale omluvu ze sebe nevymáčkl. Tóra dělala jakoby nic a doufala, že to vzala za správný konec. Snad se jí nakonec sám svěří s tím, co ho trápí.

Byla ochotná ho kdykoli vyslechnout a věřila, že mu to dala dostatečně najevo. Opatrně ho políbila na tvář a poděkovala za pomoc s nádobím. Za odměnu dostala nemotornou pusu. Pak se Gylfi taky zavřel ve svém pokoji.

Tóra měla najednou čas sama pro sebe. Rozhodla se, že si projde dokumenty, které si zkopírovala z Haraldova počítače. Došla si pro laptop a uvelebila se na pohovce v obýváku. Prohlédla si několik fotografií z kuchyně, které zobrazovaly Haralda při vaření, a také záběry z operace jazyka. Ty byly datovány 17. září. Jednu po druhé je otevřela a zvětšila jejich části, ze kterých se případně dalo něco vypozorovat. Fotografie jí pak nepřipadaly tak odporné. Zobrazovaly především Haraldovu ústní dutinu a samotný zákrok, ale za Haraldovou čelistí se často rýsovalo leccos zajímavého. Operace zjevně proběhla u někoho doma, o tom nebylo pochyb. Okolí fotografie zachycovaly jen útržkovitě, ale bylo jasné, že v lékařské či zubařské ordinaci pořízeny nebyly. Byl na nich vidět konferenční stolek, do posledního centimetru pokrytý poloprázdnými či prázdnými sklenicemi, plechovkami od piva a jinými

odpadky. Celému zátiší pak vévodil velký přetékající popelník. Ani tato fotografie očividně nevznikla v Haraldově bytě. Tenhle byt nebyl zdaleka tak vkusně zařízený a panoval v něm mnohem větší nepořádek než v Haraldově moderní domácnosti zářící čistotou. Na jiné fotografii byla vidět část těla toho, kdo Haraldovi jazyk řezal nebo přitom alespoň asistoval. Nebylo jasné, zdaje to muž

nebo žena. Dotyčný měl na sobě světle hnědé tričko s jakýmsi nápisem. Tóře se nepodařilo ho přečíst, tričko bylo příliš zmačkané. Rozluštila jen číslo „100“ a část slova „…liko…“. Na prvních dvou fotkách operace ještě nezačala, ale na třetím snímku už byl řez hotový; Haraldovi crčela koutky úst krev a bylo vidět čísi ruku potřísněnou krví.

Nebylo pochyb, že když do jazyka řízli, krev stříkala všude kolem. Pokud jazyk krvácí stejně jako běžná poranění hlavy, musel jí Harald ztratit spoustu. Tóra si ruku lépe prohlédla a jednu část zvětšila. Zdálo se jí, že vidí nezřetelné tetování.

Ukázalo se, že hádala správně, na ruce se dalo rozeznat slovo „crap“. žádné obrázky ani ornamenty, prostě jenom „crap“. Nic dalšího ze záběrů operace nevypozorovala.

Fotografie z kuchyně Tóru zaujaly, protože byly datovány těsně před vraždou. Uvedený čas odpovídal době, o které Hugi prohlásil, že tehdy se Harald s nikým nestýkal a kamarádům nevolal. Tóra si čas ověřila v informacích o uložených dokumentech: fotografie byly pořízeny ve středu, tři dny předtím, než Haralda zavraždili. Tóra si oba snímky

dobře prohlédla. Byly na nich vidět něčí ruce, jak čile pracují: na jedné fotografii míchaly salát a na druhé krájely chleba. Mezi oběma rukama byl ovšem do očí bijící rozdíl, musely patřit dvěma různým lidem. Jedny byly poseté tetováním, byla na nich například vidět pěticípá hvězda a zamračený smajlík s růžky. Ty patřily zcela jistě Haraldovi.

Druhé ruce byly mnohem menší, patřily ženě se štíhlými prsty a krátkými pěstěnými nehty. Tóra si jednu fotografii zvětšila, na prsteníčku byl vidět jednoduchý prsten zdobený zřejmě diamantem nebo jiným bílým drahokamem. Prsten se nevyznačoval žádným zvláštním designem, nebyl ničím pozoruhodný, ale možná by stálo za to ukázat ho Hugimu a zjistit, jestli ho pozná.

Jedna věc Tóře vrtala hlavou. Zarazilo ji to, už když

poprvé vstoupila do Haraldova bytu. Šlo o ten německý časopis Bunte, který ležel na záchodě. Bylo nad slunce jasnější, že Harald ženské časopisy nečetl. Musel ho tam tedy nechat nějaký Němec, přesněji řečeno Němka. Na titulní straně se culil Tom Cruise s partnerkou, důvodem byl údajně očekávaný přírůstek do rodiny. Pokud Tóru paměť neklamala, slavný pár oznámil těhotenství na podzim.

Navštívil snad tehdy Haralda někdo z Německa? že by se kvůli té návštěvě přestal stýkat se svými kamarády? Tóra se rozhodla zavolat Matthiasovi. Zvedl to po třetím zazvonění.

„Kde jste? Neruším vás?“ vyhrkla, když v pozadí zaslechla šum hovoru.

„Ale ne,“ odpověděl Matthias a bylo zřejmé, že mluví s plnou pusou. Polkl. Jsem v restauraci, dal jsem si maso. Co se děje? Stavíte se tu a dáte si se mnou dezert?“

„Co? Ne, děkuju.“ Tóra si uvědomila, že by za Matthiasem jela moc ráda. Lákalo ji hezky se obléct, vyjít si do restaurace a pít ze sklenic, které pak nemusí mýt. „Zítra je škola a já musím dohlédnout na to, aby děti neponocovaly. Volám jen proto, abych se vás zeptala, jestli máte číslo Haraldovy uklízečky. Mám podezření, že u něj někdo těsně před vraždou byl, dokonce tam možná i spal.

Podle všeho to asi byla nějaká Němka.“

„Ale ano, mám to číslo někde uložené v telefonu. Mám jí zavolat? Už jsem s ní mluvil, ta paní mluví obstojně anglicky. Tak to asi bude nejjednodušší. Vás nezná, ale mě si bude pamatovat, proplácel jsem jí poslední účet.“

Tóra souhlasila a Matthias slíbil, že se jí hned ozve.

Mezitím stačila poručit dceři, aby šla spát, a když Matthias opět volal, měla právě plné ruce práce, čistila Sóley zuby.

Tóra si položila mobilní telefon na rameno a přidržovala ho bradou, aby mohla současně hovořit a věnovat se péči o chrup svého potomka.

„Poslyšte, ta ženská říká, že někdo spal v posteli v pokoji pro hosty. A prý našla něco v koupelně, žiletku najedno použití. Bylo to takové to dámské holítko, takže vaše domněnka byla asi správná.“

„Řekla to policii?“ zeptala se Tóra. „Ne, myslela si, že to není důležité, když Haralda nezavraždili u něj doma.

Navíc se mi svěřila, že tam Harald míval hosty často, a to celou partu. Většinou se s nimi bavil a popíjel, ale s touhle návštěvou prý ne. ‚Je možné, že měl německou přítelkyni?“

„Která by za ním letěla přes oceán a pak spala v pokoji pro hosty? To sotva. Navíc jsem o žádné německé přítelkyni nikdy nic neslyšel.“

„No, taky je možné, že se pohádali.“ Tóra se zamyslela.

„Anebo to nebyla přítelkyně, ale nějaká kamarádka nebo příbuzná. Třeba jeho sestra?“

Matthias chvíli mlčel. Jestli je to tak, pak bychom to, myslím, měli nechat být.“

„Zbláznil jste se?“ vykřikla Tóra. „Proč, proboha?“

„Neměla to v poslední době lehké. Zavraždili jí bratra a navíc prochází osobní krizí, týká se to její budoucnosti.“

Jakou krizí?“ vyzvídala Tóra.

Je vynikající cellistka a ráda by studovala hudbu. Její otec ale chce, aby se zapsala na ekonomii a převzala rodinnou banku. Nikdo jiný jim nezbyl. Ani kdyby Harald zůstal naživu, nepřicházel by jako šéf banky v úvahu. O

svém studiu se ale s otcem hádala už před Haraldovou vraždou.“

„Nosí šperky?“ zeptala se Tóra. Ruce na fotkách by klidně mohly patřit cellistce, měly obzvlášť krátké a upravené nehty.

„Ne, to rozhodně ne. Na to ona není,“ odpověděl Matthias. „Nerada se fintí.“

„A co jeden decentní prstýnek s diamantem?“

Nejdřív panovalo krátké ticho a pak Matthias připustil: „Ale ano, to máte pravdu. Jak to víte?“

Tóra mu popsala fotografie z počítače. Než se rozloučili, slíbil Matthias, že si rozmyslí, jestli by se s tou dívkou měli spojit.

„Esačí o uch?“ zamumlala Sóley s pusou plnou napěněné zubní pasty. Během rozhovoru trpělivě držela a nechala maminku, aby jí drhla chrup, aspoň tak bude jisté, že se jí zlý zubní skřítek Karius, co dětem nosí kazy, dneska vyhne. Tóra ji uložila do postýlky a četla jí pohádku, dokud se jí nezačala klížit víčka. Pak políbila dřímající dítě na čelo, zhasla v pokoji světlo a přivřela dveře. Potom se vrátila k počítači.

Další dvě hodiny procházela Haraldovy dokumenty v marné snaze najít něco, co by jim mohlo být k užitku.

Nakonec to vzdala a počítač vypnula. Rozhodla se, že si vleze do postele a začte se do Kladiva na čarodějnice. Na Matthiasovu radu si vzala Haraldův výtisk s sebou domů.

Určitě to bude zajímavé.

Když knihu otevřela, vypadl z ní složený list papíru.

# # #

„Mlč,“ zasyčela Marta Mist. „Když se pořádně nesoustředíme, nepovede se to.“

„Mlč sama!“ odsekl Andri naštvaně. „Můžu mluvit, kdy chci.“

Bríet se zdálo, že Marta Mist skřípe zuby, ale jistá si nebyla, bylo tam totiž šero. Jediné světlo se linulo od čajových svíček, které rozmístili po místnosti. Marta si povzdychla. „Přestaňte remcat, radši se do toho dáme.“

Trochu se posunula, aby našla pohodlnou polohu. Seděli se zkříženýma nohama v malém kruhu na podlaze.

‚Jo, dělejte,“ pobídl je Dóri a promnul si oči. „Chci jít brzo spát a nemám náladu donekonečna plýtvat časem na tyhle kraviny.“

„Kraviny“ opakovala Marta Mist. Bylo jasné, že se stále zlobí. „Myslela jsem, že jsme se rozhodli společně. že do toho chceme jít všichni. Nebo jsem někomu špatně rozuměla?“

Dóri zasténal. „Ne, nepřekrucuj to, co říkám. Pojďme to dokončit.“

‚Je to tu úplně jiné než u Haralda,“ ozval se Brjánn, který doposud spíš mlčel. „A není to jen tím bytem.“

Rozhlédl se kolem sebe. „Chybí tu Harald. Nevím, jestli to bez něj vůbec půjde.“

Andri se nenechal poznámkou o bytě vyvést z míry. „S

tím, že tu Harald chybí, nic nenaděláme.“ Natáhl se pro popelník. „Jakže se ta baba jmenuje?“

„Tóra Gudmundsdóttir,“ odpověděla Bríet. „Právnička.“

„Tak dobrý,“ řekl Andri. Jdem na to, jo?“ Rozhlédl se po ostatních. Všichni kývali hlavou nebo krčili rameny na znamení souhlasu. „Kdo chce začít?“

Bríet pohlédla na Martu Mist. „Začni ty,“ požádala ji a pokusila se zmírnit její špatnou náladu. Jsi v tom z nás nejlepší. Je důležitý, aby se to udělalo pořádně.“

Marta Mist nechala chválu svých schopností bez komentáře. Dívala se z jednoho na druhého. „Všichni víte, že nám ta ženská může pořádně zavařit, jestli do toho začne šťourat. Měli jsme z pekla štěstí, že se policajti tak sekli.“

„My si to uvědomujeme,“ odpověděl Brjánn za všechny. „Stopro.“

„Dobře,“ přikývla Marta Mist. Položila si ruce na stehna. „Prosím o naprosté ticho.“ Nikdo nic neříkal.

Natáhla se pro tlustý arch papíru, který ležel uprostřed kruhu, a mističku s nachovou tekutinou. Položila papír před sebe na podlahu a misku postavila vedle něj. Pak jí Bríet s vážnou tváří podala jídelní hůlku. Marta Mist ji namočila do husté tekutiny a pomalými tahy namalovala na list dva znaky. Zavřela oči a uhrančivým hlasem tiše odříkávala: „Chceš-li, aby se tvůj nepřítel před tebou třásl…“

9. září 2005

Kapitola dvacátá

Tóra se od knihy nedokázala odtrhnout, četla dlouho do noci, a když se ráno probudila, byla celá rozlámaná a nevyspalá. Drahnou dobu studovala list papíru, který z knihy vypadl. Objevila na něm ručně psaný seznam všelijakých slov a letopočtů. Usoudila, že je na papír načmáral Harald, protože na první straně byla kniha označena jeho jménem; navíc byla část té čmáranice v němčině. Harald si poznámky psal dost ledabyle, a proto si Tóra nebyla vůbec jistá, jestli všechna slova rozluštila správně. Po dlouhém úsilí se jí podařilo přečíst toto:

1485 Malleus. Vypadalo to, že Harald letopočet mnohokrát přepisoval, a navíc výsledný údaj dvakrát podtrhnul. Pod tím stálo J. A. 1550???, ale tahle poznámka byla přeškrtnutá. Vedle ní zřejmě stála dvě navzájem propletená L a za nimi následovalo Loricatus Lupus. Pod tím bylo napsáno cosi německy. Tóra si to vyložila jako: Kde? Kde? Starý kříž??? Celou půlku listu pak zabral jakýsi přehled jednotlivých bodů. Šlo o různé letopočty a místní jména. Body byly navzájem propojeny šipkami. Z jejich

uspořádání Tóra uhodla, že se jedná o jakousi přibližnou mapu. Jeden bod byl označen jako Innsbruck, 1485, nad ním stálo Kiel, 1486 a ještě výš Roskilde. U názvu dánského města stály hned dva letopočty: 1486, mrtev a 1505, odpustky. Nad těmito třemi body byly načrtnuté ještě dva další. U vrchního z nich bylo napsáno Hólar 1535, tento vpisek byl ale stejně jako spojovací čára s bodem pod ním přeškrtnutý. Spodní bod byl označený jako Skálholt.

Doprovázely ho dva letopočty, 1505 a 1675. Od pozdějšího letopočtu vedlo množství šipek a za všemi stál otazník.

Kousek od nich bylo opět napsáno Starý kříž???. Jinou propiskou tam pak bylo připojeno slovo Gastbuch a těsně za ním byl buď namalovaný malý křížek, nebo písmeno T.

Kniha hostů? Kniha hostů kříže? Jestli ji ještě její znalost němčiny neklamala, tak pod tím stálo: komín, ohniště!!!

Třetí znamení!!! Nakonec Tóra marného luštění poznámek nechala a raději se začetla do samotné knihy.

Četba Kladiva na čarodějnice měla k zábavě daleko, ale obsah byl natolik znepokojivý, že se od ní Tóra nemohla odtrhnout. Celou ji ale nepřečetla. První a druhá část byly příliš absurdní na to, aby je Tóra dokázala beze zbytku pochopit. Páteří knihy byla řada otázek a výroků o čarodějnictví v úvodu všech kapitol a článků. Za nimi vždy následovala odpověď či výklad výroku pomocí bizarních náboženských argumentů. O těch se dalo říct jen to, že byly zcela postavené na hlavu.

Stejně absurdní byly příběhy o praktikách čarodějů a čarodějnic a popisy všech jejich kejklů. Jako by disponovali neomezenými magickými schopnostmi, dokázali mimo jiné přivolat bouřku, kdykoli se jim zachtělo, uměli létat, proměňovat muže v býky a jiná zvířata, seslat na muže impotenci a způsobovat, že se pohlavní úd zdánlivě oddělil od těla. Notná část textu padla na argumentaci, je-li oddělení údu zrakovou šalbou, nebo je skutečné. Tóra z knihy nepochopila, co si o tom vlastně myslí samotní autoři.

Čarodějové museli projít rozličnými iniciačními obřady, aby zmíněné schopnosti získali, například vařili nebo jedli děti, případně obojí, a také obcovali se samotným Luciferem. O

psychologii toho Tóra moc nevěděla, ale bylo jí jasné, že autory knihy pekelně sužoval celibát, ke kterému se jako řeholníci zavázali. Z líčení žen totiž čišela silná zahořklost.

Jeden popis za druhým čpěl tak silným odporem k ženskému pokolení, že toho měla Tóra brzy plné zuby. Zlovolnou a ďábelskou přirozenost žen autoři zdůvodňovali zcela nesmyslnými argumenty, mimo jiné tím, že Adamovo žebro, ze kterého Bůh stvořil první ženu, bylo zahnuté dovnitř, prý bylo nad slunce jasnější, že něco takového muselo mít dalekosáhlé důsledky. Kdyby byl Stvořitel použil stehenní kost, byly by ženy podle autorů knihy dokonalé. Všechny tyto důvody měly čtenáře přesvědčit, že ženy představují pro ďábla snazší kořist, a proto prý je většina kacířů ženského pohlaví. Ani chudina nevyšla z výkladu se ctí, chudáci byli

údajně větší lháři než boháči. Chudé ženy to tenkrát asi neměly zrovna lehké. Tóra si to vlastně ani nedokázala představit.

Nejvíce ji ale zaujala třetí, poslední část knihy. Probírala právní aspekty vyšetřování čarodějnictví a procesů s provinilci. Autoři mimo jiné naváděli čtenáře k tomu, aby obviněným namluvili, že si přiznáním zachrání život, což

Tóře jako právničce připadalo zvlášť odporné. Následně nabízeli tři různé způsoby, jak se z tohoto slibu vyvléknout, aniž by člověk musel uznat, že ho porušil. Dále tu byl popis zatýkání obviněných. Autoři kladli čtenářům na srdce, aby dbali najedno: čarodějnice a čarodějníci se cestou do vězení nesmějí dotknout nohama země. Měli je tam prý přepravit na káře. Při došlápnutí na zem mohl ďábel čarodějnicím údajně vlít sílu, díky níž by pak byly schopny obvinění popírat až donekonečna. Při příchodu do vězení se čarodějnice měly prohledat, mívaly prý totiž často při sobě předměty zhotovené z údů batolat, které jim dodávaly zvláštní moc. Dále autoři navrhovali, aby se čarodějnicím oholily vlasy, neboť v nich prý mohly dětské údy skrývat.

Následovala polemika, má-li se jim holit také ohanbí.

Prezentovaly se tu metody, jak ztížit obviněným obhajobu, autoři například radili, aby obhájce dostal výpovědi svědků na dvou listech, přičemž samotná svědectví stála na jednom listu, zatímco jména svědků na druhém, takže se nedalo uhodnout, komu která výpověď patří. To pochopitelně

platilo pouze v těch případech, kdy se obviněný směl s výpověďmi svědků seznámit. To ovšem nebylo povoleno vždy a text sáhodlouze vysvětloval, kdy je takové povolení namístě a kdy ne. Svědčit v těchto procesech mohl kdokoli na rozdíl od ostatních soudních kauz, kde se lidé s poskvrněnou pověstí nepovažovali za důvěryhodné.

Kniha také vysvětlovala, jak postupovat při mučení, v jakých časových odstupech se obvinění mají tortuře podrobovat a jak se má pravidelně zjišťovat, jestli obviněný může na skřipci plakat za přítomnosti soudce. Pláč byl totiž

možnou známkou toho, že je vězeň nevinný. Autoři ovšem neopomněli čtenáře varovat, že ženy pláč často pouze předstírají a využívají k tomu sliny. Chudákům, které napínali na skřipci, měly patrně vhrknout slzy do očí hned, jakmile soudce se svým doprovodem vstoupil do místnosti a nařídil jim, aby se rozplakali. Tóra si pomyslela, že autoři neměli všech pět pohromadě. Pokud obvinění plakali v nepřítomnosti soudce, v celách, na skřipci a podobně –, nebylo jim to nic platné, takový pláč se v potaz nebral.

Cílem celého procesu bylo vynutit přiznání. O příkladech vymyšlených doznání se Tóra dočetla v prvních dvou částech knihy. Autoři je uváděli na důkaz toho, jak jsou čarodějnice podlé. Všem, kdo knihu četli a měli špetku zdravého rozumu, muselo být jasné, že všechna ta přiznání jsou postavená na hlavu, že si je obžaloba vynutila mučením

a že je obvinění bezesporu odrecitovali jen proto, aby se katům zavděčili a ukončili své trápení.

Ráno se Tóra posadila v posteli. Očima zabloudila k nočnímu stolku, kde ta zpropadená kniha ležela. Snažila se rozveselit soustředěním na jediný pozitivní poznatek, který jí četba přinesla, totiž že lidstvo od přelomu patnáctého a šestnáctého století zaznamenalo zřejmý pokrok. Vyhrabala se z postele a zamířila do sprchy. Cestou zaklepala na dveře synova pokoje, aby ho vzbudila. Při snídani se všichni míjeli jako vždycky, její dcera byla jediná, kdo si našel čas na to, aby se posadil a v klidu posnídal. Na cestě k autu Tóra dětem připomněla, že večer mají jet k otci. Nikdy se jim k němu moc nechtělo, ale když se vrátily domů, byli vždycky rády, že mohly s tátou nějaký čas pobýt. Pokud ovšem nemusely jezdit na koni.

Když Tóra děti rozvezla do škol, pospíšila si do kanceláře. Vzala s sebou ručně popsaný list papíru z Haraldovy knihy, chtěla ho ukázat Matthiasovi. V práci ještě nikdo nebyl, však také do devíti hodin, kdy oficiálně otvírali, zbývala celá půlhodina. Tóra měla dost času, aby si uvařila kávu a pročetla došlou poštu. Konečně mohla zjistit, co se děje s ostatními kauzami, když všechen její čas teď padl na tenhle podivný případ.

Bríet dorazila do školy na přednášku, která začínala ve čtvrt na devět. Na chodbě ji zastavil vedoucí katedry Gunnar Gestvík. Po rozhovoru s ním se místo do učebny vyřítila na

schody a zapálila si. Potřebovala se uklidnit, a navíc musela obvolat ostatní a podělit se s nimi o to, co jí Gestvík řekl.

Dlouze potáhla z tenké mentolové cigarety. Marta Mist tvrdila, že tyhle cigarety jsou k ničemu, prý jsou moc slabé.

Dokonce Bríet poradila, že až se jí příště někdo zeptá, jestli kouří, může prý s čistým svědomím odpovědět, že ne. Sama Marta Mist kouřila marlborky. Když Bríet vyhledávala v telefonu Martino číslo, zadoufala, že kamarádka má zásobu kuřiva, věděla, že to bez cigaret nezvládne.

„Haló,“ vyhrkla Bríet nedočkavě, jakmile Marta telefon zvedla. „Tady Bríet.“

„Proboha proč voláš tak brzo?“ Martin hlas zněl chraplavě, bylo zřejmé, že ji Bríet probudila.

„Musíš přijít sem do školy. Gestvík se zbláznil a prohlašuje, že nás všechny vyháže, jestli neuděláme přesně to, co nám nařídí.“

„Co je to za pitomost?“ Z Martina hlasu bylo znát, že se už stačila probrat.

„Musíme zavolat ostatním a říct jim, ať sem dorazí. Já se teda ze školy vyhodit nenechám. Táta by mě hnal, a ještě ke všemu by mi banka zamítla žádost o další studentskou půjčku.“

„Hele, klídek,“ skočila jí Marta Mist do řeči. Jak nás asi Gestvík hodlá nechat vyhodit? Nevím, jak ty, ale já mám známky v pohodě.“

„Vyhrožuje, že si bude stěžovat u vedení katedry.

Nabonzuje nás, že bereme drogy, a prý na nás má i další věci. Stačí to na to, aby vyhodili mě a Brjánna, a stejně by se prý postaral i o tebe a Andriho. Musíme ho poslechnout. Já nechci riskovat,“ brebentila rozčileně Bríet. Co to jenom s Martou Mist je? Copak prostě nemůže udělat, co se jí řekne?

„Co máme teda podle Gestvíka udělat?“ Bríetino rozrušení Martu nakazilo.

„Chce, abychom si promluvili s nějakými právníky, co dělají pro Haraldovy rodiče. Prý se s námi chtějí setkat a Gestvíkovi moc záleží na tom, abychom spolupracovali.

Povídal, že není tak hloupý, aby si myslel, že jim povíme celou pravdu, ale že je mu to fuk. Jen si s nimi musíme promluvit.“ Bríet si šlukla z cigarety a hned zase kouř vyfoukla. Zdálo se jí, že v pozadí slyší, jak se někdo Marty ptá, co se děje.

„Dobře, dobře,“ souhlasila Marta Mist. „Co ostatní? Už

jsi jim volala?“

„Ne, musíš mi pomoct. Chci to skoncovat co nejdřív.

Pojďme se sejít v deset a vyřídit to. Mám potom ještě seminář.“

‚Já to řeknu Dórimu. Ty zavolej Andrimu a Brjánnovi.

Sejdeme se u univerzitního knihkupectví.“ S těmito slovy Marta Mist bez dalšího hovor utnula.

Bríet naštvaně zírala na telefon. Jasně že u Marty byl Dóri. Takže ona nebude volat vůbec nikomu a jako obvykle

nechá Bríet, aby se o všechno postarala. Kdyby se bývala nabídla, že zavolá Andrimu nebo Brjánnovi, bylo by to spravedlivé. Vztekle típla cigaretu o schody a vstala.

Vyrazila směrem ke knihkupectví a přitom si prohlížela v mobilu seznam a hledala Brjánnovo číslo.

Gunnar Gestvík sledoval oknem své kanceláře v budově Arnagardur, jak Bríet odchází. Fajn, pomyslel si, našel jsem jejich slabé místo. Když před chvílí na dívku pouštěl hrůzu, měl co dělat, aby ho neopustila odvaha. Nic na tu partu neměl, kromě vlastního přesvědčení, že jedou v drogách a bůhví v čem ještě. Když se nabídl, že s nimi Tóře a Matthiasovi zařídí schůzku, trochu to přehnal. Tihle studenti dosud žádné jeho rady nerespektovali a neměl velkou šanci, že najednou změní názor. Proto se rozhodl, že jim pohrozí, tomu určitě rozumět budou. Jak se ukázalo, hádal správně.

Tahle partička mu odjakživa lezla na nervy.

Nejnesnesitelnější ze všech byl Harald, ale ani ostatní nebyli o moc lepší. Jediný rozdíl mezi nimi a Haraldem byl ten, že si ještě nestačili zohavit obličej a tělo. Gestvíkovým zbožným přáním bylo vyexpedovat ten póvl, který si říkal spolek zájemců o historii, z budovy fakulty. Proto si všechny členy spolku proklepnul a k svému úžasu zjistil, že někteří z nich jsou vynikající studenti.

Gestvík spustil záclonu a zvedl sluchátko telefonu. Na stole před ním ležela vizitka té právnicky. Má-li najít dokument, který Harald ukradl, musí si ji i toho Němčoura

předcházet. UKRADL. Gestvík nemohl vystát, že musí hrát tuhle komedii: předstírat, že toho nesympatického kluka měl rád, a mluvit o něm s úctou. Byl to prachsprostý zloděj a dělal sobě i jiným jen samou ostudu. Gestvík telefon zase odložil. Musí se nejdřív trochu uklidnit, v tomhle rozpoložení té ženské volat nemůže. Bude zhluboka dýchat a myslet na něco jiného. Například na grant Erasmus. žádost už dorazila a bylo docela pravděpodobné, že jim ty peníze přiklepnou. Konečně se uklidnil. Zvedl opět sluchátko a vytočil číslo, které stálo na vizitce.

„Dobrý den, paní Gudmundsdóttir. Tady Gunnar Gestvík,“ představil se co nejzdvořileji. „Volám kvůli těm Haraldovým kamarádům. Chtěli jste se s nimi setkat, že?“

Kapitola dvacátá první

Tak otrávenou bandu Tóra neviděla od té doby, kdy její syn oslavil šestnáctiny. Jenže lidé, kteří teď před ní a Matthiasem seděli, byli o celých deset let starší. Všichni až

na vysokou zrzku se zhrouceně rozvalovali jako pytle brambor. Vypadali, že na pohovku žuchli přímo ze vzduchu.

Upřeně si zírali na prsty u nohou. Ráno Tóře zavolal Gunnar Gestvík, takže se mohla konečně domluvit s Bríet a zorganizovat tohle setkání. Nezdálo se, že je z toho Bríet kdovíjak nadšená, ale nakonec neochotně souhlasila, že kamarády svolá a že se s Tórou a Matthiasem sejdou v jedenáct hodin. Vymínila si ale, že to musí být někde, kde se smí kouřit. Takové místo ale aby pohledal. Tóra nakonec navrhla, že by se mohli sejít v Haraldově bytě. To Bríet naštvalo úplně stejně jako celá ta schůzka. Z krátkého rozhovoru s ní ale Tóra pochopila, že i kdyby partičku pozvala třeba do Paříže, stejně by byli nakrknutí. Matthias byl ale s místem schůzky nadmíru spokojený. Měl za to, že

by mohlo Haraldovy kumpány alespoň trochu vyvést z míry a zvýšit tak pravděpodobnost, že jim vyklopí pravdu.

Zatímco na slavný spolek čekali, využila Tóra příležitosti a ukázala Matthiasovi rukou popsaný lístek z brožovaného vydání Kladiva na čarodějnice. Chvíli ho společně studovali, ale k žádnému kloudnému závěru se nedobrali, kromě toho, že poznámka Innsbruck, 1485

zjevně odkazovala na Kramerův příjezd do města a patrně na staré dopisy, které Haralda tak nadchly. Tóra si byla téměř jistá, že zkratka J. A. odkazuje na Jóna Arasona, posledního islandského katolického biskupa před reformací.

Letopočet 1550 pak označoval rok jeho popravy. Nebylo jí ovšem jasné, proč ho Harald přeškrtnul. Nenapadlo je nic lepšího, než že si dělal poznámky o tom, kudy se drahocenná kniha pohybovala. Kniha hostů kříže Matthiasovi nic neříkala. Pokud věděl, žádnou knihu hostů v Haraldově bytě nenašli, a ani policie nic takového při domovní prohlídce nezabavila. Z dalších úvah o smyslu čmáranic na papíře je vyrušilo drnčení zvonku.

Haraldovi kamarádi se usadili v obýváku, sesedli si těsně k sobě na obě pohovky a Tóra s Matthiasem zabrali křesla proti nim. Tóra někde vyštrachala pár popelníků a vzduch v místnosti vmžiku zahltil cigaretový kouř.

„Co po nás vlastně chcete?“ vybafla zrzavá dívka, Marta Mist. Její přátelé se na ni podívali s úlevou, že se někdo sám

od sebe postavil do čela skupiny a upoutal tak pozornost na sebe. Všichni dál pilně popotahovali z cigaret.

Jen si s vámi chceme promluvit o Haraldovi,“ vysvětlila jim Tóra. Jak víte, snažili jsme se s vámi už několikrát spojit, ale vy jste se s námi moc bavit nechtěli.“

Tóřina odpověď na Martu Mist neudělala nijak zvláštní dojem. „Máme dost učení ve škole a musíme se starat o jiné věci, než se vykecávat s lidmi, které jsme v životě neviděli.

Nikdo nás nemůže nutit, abychom s vámi mluvili. Všichni jsme už všechno řekli policii.“

„Ano, to je pravda,“ připustila Tóra. Snažila se nedat najevo, jak jí ta dívka a vlastně celá ta povedená partička jde na nervy. Jsme vám velmi vděčni, že jste si našli čas a přišli za námi. Slibujeme, že vás nezdržíme dlouho. Jak jistě víte, pracujeme pro Haraldovy německé příbuzné. Prošetřujeme jeho vraždu. Vyrozuměli jsme, že právě vy jste se s ním stýkali nejčastěji ze všech.“

„No, to teda nevím. Trávili jsme s ním sice hodně času, ale pochopitelně nemáme ani páru o tom, co dělal, když s námi nebyl,“ odpověděla Marta Mist. Bríet souhlasně pokyvovala hlavou a tvářila se přitom smrtelně vážně.

Mladíci jen klopili oči a nic neříkali.

„Vy mluvíte, jako byste všichni byli jeden člověk,“

poznamenal Matthias. „My jsme vyzpovídali Hugiho Tórissona, všichni jste ho pochopitelně znali. A podle něho jsi s Haraldem trávil nejvíc času ty, Halldóre. Prý jsi mu

pomáhal s překlady a tak podobně.“ Matthias se obrátil na Dóriho, který se na pohovce lepil k Martě Mist. Je to tak?“

Dóri k němu vzhlédl. „No, jo, scházeli jsme se často.

Harald nerozuměl islandským textům, dokumentům a podobně, tak jsem mu s tím pomáhal. Byli jsme kámoši.“

Pokrčil rameny, aby zdůraznil, že jejich přátelství nijak nevybočovalo z normálu.

„S Hugim jste taky docela dobří kamarádi, že?“ zeptala se Tóra.

„Jo, známe se od dětství,“ odpověděl Dóri a sklopil oči.

Bleskovým pohybem ruky si shrnul olinu do obličeje, aby se Tóře a Matthiasovi nemusel dívat do očí.

„Pak ti jistě záleží na tom, abychom přesně zjistili, co se vlastně stalo. Jednoho kamaráda ti zavraždili a druhého podezírají z vraždy. Člověk by si myslel, že budeš ochotný udělat cokoliv, abys nám pomohl. Nebo se pletu?“ Matthias se na Dóriho usmál, ale ten se na něj zdráhal pohlédnout.

Podíval se proto na jeho kamarády. „A co vy, o vás platí pochopitelně totéž, ne?“

Celá parta dala najevo, že souhlasí, všichni buď nezřetelně zabrumlali ‚Jo“, nebo aspoň pokývali hlavou.

„Dobře.“ Matthias se plácl po stehně. „Pak už nám tedy nic neschází. Ovšem kromě toho, kde vlastně začneme.“

Pohlédl na Tóru. „Tóro, nechám to na vás?“

Tóra se usmála a obrátila se ke skupince. „Co takhle kdybyste nám vyprávěli o tom, kde jste se s Haraldem

seznámili a jak ten váš čarodějnický spolek vlastně fungoval? Nám připadá nesmírně podivný.“

Všichni obrátili zrak k Martě Mist a doufali, že se ujme slova. Ta ale strčila loktem do Dóriho, aby pochopil, že otázka patří jemu. Tóře se šťouchnutí zdálo zbytečně silné.

Dóri se zašklebil, ale přece jen odpověděl. Jak jsme se seznámili? Já jsem se s Haraldem setkal poprvé vloni, představil nás Hugi. Ti dva se poznali v jednom baru ve městě. Připadal mi zábavný, jiný než ostatní, Hugimu taky.

Od té doby jsme se začali normálně vídat jako kámoši.

Chodili jsme do restaurací, barů, na koncerty a tak. Jednou se nás Harald zeptal, jestli by se nám nechtělo vstoupit do spolku, který se chystá založit. Řekli jsme, že jo. A tak jsme se seznámili s ostatníma.“

Na jeho vyprávění navázala Marta Mist. „Mě do spolku přivedla Bríet. Seznámila se s Haraldem ve škole a chtěla, abych do toho šla s ní, byla na to zvědavá.“ Bríet dychtivě pokyvovala hlavou na souhlas.

„A co vy?“ obrátila se Tóra na Andriho a Brjánna, kteří seděli vedle sebe a bafali z cigaret.

„My?“ opáčil Andri otupěle. Přitom zapomněl vyfouknout kouř a zakuckal se.

„Ano,“ přisvědčila Tóra. „Vy dva.“ Ukázala na oba chlapce prstem, aby nebylo pochyb, koho tím myslí.

Slova se ujal Brjánn. ‚Já studuju historii a do spolku jsem se dostal stejně jako Bríet. Začal jsem se trochu bavit s

Haraldem a on mi nabídl, abych se k nim přidal. Přibral jsem taky Andriho, aby byla nějaká sranda.“ Zmíněný Andri se jen připitoměle usmál.

„A co jste vlastně v tom vašem spolku dělali, smím-li se zeptat? Z toho, co nám pověděl Hugi, jsme vyrozuměli, že jste především chlastali, ovšem pod záminkou studia čarodějnictví,“ popíchl je Matthias.

Všichni tři mládenci se vesele ušklíbli, jen Marta Mist se zatvářila mrzutě a uraženě prohlásila: „Chlastali? My jsme nechlastali, studovali jsme magii a historické čarodějnické praktiky. Náhodou to není tak hloupý obor, jak by se mohlo zdát, je to opravdu zajímavé. A jestli jsme si po schůzce občas dali pár skleniček, to s tím přece nijak nesouvisí. Hugi jen kecá jako vždycky. Nikdy pořádně nepochopil, o co ve spolku kráčí.“ Marta se zaklonila, opřela se o pohovku a ruce založila na prsou. Tvářila se ale dál kysele. Rozzlobeně zírala na Matthiase a Tóru. „Vy pochopitelně nemáte ani páru, o co nám jde, stejně jako ostatní. Určitě si myslíte, že jsme usekávali slepicím hlavy a propichovali jehlicemi hadrové panenky.“

„Nechcete nás tedy zasvětit do skutečné podstaty magie?“ vyzval ji Matthias.

Marta Mist zaúpěla. ‚Já vám tu nebudu dělat žádný přednášky. Stačí, když pochopíte, že magie není nic jiného než pokusy, pomocí nichž se lidé snaží netradičním způsobem ovlivnit vlastní život. Tedy alespoň moderní lidi

ho považujou za netradiční, svého času to bylo zcela běžné.

Jde především o to, že se lidi pokoušejí nejrůznějšími skutky zvrátit chod událostí ve svůj prospěch, někdy na úkor ostatních, jindy ne. Já si myslím, že když člověk podstoupí to, co je nutné k provedení kouzla, udělá zároveň krok k dosažení určitého cíle, a díky tomu se na něj lépe soustředí a má větší šanci, že ho dosáhne.“

„Můžete nám uvést nějaké příklady takového cíle?“

požádala ji Tóra.

„Třeba tak můžete získat něčí lásku nebo dosáhnout úspěchu, léčit nemoci, způsobit újmu vašemu nepříteli.

Možné je prakticky všechno. Většina starých kouzel se přirozeně pojí k základním potřebám člověka, život tehdy nebyl tak pestrý a složitý jako dneska.“

Po přečtení Kladiva na čarodějnice si Tóra dovolila s dívkou nesouhlasit. Podle ní byla obhajoba obviněného v právním systému, který byl zaujatý a měnil pravidla hry podle toho, jak se to obžalobě hodilo do krámu, složitá až

dost. „A co se na ta kouzla používá?“ zeptala se, a aby Martu popíchla, dodala ještě: „Kromě bezhlavých slepic a hadrových panenek.“

„Jak vtipné!“ poznamenala Marta Mist, ale na tváři se jí neobjevil ani náznak úsměvu. „Na Islandu to byly hlavně magické znaky. Ale aby se kouzlo podařilo, často bylo potřeba udělat víc, než je jen někam vyrýt nebo namalovat.

Magické znaky jsou známé i jinde v Evropě a i tam platí totéž, co u nás, namalovat znak často nestačilo.“

„A co bylo tedy ještě potřeba udělat?“ zeptal se Matthias.

„Pronést magickou formuli, obstarat si zvířecí kosti, lidské kosti, vlas čisté panny. Tak něco. Nic vážného,“

odpověděla Marta Mist chladně.

‚Jo, a někdy i části mrtvého těla,“ skočila jí Bríet do řeči. Do skupiny jako když uhodí blesk. Bríet zrudla a hned zmlkla.

„Nepovídejte?“ ozval se Matthias s předstíraným úžasem. „Jako třeba? Ruce? Vlasy?“ Udělal ve výčtu malou pauzu. „Nebo že by oči?“

Nikdo nic neříkal, až Marta Mist se odvážila promluvit.

„Já jsem nikdy o žádném kouzlu, ke kterému by byly potřeba oči, nečetla. Snad jen zvířecí.“

„A co vy ostatní? Vy takové kouzlo znáte?“ vyptával se Matthias.

Všichni mlčeli jako zařezaní, jen vrtěli hlavou. „Ne-e,“

zakoktal Brjánn.

„A co prsty?“ zeptala se nedočkavě Tóra. „Cedi jste někdy o kouzlu, ke kterému jsou třeba prsty? Nebo jste ho snad sami provedli?“

„Ne.“ Dóriho hlas zněl rozhodně. Dokonce si odhrnul vlasy z obličeje, aby se mohl Tóře a Matthiasovi podívat do očí a dát tak najevo, že si za svou odpovědí stojí. „Tak aby

bylo jasno: my jsme žádná kouzla s částmi lidského těla neprováděli. Je mi jasné, co tu chcete naznačit, ale to je absurdní. My jsme Haralda nezabili, to můžete okamžitě vyloučit. Policie si prověřila, co jsme v tu dobu dělali, a nechala si všechny naše výpovědi potvrdit.“ Dóri se předklonil a z jednoho z balíčků na stole vylovil cigaretu.

Zapálil si, mocně potáhl a kouř pomalu vyfoukl.

„Takže ho zabil Hugi?“ zeptala se Tóra. „To nám tím chceš říct?“

„Ne, já nechci říct vůbec nic. Vy mě neposloucháte,“

bránil se Dóri a v jeho hlase bylo znát rozčilení. Předklonil se ještě víc, jako by chtěl něco dodat, ale Marta Mist mu nastavila paži a zatlačila ho zpátky do pohovky.

Ujala se slova a hovořila mnohem vyrovnaněji než

Halldór. „Nevím, kdo vás učil logice, ale to, že my jsme Haralda nezabili, ještě neznamená, že ho zabil Hugi. Dóri jen prohlásil, že my jsme Haralda nezabili. Tečka.“ Teď přišla řada na Martu Mist, aby se zabořila do opěradla pohovky. Uloupila cigaretu, kterou Dóri držel mezi prsty, šlukla si a zase mu ji vrátila. Z Bríetina výrazu čišela podrážděnost; tahle očividné známka důvěrného přátelství jí bůhvíproč lezla na nervy.

„Hugi ho nezabil. On takový není,“ zamumlal Dóri zlostně. Odstrčil Martě Mist ruku a natáhl se nad stůl, aby odklepl popel z cigarety.

„A co ty? Ty takový jsi? Jestli si dobře vzpomínám, nemáš tak solidní alibi jako tvoji přátelé.“ Matthias Dóriho sledoval a čekal, jak bude reagovat.

A nemusel čekat dlouho. Dórimu se hlas zastřel vztekem. Jakmile spustil, poposedl si na okraj pohovky a natáhl se tak blízko k Matthiasovi, jak jen mohl, aniž by přitom spadl na zem. „Harald byl můj kamarád. Můj dobrej kamarád. Udělal pro mě spoustu věcí a já zase pro něj.

Nikdy bych ho nezabil. Nikdy. Jste ještě mnohem víc vedle než policajti a nemáte nejmenší ponětí, co tu vlastně kecáte.“ Dóri přitom na Matthiase mířil žhoucí cigaretou, aby dodal svým slovům váhu.

„Co jsi pro něj vlastně dělal? Ještě něco kromě překládání dokumentů?“ vložila se do rozhovoru spěšně Tóra.

Dóri odlepil pohled od Matthiase a stejně urputně teď zíral na Tóru. Otevřel ústa, jako by se chystal něco říct, ale pak si to rozmyslel. Šluknul si, típl cigaretu a pak se zase usadil zpátky na své místo na pohovce.

Brjánn se ujal úlohy smírčího soudce. „Hele, mně je jasný, o co vám jde: Haralda někdo oddělal, a když to nebyl Hugi, kdo to teda byl? Ale fakt si ušetříte čas a energii, když

nám prostě uvěříte, že mluvíme pravdu. Nikdo z nás Haralda nezabil. Neměli jsme k tomu žádný důvod: byla s ním sranda, pořád něco vymýšlel, byl hrozně pohostinný a byl to náš dobrý kámoš. Bez něj vlastně náš spolek za nic nestojí.

Navíc jsme ho ani zabít nemohli, nebyli jsme nikde blízko místa vraždy a může nám to dosvědčit spousta svědků.“

Vzápětí se k němu přidal Andri, student posledního ročníku chemie. Měl vodnaté oči a Tóra by nic nedala za to, že je něčím sjetý. „To je pravda. Harald byl fakt třída, nikdo z nás by se ho nikdy nechtěl zbavit. Někdy sice býval odměřený a podivínský, ale když na to přišlo, byl hrozně fajn kluk.“

„Jak dojemné,“ poznamenal Matthias ironicky. „Chtěl bych vědět jedno: vy všichni kromě Halldóra jste byli na tom večírku. Vzpomínáte si, že Hugi a Harald se společně zamkli na záchodě a vyšli odtamtud s krvavými skvrnami na oblečení?“

Všichni až na Halldóra svorně zavrtěli hlavou.

„Oblečení si tam nikdo nevšímal,“ řekl na vysvětlenou Andri a pokrčil rameny. ‚Je docela možný, že se to stalo, ale já si to v žádným případě nepamatuju.“ Ostatní tři souhlasně pokývali hlavou.

Všichni chvíli seděli mlčky. Haraldovi kamarádi postupně típali cigarety a někteří si zapalovali nové. Ticho nakonec prolomil Matthias. „Takže vy nevíte, kdo Haralda zabil?“

Skupinka jednohlasně a rozhodně zahlaholila: „Ne.“

‚A částmi těl, kupříkladu prsty, jste při těch vašich kejklích nikdy nemanipulovali?“ pokračoval Matthias.

„Ne,“ ozvalo se, ale už ne tak jednomyslně.

„Říká vám něco tenhle magický znak?“ Matthias hodil na stůl kresbu znaku, který měl Harald vyřezaný do hrudi.

Jedním hlasem: „Ne.“

„Byli byste přesvědčivější, kdybyste se na ten nákres alespoň podívali,“ popíchl je Matthias s ironií v hlase.

Všichni ale na papír jen mrkli, nic víc.

„Policajti nám ten znak ukázali. Je nám úplně jasný, kam tím míříte,“ prohlásila Marta Mist. Nedbale položila ruku Dórimu na stehno.

„Dobře, chápu. Ale můžete nám aspoň říct, kam se poděly všechny ty peníze, které Harald krátce před svou smrtí převezl na Island?“ nevzdával se Matthias.

„Ne, o tom nic nevíme,“ odpověděla Marta Mist. „Byli jsme Haraldovi kámoši, ne jeho daňoví poradci.“

„Koupil si něco nebo mluvil o tom, že si něco chce koupit?“ zeptala se Tóra a obrátila se přitom na Bríet. Zdálo se jí, že ta nejspíš ze všech řekne pravdu.

„On si pořád něco kupoval,“ odvětila Bríet a zabloudila očima k Martě Mist a Dórimu. Když si všimla její ruky na jeho stehně, otočila se zpátky k Tóře a dodala: „Když už ne pro sebe, tak aspoň Dórimu. Byli si hodně blízcí.“ Přitom se jedovatě usmála.

Tóra zaznamenala, že se Dóri zarděl. „Co ti kupoval a proč?“

Dóri se rozpačitě zavrtěl na pohovce. „Ne že by mi přímo něco kupoval. Tu a tam mi něco daroval z vděčnosti za to, že jsem mu pomáhal.“

Jako třeba co?“ nedala se odbýt Tóra.

Dóri se začervenal ještě víc. „Tak, různě.“ Shrnul si vlasy zase do očí.

Matthias se opět plácl do stehna, tentokrát rozhodněji.

„Tak, mládeži. Mám nápad. Marto Mist, Bríet, Brjánne a Andri, vy, jak tvrdíte, nic nevíte, a mně se zdá, že z vás žádná kloudná pomoc nekouká. Co kdybyste šli domů, jistě se musíte učit, nebo máte možná přednášku nebo nějakou jinou neodkladnou práci, a my s Tórou si tady v klidu promluvíme s Dórim? Co říkáte? Určitě se přitom budete cítit uvolněněji.“

„Co to má znamenat?“ vykřikla Marta Mist. „Dóri neví o nic víc než my ostatní.“ Otočila se k Dórimu. „Nemusíš tu zůstávat. Půjdeme všichni spolu.“

Dóri zprvu nic neříkal, ale pak jí odstrčil ruku ze stehna a pokrčil rameny. „Tak jo.“

„Tak jo? Jak to, že jo? Ty s náma nepůjdeš?“ znejistěla Marta Mist.

„Ne, já to chci jednou provždy vyřídit. Zůstanu tady,“

odpověděl Dóri.

Martě Mist zbrunátněl obličej zlostí, ale pak se opanovala a dělala, jakoby nic. Než vstala, naklonila se k Dórimu a něco mu pošeptala. Dóri nepřítomně pokýval

hlavou. Tóra sledovala, jak Marta Mist letmo líbá Dóriho na vlasy, a Bríet předstírá, že to nevidí. Andri a Brjánn si ničeho nevšimli, rychle zamáčkli cigarety a zvedli se z pohovky. Očividně se jim ulevilo.

Kapitola dvacátá druhá

Matthias skupinu vyprovodil ke dveřím. Tóra zatím čekala s Dórim v moderně zařízeném obýváku, kde je obklopovaly hrůzy minulosti. Tóře bylo mladíka líto, zjevně by nejraději byl někde úplně jinde. Tahle situace jí svým způsobem připomněla jejího vlastního syna: mladého muže, ve kterém se odehrává jakýsi vnitřní zápas, a přitom není jasné, oč vlastně bojuje.

Jistě všichni víte, že nám nejde o nic jiného než o pravdu o té vraždě. Nepaseme po nějakých vylomeninách, které máte možná na svědomí,“ ujistila ho, aby prolomila ticho a uvolnila stísněnou atmosféru v místnosti. „Vlastně s tebou v hlavním bodě celé té kauzy souhlasíme. Taky si myslíme, že Hugi je nevinný nebo že je jeho obvinění přinejmenším přitažené za vlasy.“

Dóri se na ni ani nepodíval. „Já nevěřím, že ho Hugi oddělal,“ pronesl tiše. „To celý je prostě kravina.“

Je vidět, že máš svého kamaráda rád,“ poznamenala Tóra. Jestli mu chceš pomoct, bude ze všeho nejlepší, když

nám nebudeš nic tajit. Pamatuj si, že my jsme jeho poslední záchrana.“

„Hm,“ zahučel Dóri, ale ani v nejmenším nenaznačil, jestli jim hodlá v pátrání pomáhat, nebo ne.

Matthias se vrátil a svalil se do křesla. Chvilku Dóriho zadumaně sledoval. „To je dost podivná partička, ti vaši kamarádi. Když děvčata odcházela, málem to vypadalo, že si vjedou do vlasů.“

Dóri pokrčil rameny. „Poslední dobou jsou holky nějaký nabručený.“

„Aha. No, tak se do toho dáme, ne?“

„Pro mě za mě,“ odtušil Dóri. „Klidně se ptejte a já se pokusím odpovědět.“ Natáhl se pro cigaretu a zapálil si.

Tóra si všimla, že se mu třesou ruce.

„Dobře, kamaráde,“ pronesl Matthias otcovským hlasem. „Zajímá nás celá řada otázek a ty nám docela určitě můžeš pomoct. Za prvé jsou to všechny ty peníze, které Harald utratil, a za druhé jeho historické bádání, s tím jsi mu trochu pomáhal. Co nám můžeš říct o těch penězích?“

„O penězích? O těch jsem nic nevěděl, jestli si to snad myslíte. Člověk ale nemusel být génius, aby pochopil, že Harald byl v pěkným balíku.“ Dóri ukázal kolem sebe a pak pokrčil rameny. „V takových bejvácích bydlí jen málo študáků, jestli vůbec nějaký. Taky nejezdil žádnou kraksnou a často jedl v restauracích. Na tenhle životní styl jsme my ostatní bohužel prachy neměli.“

„Takže do těch restaurací chodil sám?“ zeptala se Tóra.

„Protože vy všichni jste byli chudí studentíci?“

Dórimu byla otázka očividně nepříjemná. ‚Jo, občas.“

Potáhl z cigarety. „Někdy jsem šel s ním. Čas od času mě pozval.“

„Takže tě vzal s sebou a účet zaplatil sám, je to tak?“

ujistil se Matthias a Dóri přikývl. „A co ještě za tebe platil?“

Dóriho přepadl náhlý záchvat zájmu o popelník. Sklopil oči a upřeně zíral na skleněnou misku, jako by právě v ní mohl najít odpověď na Matthiasovu otázku. „No, tak různě.“

„To není žádná odpověď,“ namítla klidně Tóra. ‚Jen nám to pověz. Nejsme tu proto, abychom tebe nebo Haralda soudili.“

Po krátkém mlčení se Dóri přiznal: „Platil za mě všechno možný. Nájem, učebnice, oblečení, taxíky. Matroš.

Vlastně úplně všechno.“

„Proč?“ zeptal se Matthias.

Dóri pokrčil rameny. „Harald říkal, že jednou ty prachy má a sám rozhoduje, co s nima udělá. Nechtěl si odpírat to, na co měl chuť, jen proto, že jeho kámoši byli švorc. Mně to bylo vrcholně trapný, ale neměl jsem ani floka a s Haraldem byla taková sranda! Všechno s ním bylo tak nějak v pohodě.

Snažil jsem se mu to oplatit, pomáhal jsem mu s těma překladama a tak.“

„Co to znamená, a tak?“ naléhal Matthias.

„Nic.“ Dóri zrudnul ještě víc. „Nebylo v tom nic sexuálního, jestli náhodou narážíte na tohle. Ani já, ani Harald jsme na to nebyli a nejsme. Holky nám úplně stačily.“

Tóra s Matthiasem si vyměnili pohledy. To, co Harald s Dórim podle jeho vyprávění utrácel, byly ve srovnání se zmizelou finanční částkou jen drobné. „Víš o nějaké velké investici, pro kterou se Harald rozhodl krátce před vraždou?“ dotázal se Matthias.

Dóri k nim vzhlédl. Z výrazu jeho tváře se nedalo vyčíst nic jiného, než že říká pravdu. „Ne, o tom nic nevím. O

ničem takovém se nezmiňoval. I když ten týden předtím jsem se s ním vídal jen málo, on měl pořád něco na práci a já jsem se snažil dohnat ve škole, co jsem zameškal.“

„Nemáš ponětí, čím se v těch dnech zabýval a proč se s tebou nemohl vídat?“ vložila se do rozhovoru Tóra.

„Ne, několikrát jsem si s ním telefonoval, ale on zrovna neměl náladu něco podniknout. Proč, to nevím.“

„Takže jsi ho několik dní předtím, než ho zavraždili, vůbec neviděl?“ ujišťoval se Matthias.

„Ne, jen jsem s ním mluvil po telefonu.“

„Nepřipadalo ti to zvláštní? Nebo to bylo u něj normální, že se tě takhle několik dní stranil?“ zajímal se Matthias.

Dóri se zamyslel. „Tehdy jsem o tom moc nepřemýšlel, ale když to říkáte, tak to normální nebylo. Aspoň se to nikdy

předtím nestalo, jestli si dobře vzpomínám. Zeptal jsem se ho, co se děje, ale on jen řekl, že potřebuje být nějakou dobu sám. Ale zdálo se, že je v pohodě, na žádný problém to nevypadalo.“

„Nezlobil ses proto na něj?“ napadlo Tóru. Mladíkovi přece muselo připadat neobvyklé takhle na několik dní přijít bez vysvětlení o kamaráda, zvlášť když se předtím stýkali tak často.

„Ne, to teda nezlobil. Měl jsem taky dost práce ve škole.

Navíc jsem si nabral směny v nemocnici. Měl jsem dost svých vlastních problémů.“

„Pracuješ v Zemské nemocnici ve Fossvogu, že ano?“

ujišťovala se Tóra. Dóri přikývl. Jak to stíháš, pracovat v nemocnici, studovat medicínu, a ještě se po večerech tolik bavit?“

Dóri pokrčil rameny. „To není práce na plný úvazek, ani zdaleka ne. Občas za někoho vezmu náhradní směnu, to je všechno. Pracuju tam vždycky v létě a pak mi volají během roku, když mají nějakou krizovku. Někdo jim třeba onemocní, nebo z nějakýho jinýho důvodu nemůže přijít do práce. No a pokud jde o studium, tak tomu se věnuju dost systematicky. Učení mi vždycky šlo samo, nevím proč.“

„Co v té nemocnici děláš?“ vyptával se Matthias.

„Různý věci. Pracuju jako asistent na chirurgii. Vlastně jsem jen sanitář, mám na starosti čištění nástrojů po operacích, úklid sálu a tak podobně. Nic zvláštního.“

Matthias si ho pátravě prohlížel. „Co tam uklízíte? Ptám se jen z čiré zvědavosti, o nemocnicích vůbec nic nevím.“

„Tak, různě,“ odpověděl Dóri a natáhl se pro krabičku cigaret. „Různý krámy a tak.“

„Aha,“ hlesl Matthias. „Mimochodem, jak se jmenuje tvůj nadřízený nebo někdo, s kým si o té tvé práci můžeme popovídat, zvlášť o tom, co jste dělal toho večera, kdy Haralda zavraždili?“

Dóri si okusoval kůžičku nehtu na levé ruce a zjevně váhal, jestli má vůbec odpovědět, a pokud ano, tak co jim má říct. „Gunnur Helgadóttir,“ zamumlal nakonec nakvašeně. Je to vrchní sestra na chirurgii.“

Ještě jedna otázka,“ vyhrkla Tóra, zatímco si zapisovala jméno vrchní sestry. „Kdo rozřízl Haraldovi jazyk? Byl jsi to ty, že ano?“

Dóri přestal zápasit se zapalovačem, kterým se snažil zapálit cigaretu, a vrhl na ni vyděšený pohled. „Proč se ptáte? Copak na tom záleží?“

„Chci to vědět. Harald si fotky z té operace uložil do počítače, je na nich vidět, že to někdo provedl u sebe doma.

Dá se předpokládat, že to byl někdo, koho Harald znal. O tu operaci se nejedná, jenom chci vědět, kdo to byl.“

Dóri váhavě klouzal pohledem z jednoho na druhého.

Tóra hádala, že uvažuje, jestli je na takovou operaci potřeba nějaké povolení nebo jestli dokonce není nezákonná. Chvíli

si hryzal dolní ret, ale nakonec promluvil. „Ne, já jsem to nebyl.“

„Můžu si prohlédnout tvoje ruce?“ požádala ho Tóra s úsměvem. Vzpomněla si, co jim o Dórim řekl Hugi, jak litoval tetování, kterým si dal ozdobit ruku.

„Proč?“ chtěl vědět Dóri a opřel se o polštář pohovky, aby od nich seděl co nejdál.

Jenom tak,“ prohlásil Matthias a poposedl si na samý okraj křesla. Neměl nejmenší tušení, kam tím Tóra směřuje.

„Buď prostě hodný chlapec a vyhrň si před tou paní rukávy.“

Dórimu už docela potemněl obličej. Matthias se v křesle posunul ještě blíž dopředu a Dóri na pohovce zacouval ještě dál. Najednou ho odvaha opustila. S rozezleným výrazem si vyhrnul rukávy. „Tak co?“ zasupěl naštvaně a napřáhl ruce před sebe. Tóra natáhla krk a usmála se. „Crap?“ zeptala se a dívala se přitom na tetování na Dóriho pravé ruce těsně nad zápěstím. „Jo, no a co?“ odsekl Dóri a rukávy si zase shrnul. „Nic, jen že je to zvláštní,“ poznamenala Tóra. Ten, kdo Haraldovi rozřízl jazyk, měl úplně stejné tetování.“

Usmála se na Dóriho a prstem ukázala na jeho pravý rukáv.

„O co jde?“

„O nic,“ odsekl Dóri zatvrzele. Prsty si pročísnul vlasy a pevně zavřel oči. „No dobře, udělal jsem mu to já. Byli jsme u Hugiho. Harald u mě neskutečně dlouho žadonil, abych se toho ujal, a nakonec mi nezbylo nic jinýho než s tím

souhlasit. Nástroje jsem si vypůjčil v nemocnici a šlohnul jsem tam anestetika. Nikdo si toho nevšiml. Hugi mi přitom pomáhal. Byla to dost řezničina. Ale výsledek stylový.“

No, přijde na to, pomyslela si Tóra. „Mám dojem, že v nemocnici by nebyli moc nadšení, kdyby se rozneslo, že jsi kradl léky. Je to tak?“

„No jasně že ne. Proto ani trochu nestojím o to, abyste to někde rozhlašovali,“ odpověděl Dóri. „Navíc si myslím, že by to většina lidí nepochopila, a nechci, aby si o mně mysleli, že jsem nějakej cvok.“

Matthias potřásl hlavou, ale pak se najednou rozhodl změnit téma. „Chci se tě na něco zeptat, možná se ti to bude zdát zvláštní, ale třeba ne: patrně se v těchhle věcech dost vyznáš.“ Na moment se zarazil, pohlédl Dórimu do očí, a pak opět pokračoval. „Víš něco o tom, že by Harald prováděl nějaké sexuální praktiky, při kterých se zúží dýchací cesty, aby se zvýšila rozkoš?“

Dóri zrudl jako rak. „O tom s váma mluvit nechci,“

prohlásil úsečně.

„Pročpak ne?“ zeptal se Matthias. „Co když právě tohle bylo příčinou Haraldovy smrti?“

Dóri vyťukával nohama pravidelný rytmus o vyleštěné parkety a kolena mu přitom poskakovala nahoru a dolů.

„Takhle neumřel,“ oznámil přidušeným hlasem.

„Co o tom víš?“ vložila se Tóra do řeči.

Rytmus Dóriho nohou se výrazně zrychlil. Mladík ze sebe nevydal ani hlásku a ani Tóra s Matthiasem nic neříkali, jen ho upřeně pozorovali a čekali. Nakonec to Dóri vzdal, zhluboka se nadechl a spustil. „To s tím ksakru vůbec nesouvisí, ale ať je teda po vašem. Věděl jsem, že to Harald občas dělá.“

Jak jsi to věděl?“ zeptal se Matthias přísně.

Dóriho nohy se zastavily. „Prostě mi to řekl. Navrhl mi, abych to taky zkusil.“ Dóri zmlknul a sklouzl pohledem z Matthiase na Tóru.“

„A tys to udělal?“ zeptala se.

„Ne!“ odpověděl Dóri rázně a Tóra mu věřila. „Udělal jsem možná spoustu různých kravin, ale tohle je to nejúchylnější, co jsem kdy viděl.“

„Viděl?“ vyjekl Matthias.

Dórimu se zase nahrnula krev do tváře. „Ne že bych to přímo viděl, to jsem se jenom přeřekl. Spíš jsem se k tomu nachomýtl.“ Sklopil oči k podlaze. „Bylo to někdy na podzim. Vytuhnul jsem tady na pohovce po jednom šíleným mejdanu a uprostřed noci mě probudilo hlasitý chroptění.“

Dóri se podíval na Matthiase. „Nevím, jakým štěstím jsem se probudil, většinou jsem v tomhle stavu totálně mrtvej, ale tehdy jsem se každopádně vzbudil a šel jsem se podívat, co se to děje. A uviděl jsem Haralda, svíjel se prakticky v smrtelných křečích.“ Tóra měla dojem, že mladému muži se ještě teď ježí vlasy hrůzou, když na to vzpomíná. „Uvolnil

jsem mu pásek, měl ho utažený kolem krku až na doraz.

Nebylo to lehký, protože jeden konec Harald přivázal k topení. Dal jsem mu umělý dýchání, stihl jsem to jen tak tak.“

„Víš jistě, že se nepokoušel spáchat sebevraždu?“

otázala se Tóra.

Dóri se na ni podíval a potřásl hlavou. „Ne, to nebyl pokus o sebevraždu. Věřte mi. Nechtějte po mně, abych detailně popsal, co jsem tam viděl.“ Teď se zase pro změnu začervenala Tóra a zdálo se, že si to Dóri vychutnává. O

poznání suverénněji pokračoval ve vyprávění. „Pak jsem se o tom s Haraldem bavil. Ochotně přiznal, o co tam šlo.

Dokonce mi navrhl, abych to taky zkusil, prý je to skvělý.

Ale tenkrát měl namále a moc dobře to věděl. Pěkně ho to vyděsilo.“

„Takže ty si myslíš, že ani po tom šoku toho nenechal?“

chtěl vědět Matthias.

„Ne, určitě ne,“ ujistil ho Dóri. „I když na beton to nevím, fakt se děsně leknul.“

„Pamatuješ si, kdy to bylo?“ vyptával se Matthias dál.

„V noci na 11. září,“ odvětil Dóri bez přemýšlení.

Matthias zamyšleně pokýval hlavou. Pohlédl na Tóru a řekl německy: „O deset dní později změnil svou závěť.“

Tóra přikývla, teď si byla jistá, že islandský dědic, kterého poslední vůle zmiňovala, není nikdo jiný než Dóri. Když

Harald sepisoval novou závěť, Dóri mu právě zachránil

život. Nebylo prakticky možné, aby se to v novém dokumentu neodrazilo.

‚Já taky umím německy,“ ozval se Dóri a škodolibě se přitom usmíval.

Matthias na to neřekl nic a místo toho se s neméně škodolibým výrazem ve tváři zeptal: „Hugi se nám svěřil, že Harald se k tobě občas choval před ostatními ošklivě, ponižoval tě, vzpomínám-li si správně. Nešlo ti to na nervy?“

Dóri si odfrknul. „Co kecá? Jak už víte, Harald byl jiný než ostatní. Uměl být doslova nadupaný energií a přitom strašně zábavný. Většinou se ke mně choval skvěle, zvlášť když jsme spolu byli sami. Když jsme ale byli s ostatníma, počínal si někdy jako pěkná mrcha. Já jsem si z toho nic nedělal, to může Hugi potvrdit, však se mi Harald potom taky pokaždý omluvil. Vůbec o nic nešlo, i když mě to v tu chvíli štvalo.“

Tóra nepotřebovala být geniální psycholog, aby uhodla, co se za tím vězí. Bylo jasné, že Haraldovo chování tomu klukovi pěkně lezlo na nervy. Ale nemělo cenu se ho na to dál vyptávat. „Co nám můžeš říct o Haraldově výzkumu?“

zeptala se. „Můžeš nám přiblížit, v čem spočívala ta tvoje pomoc?“

Dóri odpověděl okamžitě, ulevilo se mu, že může mluvit o něčem jiném. „Bylo to trochu zvláštní. Já jsem mu pomáhal vlastně jen s překladama a taky trochu se sběrem

materiálů. On se přitom zajímal o všechno možný, nebylo mi úplně jasný, kam tím směřuje, ale já nejsem historik, takže tomu nerozumím. Pořád se vrhal na nový témata.

Třeba mě poprosil, abych mu něco nahlas přečetl, tak jsem to rychle přeložil z islandštiny do angličtiny, ale uprostřed překladu po mně zas chtěl, abych četl něco úplně jinýho.

Takhle to šlo pořád.“

„Můžeš nám uvést nějaké příklady témat nebo článků, o které se zajímal?“ požádal ho Matthias.

„Uf, já žádný vyčerpávající seznam nemám. Ze začátku jsem mu hlavně překládal kapitoly z doktorský dizertace Oliny Torvardardóttir o 17. století, kdy na Islandu probíhaly čarodějnický procesy. Pak se začal Harald zajímat o školu ve Skálholtu, protože pár tamních studentů se zapletlo s magií a měli tam nějakou čarodějnickou knihu, kterou si půjčovali. Jestli si dobře vzpomínám, taky měl jeden starý dopis psaný dánsky. No, v dánštině jsem pořádně plaval, ale dělal jsem, co jsem mohl. Psalo se tam o nějakým poslovi a ještě něco, čemu jsem nerozuměl. Když jsme k tomu došli, vrhl se Harald na něco úplně jiného, čarodějnický procesy ho přestaly bavit a posunul se asi tak o jedno století dál do minulosti. Pamatuju si, že jsem mu přeložil úryvek z Vyprávění o Islandu skálholtského biskupa Odda Einarssona, bylo to přibližně z roku 1590. Ten text pojednával o sopce Hekle, vzpomínám si, že tam byl příběh o chlápkovi, který na Heklu vylezl, nakoukl do kráteru a z

toho mu přeskočilo. Lidi totiž věřili, že tam je vchod do pekla. Harald se taky hodně zajímal o erupci Hekly v roce 1510 a o biskupa Jóna Arasona a jeho popravu v roce 1550.

Taky o dalšího biskupa, Brynjólfa Sveinssona, no, a najednou chtěl vědět všechno o papech, takže v době, kdy ho zavraždili, se zajímal o ještě starší historii, vlastně se dostal až do doby před osídlením Islandu.“

Ze všech letopočtů, které Dóri jmenoval, bylo zřejmé, že má paměť jako slon. žádný div, že zvládá studium, přestože věčně paří, pomyslela si Tóra. „O papech?“

Jo, papové. Mniši, co tady žili ve středověku.“

„Dobře,“ přisvědčila Tóra, ale v tu chvíli neměla ponětí, na co by se ho ještě měli zeptat. Vtom si vzpomněla na chudáka Gunnara Gestvíka, který měl zásluhu na tom, že se s Haraldovými kamarády vůbec mohli sejít. „Ten starý dánský dopis, vis, odkud ho Harald měl a co se s ním stalo?“

Dóri zavrtěl hlavou. „Nemám páru, kde ho sebral. Měl takových starých lejster víc, nějak je s ním srovnával či co.

Měl ty dopisy v takovým pouzdře, teda kromě toho dánskýho. Ten bude určitě někde tady.“

„Říká ti něco jméno Mal?“ vypálil na něj Matthias znenadání.

Dóri se na ně podíval a potřásl hlavou. „Ne, to jsem nikdy neslyšel. Proč?“

„Nic, jen tak,“ odmávnul to Matthias.

Dóri se chystal něco říct, když vtom mu zazvonil mobilní telefon. Vytáhl ho, podíval se na displej, zašklebil se a strčil ho zase zpátky do kapsy.

„Maminka?“ zeptal se Matthias a zaculil se na Dóriho.

„Jo,“ odvětil chlapec s hořkostí v hlase.

Z kapsy jeho kalhot zapípal signál, že mu přišla SMS.

Dóri se evidentně nechystal telefon znovu vytáhnout, a tak mu Tóra položila další otázku. „Víš něco o Haraldově knize hostů? že by ji buď přímo měl, nebo o ní alespoň mluvil?

Kniha hostů kříže?“

Dóri na ni nechápavě zíral. „Kniha hostů kříže? To myslíte tu sektu, Kříž?“

„Nikdy jsi o ničem takovém neslyšel?“ ujišťovala se Tóra.

„Ne.“

Matthias sepjal ruce. „Pověz nám o tom havranovi, kterého Harald sháněl.“

Dórimu poskočil ohryzek na krku. „Havranovi?“ Málem to slovo vyjekl.

‚Jo, o tom ptákovi,“ vložila se do toho Tóra. „Víme, že sháněl havrana. Víš proč?“

Dóri pokrčil rameny. „Ne. Ale nechápu, proč by chtěl chovat havrana. Je to podivný pták.“

Tóra byla přesvědčená, že lže, ale nemohla se rozhodnout, jak na něho má uhodit. Než zvolila nějakou z

možností, ujal se slova Matthias. „Víš něco o tom, že Harald jel na sever do Hólmavíku na výstavu o čarodějnictví?“

„Ne,“ odpověděl Dóri a očividně opět lhal. „A co o jeho cestě na východ, do hotelu Rangá?“ zeptala se Tóra. „Ne.“

Další lež.

Matthias se podíval na Tóru. „Hólmavík, Rangá. Možná bychom si měli vyrazit na malý výlet?“ Z výrazu Dóriho tváře se dalo vyčíst, že se mu jejich cestovní plány ani trochu nezamlouvají.

Kapitola dvacátá třetí

Když za sebou Dóri chvatně zavřel dveře Haraldova domu, ohromně se mu ulevilo. Vyšel brankou ven a zastavil se na chodníku. Ohlédl se přes rameno, ale zdálo se, že Tóra ani Matthias ho oknem nesledují. Měl dojem, že v přízemí se pohnula záclona, a v duchu zanadával na všetečnou sousedku. Ta vychrtlá babizna je zřejmě nezničitelná!

Haralda nenechala nikdy na pokoji, stěžovala si pokaždé, když třeba jenom zakašlal nebo vzdychl. Po jednom z prvních večírků v létě poslali Dóriho ráno ke dveřím, aby čelil její dávce jedu. Panebože, ta ženská ale uměla pyskovat! Měl příšernou kocovinu a zdálo se mu, že každé její slovo a následná zvuková vlna ho zasáhly do čela jako úder kladivem. Při vzpomínce na rozhovor s babiznou a zvlášť na to, jak skončil, se otřásl hrůzou: musel do ní šťouchnout, vystrčit hlavu ze dveří a vyzvracet se. Jak se dalo čekat, babu to znechutilo, ale Haraldovi se potom večer podařilo ji udobřit. Dóri se pak po celý zbytek léta musel k domu plížit se zakrytou hlavou. Nicméně když se Dóri konečně odhodlal vyprávět o svém střetu se sousedkou

hrstce hostů, která z večírku zbyla, všechny ta historka královsky pobavila.

Dórimu zazvonil telefon. Vylovil ho z kapsy a na displeji se objevilo jméno Marty Mist, už zase. Teď už ale hovor přijal. „Co je?“

„Už jsi skončil?“ Znělo to netrpělivě a naštvaně.

„Čekáme na tebe, hoď sebou.“

„A kde jste?“ Dóri ve skutečnosti neměl sebemenší chuť se s nimi vidět. Chtělo se mu jen domů, lehnout si, ale dobře věděl, že to se mu nepoštěstí. Marta Mist by mu pořád volala až do omrzení, a kdyby jí telefon nezvedal, prostě by se vydala za ním. Bude lepší, když to vyřídí rychle.

„Ve stojedničce, hoď sebou.“ Rychle zavěsila a Dóri přidal do kroku. Venku byla zima a on měl všeho plné zuby.

Než se nadál, vstupoval do dveří hotelu a setřásal ze sebe sníh, který se mu cestou vánicí usadil na oblečení. Prsty si pročísl vlasy a pak zavrtěl hlavou. Otevřel dveře a vešel do haly. Seděli samozřejmě v kuřácké sekci, na stolku před nimi stálo několik šálků kávy a jedna pivní sklenice. Dóri najednou dostal ukrutnou chuť na pivo. Přistoupil k nim a posadil se na volnou židli, přestože Marta Mist a Bríet si poposedly, aby mu mezi sebou udělaly místo. Pomyšlení na to, že by se vtiskl mezi ně, ho ani trochu nelákalo.

Dívky se snažily nedat najevo, že je tím urazil. Dóri je sledoval, jak se zase pomalu a nenápadně sunou k sobě, aby prázdné místo zakryly. Vjednom byla Marta Mist učiněný

mistr, totiž v sebeovládání. Nestávalo se jí často, že by dala najevo jiné emoce než čirý hněv a pohrdání. Něco jako zraněná pýcha u ní prostě neexistovalo. Jak to, žes mi do háje nezvedal telefon?“ vypálila na něj nazlobeně. „My tady sedíme celou věčnost jako na trní a čekáme, že se ozveš.“

Dórimu došla trpělivost. „Co s váma do pytle je? Mluvil jsem s těma právníkama. Co jsem vám asi tak měl do telefonu říct?“ Nikdo se nezmohl ani na slovo, a tak Dórí otázku opakoval: „Co? No co jsem měl říct?“

Marta Mist se ale nenechala tak snadno odbýt. „Mohls aspoň odpovědět na tu pitomou esemesku. To by tě nezabilo.“

„Aha, jistě,“ poznamenal Dóri ironicky. „Určitě by to bylo skvělý. Kdo si myslíš, že jsem? Nějaká puberťačka?“

Brjánn mu skočil do řeči. „Co se stalo? Jsi v pořádku?“

zeptal se klidně a lokl si piva.

Pohled na Brjánna, jak si přihýbá, Dóri nevydržel.

Okamžitě mávl na číšníka a jedno si objednal. Pak se obrátil zpátky ke kamarádům. „Šlo to vcelku docela dobře. Něco tuší, ale v podstatě nevědí vůbec nic.“ Dóri bubnoval prsty pravé ruky rytmicky o desku stolu a levou rukou přitom hledal v kapsách bundy krabičku cigaret. V žádné ji ale nenašel. „Zapomněl jsem si cigára. Půjčíte mi někdo?“

Bríet po něm hodila svým balíčkem a Dóri v duchu zaúpěl. Byly to typické holčičí cigarety, bílé s mentolovou příchutí, a aby toho nebylo málo, navíc hrozně tenoučké.

Krabičku ale stejně chytil a jednu cigaretu vytáhl. Škoda že na něj byla Marta Mist tak naštvaná, ta kouřila opravdový cigára, marlborky. Šluknul si, podíval se na žhnoucí cigaretu a zavrtěl hlavou. Jak můžeš kouřit takový sračky?“

„Džentlmen by poděkoval,“ ohradila se Bríet dotčeně.

„Promiň. Jsem nějakej přetaženej.“ Číšník donesl pivo.

Když si Dóri dal pořádný doušek, vyfoukl kouř z tváří a vzdychl: „A, už je mi líp.“

„Nic jsi neřekl?“ zjišťovala Marta Mist, zlost už ji pomalu opouštěla.

Dóri si dal další lok a zároveň zavrtěl hlavou. „Ne, nic důležitýho. Jinak jsem jim toho pochopitelně napovídal spoustu. Pořád mě bombardovali otázkama, musel jsem na všechno odpovídat.“

Marta ho zamyšleně sledovala a pak pokývala hlavou.

Jeho odpověď ji evidentně uspokojila. „Fakt nic?“

Dóri na ni smířlivě zamrkal. „Fakt nic, žádný strachy.“

Marta Mist se usmála. Jsi borec.“

Jasně, co jinýho?“ ujistil ji napůl žertem a zamával si štíhlou cigaretkou před obličejem. „že mi to sluší?“

Andri se ušklíbl a poslal Dórimu přes stůl vlastní balíček cigaret. „Co myslíš, že teď udělají? Budou s náma chtít ještě mluvit, nebo co bude?“

„Ne, myslím, že tím to hasne,“ odpověděl Dóri.

„Super,“ ozval se Brjánn. „Doufám, že se s tím svým pátráním dostanou do slepý uličky a nakonec to vzdají –“

Jediná Bríet se nenechala strhnout všeobecnou vlnou dobré nálady. „A co bude s Hugim? To jste ho jako úplně odepsali?“ S rozhořčeným výrazem se dívala z jednoho na druhého.

Dórimu rázem zmizel úsměv ze rtů. „Ale ne, to víš, že ne.“ Znovu se napil piva, ale teď už mu tolik nechutnalo.

Marta Mist silně plácla Bríet přes paži. Bríet zaúpěla.

„Co to s tebou je? Oni to nevzdají, něco určitě vyčmuchají.

My se do toho hlavně nesmíme nijak plést. Nebuďte tak nechutně pesimistický.“

„Nemůžou ho odsoudit za vraždu, kterou nespáchal.

Určitě ho osvobodí, dejte na mě,“ prohlásil Andri chvastounsky.

„Kde to žiješ, prosím tě?“ obula se do něj Bríet. Ačkoli ji paže stále bolela, nehodlala se vzdát tak snadno. Postavit se Martě Mist se odvažovala jen zřídkakdy, ale tentokrát jí nemohla odpustit, jak se chovala k Dórimu. „Nevinný lidi odsuzujou v jednom kuse. Co třeba ta známá vražda Geirfinna Einarssona, co?“

„Přestaňte se už konečně štěkat,“ usadila je Marta Mist a nemohla přitom odtrhnout pohled od Dóriho. „Všechno se to srovná, uvidíte. Pojďte, dáme si něco k jídlu. Umírám hlady.“

Všichni vstali a posbírali svoje věci. Když odcházeli k baru, aby zaplatili, vzala si Marta Mist Dóriho stranou.

„Určitě už u sebe nic nemáš? Víš, co myslím?“

Dóri uhnul pohledem, ale Marta Mist ho chytila za bradu a donutila ho, aby se jí podíval do očí. „Zbavil ses toho, že jo?“

Dóri přikývl. „Buď v klidu, všechno jsem dal pryč.“

‚Já nemám pro jistotu doma ani jointa. Radši buď taky tak opatrný. Jestli ti dva začnou do všeho rejpat, může policii leccos napadnout. Pak by si obstarali příkazy k domovní prohlídce a obrátili všechno vzhůru nohama. Jseš si fakt jistý, že už doma nemáš vůbec nic?“

Dóri se narovnal v zádech a podíval se jí přímo do očí.

Pevným hlasem pronesl: „Přísahám. Všechno je pryč.“

Marta Mist se usmála a pustila mu bradu. „Pojď, zaplatíme.“

Dóri se za ní díval, jak odchází. Ty bláho, ona mu uvěřila! Ona, která ho hned prokoukla vždycky, když se jí snažil zalhat. V podvádění udělal nepopiratelný pokrok.

Super!

*

Tóra měla co dělat, aby ji příliš nerozptylovalo huňaté obočí muže, který seděl před ní. Byli s Matthiasem v kanceláři Torbjórna Ólafssona, vedoucího Haraldovy magisterské dizertace. „Jsme vám velmi vděčni, že jste si na nás našel čas,“ poděkovala mu Tóra s úsměvem „To je maličkost,“ odpověděl pedagog. „Ostatně veškeré zásluhy patří Gunnaru Gestvíkovi, to on tuhle

schůzku zprostředkoval. Ovšem klobouk dolů, že jste to sem stihli tak rychle.“ Olafsson jim zavolal hned potom, co Dóri odešel z Haraldova bytu. Tóra a Matthias se rozhodli na nic nečekat a okamžitě se vydali na univerzitu. Olafsson odložil tužku, se kterou si pohrával mezi prsty. „A jaké informace vám vlastně můžu poskytnout?“

Slova se ujala Tóra. „Předpokládám, že vám pan Gestvík vysvětlil náš vztah k Haraldovi?“ Profesor přikývl a Tóra pokračovala. „Rádi bychom slyšeli váš názor na Haralda. Také bychom se chtěli dozvědět něco o jeho studiu a zvlášť o tom, co vlastně zkoumal.“

Pedagog se zasmál. „Nemůžu zrovna říct, že bych ho znal. Nemám ve zvyku se se svými studenty příliš sbližovat, na to já nejsem. Zajímá mě, jak pokračují ve studiu, ale jako osobnosti mi k srdci nepřirůstají.“

„Přesto jste si na něj ale patrně vytvořil nějaký názor?“

naléhala Tóra.

„To jistě. Připadal mi jako hodně divný patron, a to nejen pro svůj vzhled. Ale v žádném případě mě nijak nedráždil, na rozdíl například od Gunnara Gestvíka, který ho nemohl vystát. Těšilo mě, že mám studenta, který má odvahu jít po nevyšlapaných cestách. Navíc pracoval s chutí a byl cílevědomý. A to jsou veškeré nároky, které na studenty kladu.“

Tóra povytáhla obočí. „Cílevědomý? Z toho, co nám řekl pan Gestvík, jsme vyrozuměli, že Harald při svém výzkumu pracoval poněkud nesystematicky.

Profesor si odfrkl. „Gunnar je ze staré školy. To Harald nebyl. Gunnar chce, aby se studenti drželi předem vytyčené osnovy. Harald pracoval spíš tak, jak to vyhovuje mně: začal studovat vytyčené téma, ale přitom sledoval i různé vedlejší linie, dá-li se to tak vyjádřit. Tak se to má dělat. Člověk nikdy neví, kam ho výzkum dovede. Tento způsob práce je také časově mnohem náročnější. Zato ale přitom může na povrch vyplavat leccos pozoruhodného.“

„To znamená, že Harald nezměnil téma své dizertace, jak tvrdí pan Gestvík?“ otázal se Matthias.

„To rozhodně ne,“ odpověděl Olafsson. „Gunnar Gestvík má pořád z něčeho vítr, vždycky je přesvědčený, že se blíží nějaká katastrofa. Asi měl jen obavy z toho, že by se tu Harald usadil a stal by se z něho věčný student. Takové případy už jsme tu měli.“

„Byl byste tak laskav a přiblížil nám trochu Haraldův výzkum?“ požádala ho Tóra. „Zvažujeme možnost, že by jeho zájem o čarodějnické procesy měl s tou vraždou nějakou souvislost.“

Teď povytáhl obočí pro změnu zase profesor. „To myslíte vážně?“ Tóra s Matthiasem přisvědčili. „Páni! To bych se tedy divil. Historie v sobě většinou neskrývá tolik napětí, aby kvůli ní lidé vraždili. Ale ať už to je jak chce,

Harald chtěl srovnávat hony na čarodějnice tady na Islandu a na evropském kontinentu. Jak víte, u nás, na rozdíl od ostatních zemí, upalovali za čarodějnictví hlavně muže. To byl výchozí bod jeho zkoumání. Procesy na kontinentu Harald dobře znal, a proto začal ze všech sil sbírat islandské prameny a seznamovat se s historií tohoto období tady na Islandu. V době, kdy ho zavraždili, už měl, myslím, o tomto tématu solidní přehled.“

„A co ty postranní uličky?“ napadlo Matthiase.

Pedagog se zamyslel. „Zpočátku se intenzivně zajímal o biskupa Jóna Arasona a tiskárnu, kterou prý přivezl sem na Island. Nejprve jsem nechápal, jak to hodlá propojit s hony na čarodějnice, ale dovolil jsem mu pokračovat. Pak tohle téma opustil a vrhl se na biskupa Brynjólfa Sveinssona na Skálholtu. To už se mi zamlouvalo o něco víc.“

„On měl něco společného s čarodějnicemi?“ skočila mu do výkladu Tóra.

„Samozřejmě,“ odpověděl Ólafsson. „Zastával tehdy úřad biskupa, nicméně platil spíš za umírněného. Je známo, že zabránil upálení několika skálholtských studentů, u kterých se našla kniha kouzel. Ale při bližším zkoumání dostává jeho dobrá pověst povážlivé trhliny. Kupříkladu nepodnikl nic, aby zabránil fanatickému řádění svého příbuzného, faráře Palla ze Selárdálu. Ten čaroděje pronásledoval vůbec nejurputněji ze všech. Celých sedm

mužů skončilo na hranici jen pro podezření, že mají na svědomí infekci, která se šířila na Pallově statku.“

„Ta kniha kouzel, o které jste se zmínil, zajímal se o ni Harald nějak speciálně?“ zeptal se Matthias.

Ólafsson pomalu potřásl hlavou. „Ne, na nic takového si nepamatuju. Je známá jako Shálholtská kniha kouzel a je pravděpodobné, že se Brynjólfur postaral, aby zmizela. Jestli si ale dobře vzpomínám, zapsal si všech osmdesát kouzel, která v ní byla uvedena. Zato Brynjólfova knihovna vzbuzovala Haraldův zájem. Jeho vlastní příběh ho pak pochopitelně také přitahoval.“

„Pročpak?“ zeptal se Matthias a omluvně dodal: ‚Já o islandské historii skoro nic nevím.“

Ólafsson ho obdařil soucitným úsměvem. „Abych byl stručný, biskupovi se narodilo sedm dětí, dospělosti se ale dožily jenom dvě, dcera Ragnheidur a syn Halldór,“

vysvětloval. „Ragnheidur se narodil nemanželský syn, a to přesně devět měsíců poté, co ji Brynjólfur donutil za přítomnosti celé řady kněží odpřísáhnout, že je stále ještě panna. O Ragnheidur totiž kolovaly řeči, že má pletky s Dadim, biskupovým mladým sekretářem, to proto ji otec přiměl k té přísaze. Synka dali k otcovým příbuzným, ale když mu byl asi rok, Ragnheidur zemřela. Za několik let zesnul i Brynjólfův syn Halldór, který studoval v zahraničí.

Brynjólfur si tedy vzal k sobě svého jediného žijícího potomka, Ragnheidina syna lorda. Bylo mu tehdy šest let.

Starý biskup si vnoučka brzy nade všechno zamiloval. Tři roky poté, co se chlapec nastěhoval na Skálholt, zemřela Brynjólfovi žena. Poslední ránu mu zasadila smrt vnuka.

Skolila ho tuberkulóza, bylo mu pouhých dvanáct let.

Brynjólfur, jeden z velikánů islandské historie, zůstal sám, bez přátel i bez rodiny. Měl jsem dojem, že Haralda biskupův příběh okouzlil, dá se toho z něj hodně vyčíst.

Vypadá to, že Brynjólfovi a jeho rodině by se vedlo lépe, kdyby ji byl v těžké chvíli podpořil, a ne podrazil.

Ragnheidur mu totiž jeho nedůvěru oplatila. V kostele přísahala pravdivě, ale ještě téhož večera se nechala Dadim svést, aby se otci pomstila.“

„Vůbec se nedivím, že tenhle příběh Haralda oslovil,“

prohlásila Tóra. Určitě s Ragnheidur soucítil. „Zabýval se v době, kdy ho zavraždili, stále ještě biskupem Brynjólfem, nebo už se vrhl na něco jiného?“

„Pokud si dobře vzpomínám, tak jeho zájem o Brynjólfa poněkud ochladí, avšak toto téma také důkladně prostudoval. Vlastně jsem se doslechl, že si na ten týden předtím, než zemřel, vzal volno. Nevím tedy, co v té době vlastně podnikal.“

‚Je vám známo něco o tom, že by sem na Island Harald přijel i za jiným cílem než za studiem? Sháněl nějaké starožitnosti nebo něco, co by mohlo mít historickou hodnotu?“ zeptal se Matthias.

Pedagog se zasmál. „Máte na mysli nějaký poklad? Ne, o ničem takovém jsme spolu nikdy nemluvili. Harald nebyl žádný snílek, stál oběma nohama pevně na zemi, byl to pilný student a mně se s ním spolupracovalo dobře. Nesmíte se stížnostmi pana Gestvíka nechat zavést na špatnou stopu.“

Tóra se rozhodla, že stočí rozhovor jinam, a zeptala se profesora na schůzi, která se v budově katedry konala toho osudného večera.

„Ano, zcela správně,“ poznamenal Olafsson. Jiskra pobavení mu rázem zmizela z očí. „Sešli se tu skoro všichni pedagogové naší katedry. Chcete tím snad něco naznačit?“

„Vůbec ne,“ opáčila Tóra. „Ptám se jen v chabé naději, že jste si tam třeba všiml něčeho, co by nám mohlo pomoct; něčeho, co jste si třeba ještě neuvědomil, když jste vypovídal na policii. Některé věci člověku dojdou až

mnohem později.“

„My, co jsme se té schůze účastnili, vám k ničemu nebudeme. Jestli jsem policii správně rozuměl, byli jsme už

všichni dávno pryč, když se tu objevil ten vrah. Oslavovali jsme žádost o grant Erasmus ve spolupráci s jednou norskou univerzitou. My na nějaké bujaré večírky moc nejsme a na takové sešlosti moc dlouho nevydržíme. Poslední odešli těsně před dvanáctou.

Jste si tím jistý?“ naléhal na něj Matthias.

„Naprosto. Já sám jsem odcházel jako poslední, dokonce jsem zapnul bezpečnostní alarm. Kdyby uvnitř

někdo zůstal, rozdrnčely by se výstražné signály po celé budově. Jednou se to stalo zrovna mně a řeknu vám, že to není nic příjemného.“ Pohlédl na Matthiase, kterého jeho ujištění zřejmě příliš nepřesvědčilo, a dodal: „Potvrzuje to i výtisk hlášení bezpečnostního systému.“

„O tom nepochybuji,“ řekl Matthias, aniž hnul brvou.

10. září 2005

Kapitola dvacátá čtvrtá

Předpověď počasí z předešlého večera byla celkem ucházející, zdálo se, že se vyplní. Stáli s Matthiasem v kanceláři letecké školy, kde si předchozího dne pronajali letadlo. Matthias měl právě plné ruce práce, vyplňoval dotazník, jenž jim pilot předložil. Tóra zatím využila příležitosti a popíjela kávu, kterou jim nabídli. Cena letu ji úplně zaskočila: cesta do Hólmavíku měla trvat necelou hodinu, stejnou dobu zabere i zpáteční let, a přitom to celé vyšlo levněji, než kdyby tam jeli autem a přespali v hotelu.

Dokonce jí nabídli slevu, když budou souhlasit s tím, že letadlo bude pilotovat student v zácviku. Tóra se ale rozhodla, že jí vyšší sazba úplně vyhovuje.

„Oukej, můžeme vyrazit!“ vyzval je pilot s úsměvem.

Byl tak mladý, že jistě ještě nedávno sám létal za nižší sazbu.

Přelétli nad Reykjavíkem. Město se z výšky zdálo mnohem větší než ze země. Matthias se zájmem sledoval krajinu pod sebou, ale Tóře se zdálo zábavnější dívat se přímo před sebe, k tomu se v letadle většinou příležitost nenaskytne. Let do Hólmavíku rychle ubíhal a brzy se pod nimi vynořilo hólmavické letiště. Tóra zjistila, že celé letiště

sestává z jedné štěrkové dráhy a jedné malé boudy, to bylo všechno. Letiště leželo hned za vesnicí, na druhé straně hlavní okružní silnice lemující celý ostrov. Pilot přeletěl nad přistávací dráhou a chvíli si ji prohlížel. Spokojený s pozorováním pak stroj otočil a měkce dosedl. Všichni si rozepnuli pásy a vystoupili.

Matthias vytáhl mobil a nabídl se, že zavolá. „Znáte číslo místní taxislužby?“ zeptal se pilota.

„Taxislužby?“ Pilot se od srdce zasmál. „Tady není ani jediný taxík, natož aby tu měli celou taxislužbu. Musíte po svých.“

Tóře hrál na rtech stejný úsměv jako pilotovi, jako by to také věděla. Přitom ale stejně jako Matthias předpokládala, že se z letiště do muzea nechají odvézt. „Pojďte, není to daleko,“ pobídla šokovaného Matthiase a táhla ho směrem k vesnici. Přešli přes silnici, na které široko daleko nebylo vidět ani jediné auto, a zamířili k benzínce s malým obchůdkem, která honosně vítala přijíždějící návštěvníky.

Vešli dovnitř, aby se zeptali na cestu. Mladičká dívka, která tam obsluhovala, byla ochota sama, dokonce s nimi i vyšla ven a ukázala jim, kde přesně muzeum stojí. Jednodušší už

to ani být nemohlo, měli jít po pěšině podél pobřeží až do vesnice. Muzeum stálo v centru, hned u přístavu. Černý dřevěný dům s drnovou střechou snadno rozeznali i z dálky.

Zbývalo jim jen několik set metrů, počasí bylo příznivé.

Vydali se na cestu.

„Poznávám to tu podle fotek z Haraldova počítače,“

prohodila Tóra a ohlédla se dozadu na Matthiase. Cestička byla tak úzká, že se vedle sebe nevešli.

„Pořídil tu hodně snímků? Tedy myslím, stály alespoň některé za to?“

„Ani ne,“ odpověděla Tóra. „Vlastně to byly jen takové ty typické turistické záběry, pokud ovšem nepočítám pár fotek přímo z muzea, kde se ovšem nesmí fotit,“

vysvětlovala Tóra a opatrně se přitom vyhnula zamrzlé kaluži na pěšině. „Tady dávejte pozor,“ varovala Matthiase, který se právě rozkračoval nad ledovou krustou. Tóra očima zabloudila k jeho černým lakýrkám a popíchla ho: „Tyhle boty se tedy do terénu moc nehodí!“ Matthiasova obuv ovšem ladila se vším, co si toho dne oblékl: měl na sobě vyžehlené kalhoty s puky, košili a krátký vlněný kabát. Ona sama byla oblečená do džínsů a vycházkových bot. Naštěstí byla dost prozíravá a zvolila pérovku. Matthias se tentokrát zdržel komentářů ohledně její bundy, ale přece jenom povytáhl obočí, když ji vyzvedával, to si neodpustil. Když se totiž Tóra nacpala do auta, byla horní polovina jejího těla třikrát objemnější než bez bundy.

„To mě tedy nenapadlo ani ve snu, že budeme muset někde pochodovat,“ zlobil se Matthias. „Taky mě ten chlap na to mohl upozornit.“ Tím chlapem myslel vedoucího expozice o čarodějnictví, kterému předchozího dne

telefonoval, aby se ujistil, že je v Hólmavíku nebude čekat zamčené muzeum.

„Dobře vám tak! Třeba se poučíte, že nemáte být takový fintil,“ usadila ho Tóra. „To vám na Islandu prostě neprojde.

Jestli tenhle případ v nejbližší době nevyřešíme, budu vás muset vzít do města a koupit vám pořádnou fleecovou mikinu.“

„Nikdy!“ odmítl Matthias podrážděně. „I kdybych tu měl trčet až do smrti.“

„Dojde na vás dřív, než si myslíte,“ varovala ho Tóra.

„Není vám zima? Nechcete si půjčit moji bundu?“ přisadila si ještě.

„Rezervoval jsem na dnešek pokoje v hotelu Rangá,“

změnil Matthias zničehonic téma hovoru. „A chci vyměnit v půjčovně auto, raději si vezmu džíp,“ dodal.

„Vidíte, už je z vás napůl Islanďan!“

Konečně dorazili až k muzeu, aniž by na zamrzlé cestě uklouzli. Zvenčí vypadala budova omšele. Před ní byl plácek ohrazený nízkou kamennou zídkou pokrytý nánosem mořského štěrku a několika naplavenými špalky. Vchodové dveře měly ostře červenou barvu, která poněkud kontrastovala se vzhledem celé budovy, převažovaly spíše zemité barvy. Na dřevěné lavici před budovou posedával boubelatý, dobře živený havran. Když přicházeli, zvedl hlavu k obloze, otevřel zobák dokořán a zaskřehotal. Pak

rozhodil křídly a vznesl se na okraj střechy, odkud sledoval, jak vcházejí dovnitř.

„Jak stylové,“ poznamenal Matthias a podržel Tóře dveře.

Napravo od hlavních dveří stál malý stolek s pokladnou a přímo naproti vchodu čnělo několik polic se zbožím na prodej. Všechny předměty tak či onak souvisely s čarodějnictvím. Všechno tam vypadalo velmi úhledně a decentně. Mladík sedící za stolkem vzhlédl od rozečtených novin. „Dobrý den,“ pozdravil je a usmál se. „Vítejte na výstavě o čarodějnictví.“

Tóra s Matthiasem se představili. Mladý muž je evidentně očekával. Potřásl jim rukou a představil se jménem: „Torgrímur.“ Na vysvětlenou ještě dodal: ‚Já tu jen zaskakuju.“ Ruku jim stiskl postaru, pevně. „Skutečný vedoucí muzea si vzal roční neplacené volno, doufám, že vám budu stačit.“

„To je úplně v pořádku,“ ujistila ho Tóra. „Chápu to ale správně, že letos na podzim jste tady už pracoval vy?“

„Ano, to ano. Převzal jsem to tu v červenci.“ Pohlédl na ně s neskrývanou zvědavostí a zeptal se: „Můžu vědět, proč vás to zajímá?“

‚Jak už vám včera řekl můj kolega Matthias, zkoumáme jistou záležitost, do které je zapojen jeden nadšenec do magie. Letos na podzim se tady zřejmě objevil. Rozhodli jsme se tu stavit, protože doufáme, že se možná dozvíme

něco o jeho zájmech a zálibách. Předpokládám, že si ho budete pamatovat.“

Mladík se zasmál. „To není tak jisté. Návštěvníků sem jezdí hodně.“ Vtom si uvědomil, že kromě nich tří je budova zrovna prázdná, a v rozpacích doplnil: „Nesmíte soudit podle toho, jak to tu vypadá zrovna teď v zimě. V turistické sezoně tu máme plno.“

Matthias se chabě usmál. „Víte, na toho člověka se jen tak snadno nezapomíná. Byl to německý student historie velmi nekonvenčního vzhledu. Jmenoval se Harald Guntlieb a nedávno ho zavraždili.“

Torgrímovi se rozzářil obličej. „Ano, byl celý, jak to jen říct?, celý ozdobený?“

„Ano, dá-li se tomu říkat ozdoby,“ přisvědčila Tóra.

„Tak na toho si opravdu pamatuju dobře. Přišel sem ještě s jedním chlapíkem, o něco mladším, ten se ale vůbec neodvážil dovnitř, měl hroznou kocovinu. A pak jsem krátce nato četl

v novinách, že toho Němce někdo zabil.“

‚Je to tak,“ potvrdil jeho slova Matthias. „Ten muž s kocovinou, můžete nám o něm říct něco bližšího?“

Mladík potřásl hlavou. „Nic konkrétního nevím. Když

jsme se loučili, váš přítel mi řekl, že je to lékař. Myslím, že si jen dělal legraci. Když odcházel, začal křičet a dělat rámus, aby svého kamaráda vzbudil. Já jsem stál ve dveřích a celé jsem to sledoval. Vzpomínám si, že jak tam len hoch

ležel rozvalený na lavičce, připadalo mi krajně nepravděpodobné, že by mohl být lékař.“

Tóra pohlédla na Matthiase, navzájem si signalizovali očima: Halldór.

„Utkvělo vám v paměti ještě něco jiného?“ pokračovala Tóra.

„Pamatuju si, že ten mladík měl velmi bohaté znalostí.

Mluvit s návštěvníkem, který toho o dějinách a magii ví tolik, je prostě radost. Většinou lidé nevědí vůbec nic. Jen málo z nich rozezná chlívníka od umrlčích gatí.“ Z Tóřina a Matthiasova výrazu vyčetl, že dva takoví právě stojí před ním. „Co kdybychom pro začátek muzeum obešli? Ukážu vám, co tu máme k vidění. Pak si můžeme promluvit o tom vašem známém.“

Tóra s Matthiasem si vyměnili pohled, pokrčili rameny a vydali se za mladíkem na prohlídku expozice.

„Nevím, jak dobře jste s touto tematikou obeznámeni.

Raději vás s ní stručně seznámím.“ Torgrímur se postavil ke zdi, na které visela kožešina, ale nebylo poznat, z jakého zvířete pochází. Chlupy byla otočená ke zdi a kůží do místnosti. Na kůži byl namalovaný magický znak, mnohem složitější než ten, který se našel na Haraldově mrtvole. Na zdi pod kožešinou byla připevněna dřevěná krabička, nejspíš se podobala starodávnému penálu. Krabička byla pootevřená, zdálo se, že je plná chlupů. Uvnitř ležela stříbrná mince. Víčko zdobil jednoduchý vyřezávaný

symbol a na něm ležela jakási podivnost, vypadala nejspíš jako zmutovaný ježek. „V sedmnáctém století žil prostý lid na Islandu v dost ubohých podmínkách. Většinu majetku mělo v rukou několik nejbohatších rodů, zatímco skoro celá populace třela bídu s nouzí. Lidé neviděli jiné řešení než vzít si na pomoc čáry a nadpřirozené síly. Tenkrát to nikomu nepřipadalo nepřirozené, lidé například věřili, že mezi nimi obchází ďábel a loví duše.“ Průvodce se obrátil ke kožešině na zdi. „Zde máme příklad kouzla, díky kterému se údajně dalo zbohatnout: tenhle znak se jmenuje znak pobřežní myši. Kouzlo spočívalo v tom, že se vzala kůže černého kocoura a na ni se menstruační krví čisté panny namaloval tenhle symbol.“

Matthias se zašklebil odporem a poočku sledoval, jestli se Torgrímur znaku dotkne. Ten si toho všiml a suše prohodil: „My jsme použili tmavě rudý inkoust.“ Pak pokračoval. „Nejprve se muselo ulovit divoké zvířátko, o kterém se vypráví ve starých pověstech. Prý žilo na březích moře a říkalo se mu pobřežní myš. Musela se chytit do sítě z panenských vlasů.“ Tóra cítila, jak jí Matthias přejíždí rukou po dlouhých rozpuštěných vlasech. Měla co dělat, aby nevyprskla smíchy, a nenápadně mu ruku odstrčila. „Pak se té myši udělalo hnízdo nebo pelíšek v dřevěné krabici, která se vystlala těmi vlasy a na ně se položil ukradený peníz.

Myš pak měla vytáhnout z moře poklad a uložit ho do pelechu. Nakonec bylo nutné zakrýt krabici kožešinou s

tímto čarovným znakem, aby myš neutekla a nepřivolala mořskou bouři.“

Průvodce se k nim otočil. „Takže nešlo o žádné amatérské hokusy pokusy.“

„To tedy ne,“ přisvědčil Matthias a ukázal na stěnu, na které visela skleněná vitrína. Vypadalo to, jako by tam byla vystavená spodní polovina lidského těla. „Co je proboha tohle?“

„Aha, to je jeden z nejoblíbenějších exponátů. Umrlčí gatě. Ty měly rovněž dopomoci k bohatství.“ Torgrímur přistoupil k vitríně. „Tohle je pochopitelně jen napodobenina, to je vidět na první pohled.“ Tóra s Matthiasem přičinlivě přikývli. Za sklem bylo vidět kůži staženou ze spodní poloviny mužského těla. Tóře ta věc nejspíš připomínala odporné růžové chlupaté punčocháče s genitáliemi. ‚Aby člověk takové umrlčí gatě získal, musel uzavřít dohodu s živým člověkem, že mu po jeho smrti bude patřit kůže z dolní poloviny jeho těla. Když dotyčný zemřel, musela se jeho mrtvola vyhrabat, pak se z ní v jednom kuse stáhla z kůže od pasu dolů. Tak vznikly umrlčí gatě, do kterých se první účastník dohody oblékl. V tu ránu s ním měly gatě srůst, a když se do šourku vložil peníz, který musel dotyčný ukrást o Vánocích nějaké chudé vdově, nebyl od té chvíle šourek nikdy prázdný, vždycky v něm bylo dost peněz.“

„To si nemohli vybrat nějaké vhodnější místo?“ zeptala se Tóra znechuceně. Torgrímur jen pokrčil rameny.

„A co je tohle?“ zeptal se Matthias. Torgrímur s nimi poodešel k velké fotografii ženy v dlouhé režné sukni, kterou Islanďanky nosily v dávných dobách. žena seděla a sukni měla vyhrnutou, takže bylo vidět holé stehno. Na něm vyrůstala bradavice či jiné podobné nadělení, trčelo to přímo vzhůru.

Jistě víte, že většina těch, které na Islandu upálili za čarodějnictví, byli muži, přesněji řečeno to bylo dvacet mužů a jenom jedna žena. Pravděpodobně tu na rozdíl od ostatních evropských zemí praktikovali magii častěji muži.

Toto kouzlo, chlívník, je pozoruhodné tím, že je to jediné islandské kouzlo, které mohly provádět pouze ženy. Chtěla-li si žena obstarat chlívníka, musela v noci o svatodušní neděli ukrást z hrobu lidské žebro, zabalit je do vlny a nosit pod šaty mezi prsy, třikrát jít k přijímání a nakonec na tu nádheru vyplivnout mešní víno. Pak chlívník ožil a rostl.

Aby ho žena mohla dál nosit pod šaty, musela si zhotovit bradavku z kůže na svém stehně. Z ní chlívník sál živiny. V

noci pak brousil od jednoho stavení ke druhému, pil ovcím a kravám mléko a ráno ho vyplivoval ženě do máselnice.“

„No krasavec to zrovna nebyl, chudinka“ poznamenala Tóra a ukázala přitom najeden z exponátů. Vystavený model chlívníka byl zabalený do vlny, takže z něj byla vidět jen bezzubá ústa a dvě malá bílá očka bez duhovek.

Z Matthiasova výrazu se dalo vyčíst, že s Tórou zcela souhlasí. „Ta jediná upálená čarodějnice byla obviněna právě z tohohle?“

„Kupodivu ne. Takový případ se ale objevil v roce 1635

na jihozápadě země. Jednu ženu a její matku podezírali z toho, že mají chlívníka. Věc se prošetřovala, ale žádnou obludku neobjevili, a tak obě ženy vyvázly se zdravou kůží.“

Kráčeli dál expozicí a prohlíželi si všechno, co viděli.

Tóru nejvíc ohromil dřevěný kůl a březová metla. Tiše u nich stála a dívala se na oba exponáty. Torgrímur k ní přistoupil a prozradil jí, že všech jedenadvacet lidí, které za čarodějnictví upálili, postavili na hranici živé. Vyprávěl jí, že tři z nich se pokoušeli z hranice uniknout, když jim přehořel provaz, kterým byli připoutáni ke kůlu. Zase je ale hodili zpátky do ohně, takže všichni zahynuli. Torgrímur jim prozradil, že první poprava se konala okolo roku 1625, ale vlastní hony na čarodějnice začaly až upálením tří čarodějů v zátoce Trékyllisvík na severním pobřeží Západních fjordů v roce 1654. Tóra si v duchu spočítala, jak krátký čas je vlastně od té doby dělí.

Když se na exponáty do sytosti vynadívali, odvedl je Torgrímur do prvního patra. Cestou prošli kolem nápisu, který hlásal, že v muzeu je zakázáno fotografovat. Byla to stejná tabulka, jíž si Tóra všimla na jedné z fotografií v Haraldově počítači. Torgrímur je upozornil na velký nákres

rodokmenu, který znázorňoval, jak byli hlavní aktéři honů na čarodějnice a čarodějníky v sedmnáctém století navzájem spřízněni. Průvodce vyprávěl, jak islandské panstvo obstarávalo svým potomkům teplá místečka v nejrůznějších institucích. Vládnoucí vrstva prakticky monopolizovala úřady krajských soudců a všech, kteří se nějak podíleli na vynášení rozsudků. Tóra si rodokmen dobře prohlédla a musela mu dát za pravdu. Matthiase ovšem nákres nijak zvlášť nezaujal. Odstoupil od nich a šel si prohlédnout vitrínu, kde byly vystaveny napodobeniny grimoárů čili kouzelnických příruček a dalších rukopisů. Když k němu Tóra s Torgrímem přistoupili, právě se skláněl nad vitrínou.

„Vlastně je úplně neuvěřitelné, že se vůbec nějaká učebnice magie dochovala,“ poznamenal Torgrímur a ukázal najeden z rukopisů.

„Myslíte vzhledem k tomu, jak jsou staré?“ zeptala se Tóra a sehnula se, aby si rukopis lépe prohlédla.

„Ano, to také, ale hlavně proto, že za jejich přechovávání hrozil trest smrti,“ vysvětlil jí Torgrímur.

„Některé z nich jsou ovšem jen ruční opisy starších rukopisů, které se už pravděpodobně začaly rozpadat, takže ne všechny originály pocházejí ze šestnáctého a sedmnáctého století.“

Tóra se vztyčila. „Existuje nějaký seznam známých magických symbolů?“

„Ne, to je právě dost zvláštní. Pokud vím, nikdo si s tím dosud tu práci nedal.“ Svá slova zdůraznil rozmáchlým gestem ruky. „Zde vystavujeme bezpočet znaků, a to je jen několik stránek ze všech těch rukopisů a grimoárů, zcela nepatrný zlomek. Asi si dovedete představit, kolik takových symbolů ve skutečnosti existuje.“

Tóra přikývla. Do háje! Kdyby jim Torgrímur mohl doporučit nějaký seznam magických symbolů, kde by mohli ten záhadný znak vyhledat, měli by vyhráno. Postoupila dál, aby si prohlédla ještě nějaké rukopisy. Další vitrína stála uprostřed místnosti, takže se dala obejít kolem dokola.

Najednou se Matthias napřímil.

„Co je tohle za znak?“ vyrazil ze sebe vzrušeně a prstem poklepal na sklo vitríny.

‚Jaký?“ zeptal se Torgrímur a zadíval se na vystavený rukopis.

„Tenhle,“ ukázal mu Matthias.

Třebaže se Tóra musela nad vitrínu sklonit, aby vůbec viděla, na co to Matthias ukazuje, pochopila ještě rychleji než Torgrímur, co Matthiase tak upoutalo. Byl to totiž jeden z mála magických symbolů, které znala, totiž právě ten, který někdo vyřezal Haraldovi do těla. „To mě podržte!“

ujelo jí tiše.

„Myslíte tenhle, úplně na konci stránky?“ zeptal se Torgrímur a ukázal najeden ze symbolů.

„Ne, tenhle, tady na okraji,“ opravil ho Matthias. „K

čemu slouží?“

„No, to bohužel nevím,“ přiznal Torgrímur. „To vám neřeknu, je mi to líto. Ten text na okraji s ním nijak nesouvisí. Je to příklad magického znaku, který si na okraj nakreslil sám majitel knihy. To bylo poměrně běžné, podobné symboly se vyskytují i v rukopisech a knihách, které přímo o čarodějnictví nepojednávají.“

„Co je to za rukopis?“ zeptala se Tóra a snažila se rozluštit popisek doprovázející exponát.

‚Je to rukopis ze sedmnáctého století, je majetkem Královského ústavu pro kulturní památky ve Stockholmu. Je známý jako Islandská čarodějnická kniha. Autor je pochopitelně neznámý. Ten rukopis popisuje zhruba padesát kouzel nejrůznějšího ražení. Většinou jsou zcela nevinná, mají lidem dopomoci k úspěchu nebo je před něčím bránit.“

Torgrímur se sehnul, aby se začetí do textu, který se Tóra pokoušela rozluštit. „Některá z nich jsou ale o něco temnější, například je tam jedno smrtící kouzlo, které zabije toho, na koho se sešle. Jsou tam také dvě kouzla, kterými se má dosáhnout lásky určité osoby, a jedno z nich také patří spis do oblastí černé magie.“ Torgrímur vzhlédl od vitríny.

„To je ale náhoda! Ten váš kamarád Harald se živě zajímal právě o tuto část expozice, o grimoáry a rukopisy.“

„Vyptával se taky na tenhle symbol?“ napadlo hned Matthiase.

„Ne, pokud si dobře vzpomínám, tak ne,“ odpověděl Torgrímur, a pak dodal: „Tohle ale není zrovna moje parketa, takže jsem mu nebyl moc k užitku. Ale pamatuju si, že jsem mu představil Palla, ten je tady řádným vedoucím muzea. Ten o tom ví všechno?“

„Kde ho zastihneme?“ vyhrkl Matthias vzrušeně.

„To je právě malér, on momentálně pobývá v zahraničí.“

„A to se mu nedá zavolat? Nebo napsat mail?“ zajímala se Tóra, která byla stejně nadšená jako Matthias. „Nutně potřebujeme zjistit, co ten znak znamená.“

„No, snad bych někde našel jeho telefonní číslo,“

odpověděl Torgrímur. Jeho hlas zněl o poznání klidněji.

„Myslím, že bude nejlepší, když mu nejdřív zavolám já sám a povím mu, o co vlastně jde. Pak si s ním můžete promluvit.“

Torgrímur se postavil za pult v recepci a vytáhl malý bloček. Zalistoval v něm, natáhl se pro sluchátko a vyťukal číslo. Dával si přitom pozor, aby Tóra s Matthiasem neviděli na tlačítka telefonu. Po chvíli začal mluvit, ale nechával jen vzkaz na záznamníku. „Je mi líto, nezvedá to. Určitě se ozve hned, jakmile si ten vzkaz poslechne, snad dnes večer, ale možná také zítra nebo pozítří.“ Tóra s Matthiasem Torgrímovi podali svoje vizitky a ani se nenamáhali zastírat, jak jsou zklamaní. Tóra Torgríma poprosila, aby jim dal okamžitě vědět, pokud se Pálí ozve. Torgrímur jí to slíbil a

vizitky si založil do bločku. „Nechcete vědět, co tu ten váš kamarád vlastně dělal?“ zeptal se jich na závěr.

„Ale ano, samozřejmě, že chceme,“ přisvědčila Tóra.

„Zajímal se o něco dalšího než o ty rukopisy, nebo se snad zmiňoval, co tu hledá?“

Jestli si dobře vzpomínám, vyptával se hlavně na ty rukopisy,“ vyprávěl Torgrímur zamyšleně. „Vlastně mi taky nabízel, že odkoupí jednu obětní nádobu. Nebyl jsem si úplně jistý, jestli si dělá legraci, nebo jestli to myslí vážně.“

„Obětní nádobu? Jakou nádobu?“ dotazoval se Matthias.

„Pojďte se mnou, je hned tady za rohem.“ Tóra s Matthiasem ho následovali do malé místnosti. Uprostřed stála ve skleněné vitríně kamenná mísa. „Používala se při obětních obřadech. Našla se tady blízko Hólmavíku.

Zkoumala ji kriminální policie a potvrdila, že v ní skutečně jsou stopy krve. Aleje to krev dávno mrtvého člověka.“

„To je ale pořádný kus!“ ohodnotila Tóra exponát nahlas. „Copak si nemohli vyřezat misku ze dřeva?“

Kamenná nádoba určitě vážila pěkných pár kilogramů.

Uprostřed misky byl vysekaný žlábek.

„A vy jste ji prodat nechtěli?“ zajímal se Matthias.

„Ne, to určitě ne. Jednak je to originál muzejního exponátu, nejde o kopii, ajednak nemám právo s majetkem muzea obchodovat.“

Tóra si mísu zkoumavě prohlížela. Byl to snad právě ten předmět, po kterém Harald toužil? To sotva. Je to určitě tatáž nádoba?“

„Jak to myslíte?“ opáčil Torgrímur překvapeně.

‚Jen se tak ptám. Není třeba možné, že ředitel muzea Haraldovi vyhověl, mísu mu prodal a na její místo postavil napodobeninu?“

Torgrímur se usmál. „To je zcela vyloučené. Určitě je to stejná nádoba, jaká tu vždycky stála. Na to dám krk.“

Obrátil se na patě a zamířil zpátky k recepci. Tóra s Matthiasem poslušně kráčeli za ním. ‚Jak užjsem řekl, navrhl to jen tak, ani nevím, jestli to myslel vážně.“

„Říkal ještě něco? Ptal se na něco dalšího?“ otázala se Tóra. „Na něco jiného, než na co se návštěvníci běžně vyptávají?“

„Jak jsem řekl, nejvíc ho upoutaly učebnice magie, grimoáry a rukopisy,“ opakoval Torgrímur. „Pak se mě vlastně taky ptal na Kladivo na čarodějnice. Jestli jsem prý někdy slyšel nebo čed nějakou zmínku o tom, že by se na Islandu dochoval velmi starý archivní výtisk té knihy. O tom jsem ale nikdy neslyšel a to jsem mu taky řekl. Ale vy asi nevíte, o čem mluvím, že?“ Podíval se na ně.

„Ale ano, to dílo známe,“ odpověděl za oba Matthias.

„Vyzvídal jsem, proč se mě na to ptá. že prý vyčetl z nějakých starých dopisů, že se sem kdysi takový exemplář zatoulal.“

Kapitola dvacátá pátá

Na Islandu existuje jen málo staveb, které se mohou pyšnit stejně monumentálním průčelím jako hlavní budova Islandské univerzity. Bríet seděla na schodech lemovaných příjezdovou silnicí ve tvaru podkovy a kochala se krásným výhledem. Najednou bůhvíproč zatoužila vlastnit auto. Při té žebrácké studentské půjčce, kterou pobírá, si ale klidně může nechat zajít chuť. S tím lakomcem, který vypočítal životní náklady vysokoškoláků a rozhodoval o maximální výši půjčky, by si ráda promluvila pěkně od plic. Už aby dostudovala a nastoupila do zaměstnání! Ne že by snad historici brali nějak závratné mzdy. Pokud jde o plat, vybrala si úplně špatný obor. Chtělo by to obstarat si nějakého zazobaného živitele jako její starší sestra, ta si vzala právníka. Švagr pracuje u jedné velké banky, každý měsíc vydělá balík a sestra si žije jako královna. Teď si spolu staví gigantický rodinný dům v luxusní čtvrti. Sestra, vystudovaná politoložka, pracuje jen na půl úvazku na ministerstvu a druhou polovinu dne tráví nakupováním.

Bríet se hlavou opřela o Dóriho rameno. Mladík seděl vedle

ní. Vždyť je to tak hezký a v jádru hodný kluk, a navíc doktoři vydělávají docela slušně!

„Na co myslíš?“ zeptal se Dóri a mrštil sněhovou koulí, kterou dlouho uplácával.

„Ale, ani nevím,“ odtušila Bríet unaveně. „Hlavně na Hugiho.“

Dóri sledoval kouli očima: vylétla vysoko do vzduchu a dopadla těsně vedle sochy učence Saemundura jedoucího na tuleni uprostřed univerzitního areálu. „Byl to čaroděj,“

poznamenal Dóri. „Vědělas to?“

„Kdo?“ zeptala se Bríet překvapeně. „Hugi?“

„Ale ne, Saemundur Učený.“

„Jo ten! Jo, to jsem samozřejmě věděla.“ Bríet vytáhla z tašky krabičku cigaret. „Dáš si? Tvá oblíbená značka.“ S

úsměvem mu bílou krabičku podala.

Dóri se na ni podíval, pak stočil pohled zpátky k Bríet a úsměv jí oplatil. „Ne, díky. Mám svoje.“ Vytáhl cigaretu z vlastní krabičky a oba si zapálili. Dóri se naklonil dopředu, takže Bríet si už neměla o co opřít hlavu. Je to v řiti.“

„To mi povídej.“ Pořádně nevěděla, co má říct.

Rozhodla se, že na něj opatrně zatlačí. Nechtěla, aby Dóri udělal nějakou hloupost, která by jí, a samozřejmě i jemu, uškodila. A také mu chtěla ukázat, že je chápavější a loajálnější než Marta Mist.

Já už toho mám až po krk.“ Dóri upíral pohled přímo před sebe a než pokračoval, trochu se rozmyslel. „Ostatní studenti na vejšce jsou úplně jiní než my.“

Já vím,“ přisvědčila Bríet. „Nejsme zrovna typičtí vysokoškoláci. Já toho mám taky už plný zuby.“ Ale na rozdíl od Dóriho ani nevěděla proč.

Dóri mluvil dál a Bríet připadalo, že ani neposlouchal, co mu říká. „Nejvíc mě zaráží, že ostatní, co pořád nepáří jako my a nevysedávají po hospodách, vypadají, že jsou v životě

úplně

stejně

spokojení.

Možná

dokonce

spokojenější.“

Bríet vycítila, že má šanci: teď, nebo nikdy. Položila Dórimu ruku na rameno a přiblížila tvář k němu. „Mně napadlo úplně to samé. Přepískli jsme to. Jestli bude Andri s ostatníma chtít pokračovat, se mnou ať nepočítají. Já se chci dát trochu dohromady, pohnout se studiem a vůbec se tak nějak srovnat. Už mě to nebaví.“ Dávala si přitom dobrý pozor, aby se nezmínila o Martě Mist; bála se, že by se prozradila.

„To je sranda, přesně to si myslím taky.“ Pohlédl na ni a usmál se. „Máme toho dost společného, ty a já.“

Bríet ho zlehka políbila na tvář. „My dva jsme naladění na stejnou vlnu. Ostatní se můžou jít vycpat.“

„Hugi ne,“ opravil ji Dóri a úsměv mu zmizel z tváře tak rychle, jak se objevil.

„Ne, ten samozřejmě ne,“ vyhrkla Bríet honem. „Pořád na něj myslím. Jak mu asi je?“

„Příšerně. Já už to nevydržím.“

„Co?“ Bríet neměla chuť ptát se přímo, raději by to uhodla. Nebyla si ale jistá, jak to vlastně Dóri myslí, a potřebovala vědět, jak na tom je.

Dóri se sbíral k odchodu. „Dám té právničce ještě pár dní, a pak půjdu na policii. Je mi šumafuk, co se stane.“

Do prčic! Bríet cítila nával paniky a honem se snažila něco vymyslet, aby Dóri ten šílený nápad pustil z hlavy.

Dokonce by ho tentokrát mileráda přepustila Martě Mist, ať vymyslí, jak na něj, kdyby tu byla s nimi. „Dóri, ty jsi přece Haralda nezabil, že ne? Byl jsi v Pražírně, že je to tak?“

Dóri se vztyčil a pohlédl na ni. Rozhodně se netvářil nijak přívětivě. „Jo, já jsem byl v Pražírně. A kdes byla ty?“

Odcházel.

Bríet zalapala po dechu. Chvatně vstala a horempádem se začala omlouvat: „Já jsem to tak nemyslela, promiň. Já jen… Proč to hned vykládat fízlům?“

V tu ránu se Dórí otočil. „Vis, já už vlastně vůbec nerozumím tomu, proč jste s Martou Mist tolik proti tomu.

Za všechno se dřív nebo později platí. Na to nezapomeň.“ S

těmi slovy chvatně odkráčel pryč.

Bríet nevěděla, co má dělat. Po krátkém rozmýšlení vytáhla mobil a vyťukala číslo.

*

Laura Amamigová zamířila ke vchodu do budovy katedry historie, kde se Gloria dřela s luxováním rohožky.

Lauře se za celé dopoledne nepodařilo si s ní promluvit o samotě, a proto téhle příležitosti s radostí využila. „Glori,“

oslovila ji jejich mateřštinou. „Potřebuju se tě na něco zeptat.“

Gloria překvapeně vzhlédla. „Co má být? Vždyť to dělám, jaks mě to učila!“

Laura jen mávla rukou.

„Já nemluvím o úklidu. Chtěla bych vědět, jestli sis nevšimla něčeho zvláštního ve studentský místnosti ten víkend, co se stala ta vražda. Tehdy jsi tam uklízela ty. Ještě než našli tu mrtvolu.“

Gloriiny panenky se rozšířily. „Už jsem ti to řekla, i policajtům. Nic tam nebylo.“

Laura ji s vážným výrazem pozorovala. Ta holka lhala.

„Glori, musíš mi říct pravdu. Víš přece, že lhát je hřích. Bůh dobře ví, co jsi tam viděla. Budeš snad lhát i jemu, až se s ním setkáš tváří v tvář?“ Laura dívku popadla za rameno a donutila ji, aby se jí podívala od očí. „Neboj se. Nemohlas vědět, že někoho zabili. Ten víkend do komory s tiskárnami nikdo nevkročil. Cos tam viděla?“

Glorii stékala po tváři slza. Laura si jí nevšímala, nebylo to poprvé, co Gloria v práci plakala. „Glorio, seber se,

prosím tě. Pověz mi: na okenní kličce jsem našla stopy krve.

Co tam bylo?“

K slzičce se přidala druhá, pak třetí, a nakonec se dívce po tváři hrnuly celé potoky. Pak ze sebe Gloria mezi vzlyky vyrazila: ‚Já to nevěděla, nevěděla jsem to!“

‚Já vím, Glorio. Všem je to jasný. Jak bys to mohla vědět.“ Laura dívce osušila tváře hřbetem ruky. „Co tam tedy vlastně bylo?“

„Krev,“ přiznala dívka a s hrůzou v očích se podívala na Lauru. „Ale žádná kaluž, nic takovýho. Jen trocha krve.

Někdo se ji snažil setřít, ale neudělal to pořádně. Poznala jsem to, až když jsem všechno setřela hadrem a na podlaze nic nezbylo. Tehdy jsem si s tím nelámala hlavu, nevěděla jsem… vždyť víš.“

Lauře se ulevilo. Zbytky krve, nic jiného. Takže Gloria je z obliga, kvůli tomuhle by sotva měla nějaké opletačky.

Laura sama hadr s krví z okenní kličky schovala, teď ho může předat Tryggvimu a on zase policii. Mají určitě nějaké způsoby, jak zjistit, čí krev to je. Laura ani na moment nezapochybovala, že k vraždě došlo právě v oné místnosti.

„Nic si z toho nedělej, Glori. Je to jen maličkost, vůbec na tom nesejde. Musíš jen změnit svou výpověď, prostě jim po pravdě řekneš, že sis v té chvíli neuvědomila, že je to důležitá informace.“ Laura se na ni usmála, ale s údivem sledovala, že dívka stále pláče.

„To ještě není všechno,“ zaštkalo děvče přerývaně.

‚Jak to?“ zeptala se Laura ohromeně. ‚Jak to, že to není všechno? Co ještě?“

„Ráno jsem našla ještě něco. V šuplíku s příbory. Ukážu ti to,“ vyprávěla Gloria se slzami v očích. „Schovala jsem to, pojď.“

Laura spěchala za Glorií do úklidové komory v přízemí.

Gloria si s fňukáním stoupla na stoličku a natáhla se na nejvyšší polici. Vyndala odtamtud malý předmět zabalený do papírového ubrousku a podala ho Lauře. Konečně se jí podařilo pláč potlačit. „Schovala jsem si to, protože jsem hned věděla, že je to něco divnýho.

A když se našla ta mrtvola, tak jsem zjistila, co to je, a strašně jsem se bála. Jsou na tom moje otisky prstů. Policie by si myslela, že jsem ho zabila já, to je úplně jasný. Ale já to neudělala.“

Laura ubrousek opatrně rozbalila. Neubránila se výkřiku a hned se pokřižovala. A Glorii se v tu ránu řinul z očí další příval slz.

*

Gudrún neboli Gurra, jak jí říkali přátelé, stálo všechny síly, aby potlačila touhu okusovat si prsty. Nechala toho už

tak dávno, že si ani nemohla vybavit, jak je to vlastně dlouho, například jestli to bylo ještě před svatbou s Allim, nebo až po ní. Prohlédla si své pěstěné nehty. Nalakované je bohužel neměla. Jinak by si mohla lak seškrabávat, tak totiž

dávala s oblibou průchod nervozitě. Chvilku zvažovala, jestli si nemá nehty nalakovat, jen aby počkala, až lak uschne, a pak si ho mohla znovu sloupat, ale hned ten nápad zavrhla. Raději vstala a přesunula se do kuchyně. Byla sobota a ona měla v plánu uvařit nějakou opravdu lahodnou večeři. Alli pracoval celý týden kromě nedělí, takže sobota byl jediný den, kdy si mohl užít klidný večer. Gurra pohlédla na hodiny. Do večeře zbývala ještě spousta času, na vaření bylo příliš brzo. Povzdychla si. Všechno bylo doma čisté a pečlivě upravené, do uklízení se tedy pustit nemohla. Jestli se ale nechce zbláznit, nějakou kratochvíli si vymyslet musí. Něco, co by odvedlo její myšlenky od té hrozivé úzkosti. Znovu si vzpomněla, jak se jí rozbušilo srdce, když u nich zazvonila policie s příkazem k domovní prohlídce bytu v patře. Ale nic se nestalo, ani se tomu nechce věřit. Všechny její obavy byly zbytečné, klidně to mohla pustit z hlavy. Tedy až donedávna.

Proč se ti lidi v té záležitosti znovu vrtali? Copak policie nebyla s výsledkem vyšetřování spokojená? Proč se v tom všem znovu hrabat? Hlasitě zaúpěla. Co to proboha provedla? I když se k ní Alli často choval hnusně a jeho zájem o tohle manželství už dávno vyprchal, neznamená to, že o něj už nestojí. Dokonce podnikla různé kroky, aby si ho udržela. Bylo jí třiačtyřicet; na to, aby si hledala někoho nového, byla moc stará.

Jak mohla být takový blázen? Vyspat se s nájemníkem!

Navíc ten byt už mnohokrát pronajali mnohem přitažlivějším chlápkům, než byl tenhle trhlý Němec.

Určitěji přeskočilo, nebo by si to alespoň mohla namlouvat, kdyby se to nestalo víc než jednou, ba dokonce víc než

dvakrát. Spát s ním bylo příjemné, to se nedalo popřít.

Prožívala to jako nějaké vzrušující dobrodružství, patrně právě pro tu příchuť zakázaného ovoce. Navíc byl Harald mnohem, mnohem mladší než její muž, byla to s ním větší zábava. Jen kdyby býval nebyl posetý všelijakými jizvami a kruhy a špendlíky.

Mysli, mysli, proboha! Zhluboka se nadechla. Jak by se toho mohli dopátrat? Nikdo o tom nevěděl, alespoň ona o tom neřekla živé duši. Měla dost rozumu na to, aby se nevěrou nechlubila ani nejlepší kamarádce. Ani Harald to nejspíš nikomu nevykládal. Ten se ničím chlubit nepotřeboval, děvčata si u něj podávala kliku. Pokud by cítil potřebu probírat s někým svoje sexuální výkony, chlubil by se jimi a nejí. Když o tom tak přemýšlela, tak kliku si u Haralda podávaly hlavně dvě dívky, jedna vysoká a zrzavá, druhá malá a blonďatá. Harald se jim s tím ale zřejmě nesvěřil, policie se o tom každopádně nedoslechla.

Několikrát s těmi děvčaty prohodila pár slov, ale z jejich slov ani výrazu nikdy nevyčetla, že by na ni pohlíželi jinak než jen jako na Haraldovu bytnou. Však to tak ke konci také bylo. Harald jí oznámil, že už v tom nechce pokračovat, má

prý jiné zájmy. Gudrún se při té vzpomínce otřásla. Byla by raději, kdyby ten vztah ukončila ona a ne on. Ale za společně strávené chvíle se jí odvděčil báječně, to se mu muselo nechat. I přesto mu ale udělala scénu. Při tom pomyšlení se začervenala. Bylo to od ní trapné a nedůstojné.

Ale když ji tolik štvalo, že ona sama dobře ví, co za tím vězí, a on jí to přesto nechce říct! Harald měl totiž novou lásku. Gurra je týden předtím, než ho zavraždili, několikrát viděla vcházet a vycházet. Byla to nová dívka, nikdy předtím se u Haralda neukázala, tedy aspoň pokud Gurra věděla. Mluvili spolu německy, byla to patrně jeho krajanka, Islanďanky pro něj asi nebyly dost dobré! Zlobila se na něj za to, že měří dvojím metrem: ona svého muže podvádět mohla, ale on byl moc nóbl na to, aby byl nevěrný nějaké přiblblé přítelkyni!

Dost o tom, už je to za ní. Teď se jen musí dát dohromady a ne se věčně zaobírat něčím, co snad nikdy nevyplave na povrch. Odešla dolů do prádelny. Naposledy se tu pořádně uklízelo už pěkně dávno. Prádelna byla vedle chodby, dalo se tam vejít jak z jejího bytu, tak z předsíně bytu, který měl pronajatý Harald. Zřídit dva samostatné vchody byla jedna z mála úprav, které s manželem provedli, když se rozhodli dům koupit a horní patro pronajímat. Gurra odemkla a vešla dovnitř. Jo, tady by to tedy potřebovalo uklidit! Na podlaze se dokonce ještě vyjímaly stopy policejních psů. Všechno to tu prošmejdili a hledali drogy.

Naštěstí se v prádelně nic takového nenašlo. Pokud by něco podobného ve společných prostorách domu objevili, možná by ji a Alliho policie podezírala nebo je zařadila na nějaký svůj seznam podezřelých, spekulovala Gurra. Každopádně je policisté požádali, aby byli prohlídce přítomni. Ne že by některý z nich kdy drogy okusil, ona tedy rozhodně ne. Alli to možná vyzkoušel na jedné z těch svých nekonečných cest, kdo ví. Ať už je to ale jak chce, v podezření ani jeden z nich neupadl. Policie psy nechala, aby tam nerušeně čmuchali.

Zdálo se, že jsou s výsledkem prohlídky spokojení, a nakonec celá ta skvadra místnost bez dalších cirátů opustila.

Jeden policista dokonce nakoukl i do pračky a sušičky, asi sprš ze zvědavosti než z jiného důvodu. Jinak tam nic dalšího neprováděli.

Gurra otevřela skříň a sáhla po mopu a kbelíku. Když je vytáhla, objevila se za nimi krabice. Gurra na ni zírala. Když

tam vytírala naposledy, žádná krabice ve skříni nebyla.

Většinou tam měla uložené jen potřeby na úklid obou bytů, jinak bývala skříň prázdná. Gurra krabici opatrně vyndala.

Určitě patřila Haraldovi. Snažila se vzpomenout, kdy tam vytírala naposledy. Panebože! Vždyť to bylo právě v době, kdy ji Harald pustil k vodě! Vešel dovnitř, chtěl dát špinavé prádlo do pračky, a když mu naznačila, aby snad nevznikla žádná mýlka, že by si ráda zašpásovala, oznámil jí s úsměvem, že je po všem. To znamená, že tu krabici tam uložil někdy těsně před vraždou. Proč? Vždyť úložné

prostory, které mu nabízela v komoře, vždycky odmítal.

Všechny čtyři police, které s manželem vyhradili nájemníkům, zely prázdnotou. že by chtěl něco schovat před tou novou přítelkyní, nacpal to do krabice a tu šoupnul do skříně v prádelně? Vzhledem k tomu, čím vším se sám vyparádil a jak podivně si zařídil byt, bylo ale vysoce nepravděpodobné, že měl co skrývat. Vtom v ní hrklo. Co když si tajně nahrával nebo fotil své sexuální eskapády a nechtěl, aby na to ta jeho slečna přišla? Nic by takovou mladou ženu nemohlo odradit víc, než zjistit, co ji čeká, vědět, že brzy bude jen dalším číslem v Haraldově sbírce.

Gurra se chytila za hlavu. Vždyť na některé z těch fotek či kazet může být ona sama! Nedalo se nic dělat, tu krabici musí otevřít. Otevře ji a ujistí se, že neobsahuje nic, co by mohlo prozradit její tajemství.

Gurra se sehnula a silou rozevřela kartónové klopy.

Němě zírala na obsah krabice. žádné fotky, žádné kazety.

Čouhaly z ní utěrky, byly do nich zabalené nějaké věci, patrně křehké, a také několik papírů v plastových obalech.

Ohromně se jí ulevilo. Natáhla ruku projeden z archů. Byl to velmi starý dopis, odhadovala, že asi bude cenný. Tohle písmo ani neuměla přečíst, natož aby rozuměla, co se v něm píše, a tak si ho zastrčila pod paži. Rozhodla se, že později si ho prohlédne lépe. Zbytek papírů jen prolistovala a zaradovala se, když zjistila, že se Haraldova milostného nebo vůbec soukromého života netýkají ani v nejmenším. U

jednoho listu se ale zarazila. Text byl velmi špatně čitelný, taková čmáranice červeným inkoustem, a papír, pokud to vůbec byl papír, byl tlustý, tmavý a jakoby voskový. Text zněl navýsost podivně a na spodní straně listu byla namalovaná čarovná runa nebo nějaký podobný znak. List byl podepsaný dvěma jmény, obě byla nečitelná, ale jedno z nich Gurra poznala: byl to stejný podpis, jakým Harald stvrdil svou nájemní smlouvu. Vrátila dokument zpátky do krabice. Záhada.

Gurra posunula všechno v krabici tak, aby se dostala k těm křehkým věcem zabaleným do utěrek. Ležely až úplně vespod. Vybrala si jeden balíček a opatrně ho zvedla. Jemně ho rozbalila a bez dechu zírala na jeho obsah. Vykřikla, zmáčkla starý dopis, který stále držela, a utěrku odhodila.

Vyřítila se z prádelny a zabouchla za sebou.

*

Gunnar Gestvík zvedl sluchátko telefonu a vytočil číslo.

Volal Marii, ředitelce Institutu Árniho Magnússona. Bylo dost možné, že je stále v práci, ačkoli byla sobota. Ústav chystal velkou výstavu starých rukopisů a soudě podle ruchu, který provázel předchozí velké výstavy, bylo teď v ústavu všechno vzhůru nohama. „Ahoj Mario, tady Gunnar.“

Dbal na to, aby jeho hlas zněl dostatečně suverénně, hlas muže, který má vše vyřešené a netouží se naparovat.

„Aha, to jsi ty.“ Mariina úsečná odpověď naznačovala, že se kýžený dojem nedostavil. „Právě jsem ti chtěla volat.

Máš něco nového?“

„Ano i ne,“ odpověděl Gunnar neochotně. „Myslím, že ten dokument brzy získám.“

„No když si myslíš, že ho brzy budeš mít, tak to se hned cítím klidnější,“ pronesla Maria uštěpačně.

Gunnar si dával pozor, aby se nepouštěl do nějaké rozepře. „Prohledal jsem celou katedru od sklepa až po půdu a spojil se se zástupci Haraldových příbuzných. Slíbili, že budou hledat u něj doma. Ten dopis je tam, jsem o tom pevně přesvědčený.“

„Tím patrně míníš, že si myslíš, že jsi přesvědčený?“

„Podívej, volám ti jen proto, abys byla v obraze.

Nemusíš se do mě hned strefovat,“ ohradil se Gunnar, i když

se mu nejvíc ze všeho chtělo telefonem prostě praštit.

„Máš pravdu, promiň. Tady je hrozný zmatek, připravujeme tu výstavu. Mám nervy na pochodu. Nenech se tím znervóznit,“ řekla Maria mnohem smířlivěji. Pak se ale vrátila k předchozímu tónu. „Nicméně si stojím za tím, co jsem řekla, Gunnare. Máš ještě několik dnů na to, abys ten dopis našel. Já nemůžu krýt přehmaty vašich studentů.“

Gunnar uvažoval, kolik dnů může znamenat „několik“.

Sotva víc než pět, spis tak tři. Nechtěl na Mariu naléhat, aby mu sdělila přesný termín, bál se, že by mu lhůtu ještě

zkrátila. „Já si to uvědomuju. Budu tě informovat hned, jak něco zjistím.“

Chladně se rozloučili. Gunnar si složil hlavu do dlaní a opřel se o lokty. Ten dopis se musí najít! Jestli ne, přijde pravděpodobně o práci. Je nepřípustné, aby byl vedoucí katedry zapletený do krádeže dokumentů vypůjčených od zahraniční instituce. Vzkypěla v něm nenávist. Ten zpropadený Harald Guntlieb! Ještě než se na katedře objevil, zahrával si Gunnar dokonce s myšlenkou, že bude jednou kandidovat na rektora. Teď snil jen o tom, aby se život vrátil do starých kolejí. Po ničem víc netoužil. Někdo zaklepal na dveře.

Gunnar vstal a zavolal: „Dále!“

„Dobrý den. Můžu vás na chvíli vyrušit?“ Byl to správce Tryggvi. Vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře.

Zvolna kráčel ke Gunnarovu psacímu stolu. Nabídnutou židli odmítl. Natáhl ruku a otočil ji otevřenou dlaní nahoru.

„Tohle našla jedna z uklízeček v místnosti svazu studentů.“

Gunnar vztáhl ruku a zdvihl kovovou hvězdičku.

Pečlivě si ji prohlédl a pak vrhl na Tryggviho zaražený pohled. „Co to je? žádná cennost to není.“

Správce si odkašlal. „Myslím, že je to hvězda z boty toho Haralda. Ta uklízečka ji našla už dřív, ale řekla mi o tom až teď.“ Gunnar na něj nechápavě zíral. „No a co?

Nechápu to.“

‚Je tu ještě něco. Jestli jsem ji správně pochopil, našla taky na jednom z oken starou krev.“ Tryggvi pohlédl Gunnarovi do očí. Vypadalo to, že čeká, co udělá.

„Krev? Copak ho neuškrtili?“ zeptal se Gunnar překvapeně. „Nebyla to prostě jen nějaká starší krev?“

Tryggvi pokrčil rameny. Já nevím. Chtěl jsem vám to jen předat. Je na vás, co s tím uděláte.“ Už se chystal k odchodu, ale pak se zarazil. „Pochopitelně toho s ním prováděli víc, nebyl jen uškrcený.“

Při myšlence na to, jak byla mrtvola zohavena, Gunnar cítil, jak se mu zahoupal žaludek. „Ano, to je pravda.“

Bezradně na hvězdičku civěl. Když se Tryggvi dal opět do řeči, vzhlédl k němu.

Jsem si jistý, že ta hvězdička je z Haraldových bot, které měl na sobě, když ho zavraždili. Ale samozřejmě nemám tušení, jestli mu neupadla už dřív.“

„To jsou mi ale věci,“ hlesl Gunnar. Pak se sebral, rozhodně pohlédl na Tryggviho, vztyčil se a řekl: „Děkuju vám. Možná to nic neznamená, ale určitě jste udělal dobře, že jste mě o tom informoval.“

Správce rozvážně pokýval hlavou. „A ještě jedna věc,“

pokračoval. Z kapsy vylovil složený ubrousek. „Ta žena, co uklízela studentskou místnost ten víkend, kdy Haralda zavraždili, našla na podlaze zbytky krve. Někdo se je snažil setřít. Pak taky našla tohle.“ S těmi slovy podal Gunnarovi ubrousek. „Podle mě by bylo správné nahlásit to policii.“

Nato se rozloučil a odešel. Gunnar se znovu posadil, zíral na hvězdičku a zvažoval, co má dělat. Je to důležité? Pakliže zavolá na policii, píchne do vosího hnízda a celý ten kolotoč začne nanovo. To se nesmí stát. To se prostě nesmí stát, teď, když se ten rozruch tak báječně utišil. Kromě toho debilního dopisu ovšem. Gunnar si povzdychl a hvězdičku odložil.

Tohle přece může počkat do pondělí. Rozložil ubrousek.

Chvíli mu trvalo, než pochopil, co má ta bezvýznamná věc do činění s Haraldovou vraždou. Jakmile mu to došlo, sotva si stačil zakrýt rukou ústa. Neubránil se výkřiku. Sáhl po telefonu a vytočil 112. Tohle do pondělí počkat nemohlo.

Kapitola dvacátá šestá

Cesta do Rangá rychle ubíhala. Počasí jim přálo, a ačkoli všude ještě ležel sníh, panovalo bezvětří a na obloze nebyl ani mráček. Tóra si spokojeně hověla na předním sedadle nového džípu z půjčovny a sledovala krajinu.

Tolikrát nabádala Matthiase, aby z Hřebenů na vrchovině sjížděli dolů k pobřeží opatrně, a své varování navíc doložila tolika historkami o dopravních nehodách, že tento úsek nakonec projížděli šnečí rychlostí. Tóru brzy přestalo bavit počítat, kolik aut je za tu dobu předjelo. Raději využila volné chvilky a prolistovala první ze dvojích desek, které jim předala policie a které údajně měly obsahovat veškeré podklady k vyšetřování. Zarazila se u popisu trička nalezeného u Hugiho doma ve skříni.

„No tohle!“ vyjekla hlasitě.

Matthias se polekal a auto se na silnici trochu zapotácelo. „Co?“

„To tričko,“ vyhrkla vzrušeně a rázně poklepala prstem na rozevřenou stránku. ‚Je to stejné tričko, jaké jsem viděla na fotkách řezání jazyka. Má vpředu nápis

„100 % silikon“

„No a?“

„Na těch fotkách bylo vidět něčí tričko, na kterém stálo 100 a pak –ilik– nebo tak nějak. Tady stojí, že na tričku nalezeném v Hugiho skříni bylo napsáno 100 % silikon. Ta krev na něj na beton vycákla při té operaci.“ Tóra pyšně desky zaklapla.

„To by si na to musel pamatovat,“ namítl Matthias.

„Cizí krev přece člověku nestříká na oblečení dennodenně.“

„Vám nebo mně možná ne,“ připustila Tóra.

„Pamatujete si, jak Hugi říkal, že mu to tričko neukázali?

Třeba proto si na to nevzpomněl.“

„Třeba,“ souhlasil Matthias. Chvíli jeli mlčky, ale když

přejížděli most přes Ytri Rangá u městečka Hella, oznámil Matthias zčistajasna: „Přijedou zítra.“

„Cože? Kdo má zítra přijet?“

„Amelia Guntliebová a její dcera Elisa,“ vysvětlil jí Matthias a ani na vteřinu přitom nespustil oči ze silnice.

„Co? Ony přijedou na Island?“ zeptala se Tóra ohromeně. „Proč?“

„Měla jste pravdu. Haraldova sestra ho těsně před vraždou navštívila. Chce si s námi promluvit. Jestli jsem její matku dobře pochopil, vyprávěl jí Harald o všem, na čem tady pracoval, i když nijak detailně.“

„To jsou mi věci,“ divila se Tóra. ‚Ještě bych pochopila, že sem jede sestra, ale proč taky její matka? Copak nás bude kontrolovat, až s její dcerou budeme mluvit?“

„Ne. Chce hovořit s vámi. Mezi čtyřma očima. Jako matka s matkou, tak to doslova řekla. Vždyť jste věděla, že si s vámi chce popovídat. Myslela jste si, že vám zatelefonuje?“

„No ano, myslela. Jako matka s matkou? To si jako budeme vyměňovat názory na výchovu dětí?“ Tóra neměla sebemenší chuť se s tou ženskou setkat.

Matthias pokrčil rameny. „To nevím. Já nejsem matka.“

„Proboha!“ povzdychla si Tóra a svalila se na opěradlo.

Chvíli se rozmýšlela a pak opatrně nadhodila: „A co ta sestra, co když je do toho případu nějak zapletena?“

„Ne, to je vyloučeno.“

„Můžu se zeptat, proč by to mělo být vyloučeno?“

„Prostě je to vyloučeno, proto. Elisa taková není. Navíc se prý v pátek před vraždou vrátila do Německa. Letěla z Keflavíku do Frankfurtu.“

„A to vám stačí? že to jen tak tvrdí?“ Tóře se nechtělo věřit, že by byl Matthias tak prostoduchý.

Matthias vrhl na Tóru rychlý pohled a hned zase obrátil zrak na silnici. „Ne tak docela. Nechal jsem to prověřit.

Věřte mi, tím letadlem odletěla.“

Tóra nevěděla, co na to říct. Nakonec se rozhodla, že bude lepší, když si veškeré další poznámky schová na

později. Nejdříve se chtěla s tou dívkou setkat a promluvit si s ní. Třeba má Matthias pravdu. Možná opravdu nepřipadalo v úvahu, že by vraždila zrovna ona. Všimla si nápisu, který hlásal: Hotel Rangá. „Tamhle,“ ukázala. Hned za cedulí na silnici zprava ústila menší cesta vedoucí až k hotelu. Jeli po ní směrem k řece a nahoru do kopce k velké dřevěné budově.

„Víte, že už je to dva roky, co jsem naposledy přespala v hotelu?“ prohodila, když se s příručním kufrem na kolečkách vydala ke vchodu. „Naposledy ještě před rozvodem.“

„Teď si ze mě ale střílíte!“ nevěřil jí Matthias. Vytáhl z auta své vlastní zavazadlo.

„Ne, vážně, je to pravda,“ ujistila ho Tóra a skoro se jí zachtělo se k té vzpomínce vrátit. „Přede dvěma lety jsme podnikli poslední pokus zachránit naše manželství, vyrazili jsme si na víkend do Paříže. Od té doby jsem nebyla v zahraničí ani neměla důvod ubytovat se v hotelu. Divné, že?“

„A v Paříži se žádný zázrak nestal, předpokládám?“

zeptal se Matthias a otevřel jí dveře.

Tóra znechuceně pohodila hlavou. „Ne, to tedy ne. Sice jsme tam jeli zachraňovat náš vztah, ale místo povídání nad sklenkou vína o tom, co nefunguje, a dohody, na čem zapracujeme, mě manžel honil od jedné pamětihodnosti ke

druhé a chtěl po mně, abych ho u nich fotila. Zatloukli jsme tam poslední hřebíček do rakve našeho manželství.“

Ve dveřích, přesněji řečeno těsně za nimi, je přivítal obrovský lední medvěd. Tyčil se na zadních s široce rozevřenýma očima a vypadalo to, že se chystá zaútočit.

Matthias si k němu stoupl. „Buďte tak hodná a vyblejskněte mě.“

Tóra se zašklebila a přistoupila k přepážce v recepci. Za monitorem počítače tam seděla žena středního věku; měla na sobě bílou blůzu a tmavé sako hotelové uniformy. Usmála se na Tóru. Ta jí sdělila, že mají rezervované dva pokoje, a udala jejich jména. Dáma cosi vyťukala do počítače, položila na přepážku dva klíče a vysvětlila jim, kde pokoje najdou. Tóra se natáhla pro svůj kufřík a chystala se odejít, když vtom ji napadlo, že by se recepční mohla zeptat na Haralda. Třeba si na něj pamatuje, možná se vyptával na cestu nebo sháněl jiné informace, které by je s Matthiasem mohly dovést na správnou stopu. „Letos na podzim se u vás ubytoval náš kamarád, jmenoval se Harald Guntlieb.

Nevzpomínáte si na něj náhodou?“

žena na Tóru pohlédla s výrazem člověka, který je zvyklý na všemožné otázky a žádnou z nich nepovažuje za příliš stupidní. „Ne, to jméno mi nic neříká,“ odpověděla zdvořile.

„Mohla byste ho, prosím, vyhledat v počítači? Byl to Němec a obličej měl propíchaný různými špendlíky.“ Tóra

se pokusila o úsměv. Chtěla se tvářit, jako by podobné požadavky byly na denním pořádku.

„Můžu to zkusit. Jak se to píše?“ zeptala se recepční a otočila se zpátky k obrazovce.

Tóra jí pomalu hláskovala Haraldovo jméno a čekala, než počítač najde informace o jeho hotelové rezervaci. Ze svého místa za přepážkou viděla, jak se na obrazovce míhají jednotlivá okna. „Tady to je,“ oznámila konečně recepční.

„Harald Guntlieb, dva pokoje na dvě noci. Cestoval s Harrym Potterem, je to tak?“ žena nedala nijak najevo, že by ji druhé jméno nějak zarazilo.

Tóra přisvědčila. „Pamatujete si na ně alespoň trochu?“

zeptala se s nadějí v hlase.

Recepční se zahleděla na obrazovku a zavrtěla hlavou.

„Ne, bohužel. Já jsem tehdy ani nebyla v práci.“ Podívala se na Tóru. „Byla jsem v zahraničí, vybírala jsem si svou letní dovolenou. V téhle branži se v létě z práce neutrhnete,“

omlouvala se, jako by se bála, že jí Tóra začne pracovní absenci vyčítat. Obrátila zrak znovu k monitoru. „Možná si na něj pamatuje náš barman. Jmenuje se Olafur, říkáme mu Oli. Ten tu tenkrát určitě byl. Večer ho najdete na baru.“

Tóra ženě poděkovala a s Matthiasem se vydali ke svým pokojům. Když už zahýbali za roh, recepční na ně ještě zavolala. „Taky tu vidím, že si od nás vypůjčil baterku.“

Tóra se otočila. „Baterku?“ opakovala. „A stojí tam, na co ji potřeboval?“

„Ne,“ odpověděla recepční. ‚Jen to sem zapsali, aby ji náhodou při odjezdu nezapomněl vrátit. Ale vrátil ji.“

„Dá se z těch záznamů vyčíst, jestli ji potřeboval v noci?“ zeptala se Tóra. Třeba Haraldovi venku na parkovišti něco upadlo na zem a potřeboval to najít.

„Ne, půjčila mu ji denní směna,“ zavrtěla recepční hlavou. „Odpusťte, že jsem tak zvědavá, ale není to ten student, kterého zavraždili na univerzitě?“

Tóra přisvědčila a poděkovala ženě za pomoc. S

Matthiasem došli chodbou ke svým pokojům; ukázalo se, že jsou hned vedle sebe.

„Co takhle půlhodinka odpočinku?“ navrhla Tóra, když

do pokoje nakoukla. Ukázalo se, že je komfortně zařízený.

Zachtělo se jí na chvíli se natáhnout, lákala ji veliká postel, která se utápěla pod tlustou vrstvou načechraných peřin.

Také povlečení vypadalo nažehlené. Taková pokušení nečekala Tóru každý den. Doma měla po ránu většinou hrozný shon, aby se vůbec vypravila do práce, a vlastní postel ji navečer vítala celá rozházená.

„Ale jo, vždyť nikam nespěcháme,“ souhlasil Matthias.

Nebylo pochyb, že na něj jeho pokoj účinkuje stejně. „Až

budete připravená, prostě zaklepejte. A pamatujte si, že u mě jste vždycky vítána.“ Zamrkal na ni a zavřel za sebou, ještě než ze sebe Tóra vypravila nějakou kloudnou odpověď.

Tóra si uložila kufr a svršky, nakoukla do koupelny a minibaru a pak sebou plácla naznak na postel. Ležela s

rozhozenými pažemi a vychutnávala si pohodu. Ta ale nevydržela dlouho, z kabelky se ozvalo zvonění telefonu.

Tóra zaúpěla, zvedla se a mobil vydolovala. „Prosím.“

„Čau mami!“ pozdravila ji radostně Sóley. „Nazdar, miláčku.“ Hned jak Tóra uslyšela její hlas, rozlil se jí po tváři úsměv. „Copak děláš?“

„No,“ radost se ze Sóleyina hlasu trochu vytratila.

„Chystáme se do stáje.“ Pak dcera přešla do šepotu, mluvila tak tiše, že Tóra jen stěží rozeznávala slova, mimo jiné také proto, že Sóley zřejmě přitiskla ústa těsně ke sluchátku, aby ji nikdo neslyšel. Mluvila nezřetelně, bylo slyšet jen šeplavé zvuky. „Mně se ani trochu nechce. Ti koně jsou zlí!“

„Ale no tak!“ Tóra se snažila dceru trochu povzbudit.

„Oni nejsou zlí, koně jsou náhodou neuvěřitelně hodná zvířata. Bude vás to bavit, uvidíš! Svítí vám tam sluníčko?“

„Gylfimu se taky nechce,“ zašeptala Sóley. „Říká, že koně patří do starýho železa.“

„Raději mi pověz něco veselého. Co jste dneska dělali?“

Tóra raději změnila téma hovoru, dobře věděla, že jako obhájce koní by neobstála.

Dcerka opět ožila. „Táta nám koupil zmrzlinu a já jsem se směla dívat na kreslené filmy. To ti byla taková sranda!

Hele, Gylfi chce s tebou mluvit.“

Než se Tóra stačila s dcerou rozloučit, sluchátko už

třímal její syn. „Čau,“ zabručel bez nálady.

„Ahoj, broučku,“ odpověděla Tóra. Jak se máte?“

„Příšerně.“ Gylfi se nenamáhal šeptat, Tóře se dokonce zdálo, že hlas naopak nepatrně zvýšil.

„Aha, to ti koně?“ hádala Tóra.

Jo a ne. Prostě všechno.“ Po krátké odmlce dodal: „Zítra, až se vrátíme, si s tebou potřebuju promluvit.“

„To vis, že ano, broučku,“ slíbila Tóra. V tu chvíli nevěděla, jestli se má radovat z toho, že se jí chce konečně svěřit, nebo se bát, co se od něj dozví za novinku. „Těším se, že vás zítra večer zase uvidím.“ Nato se rozloučili a Tóra se podruhé pokusila si zdřímnout, ale bezvýsledně. Nakonec vstala a dala si horkou sprchu.

Když se utírala sněhobílými huňatými ručníky, padl jí zrak na brožuru o místních historických a přírodních památkách. Zběžněji prolistovala, napadlo ji totiž, že v ní narazí na místa, která by mohla Haralda zaujmout.

Pamětihodností místní kraj nabízel bezpočet, ale většinou s případem nijak nesouvisely. Několik lokalit ale Tóru zaujalo. Celé dvě stránky se například věnovaly Skálholtu.

Biskupství mělo s Haraldem očividnou spojitost, protože se zajímal o biskupy Jóna Arasona a Brynjólfa Sveinssona.

Tóra usoudila, že v úvahu přicházejí ještě dvě další místa, sopka Hekla a jakési jeskyně na okraji Helly pocházející z doby papů zvané Aegissíduhellar. Zmínka o nich Tóru trochu překvapila, jelikož nikdy předtím o nich neslyšela.

Uvažovala, jestli název města Helia neboli jeskyně, může pocházet právě od těchto skalních útvarů. Na stránkách

věnovaných těchto třem místům ohnula rohy. Pak se rychle oblékla. Zvolila teplé oblečení a schválně si navlékla hodně vrstev, i když výsledek nevypadal přímo lichotivě. Jestli se ale mají trmácet do nějakých jeskyní, neuškodí, když se na to dobře vybaví. V duchu si představila Matthiase v naleštěných elegantních polobotkách, jak klopýtá po rozdrolené lávě. Poťouchle se rozhodla, že mu o jeskyních řekne, až když ujdou kus cesty. Vlasy si sepnula gumičkou, oblékla si péřovou bundu a vyšla na chodbu. Zaklepala na dveře Matthiasova pokoje a ještě ani nestačila stáhnout ruku zpátky, když se dveře otevřely. Tóra si prohlédla, jak je vymóděný, a na tváři se jí rozhostil úsměv. „Pěkný oblek,“

pochválila ho se skrývanou škodolibostí. „A hezké boty!“

Matthiasovy kožené polobotky byly dokonale vyleštěné, jistě stály celé jmění. Tóra pocítila výčitky svědomí, že ho nevarovala, ale hned je zase zahnala. Bot má určitě plno.

„To není oblek,“ opravil ji Matthias rozmrzele. „To sako se nosí samostatně, kalhoty k němu nepatří. V tom je rozdíl, ten vy ale zřejmě nepochopíte.“

„Ach tak, promiňte, pane Elegáne,“ omluvila se Tóra.

Teď už ji netrápilo ani svědomí, ani vidina brzké destrukce Matthiasovy obuvi.

Matthias její poznámku přešel mlčením. Zavřel za sebou a zacinkal klíčky od auta. „Tak kam se vydáme?“

Tóra vytáhla z kapsy bundy mobil a podívala se, kolik je hodin. „Nejlepší asi bude, když začneme na Skálholtu.

Teď jsou skoro čtyři, pak se uvidí.“

Jak poroučíte, paní průvodkyně,“ souhlasil Matthias a soustředěně si prohlížel její výstroj. „Vy jste si nevšimla, že tady v hotelu mají slušnou restauraci? Večeři si nemusíme ulovit!“

„Cha, cha,“ ušklíbla Tóra. „Radši budu v teple, i když

vypadám nemožně, než abych se trápila, jestli jsem dost cool. Navíc si myslím, že v téhle zimě jsem cool až dost.“

Když přijeli na Skálholt, už se šeřilo. Rychle si to namířili rovnou do kostela, byl ještě otevřený. Rozhlíželi se, s kým by si mohli promluvit. Vzápětí se objevil jakýsi mladík, zdvořile je přivítal a zeptal se, jestli jim může nějak pomoct. Vysvětlili mu, že by si rádi popovídali s někým, kdo v kostele možná nedávno prováděl Haralda, a hned mu popsali, jak výstředně vypadal.

„Poslyšte,“ skočil mladík Tóře do řeči uprostřed popisu řady ostnů v Haraldově pravém obočí. „že vy myslíte toho studenta, co ho pak zavraždili? S tím jsem mluvil já!“

„A nepamatujete si náhodou, proč sem přišel?“ zeptala se Tóra a široce se na něj usmála.

„Počkejte, hm, jestli si dobře vzpomínám, ze všeho nejvíc se zajímal o Jóna Arasona a jeho popravu. Jo, a taky o Brynjólfa Sveinssona.“ Mladík se na ně podíval a honem dodal: „To není nic nenormálního, jezdí sem spousta lidí,

kteří právě tyhle dva biskupy znají a chtějí se o nich dozvědět víc. Jejich příběhy jsou pochopitelně svým způsobem vzrušující, třebaže jsou znepokojivé a smutné.

Lidi fascinuje, že kat musel seknout sedmkrát, než Jón Arason konečně zemřel. Prakticky mu rozmlátil krk napadrť.“

„Zajímal se Harald o ty dva jen tak obecně,“ chtěla vědět Tóra, „nebo se vyptával na něco konkrétního, co s nimi souviselo?“

Mladík se obrátil na Matthiase. „Nevím, jak podrobně příběh Jóna Arasona znáte.“

Matthias pochopil, že otázka je určena především jemu, a ujal se odpovědi: ‚Já o něm vím asi tolik, co o jeho matce, čili vůbec nic.“

„Aha.“ Skoro se zdálo, že se mladík zatvářil malinko pohoršené. „Nebudu vás trápit zbytečnými detaily. Jón Arason byl poslední katolický biskup na Islandu, roku 1524

nastoupil na stolec Hólar v údolí Hjaltadalur a po nějakou dobu spadal do jeho pravomocí také Skálholt.

V roce 1550 ho tady na Skálholtu popravili. Stalo se tak na základě rozhodnutí dánského krále Kristiána III. z roku 1537, kterým na Islandu i ve všech ostatních zemích, kterým vládl, zrušil římský katolicizmus. Jón Arason dělal, co mohl, aby tomu zabránil, vyznavačům nové víry se postavil, ale nakonec na to doplatil a skončil na popravčím špalku. Jeho poprava je vlastně kapitola sama pro sebe, dva týdny před ní

ho totiž prohlásili za nedotknutelného až do dalšího jednání všeobecného sněmu, aby v jeho případě a v případě jeho dvou synů mohl padnout sněmovní rozsudek. Synové byli popraveni s ním.“

Matthias svraštil obočí. „Jeho synové? Copak to nebyl katolický biskup? Jak mohl mít nějaké syny?“ Mladík se pousmál. „Na Islandu panovala jakási výjimečná praxe, nevím, jak vůbec vznikla, ale kněží, jáhnové i biskupové směli mít družky nebo konkubíny. Dokonce mohli o takové ženě uzavřít s jejím otcem závaznou dohodu, což se zhruba rovnalo manželství. Když se jim narodilo dítě, prostě zaplatili pokutu. Vlk se nažral a koza zůstala celá.

„Jak praktické,“ poznamenal Matthias ohromeně.

„Velmi,“ souhlasil mladík vesele. „Ten váš kamarád, Harald, tato historická fakta patrně dobře znal, bylo jasné, že si o tom něco načetl. To, co vám tu vyprávím, je samozřejmě hrubě zjednodušené, řadu faktů jsem vynechal.

Ale konečně se dostávám k tomu, na co jste se mě ptal.“

Mladík obrátil pohled na Tóru. Ta už Matthiasovu otázku dávno zapomněla a snažila se to nedat najevo. „Když jsem si s tím vaším přítelem povídal, zajímal se hlavně o jedno, totiž

o první tiskárnu, kterou Jón Arason roku 1534 dovezl na Island. Provozoval ji pak na biskupství Hólar. Harald se taky vyptával na to, co si biskup nechával vytisknout.“

„A?“ zeptala se Tóra. „Co jste mu odpověděl?“

„To není tak jednoduché,“ spustil mladík. „O tom, co se na té tiskárně tisklo nejdřív, není známo skoro nic. Podle některých pramenů se na ní tiskl misál pro kněze, jakási příručka s mešním kalendářem, žalmy a podobnými texty, později také jednotlivá evangelia Nového zákona. Jinak se ale neví, jaké další tisky v Jónově době vznikaly, alespoň já jsem se k ničemu jinému nedobral. Vzpomínám si, že váš kamarád se mě ptal na dost kuriózní věci, například zda není pravděpodobné, že by Jón Arason chtěl vydat knihu, která byla v té době velmi oblíbená. Měl jsem za to, že má na mysli bibli, ale tomu se jen vysmál. Jeho smysl pro humor jsem úplně nepochopil.“

„Tomu rád věřím,“ přikývl Matthias a pohlédl na Tóru.

„Malleus!“ Zrovna to napadlo i ji. Malleus Maleficarum byla tenkrát druhá nejčastěji tištěná kniha hned po bibli.

Harald se možná pokoušel vypátrat, jestli nebyla vytištěna i na Islandu. Takový výtisk by samozřejmě byl nesmírně cenný, nemluvě o jeho sběratelské hodnotě pro tak vášnivé nadšence, jako byl Harald.

„A co chtěl vědět o Brynjólfu Sveinssonovi?“ vyptávala se Tóra.

„To bylo dost pozoruhodné,“ vykládal mladík. „Nejdřív se jen nemohl dočkat, až uvidí jeho hrob. To měl ale smůlu, protože ten ještě nikdo nenašel.“

Tóra mu skočila do řeči. „Nenašel? Copak biskup nebyl pohřben tady na Skálholtu?“

„To ano, ale nechtěl spočinout v samotném kostele, nýbrž vedle své ženy a dětí. Existuje popis místa, kde hrob leží, ale zatím ho nikdo nevykopal. Biskup si přál odpočívat v neoznačeném hrobě.“

„Nebylo to poněkud neobvyklé?“ otázala se Tóra.

„To tedy bylo. Jeho hrob sice označili později, a to dřevěným hrazením, které vydrželo asi třicet let. Pak ztrouchnivělo a navzdory pokynům ho nikdo neudržoval.

Vlastně nikdo ani neví, proč se biskup nenechal pohřbít pod podlahou kostela, jak to bylo v té době běžné. Předpokládá se, že se lekl toho, kolik církevních hodnostářů už v kostele odpočívá, když se zúčastnil pohřbu jednoho ze skálholtských kněží. Třeba ten zvyk chtěl zrušit.

‚A došlo k tomu?“ zajímal se Matthias. „Zrušili ho?“

„Ne, ne. Možná to ani pravý důvod nebyl. Brynjólfur zemřel jako zlomený člověk. To je dost pochopitelné: takový významný muž, a zemřel sám, všichni jeho nejbližší už byli na onom světě, žádný potomek po něm nezůstal.

Většinu těch, kteří si jeho příběh vyslechnou, biskupův příběh hluboce zasáhne.“

„Ale vy jste říkal, že Harald chtěl nejdřív jen vidět biskupův hrob. Takže potom se zajímal o něco jiného?“

chtěla vědět Tóra.

„Ano. Když jsem viděl, jak ho mrzí, že hrob neuvidí, začal jsem si s ním o Brynjólfovi jen tak povídat. Ukázal jsem mu podzemní kobky a provedl ho po archeologické

expozici, kterou jsme tam instalovali. Pak jsem s ním vyšel ven a zavedl ho k vykopávkám. Tam se řeč stočila na Brynjólfovy rukopisy. Víte snad, že vlastnil rozsáhlou sbírku rukopisů, a to jak islandských, tak v jiných jazycích?“

Tóra s Matthiasem zavrtěli hlavou, ani jeden z nich o tom neměl zdání. Je vám známo, že Brynjólfur daroval dánskému králi Fridrichovi některé z nejvýznamnějších rukopisů na pergamenech, které na Islandu vznikly?“ Tóra opět zavrtěla hlavou. Váš přítel byl celý u vytržení, když

jsem mu o těch rukopisech vyprávěl, a hned chtěl vědět, co se s nimi po Brynjólfově smrti stalo. Přesné informace jsem mu dát nemohl, ale věděl jsem, že zahraniční spisy dal maličkému synovi tehdejšího fojta na usedlosti Bessastadir, byl to Dán a jmenoval se Johann Klein. Islandské knihy pak rozdělil mezi svou sestřenici Helgu a švagrovou Sigrídur.

Mám takový dojem, že část těch cizojazyčných knih se někam zatoulala, když si je Johann Klein přijel z Bessastadiru vyzvednout, několik jich zcela určitě chybělo.

Předpokládá se, že je skálholtští schovali, aby nenávratně nezmizely v Dánsku. Tyhle knihy a rukopisy nikdo nikdy nenašel. Dokonce se ani přesně neví, o jaké spisy šlo.“

Jak se jim povedlo je schovat?“ zeptala se Tóra a rozhlédla se kolem sebe.

Mladík se usmál. „Tady uvnitř je ukrýt nemohli. Tahle budova tu stojí od roku 1956. Starý kostel, který nechal

Brynjólfur postavit v letech 1650 až 1651 se zhroutil při zemětřesení v roce 1784.“

„Vy jste po nich nikdy nepátrali?“

Ještě jsme ani nenašli hrob Brynjólfa a jeho rodiny, ačkoli máme k dispozici popis místa, kde by měl ležet.

Biskup zemřel v roce 1675. Ještě abychom hledali knihy, které tu tenkrát mohl někdo zakopat, a navíc je to jen dohad!

Ani se s jistotou neví, kam se poděla ta část knihovny, kterou dostaly biskupovy dědičky, ale myslím, že některé z nich získal Árni Magnússon, když začal sbírat staré rukopisy. Několik Brynjólfových knížek se dá poznat díky jeho monogramu.“

„BS?“ hádala Tóra.

„Ne, bylo to LL,“ opravil ji s úsměvem mladík. Tóra nechápala. „LL?“

„Loricatus Lupus, latinsky to znamená vlk ve zbroji, neboli překlad islandského Brynjólfur. Mladík se na Tóru usmál. Ta se neudržela a luskla prsty, Loricatus Lupus stálo na Haraldově počmáraném lístku. Pokud ty popisky nějak souvisely s vraždou, sledují bezpochyby správnou stopu.

Tím rozhovor prakticky skončil. Matthias a Tóra mladíkovi poděkovali za to, že se jim trpělivě věnoval, a rozloučili se s ním. Ještě než Matthias nastartoval auto, obrátil se k Tóře a navrhl: Jo tak Loricatus Lupus!

Nepočkáme, až všichni odejdou, a nevykopeme všechno, co se dá?“

Jsem rozhodně pro!“ souhlasila Tóra s úsměvem.

„Začneme na hřbitově.“

„V tom případě se k lopatě postavíte vy, jste na to ideálně oblečená. Já vám na to budu svítit předními reflektory.“

Nechali Skálholt za zády. Já vím, kam bychom se mohli vydat teď,“ nadhodila Tóra bezelstně. „U Helly je několik jeskyní, které zřejmě do skály vysekali papové. Možná tam narazíme na něco, co by Haraldův zájem o tyhle poustevníky vysvětlilo. Intuice mi říká, že si tu baterku půjčil právě na to, aby se tam mohl porozhlédnout.“

Matthias pokrčil rameny. „Určitě stojí za to se tam podívat. Kde ale vezmem baterku my?“

„Stavíme se na benzínce, tam něco určitě budou mít.“

Když dorazili do Helly, byla tma jako v ranci. Nejprve zastavili u čerpací stanice a koupili si dvě baterky. Zeptali se obsluhy, kde by se mohli o jeskyních něco dozvědět, a čerpadlář je poslal do hotelu Mosfell. Od benzínky to bylo co by kamenem dohodil, a tak se tam vydali pěšky. V hotelu narazili na sympatického staršího muže. Ten s nimi dokonce vyšel ven a ukázal jim obrysy jeskyní, které se vynořily za hlavní silnicí na druhém břehu řeky. Recepční jim poradil, jaká pěšina k jeskyním je nejschůdnější, autem totiž jeskyně přístupné nebyly. Srdečně mu poděkovali, vrátili se k autu,

přejeli přes most a poslušní rady recepčního auto zaparkovali. K Tóřině nemalé radosti museli ujít kus cesty pěšky, přejít přes loučku, která zřejmě patřila k přilehlému stavení. Matthiasovi boty s hladkou podrážkou neustále klouzaly, vždycky se mu ale podařilo ztracenou rovnováhu získat tak, že zběsile máchal roztaženýma rukama, jako by se pokoušel vzlétnout. Celou cestu k úbočí dolíku, na jehož

dně se rýsovaly vchody do jeskyní, se Tóra královsky bavila.

„Tamhle,“ ukázala. S předstíranými obavami pohlédla na Matthiase. „Myslíte, že zvládnete sejít až dolů?“

Matthias se na ni zaškaredil a snažil se tvářit důstojně.

Scupital po svahu dolíku pomaličku jako nějaký devadesátiletý kmet, zatímco Tóra vesele hopkala dolů jako kamzík. Zastavila se pod ním, rozhodnutá si své vítězství patřičně vychutnat, a poťouchle ho pobídla: „Hoďte sebou!“

Matthias dělal jakoby nic a nakonec se doklopýtal až dolů.

„Vy mě ale honíte!“ vyčetl jí a rozsvítil baterku. „To se tak nemůžete dočkat, že si pak vyrazíme na večeři, nebo co?“

Tóra si zapnula vlastní svítilnu a namířila proud světla Matthiasovi do očí. „To zrovna ne. Pojďte.“ Otočila se na patě a oba vešli do první jeskyně. „Páni, jak je něco takového mohlo napadnout?“ vydechla ohromeně a nechala paprsky světla poskakovat po rozlehlém prostoru. Pokud to

pochopila správně, papové jeskyně vytesali do pískovce primitivními nástroji.

„Proč to asi dělali?“ uvažoval Matthias.

„Především potřebovali střechu nad hlavou,“ ozval se z ústí jeskyně neznámý hlas.

Tóra zavřískla a baterka jí vypadla z ruky. Kutálela se po hrbolaté podlaze a paprsek světla tancoval po protější stěně, až se nakonec zastavil. „Panebože, to jsem se vyděsila!“ vyjekla a sehnula se pro baterku. „Nevěděli jsme, že tuje ještě někdo.“

„Promiňte, nechtěl jsem vás tolik polekat,“ omlouval se příchozí. Tóře se zdálo, že už má na hřbetě pěkných pár křížků. „Vlastně jsme si kvit,“ dodal. „Už dlouho jsem se nelekl tolik, jako když jste vykřikla. Volali mi z Mosfellu, že prý jsou nějací turisti na cestě do jeskyní. Napadlo mě, že by se vám třeba hodil průvodce. Jmenuji se Grímur, jsem majitelem tady toho hospodářství. Jeskyně patří k mým pozemkům.“

Tóra se zmohla jenom na překvapené „Aha“. To tedy není žádný chudák! „Prohlídku s průvodcem rádi uvítáme. O

tom, co si tu chceme prohlédnout, vlastně nevíme skoro nic.“

Stařec vešel do jeskyně a jal se vysvětlovat, co před sebou vidí. Mluvil islandsky, takže Tóra Matthiasovi tlumočila hlavní informace. Průvodce jim mimo jiné předvedl, jak lidé kdysi pravděpodobně opřeli o stěny

jeskyně velké kamenné desky. Pak si prohlédli komín vytesaný do stropu jeskyně, měl vpouštět dovnitř čerstvý vzduch a vypouštět ven kouř. Muž jim ukázal i oltář s křížem, který papové patrně vytesali či vyřízli do zadní stěny. „Pane jo!“ komentovala jej Tóra s nadšením a obdivem. „To je tedy paráda“

„Ano, to tedy je,“ přisvědčil jejich průvodce se záludným úsměvem. „Přežít v téhle zemi nikdy nebylo snadné, to je jednou jisté. Lidé museli být důmyslní, obstarat si příbytek vyžadovalo notnou dávku vynalézavostí.“

„Přesně tak.“ Tóra si ještě jednou posvítila baterkou a rozhlédla kolem sebe. „Zkoumal ty jeskyně někdo? Myslím tím, nemůžou tu být ještě ukryté nějaké historické předměty?“

„Předměty?“ Otázka starce zřejmě dost zaskočila.

Zasmál se. „Děvenko, tady byl až do roku 1950 chlév. Tady už žádná tajemství nenajdete. To by musela být sakra dobře schovaná, to vám povím!“

„Hm,“ zamumlala Tóra zklamaně. „Takže to tu někdo všechno prozkoumal?“

„No, to zrovna netvrdím,“ odpověděl stařík. „Pokud vím, v mých jeskyních proběhl nějaký průzkum jen jedenkrát.“

„Kdypak to bylo?“ zajímala se Tóra. „Někdy nedávno?“

Muž se zachechtal. „Nedávno tedy zrovna ne.

Nepamatuju si, jak je to dlouho, ale dobrých pár let to bude

určitě. Nic zvláštního z toho nevzešlo, jak se ostatně taky dalo čekat. Našli tu zbytky zvířecích kostí a nějakou díru, která se používala k vaření, jestli jsem to správně pochopil.“

Ukázal na otvor v zemi nedaleko oltáře. „Ne, to málo, co se tu dalo najít, už dávno vyplavalo na světlo, to vám garantuju.“

Nakonec se Tóra starého muže dotázala, jestli zaznamenal, že by do jeskyní zavítal Harald. Mladíkův popis mu nic neříkal, ale to neznamená, že tam nemohl být, jak zdůraznil. Jeskyně nejsou oplocené a návštěvníci se tam klidně mohou zatoulat, aniž by si jich lidé na statku všimli.“

„Buďte od té lásky a převlékněte se, Krokodýlko Dundee,“ popíchl Tóru Matthias, když se vrátili do hotelu.

‚Já mám štěstí, jen si odložím kabát a můžu se posadit rovnou k baru, takže doženu čas, který jsem ztratil slézáním té stráně.“

Tóra se na něj zakřenila, ale honem si pospíšila do svého pokoje, aby se převlékla. Vzala si na sebe slušivé kalhoty a neutrální bílou halenku, umyla si obličej a rty si lehce přetřela rtěnkou. Koneckonců když člověka pozvou na večeři, neškodí se trochu hodit do gala. To ovšem samozřejmě automaticky neznamená, že se chce okamžitě vrhnout do nějaké avantýry. Na chvilku zaváhala u slova automaticky. Samu sebe tím nepřesvědčila, což jí trochu dělalo starosti. Pak to ale pustila z hlavy a vydala se k baru.

Matthias už tam stál a čile rozmlouval s barmanem. Tóra

doufala, že je to ten správný. Matthias se na ni usmál, evidentně byl s její proměnou spokojený.

„Fešanda!“ pochválil ji bez dlouhých cirátů. „Tohle je Oli. Vyprávěl mi o Haraldovi a Harrym Potterovi, ještě je má živě v paměti. Kámoši toho vypili požehnaně a poněkud se odlišovali od zbytku osazenstva.“

„Poněkud je dost slabý výraz,“ opravil ho Oli a zeptal se Tóry, co si dá.

„Dvojku bílého, prosím,“ požádala a otázala se ho, jak to myslel.

„No, prostě tak,“ váhal barman s odpovědí. „Lámali do sebe jednoho panáka tequily za druhým, bavili se hrou na pomyslnou elektrickou kytaru a prováděli další kousky, které se tady moc nevidí. O tom, jak ten Harald vypadal, ani nemluvě. Ostatní hosti jen seděli s otevřenou pusou a zírali na ně. Kluci navíc hulili jako fabrika, kouřili doutníky a já jim je málem ani nestačil podávat.“

Tóra se rozhlédla kolem sebe po útulném podkrovním baru. Chápala, jak to barman myslí. Elektrická kytara, byť pomyslná, se sem opravdu nehodila, nanejvýš tak pomyslné housle, na ty ale sotva někdo hrával. Obrátila se zpátky k Ólimu. „Ten Harry Potter, zaslechl jste jeho skutečné jméno?“

Barman se usmál. Jmenoval se Dóri. Pozdě večer už

byli moc opilí na to, aby si pamatovali, že mu mají říkat Harry Potter, i když zpočátku jim to šlo dost dobře.“

Víc z barmana Óliho nedostali. Uvelebili se na velké kožené pohovce, přiťukli si a probírali události dne. Číšník jim přinesl jídelní lístky, a když si objednali, rozhodl se Matthias, že si dá další drink. Tóra ke svému velkému úžasu víno už dopila, a tak si také řekla o novou skleničku. Po večeři se znovu usadili na baru a po třetí sklence cointreau neměla Tóra daleko k tomu, aby Matthiasovi a Ólimu zahrála pár skladeb na imaginární housle. Místo toho se raději přitiskla k Matthiasovi.

Kapitola dvacátá sedmá

Tóru probudilo zběsilé pulzování krve, jako by jí mozek chtěl vystřelit z lebky. Položila si ruku na čelo a zasténala.

Proč zrovna cointreau?! Měla by už přece dávno vědět, že likér je jen kocovina převlečená za pití! Zhluboka se nadechla a přetočila se na bok. Přitom rukou zavadila o cosi teplého a v tu ránu s úlekem doširoka rozevřela oči. V

posteli měla chlapa. Dívala se přímo na temeno Matthiasovy hlavy. Nebo že by patřilo Olimu? Snažila se vybavit si včerejší večer a s úlevou si oddychla, že si alespoň vybrala toho lepšího. Všechno se tak nějak ztrácelo v mlze, nemohla přijít na to, jak z toho ven: jak se dostane z pokoje, aniž by Matthiase vzbudila? A co bylo horší: jak si má zachovat důstojnost? Může se tvářit, jakoby nic? Třeba si Matthias na nic nepamatuje? To je ono, vyplíží se ven, a až se s ním později setká, bude sázet na to, že toho vypil čtyřikrát víc než ona.

V tu ránu se ale její plán zhroutil. Matthias se otočil k ní a usmál se. „Dobré ráno,“ pozdravil. Bylo slyšet, že má sucho v ústech. „Jak ti je?“

Tóra si vytáhla peřinu až k bradě. Pod ní byla úplně nahá. Kdyby směla vyslovit jedno jediné přání, chtěla by, aby pod peřinou ležela oblečená. Cosi nezřetelně zachrčela, až pak se hlasivky umoudřily a mohla mluvit. „Tak hele, musím ti něco říct, abychom si to vyjasnili, víš?“ Matthias na ni nechápavě zíral, ale nechal ji mluvit dál. „Včera večer jsem to nebyla já, nýbrž alkohol. Jinými slovy ses vyspal s flaškou cointreau, ne se mnou.“

„Ach tak,“ přikývl Matthias, opřel se o loket a vztyčil se v posteli. „Tyhle lahve alkoholu se teda nezdají. Nevěděl jsem, že toho tolik dovedou. Dokonce jsi mi pochválila boty.

Chtělas po mně, abych si je ještě večer obul.“

Tóra zrudla studem. Snažila se přijít na něco, čím by obhájila svou mravopočestnost, ale nic ji nenapadalo.

Postupně se jí to všechno vybavovalo a musela si přiznat, že ji to nijak zvlášť nemrzí. „Nemám tušení, co mě to popadlo,“ pípla a začervenala se.

„Ty jsi z toho nějaká vyplašená!“ poznamenal Matthias a položil ruku na její přikrývku.

‚Já takové věci prostě nedělám, tak proto. Jsem máma dvou dětí a ty jsi cizinec.“

„No když už máš děti, tak by to pro tebe nemělo být nic nového.“ Zaculil se „Řekl bych, že to všude na světě probíhá dost podobně.“

Ruměnec v Tóřině tváři ještě více potemněl. Najednou zabloudila myšlenkami k Amélii Guntliebové a její zděšení rázem vzrostlo. „Řekneš o tom Guntliebovým?“

Matthias zaklonil hlavu a vybuchl smíchy. Když se do sytosti vychechtal, podíval se na ni a nevzrušeně odpověděl: „Pochopitelně. V mé pracovní smlouvě je klauzule, která mě zavazuje k tomu, abych jim vždycky na konci měsíce odevzdával hlášení o svých sexuálních aktivitách.“

Když mu došlo, že si Tóra zdaleka není jistá, jestli si z ní utahuje nebo ne, dodal: ‚Jasně že ne. Jak tě něco takového mohlo napadnout?“

‚Já nevím, jen nechci, aby si o mně lidi mysleli, že mám ve zvyku spát se svými kolegy. Nikdy předtím jsem to neudělala.“ Ovšem vzhledem k tomu, že pracovala s Bragim, který byl starý jako Metuzalém, s nesnesitelnou Belou a upjatým Torem, nemělo její prohlášení prakticky žádnou váhu.

‚Já jsem to tak vůbec nechápal,“ uklidňoval ji Matthias.

„Bral jsem to tak, že jsi v té chvíli dostala chuť se se mnou vyspat, prostě jsi neodolala mému sexappealu.“ Se škádlivým úsměvem ji pozoroval.

Tóra zakoulela očima. Hodlala to nechat bez komentáře, protože měl svým způsobem tak trochu pravdu: jestli ji paměť neklame, to ona se k němu začala vinout. „Mám ukrutnou kocovinu. Momentálně nejsem schopna jasně myslet.“

Matthias se posadil. „Mám tu Alka Selzer. Jeden ti udělám a hned budeš jako rybička.“

Než Tóra stačila zařvat „Ne!“, bylo jí totiž jasné, že není o nic víc oblečený než ona, Matthias už vstával a namířil si to do koupelny. Jak ho pánbůh stvořil. Jak to, že se chlapi na rozdíl od ženských za svoji nahotu vůbec nestydí? pomyslela si Tóra. Touto úvahou chtěla potlačit jiné myšlenky, které na ni dorážely, totiž že Matthias je vážně dobře rostlý a svalnatý. Když se to vezme kolem a kolem, možná to nebyl zas až takový úlet. Zaslechla, jak z kohoutku v koupelně prýští voda, a zavřela oči.

Otevřela je, až když cítila, že Matthias znovu vklouzl pod peřinu. V ruce držel sklenici šumivé vody. Tóra sebrala všechny síly, vztyčila se a nápoj jedním douškem dychtivě-

vypila. Poté se opět svalila na polštář a čekala, až nevolnost poleví. Když takhle ležela několik minut, ucítila přes přikrývku dloubnutí do ramene. Otevřela oči.

„Poslyš,“ Matthias jí otočil hlavu k sobě. „Mám návrh.“

Jaký?“ podařilo se Tóře ze sebe vypravit, aniž by se v tu chvíli cítila provinile. Dokonce jí snad bylo i trochu lépe.

„Co kdybys přehodnotila svůj názor na to, že to byla chyba?“ Usmál se na ni. „Klidně si obuju ty elegantní boty, jestli chceš.“

*

Tóru probudilo šumění vody ve sprše. Vyskočila jako čertík z krabičky a v poskocích po podlaze na sebe zběsile navlékala oblečení. Nemohla najít druhou ponožku a zbytek svršků popadla do náruče. Houkla směrem ke koupelně, že se sejdou u snídaně. Když za sebou zavřela dveře svého pokoje, pořádně se jí ulevilo.

Dopřála si dlouhou horkou sprchu a hned se cítila lépe, po těle i na duchu. Ještě než vyrazila do jídelny, vzala do ruky telefon a vyhledala Laufeyino číslo.

„Máš vůbec ponětí, kolik je hodin?“ ozval se ospalý kamarádčin hlas.

Tóra výčitku pustila jedním uchem tam a druhým ven, však už bylo málem deset. „Tomu nebudeš věřit, hádej, co se stalo?“ vychrlila nedočkavě.

„No, vzhledem k tomu, jak jsi rozrušená a v jak nekřesťanskou hodinu mi voláš, musíš mít nějakou šíleně důležitou novinu.“ Následovalo zívnutí.

„S někým jsem se vyspala!“ Odpověď na sebe nenechala dlouho čekat. Zpráva Laufey evidentně katapultovala z postele, protože jakmile Tóra to slovo vypustila z úst, ozval se nesmírný rámus.

„Ne! Povídej, kdo to je, tak kdo?“

„Matthias, ten Němec. Zbytek ti povím později, teď s ním jdu na snídani. Ubytovali jsme se v hotelu.“

„V hotelu? No to jsou mi věci, člověk tě jen na chvilku pustí z dohledu, a hned tohle!“

„Ozvu se ti později, teď se trochu bojím. Musím ho nějak přesvědčit o tom, že to byla jen jednorázovka. O

žádný vztah nestojím.“

Z druhého konce drátu se ozval hurónský smích.

„Prosím tě, kde to žiješ? Asi se moc díváš na Teletubbies.

Svobodný chlapy v tomhle věku, kteří mají zájem vrhnout se do nějakého komplikovaného vztahu, bys spočítala na prstech jedné ruky. Nelam si s tím hlavu, zlato.“

Tóra se s ní rozloučila. Kamarádčino ujištění ji mělo sice povzbudit, ale místo toho ji malinko zklamalo. Pospíšila si do jídelny. Ještě předtím ale trochu zmuchlala peřiny, aby se zaměstnanci hotelu nepozastavovali nad její uvolněnou morálkou. Matthias seděl u stolku pro dva u okna a usrkoval kávu. Tóra si nemohla nevšimnout, že je hezký. Dřív si to odmítala přiznat. V obličeji měl přesně ty hrubé rysy, které se jí u mužů líbily. Silné čelisti, velké zuby, hezky formované lícní kosti a výrazné oční důlky. Ochotu nechat se okouzlit mužem, jehož vzhled vypovídá o určité neústupnosti a houževnatosti, neboli dokonalým lovcem, bezpochyby zdědila po svých prabábách v daleké minulosti.

Posadila se. ‚Jé, jak já se teď potřebuju nasnídat!“

zavzdychala, aby prolomila ledy.

Matthias jí nalil do šálku kávu z kovové konvice.

„Zapomněla sis u mě ponožku. I když je to k nevíře, vlněná není.“

Nic v jejich chování nenasvědčovalo tomu, že si jsou bližší než předchozího večera při večeři, až na jedno: Matthias položil svou ruku přes Tóřinu a spiklenecky na ni zamrkal. Oplatila mu to úsměvem, ale nic neříkala. Za chvilku ruku stáhl a znovu se pustil do snídaně. Když se do sytosti najedli, rozešli se do svých pokojů a sbalili si kufry.

Zatímco Tóra čekala na Matthiase v recepci, zazvonil jí mobilní telefon. Volal Gylfi. Ještě než Tóra zmáčkla tlačítko a hovor přijala, připomněla si, že Gylfi pochopitelně nemůže tušit, co jeho matka v noci prováděla.

„Ahoj, Gylfi,“ pozdravila ho co nejpřirozeněji.

„Čau.“ Gylfiho hlas zněl zastřeně. Chvilku trvalo, než

ze sebe vysoukal, proč volá. „Hele, to… co jsem to chtěl říct, kde vlastně jseš?“

„Jsem v hotelu Rangá. Celý víkend jsem pracovala.

Copak ty už jsi doma?“

„Jo.“ Zase krátké ticho. „Kdy se vrátíš?“

Tóra se podívala na hodinky. Bylo skoro jedenáct. „No, do jedné budu doma, počítám.“

„Fajn. Tak zatím.“

„Proč už nejsi u táty? A kde máš Sóley?“ vychrlila na něj Tóra ve spěchu, ještě než stačil zavěsit.

„Ségra je ještě tam. Já jsem odjel.“

„Odjel? Proč, prosím tě? Vy jste se pohádali?“

„Dá se to tak říct,“ připustil Gylfi. „Ale začal si on.“

„Jak to?“ Tóra nevěřila vlastním uším. Hannes se uměl konfliktům vyhýbat velice obratně a se synem až doposud vycházel docela dobře, ačkoli Gylfimu otec nijak zábavný nepřipadal.

Chlapec vzdychl. „On si se mnou chtěl promluvit. Já jsem doufal, že mě pochopí, a tak jsem mu řekl o jedny záležitosti, ale jemu totálně ruply nervy. Doslova vylítl do vzduchu, přísahám, udělal salto nazad. Nehodlal jsem to poslouchat. Myslel jsem, že bude chápavější.“

Tóra měla v hlavě pěkný guláš, myšlenky jí chaoticky vířily. Nepochybovala o tom, že Gylfi své líčení exmanželovy reakce značně přikrášlil. Co se tam proboha stalo? Tóra teď trpce litovala toho, že Hannese nabádala, aby si s chlapcem promluvil: evidentně to jen přililo oleje do ohně. „Gylfi, a proč se táta tolik rozčílil? Bylo to kvůli tomu, o čem se mnou chceš mluvit?“

‚Jo.“ Chlapec to nijak nevysvětlil a Tóře bylo jasné, že to bude moct řešit, teprve až se dostane domů.

„Poslyš, už jsem na cestě. Já žádné gymnastické cviky neovládám, takže si o tom určitě zvládneme v klidu promluvit. Nikam nechoď.“

„Musíš přijet dřív než v jednu. Musíme spolu jít na schůzku s jedněma lidma.“

Lidmi? Jakými lidmi? Vstoupil snad Gylfi do nějaké sekty? Tóru zamrazilo. „Gylfi, na žádnou schůzku nepůjdeš, dokud se nevrátím domů. Slyšíš?“

„Vrať se do jedný,“ opakoval znovu. „Táta tam bude taky.“ S těmi slovy se Gylfi rozloučil a telefonát ukončil.

Tóře divoce bušilo srdce a musela se hodně ovládat, aby nezačala ječet. S roztřesenýma rukama vyhledala v mobilu Hannesovo číslo, ale buď se pohyboval mimo signál, nebo měl vypnutý telefon. Nechápavě na mobil civěla. Hannes by si telefon nikdy nevypnul, i večer si ho pokládal na noční stolek pro případ, že by ho někdo sháněl uprostřed noci.

Dokonce i vyjížďky na koních plánoval tak, aby zůstával v dosahu signálu. Tóra pochybovala o tom, jestli se Hannes vůbec od té doby, co si koupil první mobil, odvážil odjet někam, kde by mu nefungoval. Zkusila ještě vytočit pevnou linku, ale nikdo to nezvedal. Co to ten kluk jen mohl provést? Začal snad kouřit? Ne, to sotva. Propadl drogám a chce podstoupit odvykací kúru? Tak to ani náhodou, toho by si přece musela všimnout. Oznámil otci, že je homosexuál?

Chystá se s nimi na schůzi gay a lesbické ligy? To by ale Hannes tolik nevyváděl, jedno se mu totiž muselo nechat: zastával poměrně moderní názory. Navíc měla Tóra dojem, že je Gylfi zamilovaný do té dívky, jejíž jméno si nikdy nemohla zapamatovat. Ne, to nebylo ono. V hlavě se jí rojily všelijaké myšlenky, jedna přitaženější za vlasy než druhá.

Que sera sera, staň se, co má se stát. Tóra vstala a nakoukla za roh chodby, jestli už Matthias jde. Zrovna stál ve dveřích svého pokoje a ze všech sil se snažil vyvléct kufr na chodbu.

Jakmile zaplatil účet, popadla ho Tóra za loket a víceméně ho odtáhla pryč.

„Co se proboha děje?“ zeptal se užasle, když ho Tóra vystrčila dveřmi ven.

„Doma se něco stalo a já se tam musím dostat co nejdřív.“

Matthias se na nic neptal, nevyzvídal, co se u ní děje, šoupnul kufry do auta a posadil se za volant. Uháněli rovnou do Reykjavíku, projeli Hellou, Selfossem a Hveragerdi.

Matthias toho po cestě moc nenapovídal, až teprve v Hřebenech se zeptal, jestli pro ni může něco udělat. Tóra mu vysvětlila, že sama ani netuší, oč jde, natož aby věděla, jak to napravit. Prozradila mu ale aspoň to, že se to týká jejího syna a nějaké novinky, kterou se jí chystá sdělit. U Lyžařské chaty měli solidní mezičas a u Kavárničky jakbysmet. U

jezera Raudavatn píchli.

„Do hajzlu!“ zanadával Matthias a stiskl volant pevněji, aby se mu řízení nevymklo z rukou. Zpomalili a zastavili u krajnice.

„Ne, ne, jen to ne!“ zaúpěla Tóra. Podívala se na hodinky. Za pět minut půl jedné. Jestli pneumatiku vymění rychle, ještě to do jedné na Seltjarnarnes stihnou.

„Zatracená podělaná guma,“ mumlal si Matthias, zatímco se ze všech sil snažil uvolnit kolo ze zadních dveří.

Nakonec se mu to podařilo a oba se soustředili na to, aby co nejrychleji vyzdvihli auto heverem a píchlé kolo vyměnili.

Když byli hotovi, popadl Matthias starou pneumatiku a hodil ji zadními dveřmi do zavazadlového prostoru. Přistála na Tóřině decentním kufříku, ale Tóře to bylo úplně lhostejné. Jedna hodina se nezadržitelně blížila.

Naskočili do auta a Matthias se vyřítil na silnici.

„Počkej tady,“ nařídila mu Tóra, když zastavili před jejím domem. Vyběhla po schodech ke vchodu. V běhu vylovila z kapsy klíče, aby se nemusela zdržovat zvoněním. Levou rukou zmáčkla zvonek, aby Gylfi věděl, že už je doma, a pravou strčila klíč do zámku a otevřela dveře. „Gylfi!“

zavolala udýchaně.

„Ahoj, mami!“ Sóley jí běžela naproti, usmívala se jako sluníčko. Jestli se dělo něco vážného, jí to každopádně uniklo.

„Nazdar, broučku. Kde máš bráchu?“ Tóra se protáhla kolem Sóley a rozhlížela se, jestli někde uvidí syna.

„Někam odešel. Nechal mi pro tebe vzkaz,“ oznámila jí a z kapsy kalhot vytáhla složený lísteček.

Tóra jí ho vytrhla z ruky. Zatímco ho rozkládala, ptala se: „Kdy odešel? A kam?“

„Prostě zmizel. Asi tak před hodinou.“ Sóley ještě neměla správný pojem o čase. Mohlo to znamenat cokoli, třeba že Gylfi odešel před vteřinou, nebo taky před dvěma týdny. ‚Jel tam, co stojí tady.“ Na lístek mířil malý prstík, aby si ho snad Tóra nespletla s jiným papírkem.

„Pojď.“ Tóra si přečetla, že Gylfi odjel na nějakou adresu na špičce poloostrova, nebylo to moc daleko.

„Pojedeme autem s jedním hodným pánem.“ Přehodila Sóley přes ramena Gylfiho pérovku, nacpala ji do gumáků a vystrčila ji ze dveří. Pak trhnutím otevřela zadní dveře džípu a kvapnými pohyby pomáhala dceři dovnitř. Sama skočila na přední sedadlo a zavelela Matthiasovi, aby jel.

„Matthiasi, tohle je moje dcera Sóley. Mluví jenom islandsky. Sóleyko, tohle je Matthias. Sice neumí islandsky, ale určitě budete dobří kamarádi.“

Matthias se na moment přestal věnovat řízení, ohlédl se a na holčičku se usmál. „Krásná po mamince,“ zalichotil jí a poslušen Tóřiných posunků zahnul doprava. „Taky zdědila tvůj vkus na oblečení.“

„Tady, a pak doprava. Je to v čísle čtyřicet pět,“

dirigovala ho Tóra. Stále byla rozrušená. Brzy se před nimi vynořil dům s uvedeným popisným číslem. Poznali ho raz dva, před ním totiž uviděli zezadu Gylfiho, jak kráčí k domovním dveřím. „Tamhle, tamhle!“ vykřikla Tóra nedočkavě a ukázala na syna. Matthias zlehka šlápl na plyn, a pak přibrzdil u chodníku před domem, vjezd ke garáži už

byl plný. Tóra jeden z vozů poznala, patřil Hannesovi.

Jakmile se auto zastavilo, rozrazila Tóra dveře. „Sóley, broučku, ty počkáš tady s tím hodným Matthiasem.“

Gylfi se otočil, teprve když na něj matka v poklusu už

poněkolikáté zavolala jménem. Došel až k domovním

dveřím, zazvonil na zvonek a teď tam schlíple stál a čekal.

„Ahoj,“ pozdravil bez ducha.

„Mám malé zpoždění,“ vysvětlovala Tóra udýchaně.

Položila ruku synovi na rameno. „Co se vlastně děje, broučku? Kdo tu bydlí?“

Gylfimu se ve tváři zračilo vrcholné zoufalství. „Sigga je těhotná. Teprve končí základku. To dítě čeká se mnou.

Bydlí tu její rodiče.“

Jakmile dořekl poslední slovo, domovní dveře se otevřely. Tóra tam stála s otevřenou pusou jako přikovaná. Z

nějakého důvodu nemohla spustit oči z mp3 přehrávače, který visel synovi kolem krku, snad proto, že právě ten měla před očima, když se jí zhroutil svět. Kdyby člověk, který otevřel dveře, nebyl celý rudý vzteky, určitě by ho její přihlouplý výraz rozesmál.

„Dobrý den,“ pozdravil Tóru. Byl zhruba středního věku. Pak se podíval na Gylfiho, pohrdavě přimhouřil oči a ucedil: „Vítej.“ Toto jediné slovo ovšem vyjadřovalo cokoli jiného, jen ne radost ze vzájemného setkání. Spíš se dalo vyčíst mezi řádky: Táhni k čertu, ty przniteli mladičkých nevinných dcer slušných lidí!

Tóra se ze zvyku uchýlila ke zdvořilosti a zkusmo nasadila úsměv. „Dobrý den, já se jmenuju Tóra. Jsem Gylfiho matka.“

Muž nebyl ze seznámení nijak zvlášť nadšený, ale přece jen je pozval dál. V předsíni se pod jeho bedlivým dohledem

vyzuli z bot. Siggin otec se opíral o zárubeň dveří a metal kolem sebe výhružné pohledy. Tóře málem připadalo, že se bojí, že se Gylfi nespokojí s dcerou, ale že se vrhne i na její matku a zneuctí ji taky.

„Děkujeme,“ prohodila jen tak, když kolem muže procházela do nitra domu. Oběma rukama držela syna za ramena a manévrovala jím před sebou, to jen pro případ, že by se otec neudržel a pustil se do něj. Vešli přímo do otevřeného a prostorného obývacího pokoje. Čekali je tam tři lidé: Hannes, kterého Tóra poznala zezadu podle týlu hlavy, žena zhruba stejného věku jako Tóra, která vstala, když přicházeli, a mladá dívka, která se s poraženecky sklopenou hlavou choulila v křesle.

„No konečně jste tady!“ vřískla žena ječivým hlasem.

Pane Bože, dej, ať to dítě zdědí můj hluboký alt, modlila se v duchu Tóra. Už podruhé se pokusila ze sebe vymáčknout úsměv. Ruce nespouštěla ze synových ramen.

„Hannesi,“ Tóra pohlédla na bývalého manžela. Snažila se mu očima naznačit, že teď jí musí dovolit vklouznout do role manželky. Hannes však nedal ani v nejmenším najevo, že její vzkaz pochopil. Místo toho ji sledoval přísným pohledem. „Ahoj, Siggo,“ pozdravila Tóra nakonec dívku co nejvlídněji a ta k ní vzhlédla. Oči měla opuchlé pláčem a v obou koutcích se jí lesklo po jedné velké těžké slze.

Gylfí se konečně vykroutil z Tóřina sevření a rozběhl se k ní. „Siggo!“ zasténal. Zjevně jím otřáslo, když viděl svou milou tak zbědovanou.

„No to je výborný!“ zaječela matka. „Hotoví Romeo a Julie. Je mi z toho nanic.“

Tóra se k ní rychle otočila. Vzkypěla v ní zlost. Stáli před nimi dva teenageři, kteří se dopustili vážné chyby, a ta ženská má ještě tu drzost se vysmívatjejich osudu, přestože jeden z nich je její vlastní dcera. Nestávalo se často, že by se Tóra přestala ovládat, ale když na to přišlo, uměla se pořádně rozčílit. „Promiňte, ale už tak je to dost těžké, a ten váš islandský humor tomu tedy ještě nasazuje korunu!“

Hannes vyskočil a Tóra cítila, jak ji stahuje na pohovku, aniž se zmohla na jakýkoliv odpor. Siggina matka byla celá bez sebe a z očí jí šlehaly zlostné plamínky.

„Teď už vidím, po kom má váš syn ty způsoby,“ osopila se na ni a posadila se. Záda měla napřímená jako nějaká baletka. Její manžel raději zůstal stát uprostřed obýváku a tyčil se nad nimi jako nějaký gigantický rampouch.

„Mami!“ zafňukala Sigga s pláčem na krajíčku. „Mlč, prosím tě!“ Tóře byla její budoucí snacha rázem sympatická.

„Nějak se nám to tu zvrtlo,“ ozval se rampouch. „Jestli nejsme schopni o tom diskutovat jako lidi, tak se na to můžeme rovnou vykašlat. Sešli jsme se tady, abychom se s tou krutou novinou nějak vypořádali, a to taky uděláme.“

Slovo „krutá“ vyslovil se silným citovým zápalem.

Hannes se napřímil. „Souhlasím s vámi, snažme se uklidnit. Není to snadné pro žádného z nás, co tu sedíme.“

Dívčina matka si znovu odfrkla.

„Ano, o to tu jde,“ pokračoval Hannes vážným tónem.

„Možná bych měl pro začátek říct, že mě to strašně mrzí, a jménem své rodiny bych se chtěl upřímně omluvit za chování našeho syna a za bolest, kterou vám způsobil.“

Tóra se zhluboka nadechla, jeho slova ji pořádně nadzdvihla ze židle a chvíli uvažovala, že ho přizabije. S

ledovým klidem se k němu obrátila: „Tak za prvé, jen aby bylo jasno, tak my nejsme rodina. Já, můj syn a moje dcera jsme rodina. Ty jsi ubohý exemplář víkendového fotříka, který se na rozdíl od většiny víkendových otců neumí postavit za svoje vlastní dítě, když je potřeba.“ Odpoutala zrak od Hannese a všimla si, že na ni všichni ostatní civí.

Synův obličej zářil pýchou. Na vysvětlenou zopakovala: „To jen aby bylo jasno.“

Hannes se vedle ní dusil vzteky, ale nestihl jí útok oplatit, protože slova se ujala druhá matka. „To je ale povedené. Ráda bych využila příležitostí a upozornila vás na to, že zanedlouho bude z toho vašeho zlatíčka, tady z toho vašeho synáčka…“ Tahle rodina byla očividně nadaná nemalými hereckými schopnostmi. žena svá slova dramaticky zdůraznila afektovaným pohybem ruky, „…stejně ubohý exemplář víkendového fotříka, jako je váš bývalý manžel.“

„To ne!“ vykřikl kdosi. Byl to Gylfi. Hrdě pokračoval.

„Já… teda my. My. My spolu chceme zůstat. Pronajmeme si byt a budeme se o dítě starat.“

Tóra v sobě zničehonic musela dusit smích. Gylfi že by si pronajal byt! Neměl ani ponětí o tom, že většina toho, co bere jako samozřejmost, plyn, elektřina, televize, voda, odvoz odpadu, stojí peníze. Nechtěla se ale do diskuze míchat ze strachu, že by její syn ztratil odvahu. Jestli žije v domnění, že si najme byt, tak prosím.

‚Jo!“ zakvílela Sigga. „My to zvládnem, vždyť mi bude už šestnáct.“

„Znásilnění!“ zařvala její matka. Jistěže. Ještě jí ani není šestnáct! To je znásilnění!“ Obrátila zrak ke Gylfimu a zavřeštěla: „Ty násilníku!“

Tóra moc nechápala, jak tím chce situaci vyřešit.

Obrátila se k dívce: „V kolikátém jsi měsíci, Siggo?“

„Já nevím, tak ve čtvrtém. Každopádně už tři měsíce nemám menstruaci.“ Její otec zrudl až ke kořínkům vlasů.

Gylfi dovršil šestnáct let asi před měsícem a půl. Ne že by na tom sešlo. „Dovoluji si upozornit, že podle zákona je v tomto případě hraniční věk čtrnáct let, ne šestnáct. Navíc mému synovi nebylo samotnému ještě šestnáct, když to dítě počali, a zákon se nevztahuje jen najedno pohlaví, pokud jde o sexuální obtěžování, jak se tomu správně říká.“

„Co je to za nesmysly?“ ohradil se dívčin otec. Jako že ženská může znásilnit chlapa? Co ženská, vždyť moje dcera je ještě dítě!“

„Stejně jako můj syn,“ opáčila Tóra a ušklíbla se na něho.

„Jenže váš syn už studuje gymnázium, kdežto moje dcera ještě chodí do základní školy. To zákon určitě rozlišuje,“ pravil otec vítězoslavně.

„To ani náhodou,“ usadila ho Tóra. Školní stupeň zákon nikde nezmiňuje, na to vemte jed.“

Otec se zachmuřil: „Ty podělaný teplouši v parlamentu!“

„Vy jste se zbláznili!“ osopila se na ně Sigga. „To je moje dítě. To já ho budu muset nosit a mně naroste obrovskej pupek a já budu mít hnusný prsa a už nikdy nebudu moct jít na seznamovací ples.“ Dál se nedostala, protože propukla v pláč.

Gylfi se ji snažil uchlácholit, jistě hodlal říct něco šíleně romantického. Chvějícím se hlasem pronesl, aby to všichni slyšeli: „Mně to vůbec nevadí, i když ztloustneš, naroste ti strašně velký břicho a budeš mít hnusný prsa. Já tě neopustím a žádnou jinou na seznamovací ples nepozvu.

Půjdu tam sám. Miluju tě víc než všechny ostatní holky dohromady.“

Sigga se rozplakala ještě usedavěji, zatímco dospělí na Gylfiho jen zírali s otevřenou pusou. Tohle absurdní vyznání

lásky jim svým způsobem otevřelo oči a oni pochopili, že se matka příroda strašně zmýlila, že co nevidět se dětem narodí další dítě a že je celkem vedlejší, čije to vina.

Jediný Hannes se po tomto společném procitnutí neovládl. Obrátil se k Tóře s obličejem zkřiveným zuřivostí.

„Za to všechno můžeš ty! žiješ si nevázaným životem a spíš s každým, kdo o tebe projeví sebemenší zájem. Když jsem ještě bydlel s vámi, kluk nic takového nedělal. Jen se opičí po jediném vzoru, který má.“

Tóra byla tak ohromená, že se ani nezmohla na odpověď. Nevázaným životem? Jedna soulož, vlastně krát dva, za dva roky. To se přece nedá nazvat nevázaným způsobem života! Dokonce i její dědeček, kterému je osmaosmdesát let, ji ponoukal k tomu, aby víc chodila mezi lidi a trochu si vyrazila, o Laufey ani nemluvě, i když ta má samozřejmě do morální autority daleko.

„Já jsem to věděla, že jste sprostá běhna!“ vykřikla Siggina matka tak, že už sám tón jejího hlasu rval posluchačům uši. Jste posedlá sexem, a jak vždycky říkám, jablko nepadne daleko od dubu.“ žena vrhla na Tóru vítězoslavný pohled.

Tóře se ale dostalo pomoci z míst, odkud by ji očekávala nejméně. Do hovoru se totiž vložil dívčin otec.

„No aspoň je jasné, že tvoje dcera frigiditu z matčiny strany nezdědila!“

Teď už toho ale Tóra měla po krk. O tak intimní informace o budoucím tchánovi a tchyni svého syna tedy rozhodně nestála. Měli před sebou křest, bezpočet narozenin, konfirmaci a bůhví co ještě. Tóra netoužila po tom, aby si při všech těchto příležitostech vybavovala nejdůvěrnější tajemství téhle rodiny. Vstala. „Víte co, já tedy netuším, kterého génia napadlo sejít se právě teď.“

Otočila se k Hannesovi. „S Gylfiho otcem to klidně můžete probírat až do rána, jestli chcete. Ale já už toho mám dost.“

Obrátila se na patě, ale vzápětí se musela otočit zpátky: uvědomila si totiž, že nechce odejít bez svého syna. „Pojď, Gylfi.“ Nakonec oslovila chudáka Siggu, která se stále krčila se svěšenou hlavou a plakala. „Siggo, zlato, vaše dítě bude u mě vždycky vítané, a ty s Gylfim taky, jestli chcete bydlet spolu. Přeju hezký den.“

Vyšla ven a Gylfi se totálně vyčerpaně ploužil za ní.

Zabouchli za sebou venkovní dveře a vydali se k autu, které tam naštěstí ještě stálo. Tóra se beze slova posadila vedle řidiče a Gylfi vklouzl na zadní sedadlo vedle sestry.

„Hannes-ar-dóttir,“ vyslovila Sóley zřetelně a pečlivě svoje příjmení.

„Jeď, prosím tě,“ požádala Tóra a chytla se za hlavu.

Pohlédla na Matthiase. V tu chvíli byla vděčná za to, že její děti neumějí německy. „Hádej, co se stalo! Poněkud jsem klesla v ceně. Vyspal ses s babičkou, představ si, tak daleko jsi to dopracoval.“

K Tóřině překvapení se Matthias rozesmál. „Musím říct, že islandské babičky se od těch německých v lecčem liší.“

Poočku se podíval na Gylfiho. Ten seděl na zadním sedadle a utápěl se v nejistotě, co bude s jeho životem. Jeho jedinou záchranou teď byla jeho matka, která se pro jednou neovládla, a to hlavně proto, že se ještě nezbavila kocoviny.

„Ahoj, ty jsi určitě Tóřin syn. Já jsem Matthias.“ Mrkl na Tóru. Ta se otočila k zadnímu sedadlu a chystala se oplatit synovi upřímnost stejnou mincí. Poví mu, že Matthias je víc než jen kolega a kamarád. Vtom jí ale oči sjely k mp3

přehrávači, který se stále kýval synovi na krku, a odvaha ji opustila.

„Gylfi, tohle je Matthias, my teď spolu pracujeme.

Pozvala jsem ho na večeři. Až odejde, v klidu si promluvíme.“ Najednou jí připadalo, že má knedlík v krku, a musela ho spolknout. Je jí šestatřicet, a bude babičkou!

Ježíši, panno Mane, Duchu svatý a ty třetí ze svaté trojice, na jehož jméno si nikdy nemůžu vzpomenout, dejte, aby to dítě bylo zdravé a aby život jeho rodičů byl navzdory jejich přehmatu procházkou růžovým sadem. Bojovala se slzami, které se jí bezděky draly do očí. V duchu se jí vybavovaly staré vzkazy a jiné náznaky, které měla umět číst: Gylfi se se mnou nebaví. V jednom kuse skáče u sebe v pokoji na posteli…

„Tóro!“ Matthias rázem rozlouskl skořápku, do které se uzavřela. „Před chvílí mi volali z expozice o čarodějnictví.

Našlo se vysvětlení, proč Haraldovu mrtvolu někdo tak zřídil.“

Kapitola dvacátá osmá

Pozvání na večeři nechtěla Tóra za žádnou cenu zrušit.

Jako v transu vytáhla cosi ze spíže a mrazáku a naházela to do hrnců. Bylo jí celkem fuk, co z toho vzejde.

„Večeře!“ zavolala s předstíraným veselím v hlase.

Matthias už seděl u kuchyňského stolu a vykulenýma očima sledoval misky, které přistávaly na stole jedna za druhou.

Když bylo konečně prostřeno, ukázalo se, že večeře sestává z konzervovaného hrášku, hranolků, rýže, kuskusu, polévky, marmelády a žitných placek.

„Vypadá to lákavě,“ poznamenal zdvořile, když se všichni sesedli u stolu, a natáhl se pro hrášek.

Tóra přelétla stůl očima a zaúpěla. „Chybí hlavní chod,“

zabědovala odevzdaně. ‚Já jsem věděla, že je na tom něco špatně.“ Už už vstávala, aby šla hledat něco, co by mohlo tu katastrofu zachránit: zmražené lasagne, těstoviny, maso nebo rybu. Dobře ale věděla, že nic z toho doma nemá.

Chystala se dnes na nákup, ale události dne ji vyvedly z míry. Matthias ji chytil za paži a stáhl ji zpátky na židli.

„To je v pořádku. Večeře je sice trochu netradiční, ale její načasování taky, takže si s tím nebudeme dělat hlavu.“

Usmál se na děti, které se nimraly v míchanici nesourodých potravin na svých talířích.

Tóra pohlédla na hodiny, byly teprve tři. Bylo nad slunce jasnější, že je z toho celá popletená. Pokusila se vykouzlit na tváři úsměv. ‚Ještě jsem se nevyrovnala s tím šokem, za rok to bude lepší. Pozvu tě k nám někdy jindy.“

„Ne, ne, to nemusíš. Myslím, že tě radši vezmu někam do restaurace,“ uklidnil ji Matthias a strčil si do pusy kousek prázdné žitné placky. „Vynikající,“ pochválil ji a zaculil se.

Svou porci na talíři nikdo nedojedl, a když sklidili ze stolu, odpadkový koš přetékal. Sóley poprosila maminku, aby mohla navštívit kamarádku Kristin, a Tóra bez váhání souhlasila. Gylfi zmizel ve svém pokoji s tím, že bude brouzdat na internetu. Tóra zadoufala, že nezabrousí na stránky o péči o kojence. Určitě by mu spadlo srdce do kalhot, kdyby viděl černé na bílém, co to obnáší. Když Tóra s Matthiasem osaměli, usadili se v obýváku. Tóra uvařila kávu, šálky si vzali s sebou.

„To jsou mi ale věci!“ pronesl Matthias bezradně.

„Nezdržím se dlouho, abych nevyrušoval. Nemusejí si babičky po jídle vždycky zdřímnout?“

Tóra ohrnula nos. „Tahle babička má nejvíc ze všeho chuť na džin s tonikem.“ Prozatím jí nezbylo než se spokojit s hltem kávy. „Oba ovšem víme, k čemu by to mohlo vést,

takže radši žádný tonik.“ Usmála se na něj a trošku jí zrůžověly tváře. „Ale teď bych ráda slyšela, co ses dozvěděl od toho chlápka z Hólmavíku.“ Opřela se zády o pohovku a nohy si složila pod sebe.

Matthias vytáhl list papíru a rozložil ho na konferenčním stolku. „Zavolal mi náš známý Torgrímur.

Konečně se dovolal tomu Pallovi, který údajně všechno ví a všechno zná. No a představ si, že dokázal spatra vyjmenovat všechno, co je o tom magickém znaku známo. A víš proč?“

Tóra zavrtěla hlavou. Zaznamenala, že Matthias doufal v poněkud živější reakci, a tak to zkusila: „Já nevím, možná je génius?“

„Ne. Tedy vlastně ano, dost možná génius je. Ale o tomhle symbolu věděl všechno, protože se mu vrylo do paměti, že Haralda náramně rozrušilo, když se o něm zmínil.“

„Takže Harald s ním mluvil speciálně o tomhle konkrétním symbolu?“ zeptala se Tóra.

„Ano i ne. Původně se s Pállem spojil, aby se ho vyptal na magické znaky obecně. Zajímal se o ty, které nejsou nikde uvedené. Pak se začal vyptávat na Islandskou knihu kouzel, kterou jsme si prohlíželi na výstavě. Páll mu popsal hlavní magické úkony, které zmiňuje. Říkal, že jeden z nich Haralda nesmírně zaujal. Je poněkud hnusný, přestože se tematicky řadí k milostným kouzlům. Páll se mě dokonce ptal, jestli jsme si jeho popisu nevšimli. Na listu z téhle

knihy, který je na výstavě k vidění, je totiž zaznamenán začátek kouzla. Na další stránce je o něm mnohem víc, ta už

ale vystavena není. Hádej, o co v tom kouzle jde.“

„Vezmou se oči mrtvého člověka a něco se s nimi provede?“ navrhla Tóra s nadějí v hlase.

„Ne, to sice ne, nicméně jestli jsem toho chlapa pochopil správně, tak ta magická praktika má přimět ženu k lásce, to je evidentní. K tomu je třeba vyhrabat díru v podlaze, přes kterou ta žena přejde. Do díry se uloží hadí krev a její jméno napsané spolu s několika magickými znaky. Nakonec se odrecituje zaříkadlo, je to zrovna ta říkanka, kterou dostala poštou Haraldova matka.“ Matthias se pyšně usmál.

„Myslíš tu básničku?“ zeptala se Tóra.

„Přesně tak,“ přisvědčil Matthias. „A to není všechno.

Ten Páll tvrdil, že se Harald o tenhle rituál šíleně zajímal a že se o něm bavili do nejmenších podrobností: jestli zabírá jen na milenky, nebo jestli to může být i láska jiného druhu, jestli ta díra musí být v podlaze, a tak dále. Pak se dostali k debatě o tom znaku, který byl načmáraný na listu vedle toho kouzla.“ Matthias se na moment odmlčel.

„No a?“ naléhala netrpělivě Tóra.

„Vypadá to, že tenhle znak je neznámý, nicméně se velice podobá jiném severskému magickému znaku, který má přivolat pomstu. Rozdíl je jen v jedné tečce nad tou nejvyšší čárkou. Ten severský symbol se vyskytuje pouze v

jednom zlomku rukopisu, ale zaříkadlo k němu chybí.

Dochoval se jen popis toho, co je potřeba vykonat, a první verš magické formule. Zní: Uhranu tě očima, začíná stejně jako to kouzlo lásky. Páll považuje za pravděpodobné, že ten znak vedle kouzla lásky si nakreslil majitel knihy, protože k oběma znakům patřila stejná formule, ať už to věděl určitě, nebo si jenom myslel, že by se k němu hodila.

Páll zdůraznil, že tu knihu napsali čtyři různí lidé, tři Islanďané a jeden Dán, a proto že je prý dost dobře možné, že ten znak vedle kouzla ze stejného důvodu přikreslil poslední z autorů. Tvrdil mi, že tohle severské kouzlo je mnohem temnější než ostatní kouzla a že je neznámého původu, ale doprovodný text ze zlomku rukopisu je dánský.

Majitelem rukopisu je soukromá osoba, nicméně vědci určili jeho stáří a pravděpodobně vznikl na sklonku 16. století.

Islandská kniha kouzel byla sepsána okolo roku 1650.“

„Co myslel tím, že tenhle znak či kouzlo je temnější než

ty ostatní?“ zeptala se Tóra.

„Spíš tím myslel hrozivější nebo hrůzostrašnější.

Myslel to tak, že jeho účelem není nic jiného než

někomu jinému uškodit. Ten, kdo si ho na sebe po své smrti nechá vyrýt, může strašit osobu, která ho za života zradila, sledovat ji z hrobu a dosáhnout toho, že dotyčný bude svého chování vůči zemřelému litovat. Lítost nakonec toho člověka přivede ke zkáze. A víš ty co? K vykonání toho

kouzla jsou třeba určité tělesné orgány a ty určitě uhodneš, které.“

„Oči,“ pravila Tóra bez váhání.

Matthias přikývl. „To ale není všechno. Když Páll Haraldovi o téhle magické praktice vyprávěl, Haralda to hrozně nadchlo a chtěl po něm přesný návod. Páll mu to všechno vysvětlil po telefonu a navíc mu poslal kopii knihy kouzel a toho rukopisu, které měl v muzeu.“

„Dobře, a dál?“ naléhala Tóra netrpělivě.

„No funguje to tak, že ten, kdo se chce někomu pomstít, se s jiným člověkem domluví, že dotyčný po jeho smrti kouzlo vykoná. Trochu jako u umrlčích gatí. Oba dva musí společně vyrýt do kousku kůže magický znak a namalovat jej směsí jejich krve a krve krkavce. Nestačí jen několik kapek, protože pod ten symbol se musí ještě připsat, že X se zavazuje pro Y zmíněný rituál vykonat, což navíc oba stvrdí svými podpisy.“ Matthias si lokl kávy a pokračoval. „No a teď to hlavní. Po smrti Y musí X vyrýt znak do mrtvoly a vzít si z ní dostatečné množství krve na to, aby jí mohl psát, a navíc oči mrtvého.“

.Ježíšmarjá,“ otřásla se Tóra odporem. „Proč proboha nestačí psát krví a vyrýt znak do mrtvého těla?“

Matthias se usmál. „To by prostě bylo málo. Páll povídal, že symbol se má do mrtvoly vyřezat proto, aby zemřelý nezapomněl, že o oči přišel na své vlastní přání.

Jinak by vstal z hrobu, začal oči hledat a pravděpodobně i

zabil přítele, který mu je vydloubl. Krví zemřelého se pak má napsat zaříkadlo přináležející ke kouzelnému znamení, zaříkadlo, které se nedochovalo. A krev se musí znovu smísit s krví krkavce.“

„Což vysvětluje ptačí DNA, která se našla při analýze krve na dopise,“ skočila mu do řeči Tóra. „Krkavec je největší zástupce řádu pěvců, který na Islandu hnízdí.“

Znalosti přírodopisu ze základní školy ji nikdy nezklamaly.

„No v tomhle případě není třeba přimísit krev toho, který přežil. Oči se pak mají zabalit do kůže spolu s magickou formulí a obojí se má předat tomu, kdo zemřelého zradil a komu se zemřelý hodlal pomstít. Poté nenajde nikde klid, zesnulý ho bude pronásledovat a neustále mu připomínat jeho zlé skutky, až dotyčný jeho tlaku podlehne a zemře strašlivou smrtí.“

„A ta formule je stejná jako ta, kterou dostala poštou Haraldova matka,“ připojila Tóra smutně. Celé to v ní vzbuzovalo odpor. Proč by Harald matku tak hluboce nenáviděl? Co mu proboha ta žena provedla? Možná si to jen namlouval; třeba to neměl v hlavě v pořádku a vinil ji z nepřízně osudu. „Počkej, počkej, copak ona dostala poštou taky oči?“

„Ne,“ odpověděl Matthias. Ty v tom dopise nebyly.

Nevím, jak je to možné. Možná se cestou ztratily nebo je někdo zničil, to já nevím.“

Tóra chvilku mlčky přemýšlela. „Halldór, ten student medicíny. To on mrtvolu tak zřídil!“ hádala. „Pak ale Haralda zabil on.“

„Už to tak vypadá,“ přisvědčil Matthias. „Pokud si ovšem Harald nepřivodil smrt sám a Dóri se jenom nepostaral o mrtvolu.“

Jak by to udělal?“ namítla Tóra. „Vždyť ho přece někdo uškrtil!“

„Třeba zrovna provozoval tu svou asfyxifilii? Musíme to alespoň uvážit. Druhá možnost je, že Haralda zabil někdo z té party, nebo s ním uzavřel smlouvu o provedení toho rituálu. Všichni se tvářili úplně stejně provinile, když jsme jim ukázali ten magický znak. Pak to taky mohl být i Hugi, když se to vezme kolem a kolem.“

„Musíme si znovu promluvit s Halldórem, to je jisté. A pravděpodobně i s ostatními. Ale chci vidět, jak je přemluvíme, aby se s námi znovu sešli.“

Matthias se na Tóru usmál. „Nejsme zase tak hloupí.

Hodně jsme v případu pokročili. Jediné, co nezapadá do celkového obrazu, jsou ty peníze. Kam se mohly podít?“

Tóra pokrčila rameny. „Třeba se Haraldovi podařilo koupit ten odporný rukopis o magii. To by odpovídalo.“

Matthias nad tím chvíli přemítal. „Možná. Já o tom ale pochybuju, protože Páll tvrdil, že jeho majitelem je norská Národní knihovna. To je taky důvod, proč se policie ještě ničeho o tom znaku nedopátrala. Je celkem neznámý, tady

na Islandu se s ním nesetkal prakticky nikdo kromě Palla.

Ten ale momentálně studuje v zahraničí, a proto se ho nikdo na původ toho symbolu nevyptával.“

„A co když ty peníze převedl na Island, chtěl si za ně koupit od Palla informace a od knihovny odkoupit knihu kouzel, ale mezitím ho někdo z těch jeho údajných kamarádů kvůli nim zavraždil? Oni by ty peníze mohli šlohnout, ne? Lidi už vraždili z mnohem nicotnějších pohnutek.“

Matthias přikývl. Podíval se na hodinky a pak ustaraně pohlédl na Tóru. „V půl čtvrté přistálo letadlo z Frankfurtu.“

„Do háje!“ vykřikla Tóra. „Já teď s jeho matkou mluvit nemůžu, prostě nemůžu. Co když se mě zeptá na moje vlastní děti? Co jí řeknu? Ano, milá pani, můj syn je nesmírně vyspělý. Už jsem vám říkala, že bude brzy otcem T

„Věř mi, o tvoje děti se nijak zvlášť zajímat nebude,“

ujišťoval ji Matthias rozvážně.

„Mluvit s ní o jejím synovi nebude o moc lepší. Jak se jí mám podívat do očí a říct jí, že Harald víceméně uzavřel smlouvu se samotným ďáblem, že jí chtěl ze života udělat peklo a nakonec ji zabít?“ Tóra pohlédla na Matthiase v naději, že dostane nějakou optimistickou odpověď.

„Řeknu jí to sám, žádný strach. Ale z rozhovoru s ní se nevyvlíkneš. Jestli to nezvládneš dneska, budeš muset zítra.

Trmácela se celou tu dálku jen proto, že s tebou chce mluvit, na to nezapomínej. Když mi řekla, že se s tebou chce osobně

setkat a důvěrně si promluvit, měla mnohem vyrovnanější hlas než kdy předtím. Nemusíš se ničeho bát.“

Tóře se Matthiasovy argumenty nezdály zcela přesvědčivé. „Zavolají ti, nebo jak se s námi spojí?“

„Ozvou se, až se ubytují v hotelu.“ Zkontroloval čas na hodinkách. „Což patrně bude každou chvíli. Taky jim můžu zavolat sám, jestli chceš.“

Uf, to rozhodně nebyla lehká volba. Tóra se nemohla rozhodnout. „Tak dobře, zavolej jim,“ přikázala mu najednou, ale vzápětí se opravila: „Ne, nedělej to!“

Než stačila znovu změnit názor, Matthiasův telefon zazvonil. Tóra zasténala a Matthias to vzal. Podíval se na ni a ohlásil se: „Haló, tady Matthias.“

Tóra slyšela jen polovinu telefonátu, ačkoli ve chvílích, kdy Matthias poslouchal, rozeznala slabý hlas na druhém konci. Rozhovor zněl velice povrchně. „Jaká byla cesta?“

„To je ale mrzuté.“

„Máte někde napsané jméno hotelu, že?“ a tak podobně.

Nakonec Matthias řekl: „Tak zatím, nashle.“ Pak se na Tóru usmál. „Máš štěstí, ty babičko jedna!“

„Jak to?“ vyhrkla Tóra netrpělivě. „Ona nepřijela?“

„Ale ano, přijela. Jenže ji trápí migréna a chce setkání odložit až na zítřek. Mluvil jsem s Elisou. Sedí obě v taxíku a jsou na cestě do hotelu Borg. Elisa se tam s námi sejde za půl hodiny.“

Kapitola dvacátá devátá

Mladá žena matčiny rysy nezdědila, ale přesto byla velmi pohledná. Obličej měla snědý stejně jako její otec.

Vlastně byla podobná spíš jemu, dalo-li se soudit z rodinných fotografií, které si Tóra prohlížela. Vyznačovala se nenápadným vzhledem, rovné dlouhé vlasy měla stažené do ohonu a oblékla si elegantní černé kalhoty a černou blůzu, zřejmě hedvábnou, usoudila Tóra. Jediný viditelný šperk, který ji zdobil, byl diamantový prsten na prsteníčku pravé ruky, stejný, jakého si Tóra všimla na Haraldově fotografii z kuchyně. Tóru zarazilo, jak je hubená, a když ji vzala za ruku, zjistila, že ve skutečnosti je zřejmě ještě hubenější, než se zdálo na první pohled podle oblečení. Zato s Matthiasem se přivítala mnohem vřeleji: Elisa ho objala a políbili se na obě tváře.

„Jak se máš?“ zeptal se, když ji pustil z objetí. Tóra zaznamenala, že jí nevyká. Tykání nečekala, vždyť Matthias byl zaměstnancem rodiny. Jejím členům ale byl očividně blízký, nebo zastával v rámci firmy vyšší postavení, než se Tóra domnívala.

Elisa pokrčila rameny a pokusila se o chabý úsměv.

„Nic moc,“ přiznala. „Bylo to dost těžké.“ Obrátila se k Tóře. „Kdybych věděla, že se mnou chcete mluvit, byla bych přijela mnohem dřív. Vůbec mě nenapadlo, že moje návštěva u Haralda by mohla mít nějaký význam.“

To se Tóře nezdálo, vzhledem k tomu, že dívka byla se svým bratrem těsně před vraždou, ale řekla jen: „Ale teď jste tady a to je nejdůležitější.“

„Sehnala jsem si letenku hned, jak Matthias zavolal.

Chci vám pomoct,“ vysvětlovala a zdálo se, že to myslí upřímně. Pak dodala: „A matka také.“

„Výborně,“ pronesl Matthias nezvykle nahlas a Tóra přemítala, jestli se bojí, aby ona sama neřekla něco nevhodného.

„Ano, výborně,“ opičila se po něm, aby ho ujistila, že nic takového nemá v úmyslu.

„Neposadíme se?“ navrhla Elisa. „Smím vás pozvat na kávu nebo na sklenku vína?“ Tóra nechtěla s alkoholem nic mít, a tak si dala šálek kávy, ale Matthias s Elisou si objednali dvě deci bílého.

„Dobrá,“ spustil Matthias a přitiskl záda ke křeslu. „Co nám o té návštěvě můžeš říct?“

„Nepočkáme na víno? Myslím, že mi udělá dobře,“

požádala Elisa a tázavě pohlédla na Matthiase.

„Samozřejmě,“ přisvědčil, naklonil se dopředu a stiskl jí ruku, která spočívala na opěrce pohovky.

Elisa vrhla na Tóru omluvný pohled. „Neumím to úplně vysvětlit, ale na tu návštěvu vzpomínám nerada. Pořád ještě se nedokážu zorientovat ve vlastních pocitech, připadá mi, že jsem byla tak sebestředná a že jsem s ním nemluvila o ničem jiném než o sobě. Kdybych jen bývala věděla, že už

ho nikdy v životě neuvidím, svěřila bych mu mnohem víc o tom, co jsem k němu cítila.“ Kousla se do spodního rtu. „Ale neudělala jsem to a už k tomu nikdy nebudu mít příležitost.“

Číšník jim naservíroval nápoje a všichni tři si přiťukli, i když nebylo na co. Když Tóra ochutnala kávu a sledovala ty dva, jak si přihýbají vína, hned svého rozhodnutí nepít zalitovala. Rozhodla se, že to při první příležitosti napraví, ale teď už jí bylo trapné objednávku změnit.

„Asi bych vám měla říct, proč jsem za Haraldem přijela,“ začala Elisa, když odložila skleničku na stůl. Tóra s Matthiasem přikývli. ‚Jak víš, Matthiasi, můj vztah s mámou a tátou prochází menší krizí. Chtějí, abych vystudovala ekonomii a pak nastoupila do rodinné banky. Vlastně to po mě vyžadují všichni, co znám. Harald byl jediný člověk na světě, který mě nabádal, abych vždycky dělala jen to, na co mám chuť: hrála na cello. Lidi si myslí, že bych se měla dát na obchod a hrát si jen doma pro potěšení. Jen Harald věděl, že toužím po něčem jiném, i když sám k hudbě vztah neměl.

Dokázal pochopit, že když člověk dostane určitý talent, musí se rozhodnout buď a nebo.“

„Chápu,“ přikývla Tóra, i když to vlastně vůbec nechápala.

„Proto jsme se během té návštěvy bavili povětšinou o mně,“ vyprávěla Elisa. „Přijela jsem za ním, protože jsem potřebovala někoho, kdo by mi dodal odvahu, a přesně to jsem u něj našla. Harald mi poradil, abych se na mámu s tátou vykašlala a hrála dál. Řekl mi, že kravaťáků, co můžou řídit banku, jsou na světě mraky, ale těch, co umějí virtuózně hrát na hudební nástroj, je jako šafránu.“ Rychle dodala na vysvětlenou: „Kravaťáci, to byl jeho výraz.“

„A jak jste se rozhodla, smím-li se zeptat?“ byla Tóra zvědavá.

„že budu dál hrát,“ odpověděla Elisa s hořkým úsměvem. „Jenže pak jsem se přihlásila na ekonomii, brzy mi začíná škola. Člověk se rozhodne pro jedno, ale pak dělá druhé, tak už to chodí.“

„Tvůj otec má jistě radost, ne?“ chtěl vědět Matthias.

„No, spíš se jim ulevilo. Radovat se tahle rodina může jen těžko, zvlášť teď.“

„Eliso, vím, že není příjemné mluvit o vlastní rodině s cizími lidmi, ale četli jsme maily, které si Harald vyměnil s vaším tatínkem. Podle nich si otec se synem nebyli moc blízcí.“ Tóra se odmlčela, ale pak dodala: „Máme rovněž

pádný důvod se domnívat, že ani Haraldův vztah s matkou nebyl právě ideální.“

Elisa upila vína a teprve potom odpověděla. Pohlédla Tóře přímo do očí. „Harald byl ten nejlepší bratr pod sluncem. Možná byl trochu podivín, zvlášť v poslední době.“ Vyplázla špičku jazyka a štípla se do něj, aby naznačila Haraldův rozeklaný jazyk. „Přesto jsem na něj byla za všech okolností pyšná. Byl velice šlechetný, a to nejen vůči mně. Naši sestru nosil na rukou. Nikdo se k postiženému nikdy nechoval lépe než on.“ Sklíčeně se zadívala na sklenku vína před sebou. „Máma s tátou, ti jen…

nevím, jak to říct… nikdy k Haraldovi nebyli spravedliví.

Nejranější vzpomínky, které na ně mám, jsou plné neustálých objetí, lásky a pozorné péče, ale nikdy jsem neviděla, že by se tak chovali i k němu. Oni zkrátka… no, prostě se zdálo, že ho nemají rádi.“ Hned se ale začala opravovat: „Nikdy na něj nebyli přímo zlí, nebo tak něco.

Prostě ho nemilovali. Nevím, proč, dá-li se vůbec o nějakém proč mluvit.“

Tóra se snažila nedat najevo, jak málo jsou jí Guntliebovi sympatičtí. Cítila, jak ji podivně zamrazilo: rozhodně chtěla najít toho, kdo chudáka kluka zabil.

Nedokázala si představit nic ubožejšího než vyrůstat bez lásky. Děti lásku potřebují přímo hmatatelně a odepřít jim ji hraničí se zločinem. Nebylo divu, že Harald byl tak svérázný. Najednou se na zítřejší setkání s jeho matkou těšila. „Ano,“ řekla, aby prolomila ticho. „Musím přiznat, že to zní dost hrozně. Možná to moc nesouvisí s tím, čemu se

snažíme přijít na kloub, nicméně to podle mě do značné míry vysvětluje jeho chování. Ale určitě se vám moc nechce probírat tyhle věci s cizí ženskou, takže bychom se raději měli vrátit k tomu, co se odehrálo mezi vámi dvěma.“

Elisa se s úlevou usmála. Jak už jsem řekla, mluvili jsme spolu především o mně a o mých problémech. Harald byl skvělý. Vlastně jsme nic zvláštního nepodnikali. Vzal mě do Modré laguny a jeli jsme si prohlédnout nějaké horké prameny. Jinak jsme jen courali po městě, byli jsme hodně doma a dívali se DVD, vařili spolu a prostě jsme odpočívali.“

Tóra se pokusila představit si Haralda v Modré laguně, ale nějak se jí k tomu místu nehodil. Jaké filmy jste si pouštěli?“ zeptala se ze zvědavosti.

Elisa se zazubila. „I když je to k nevíře, Lvího krále.“

Matthias na Tóru zamrkal. O disku v přehrávači jí tedy nelhal. „Vyprávěl ti o tom, čím se zabývá?“

Elisa se zamyslela. „Moc mi toho neřekl. Vlastně měl pořád neuvěřitelně dobrou náladu, bylo jasné, že se mu tady na Islandu líbí. Alespoň já jsem ho snad nikdy tak rozjařeného neviděla. Možná to bylo proto, že byl tak daleko od rodičů. Nebo taky kvůli té knize, co našel.“

„Knize?“ vyhrkli Tóra s Matthiasem současně. „Jaké knize?“ zeptal se Matthias.

Jejich reakce Elisu očividně zarazila. „No té staré knize.

Kladivu na čarodějnice. Copak ji nemá doma?“

„Já nevím, ani netuším, o jaké knize mluvíš,“ odpověděl Matthias. „Ukázal ti ji?“

Elisa zavrtěla hlavou. „Ne, tehdy ji ještě neměl.“

Zničehonic zmlkla. „Možná se mu nikdy do rukou nedostala. Vždyť to bylo těsně před tou vraždou.“

„Víš, kde si ji měl vyzvednout?“ naléhal Matthias.

„Zmínil se o tom?“

„Ne,“ zněla zamítavá odpověď. „Vlastně jsem se ho na to nevyptávala. Měla jsem snad?“

„To je jedno,“ ujistil ji Matthias. „A řekl ti o té knize něco bližšího?“

Elise se rozzářil obličej. „Ano, byl to totiž úžasný příběh. Počkejte, jak jen to bylo?“ Na chvilku se zadumala a pak spustila. „Pamatuješ si na ty dědečkovy staré dopisy, že ano?“ Obracela se k Matthiasovi, který jen přikývl na souhlas. Tóra ji nechtěla rozptylovat otázkami, o jakých dopisech to mluví, ale předpokládala, že jde o ty dopisy z Innsbrucku v koženém pouzdře. „Harald se pro ně nadchnul úplně stejně jako děda,“ vzpomínala Elisa. „Ced je pořád dokola, znovu a znovu. Byl přesvědčený, že jejich pisatel Kramerovi provedl něco hrozného, aby pomstil svoji ženu.“

Mrkla na Tóru. „Vy víte, kdo to byl Kramer, že ano?“

Teď byla řada na Tóře, aby kývla. „Ano, dokonce jsem se snížila k tomu, že jsem si přečetlajeho mistrovské dílo, pokud se tak Kladivo na čarodějnice dá nazvat.“

„K tomu jsem se nedostala, ale jinak o něm vím všechno, v naší rodině se tomu člověk nevyhnul. Harald si vzal do hlavy, že musí zjistit, co se tenkrát vlastně stalo.

Snažila jsem se mu domluvit, říkala jsem mu, že od té doby uplynulo už pět set let a že je pozdě na to, aby něco vyhrabával. Ale on byl přesvědčený, že to vyloučené není.

Byla do toho zamotaná církev, většina dokumentů adresovaných církevním hodnostářům se dochovala. Harald se nevzdával, přihlásil se na studium historie, aby měl přístup do archivů. Nakonec si jako téma diplomové práce zvolil hony na čarodějnice, aby mohl nerušeně bádat. Tohle téma pro něj bylo pochopitelně jako stvořené, protože měl k dispozici dědečkovu sbírku a zdědil po něm i zápal pro věc.“

„Takže váš dědeček byl na něj hodný?“ zeptala se Tóra.

Odpověď sice předem znala, ale přesto si ji chtěla ověřit.

„To tedy byl,“ přisvědčila Elisa. „Trávili spolu dlouhé hodiny. Harald ho často navštěvoval, dokonce i v době, kdy už dědeček ležel v nemocnici a čekal na smrt. Tehdy už

nikoho nepoznával. Harald byl samosebou dědečkovo nejoblíbenější vnouče. Svou roli mohlo hrát také to, že matka s otcem Haralda neměli příliš v lásce a dědeček to tušil. Od něj se Harald nakazil zájmem o historii čarodějnických procesů. Probírali to spolu od rána do večera.“

„A vedlo jeho studium k něčemu?“ přerušila ji Tóra.

„Dobral se k nějakému závěru?“

„Ano,“ odpověděla Elisa. „Nebo to alespoň tvrdil.

Prostřednictvím berlínské univerzity získal přístup do vatikánského archivu a na jaře po skončení druhého ročníku odjel do Říma. Zůstal tam dost dlouho, mám dojem, že tam strávil i část léta. Údajně tam vyhrabal jakýsi dokument, ve kterém Kramer požaduje, aby směl vyhlásit válku čarodějnicím v Innsbrucku. Prý mu ukradly knihu, kterou napsal. Podle Haralda v něm Kramer tvrdil, že ta kníhaje pro něj velmi cenná, neboť obsahuje informace o tom, jak nejlépe potírat magii a pohánět čarodějnice před soud. Dále vyjadřuje obavy z toho, že by čarodějnice mohly knihu zneužít a přivolat na něj nějaké neštěstí. Proto chtěl svůj spis dostat zpátky stůj co stůj. Odpověď Vatikánu na jeho supliku prý ale Harald v archivu nenašel. Není známo, že by se Kramer vrátil do Innsbrucku, takže jeho žádost pravděpodobně vyslyšena nebyla. Haralda ovšem ta věc doslova uchvátila, měl za to, že vypátral, o co Kramer přišel a co se vydalo na dlouhou cestu do pekla: Kramerův rukopis Kladiva na čarodějnice, nejstarší známá verze slavné knihy. Harald sice povídal, že tahle kniha nebyla pochopitelně úplně stejná jako tisk, který vyšel o rok později, například pravděpodobně obsahovala ilustrace a byla psaná rukou. Navíc má na autorství toho rukopisu kromě Kramera svůj podíl i Springer, což Haralda také lákalo. Z původního Kramerova rukopisu by bylo černé na bílém zřejmé, co který z nich napsal. Objevují se totiž i

taková tvrzení, že Springer nemá s autorstvím té knihy nic společného.“

„Neposlal snad rukopis ten, kdo ho ukradl, rovnou do pekla? Tak to přece formuloval, nebo ne?“ namítla Tóra.

„To je přece jasná narážka na to, že kniha skončila v plamenech.“

Elisa se usmála. „V posledním dopise brixenskému biskupovi se doslova mluví o poslovi, který na sebe vzal úkol vydat se do pekla. K tomu pisatel připojil prosbu církvi, aby mu při cestě byla nápomocna. Knihu tudíž

nespálil, nebo alespoň ne hned.“

Tóra povytáhla obočí. „Posel putující do pekla. Hm, to zní, jako by to bylo něco docela běžného.“

Matthiasovi se zvedly koutky úst. „To tedy ano.“ Lokl si vína.

„V té době to lidé nevnímali jako něco absurdního,“

vysvětlovala Elisa s vážnou tváří. „Věřili, že peklo skutečně existuje, a to kdesi v hlubinách země. Dokonce mělo opravdový vchod a ten prý byl právě tady na Islandu, v jakési sopce, jejíž jméno si už nepamatuju.“

„Hekla,“ pospíšila si Tóra s informací, ještě než se Matthias mohl pokusit jméno vulkánu vyslovit. Takže takhle to bylo! To proto se Harald vydal na Island! Hledal peklo, přesně jak to prý pošeptal Hugimu.

„Ano, to je ono,“ souhlasila Elisa. „Tam byl cíl putování s rukopisem. Alespoň Harald o tom byl přesvědčený.“

„A jak to dopadlo? Dostal se rukopis tam, kam měl?“

vyptávala se Tóra.

„Harald mi vyprávěl, že hledal doklady o poslově cestě a že našel jakousi narážku v církevních análech z Kielu z roku 1486. Předpokládal, že se jedná o stejného člověka.

Anály zmiňují muže, který se vydal na Island a s sebou měl dopis brixenského biskupa, kterým žádal, aby poutníkovi lidé po cestě poskytli přístřeší a vůbec se o něj postarali.

Cestoval koňmo a převážel cosi, co opatroval jako oko v hlavě, cosi temného a nekalého. Nemohl proto ani přijmout svátost, protože balíček nesměl překročit práh kostela a posel ho odmítal odložit. Prý dvakrát přenocoval a pak se vydal na sever.“

„Vypátral Harald nějaký doklad o tom, jak poslova cesta skončila?“ chtěl vědět Matthias.

„Ne,“ odpověděla Elisa. „Každopádně ne hned. Harald se vydal sem na Island, až když se vzdal naděje, že vystopuje poslovy stopy na cestě Evropou. Nejdřív se mu pátrání tady prý moc nedařilo, ale pak objevil starý dánský dopis zmiňující mladíka, který zemřel na spalničky na jednom biskupství. Jak se jenom jmenovalo? Ten mladík cestoval na Island. Přijel na biskupství uprostřed noci v zuboženém stavu a o několik dní později zemřel. Před smrtí ale ještě stihl požádat biskupa, aby se ujal balíčku, který provázelo požehnání brixenského biskupa. Měl se dostat na Island a skončit v kráteru Hekly. Dopis byl napsán o několik

let později. Dánský biskup v něm žádal, aby se tohoto úkolu zhostila katolická církev na Islandu, a udával, že balíček předal jakémusi člověku, který se chystal na Island prodávat odpustky. Vydal je papež, aby měl z čeho financovat stavbu Svatopetrské katedrály, jestli si dobře vzpomínám.“

„A kdy to bylo?“ zjišťovala Tóra.

„Mám dojem, že podle Haralda biskup ten dopis napsal o hodně později, pravděpodobně kolem roku 1505. Byl už

tenkrát dost v letech a chtěl tímto způsobem vyřídit jeden z restů. Odkládal to téměř dvacet let a balíček ležel celou tu dobu u něj.“

„Takže se ta zásilka nakonec na Island dostala?“

naléhala Tóra.

„Harald o tom byl pevně přesvědčený,“ přisvědčila Elisa. Ukazováčkem pravé ruky objela okraj sklenky.

„Ten rukopis ale v kráteru Hekly nezmizel?“ hádal Matthias.

„Harald tvrdil, že sotva, protože tenkrát se nikdo neodvažoval na tu sopku vylézt. První prameny se zmínkami o zdolání vrcholu jsou mnohem, mnohem mladší. Navíc o několik let později sopka vybuchla a Harald se domníval, že to definitivně odradilo všechny, kteří by eventuálně byli ochotni takovou výpravu podniknout.“

„A kde se ten spis tedy nakonec vynořil?“ zajímal se Matthias.

„Podle Haralda to bylo na jakémsi biskupství, jméno začínalo, tuším, na S.“

„Na Skálholtu?“ navrhla Tóra.

„Ano, něco takového,“ přikývla Elisa. „Každopádně právě tam zamířil prodavač odpustků se všemi utrženými penězi.“

‚A co bylo pak? Na Skálholtu se nikdy žádný rukopis Kladiva na čarodějnice nenašel,“ namítla Tóra a napila se kávy.

„Harald měl za to, že tam ten rukopis ležel až do doby, kdy na Island dovezli první tiskárnu. Pak ho prý převezli na jiné biskupství, to zase bylo něco na P.“

„Hólar,“ informovala ji Tóra, ačkoliv ve jméně žádné P

nebylo.

‚Já už si to nepamatuju,“ omlouvala se Elisa. ‚Je to klidně možné.“

„Myslel si snad Harald, že na tom biskupství chtěli tu knihu vydat?“

„Ano, mám takový dojem. V Evropě to byla tenkrát hned po bibli jedna z nejrozšířenějších knih. Proto bylo pravděpodobné, že o tom alespoň uvažovali.“

„Někdo mezitím zásilku patrně rozbalil a zjistil, co se v ní skrývá. Nikdo není tak imunní vůči zvědavosti, aby odolal pokušení nahlédnout,“ dohadoval se Matthias. „Ale co se s tou knihou stalo? Nikdy tu nevyšla, nemám pravdu?“

Otázka byla adresována Tóře.

„Ne,“ odpověděla Tóra. „Tedy alespoň pokud je mi známo.“

„Harald říkal, že se jí dostal na stopu,“ vložila se do hovoru znovu Elisa. „Vyprávěl, že dlouho tápal, pokud jde o tiskárnu a to biskupství na P,“

„Hólar,“ skočila jí do řeči Tóra.

„Přesně tak,“ přisvědčila Elisa. „Domníval se, že tamější biskup knihu někam ukryl, než ho popravili, ale pak údajně zjistil, že ten rukopis patrně nikdy neopustil to první biskupství, ten S…“

„Skálholt,“ přispěchala jí na pomoc Tóra.

„Ano, nebo tak něco,“ pokračovala Elisa. „Každopádně vyšel z téhle hypotézy a našel ho. Tvrdil, že knihu schovali, aby ji někdo nevyvezl ze země.

„A kde byla?“ nemohla se dočkat Tóra.

Elisa usrkla vína a teprve pak odpověděla. „To já nevím. Nechtěl mi to říct. Říkal, že zbytek příběhu mi bude vyprávět, až mi tu drahocennost bude moct ukázat.“

Tóra s Matthiasem se ani nenamáhali skrýt zklamání.

„A vy jste se už na nic neptala? Nic vám nenaznačil?“

naléhala Tóra netrpělivě.

„Ne, už bylo spousta hodin a on z toho všeho měl takovou radost, nechtěla jsem mu ji kazit nějakým přemlouváním.“ Elisa se nervózně usmála. „Druhého dne jsme mluvili o něčem úplně jiném. Myslíte si, že to s tou vraždou nějak souvisí?“

„To na mou duši nevím,“ přiznala Tóra rozčarovaně.

Najednou si vzpomněla na Mala. Třeba Elisa znala Haraldovy přátele! Z jejího vyprávění se dalo soudit, že si byli s bratrem blízcí. Kdo ví, možná Mal disponuje právě těmi informacemi, které jim chybí. „Eliso, neznáte náhodou nějakého Mala? Harald měl v počítači mail podepsaný tímhle jménem, který naznačoval, že ten Mal ví něco o Haraldově pátrání po té knize.“

Na Elisině tváři se objevil úsměv. „Mal, ale ano, to víte, že vím, kdo je Mal. Jmenuje se Malcolm, seznámili se s Haraldem v Římě. Je to také historik. Zrovna nedávno mi volal, prý dostal z Islandu nějaké podivné dopisy o Haraldovi. Řekla jsem mu, že ho zavraždili.“

„Myslíš si, že o tom ví něco víc?“ zeptal se Matthias.

„Můžeš nás s ním nějak spojit?“

„Ne, on nic neví,“ ujistila je Elisa. „On mě totiž ohledně té knihy dopodrobna zpovídal, prý se mu Harald chlubil, že ji našel, ale nic bližšího neprozradil. Malcolm si vždycky myslel, že je to nekonečný projekt, a proto byl zvědavý, jak to všechno dopadlo.“

Tóře zazvonil mobil. Volala policie.

Tóra prohodila s policistou několik slov, odložila telefon a pohlédla na Matthiase. „Halldóra, toho medika, zatkli pro podezření z Haraldovy vraždy. Vyžádal si mě jako svého obhájce.“

Kapitola třicátá

Tóra seděla sama v místnosti na policejní stanici a cítila se dost mizerně. Zvažovala, jestli jí za vážné zneužití postavení právníka a hrubý střet zájmů mohou sebrat advokátskou licenci. Nebyla si sice jistá, jestli zákon na takové přehmaty pamatuje, ale pokud ne, rozhodně by se to mělo napravit. Šlo o to, že momentálně pracovala pro rodinu oběti vraždy a zároveň se měla stát obhájcem údajného vraha. Rozhodla se impulzivně, prostě bez rozmýšlení skočila do taxíku. Matthias zůstal s Elisou a slíbil, že tu zprávu sdělí paní Guntliebové a zdůvodní jí, co je k náhlému rozhodnutí vedlo. Hodlal zřejmě argumentovat tím, že se Tóře naskytne příležitost promluvit si s vrahem osobně a vypáčit z něj odpovědi na otázky, které ještě zůstávají nedořešené. Zlom vaz, pomyslela si Tóra. Tuhle povinnost mu nezáviděla. Lidé trpící úpornou migrénou jistě nepřekypují pochopením.

„Dobrý den. Už na vás čeká.“ Policista stál najednou vedle ní, vůbec ho neslyšela přicházet.

„Ano, děkuju,“ přikývla Tóra a vstala. „Můžu s ním mluvit o samotě, nebo mě jen přiberete k výslechu?“

„Výslech už má za sebou, při něm právníka odmítl.

Bylo to pro nás dost nepříjemné, při tak vážném obvinění nejsme zvyklí vyslýchat lidi bez obhájce. Ale on chtěl vypovídat sám stůj co stůj, tak jsme ho nakonec nechali, ať je po jeho. Teprve po skončení výslechu si vyžádal rozhovor s právníkem, přesněji řečeno s vámi.“

‚Je tu dnes Markús Helgason?“ chtěla vědět Tóra.

„Ráda bych s ním prohodila pár slov, než se s Halldórem setkám,“ dodala co nejlíbezněji.

Policista ji uvedl do kolegovy kanceláře.

Helgason seděl za psacím stolem a před sebou měl postavený hrnek se znakem Manchester United. „Nebudu vás dlouho zdržovat, chtěla jsem si s vámi jen krátce promluvit, než půjdu za Halldórem.“

„Samozřejmě, posaďte se,“ vybídl ji Markús, i když tón jeho hlasu prozrazoval, že z její návštěvy moc nadšený není.

„Zřejmě si pamatujete, že si mě najala rodina Haralda Guntlieba, že ano?“ Policista zamyšleně přikývl. „Dostávám se tím tedy do poměrně prekérní situace: sedím na dvou židlích najednou, můžu-li to tak říct.“

„Ano, o tom není sporu. Měla byste asi vědět, že jsme se Halldóra všemožně snažili odradit od toho, aby si vyžádal zrovna vás, a to právě z tohoto důvodu. Ale nebyla s ním žádná rozumná řeč. Je přesvědčený, že jste jakýsi Robin

Hood. K vraždě se nepřiznal. Zřejmě doufá, že ho z té patálie vysekáte.“ Markús se škodolibě zašklebil. „To se vám ovšem nepovede.“

Tóra se jeho poznámkou nenechala vyvést z míry. „Vy tedy soudíte, že je vinen?“

„Na to vemte jed,“ přikývl policista. „Objevily se nové důkazy, které svědčí o jeho vině. Jsou zkrátka neprůstřelné.

Ti dva staří kamarádi v tom jedou spolu. Je ovšem legrační, že jsme oba důkazy dostali ze dvou různých zdrojů, ale ve stejný den. Já mám totiž pro náhody slabost.“ S těmi slovy se usmál.

„Takže to jsou úplně čerstvé informace?“ vyzvídala Tóra.

„Dostali jsme je včera odpoledne. Zavolali nám dva lidé, kteří mají k zavražděnému určitý vztah. Oba získali informace, které jednak poukazovaly na to, že vrahem je Halldór, a jednak objasňovaly, kde vlastně k vraždě došlo.“

„A kdo to byl, smím-li to vědět?“

„No, je celkem jedno, jestli se to dozvíte teď, anebo později. U Haralda, tedy spíš ve společných prostorách domu, se našla krabice a v ní celá řada ohavných věcí. Byl v ní kus kůže, na kterém je zaznamenána smlou –“

„Smlouva o vynětí očí,“ skočila mu Tóra nevzrušeně do řeči. „O té samozřejmě vím.“

Policistovi se nahrnula červeň do tváří. „A to vás nenapadlo mě o tom informovat? Víte snad ještě něco, co se týká vyšetřování a co jste se rozhodla nám zatajit?“

Tóra odpověděla pouze na první otázku a druhé se tak elegantně vyhnula. „Tak abyste věděl, my s Matthiasem jsme na to přišli teprve dneska, a navíc jsme to pouze tušili.

Neměli jsme v rukou žádný důkaz, a ten vy na rozdíl od nás, jak se zdá, máte.“

„Přesto bychom byli uvítali, kdybyste nám to oznámili,“

vztekal se Markús.

„Samozřejmě že bychom vám to oznámili,“ oponovala mu Tóra, rovněž nazlobeně. „Dneska je neděle. Přece jsme vás nemohli vyrušovat o víkendu jen proto, že jsme měli nějaké nejasné tušení. Chystali jsme se vás kontaktovat zítra.“ Věnovala mu jeden ze svých nejsladších úsměvů.

„Hm, no dobře. Doufám, že mě netaháte za nos.“

Probodával ji pohledem, jako by jí nevěřil.

„Jaké další ohavností se našly?“ naléhala Tóra.

„Dva prsty, jedna celá ruka, jedna noha a jedno pohmožděné ucho.“ Z policistova pohledu se dalo vyčíst, že by ho nepřekvapilo, kdyby ani tahle informace pro ni nebyla novinkou. Ale Tóřin výraz mu prozradil, že tímhle ji tedy zaskočil. „Předpokládáme, že každá z těch tělesných částí patřila jinému člověku.“ Markús čekal, co to s Tórou udělá.

„Cože?“ Byla z toho úplně zmatená. Od Gestvíka věděla pouze o prstu, o tom, který našli v Árnagardu a který

se nikdy nepodařilo uvést do spojitosti s Haraldem. Co se tu vlastně dělo? „Tvrdíte mi, že se tu jedná o mnohonásobnou vraždu? že vrah sbírá části těl svých obětí?“

„Zatím ještě s určitostí nevíme nic. Váš mandant se dušuje, že s tím nemá nic do činění. Jenže on lže. Já poznám, když mi lidi lžou.“

„Ale jaké tedy máte důkazy? Jen tu smlouvu, na které patrně stojí Halldórův podpis? Nebo snad ještě něco?“

‚Ano,“ přisvědčil Markús. „Máme tu smlouvu a navíc ještě kovovou hvězdičku z bot, které měl Harald na sobě tu noc, kdy byl zavražděn. Našla se pod prahem místnosti studentského svazu v Árnagardu. Svědčí o tom, že vrah mrtvolu vyvlekl dveřmi. Halldór měl přitom od této místnosti klíč. K vraždě tudíž bezpochyby došlo právě tam.

Našli tam totiž také čajovou lžičku. Přesněji řečeno čajovou lžičku potřísněnou krví. Sejmuli jsme z ní otisky prstů a mimo jiné jsme jeden z nich identifikovali jako Halldórův.

Krev na lžičce patří Haraldovi, alespoň to prokázala předběžná analýza.“

„Lžička,“ opakovala Tóra udiveně. „Potřísněná krví. Jak podle vás souvisí s vraždou?“

Policista se vyhnul přímé odpovědi. „Správce budovy zodpovídá mimo jiné za práci uklízeček. Právě on ji odevzdal jednomu profesorovi a ten nám neprodleně zavolal.“ Markús na Tóru vrhl pohled plný nevole. „Na rozdíl od vás usoudil, že to do pondělka nepočká.“

„No a co ta krev na lžičce? Nechápu, proč ji spojujete s vraždou a proč se našla teprve teď. Copak jste celou budovu neprohledali, když se našla Haraldova mrtvola?“

„Tou lžičkou vrah patrně vydloubl oběti oči. Pokud jde o prohlídku budovy…“ Policista se zarazil a Tóra pochopila, že se dotkla citlivého místa. „Budovu jsme pochopitelně prohledali. Zatím nám není jasné, jak nám ta lžička mohla proklouznout mezi prsty, ale zjistíme to.“

„Takže máte v rukou smlouvu a lžičku potřísněnou krví,“ zrekapitulovala Tóra a sledovala, jak Markús popojíždí na kancelářské židli. Bylo v tom něco víc. „Abych vám pravdu řekla, mně se tedy nezdá, že by tyhle dva důkazy nezvratně svědčily o Halldórově vině. Navíc má alibi, pokud si dobře vzpomínám.“

„To jako toho barmana v Pražírně?“ ušklíbl se strážník ironicky. „S tím si ještě musíme promluvit. Ale neděste se, jestli se v jeho výpovědi objeví trhliny, až na něj uhodíme.“

Samolibě na ni pohlédl. „K tomu toho na vašeho mandanta máme víc. Dokonce hned dva další důkazy.“

Tóra povytáhla obočí. „Dva další důkazy?“

„Ano, respektive pár důkazů. Našli jsme je dnes ráno při domovní prohlídce u Halldóra. Ty přesvědčí dokonce i Halldórovu vlastní matku, že její syn je vrah, o tom nepochybuju.“ Z Markúsovy tváře čišela taková domýšlivost, že měla Tóra nejvíc ze všeho chuť zívnout a

rozloučit se, aniž by se ho dál vyptávala. Zvědavost ale nakonec zvítězila.

‚A co jste tam tedy objevili?“

„Haraldovy oči.“

Kapitola třicátá první

Tóra Halldóra mlčky pozorovala. Seděl přímo naproti ní s hlavou skloněnou na prsa. Od okamžiku, kdy ji uvedli do návštěvní místnosti, neřekl ani slovo. Když se posadila, vzhlédl k ní, ale vzápětí zase začal očima vypalovat díru do podlahy. „Halldóre,“ oslovila ho Tóra poněkud podrážděně.

„Já se tu moc dlouho zdržet nemůžu. Jestli se mnou nechceš mluvit, mám ještě spoustu jiné práce.“

Mladík k ní zdvihl oči: „Dal bych si cigáro.“

„To nejde,“ zavrtěla hlavou Tóra. „Kouřit se tu nesmí.

Jestli jsi tady proto, aby sis zakouřil, měl jsi přijít tak před deseti lety.

„Na tom nesejde, stejně bych si dal cigáro.“

„Možná ti strážníci potom dovolí si někde zakouřit.

Tady si ale zapálit nesmíš, přejděme tedy rovnou k věci.

Souhlasíš?“ Halldór znaveně přikývl. „Víš, proč jsi tady, že ano?“

„Jo. Teda zhruba.“

„Pak si patrně uvědomuješ, že jsi v pěkné bryndě. Máš opravdu namále.“

‚Já ho nezabil,“ namítl Halldór. Podíval se jí do očí a ani na moment neuhnul pohledem. Když na to Tóra nic neříkala, začal se vrtat v díře na koleni svých džínsů. Určitě je už potrhané koupil, a díky tomu zaplatil nejméně o polovinu víc než za obyčejné džíny.

„Než se o tom začneme bavit, vyjasněme si jedno.“

Tóra vyčkala, než se Halldór zase soustředí a znovu se na ni podívá, teprve tehdy pokračovala., Já pracuju pro Haraldovu rodinu. To znamená, že tvé zájmy se vždy neshodují s jejich zájmy. Momentálně se s nimi podstatně rozcházejí. Proto ti radím, aby sis co nejdříve obstaral jiného právníka. Pro tebe nebudu dělat nic jiného, než že se za tebou čas od času stavím. Můžu ti dát jména schopných lidí, kteří ti poskytnou veškerou potřebnou pomoc.“

Halldór přimhouřil oči a zamyslel se. „Nechoďte pryč.

Já chci mluvit s váma. žádný z těch policajtů mi nevěří.“

Jestli to nebude tím, že jim lžeš?“ namítla Tóra suše.

Já nelžu. V tom hlavním ne,“ ohradil se Halldór naštvaně.

„Předpokládám, že o tom, co je hlavní a co vedlejší, rozhoduješ výhradně ty sám.“

Ve tváři se mu kmitl stín hněvu. „Víte dobře, jak to myslím. Hlavní je, že jsem ho nezabil.“

„A vedlejší? Co je podle tebe vedlejší?“ naléhala Tóra.

„Tak, různě,“ odvětil Halldór a svěsil hlavu.

Jestli ti mám být k užitku, chci, abys pro mě udělal jedno,“ požádala ho a naklonila se nad masivní stůl, který je odděloval. „Nelži mi. Já poznám, když mi někdo lže.“

Doufala, že tu větu pronesla stejně přesvědčivě jako předtím Markús.

Halldór přikývl, ale nijak se mu to nezamlouvalo. „Fajn, ale to, co padne mezi námi, je tajemství, jo?“

„Víceméně,“ přisvědčila Tóra. Jak už jsem ti řekla, jestli půjdeš před soud, nehodlám vystupovat jako tvůj obhájce.

Můžeš mi tedy říct v podstatě cokoli, jen se mi nesvěřuj se zločiny, které se chystáš spáchat v budoucnosti. To si nech pro sebe.“ Usmála se na něj.

‚Já žádné zločiny páchat nehodlám,“ vzdychl sklíčeně.

„Slibujete, že o tom ostatním se nikdo jiný nic nedozví?“

„Slibuju, že se to nedozví policie, ačkoli ta by ti to jedině přičetla k dobru. Jsi v tom až po uši, o moc horší už to ani být nemůže. Jestli ale jinak nedáš, můžeme uzavřít dohodu: co si teď povíme, nebude nic jiného než úvahy o tom, jak ti případně pomoct z té šlamastyky. Spokojený?

Tak ti budu moct pomáhat, a přitom mi vlastně nic neprozradíš.“

„No tak jo,“ souhlasil Halldór, ačkoli mu v hlase zaznívaly pochyby. „Tak se teda ptejte,“ vyzval ji zhurta.

„Prý se u tebe doma našly Haraldovy oči. Jak mi to vysvětlíš?“

Halldór bezděky cukl rukama. Nervózně se poškrábal na levém předloktí. Tóra shovívavě čekala, až se rozhodne, jestli jí má říct pravdu, nebo popřít, že by s očima měl cokoli do činění. Byla pevně rozhodnutá vykráčet ze dveří, jestliže zvolí druhou možnost.

„Já… já…“

„Oba víme, co jsi zač,“ přerušila ho netrpělivě. „Buď mi odpovíš, nebo jsme spolu skončili.“

Já jsem je na poštu odnést nemohl,“ vychrlil ze sebe najednou. „Neodvažoval jsem se. Našli jeho mrtvolu a já se strašně bál, že by na ně pošťáci přišli. Chtěl jsem je tam odnést později, trochu vyčistí vzduch. Napsal jsem krví to zaříkadlo a hned v neděli jsem ho strčil do obálky. Hodil jsem to do schránky v centru.“ Po tomto přiznání se zhluboka nadechl, ale hned zase pevně semknul rty na znamení, že víc už toho z něj nevypáčí.

„Udělals to kvůli té vaší dohodě?“ zeptala se Tóra. „Tys opravdu chtěl dodržet tu absurdní smlouvu o magické pomstě?“

Harald na ni vrhl rozlícený pohled. ‚Jo. Přísahal jsem, že to provedu, a chtěl jsem dodržet slovo, které jsem Haraldovi dal. Moc mu na tom záleželo,“ vysvětloval celý brunátný. „Ta jeho matka byla totálně nechutná.“

„Uvědomuješ si, že to, cos provedl, je úplná magořina?“

zeptala se Tóra bez dechu. „Jak tě to jen mohlo napadnout?“

„Normálně,“ zněla rezignovaná odpověď. „Ale nezabil jsem ho.“

„Počkej, tak daleko ještě nejsme,“ napomenula ho Tóra podrážděně. „Ty jsi mu tedy vydloubl oči, chápu to správně?“

Halldór provinile přikývl.

„A odnesl sis je domů?“

Další přikývnutí.

„Kdes je schoval, jestli se můžu zeptat?“

„V mrazáku. V bochníku chleba. Nacpal jsem je do střídky a chleba jsem strčil do mrazáku.“

Tóra se opřela o židli. Jasně. V bochníku chleba. Kde jinde?“

Musela se hodně soustředit, aby tu představu vypudila z hlavy. „Jak jsi to vůbec mohl udělat, teď myslím samotný ten čin?“

Halldór pokrčil rameny. „Byla to hračka. Udělal jsem to čajovou lžičkou. To už bylo těžší do něj vyrýt ten znak. Šlo to hrozně pomalu. Byl jsem dost mimo, několikrát jsem se musel jít nadýchnout čerstvého vzduchu k oknu.“

„Hračka, povídáš,“ opakovala Tóra konsternované.

„Promiň, ale o tom si dovolím pochybovat.“

Halldór ji probodl očima. „Už jsem viděl mnohem nechutnější věci. A dělal jsem mnohem nechutnější věci.

Jaké si myslíte, že to je, rozříznout kamarádovi jazyk? Nebo sledovat chirurgické operace?“

Tóra si to nedokázala představit, ale přesto pochybovala, že je to stejně odporné jako vydloubnout mrtvému kamarádovi oči čajovou lžičkou. Od této chvíle už

si vždycky bude kávu míchat polévkovou lžící. „Ať už jsi zažil cokoli, příjemné to určitě nebylo.“

„To víte, že ne,“ přisvědčil Halldór hlasitě. „Byli jsme zkalený. Vždyť vám to povídám.“

„Byli?“ opáčila Tóra překvapeně. „Tys to neprovedl sám?“

Halldór s odpovědí otálel. Chvíli si trhal nitky z díry na koleni a pak se zase začal drbat na předloktí. Tóra musela otázku opakovat, než se konečně přiměl k hovoru. „Ne, nebyl jsem sám. Byli jsme tam všichni: já, Marta Mist, Bríet, Andri a Brjánn. Vraceli jsme se z města. Chtěli jsme se ještě stavit na té party, Marta měla chuť si něco vzít a Bríet tvrdila, že Harald má ve studentský místnosti schovaný nějaký éčka.“

„A co Hugi, ten s vámi nebyl?“

„Ne. Já jsem toho večera Hugiho vůbec neviděl. Odešel z večírku s Haraldem a pak už se nikde neukázal. Ani Harald ne. Teda živý Harald.“

„Takže jste se vydali na fakultu do Árnagarduru?“

vyptávala se Tóra ohromeně. Jak jste se, prosím tě, dostali dovnitř? Bezpečnostní systém nezaznamenal, že by někdo vešel do budovy.“

„Ten alarm byl vypnutý. Mám dojem, že nefunguje skoro nikdy. Myslíte si, že se někomu chce obcházet celou budovu a zjišťovat, jestli někdo nezůstal uvnitř? Nedělá to skoro nikdo.“

„Torbjórn Olafsson, vedoucí Haraldovy dizertace, skálopevně trvá na tom, že alarm zapnul,“ namítla Tóra.

„Prý se to kontrolovalo.“

„Když jsme přišli, zapnutý natuty nebyl. V tom případě ho vypnul ten, kdo Haralda zabil.“

„Ale stejně bylo zamčeno, potřebovali byste klíč od budovy,“ nedala se Tóra. „Všechny pohyby osob eviduje počítač a podle záznamů dveřmi nikdo neprošel.“ Policejní materiály obsahovaly výtisk evidenčních záznamů, Tóra ho viděla na vlastní oči.

„Vlezli jsme dovnitř otevřeným oknem na zadní straně budovy. Abyste věděla, je otevřený vždycky. Má tam kancelář nějakej blbec, co ho vždycky zapomene zavřít.

Alespoň to tvrdí Bríet. To ona nám to poradila. Stejnou cestou jsme se dostali ven. Ani Bríet, ani Brjánn u sebe neměli klíče.“

„No a?“ vyptávala se Tóra. „Našli jste tam Haralda?

Vyspával opici? Byl už mrtvý? Tak co?“

„Už jsem vám řekl, že já jsem ho nezabil. Když jsme přišli, nespal. Ležel ve studentský místnosti. Na podlaze.

Mrtvej. Dočista zcepenělej. V obličeji byl úplně modrej a jazyk mu visel ven. Člověk nemusel být zrovna patolog, aby

mu bylo jasný, že se udusil.“ Halldóra několikrát zradil hlas a prozradil, že mladík není tak velký frajer, jak by rád vypadal.

„Mohl se udusit při nějaké sexuální praktice? Odstranili jste z místa něco, co by tomu nasvědčovalo?“ zeptala se Tóra.

„Ne. Nic. Kolem krku nic neměl, jen ošklivou modřinu.“

Tóra si to nechávala projít hlavou. Pochopitelně jí mohl lhát, jako když tiskne, ale v tom případě byl výtečný lhář, to bylo jisté. „V kolik hodin to vlastně bylo?“

„Okolo páté. Možná v půl šesté. Nebo taky v šest. Já fakt nevím. Pamatuju si jen, že kolem čtvrté jsem si ještě objednával na baru. Vůbec netuším, jak dlouho trvalo, než

jsme došli na fakultu. Vůbec jsme nesledovali, kolik je hodin.“

Tóra se zhluboka nadechla. „A co pak, to jsi mu namístě začal jen tak vydloubávat oči? A jak se dostal do komory s kopírkou?“

„To víte, že jsem nezačal hned. Stáli jsme tam jak idioti.

Netušili jsme, co máme dělat. Marta Mist dokonce dostala hysterický záchvat, a to se většinou dokonale ovládá! Byli jsme s rozumem v koncích a navíc totálně zkalení, ožralí a zfetovaní. Pak mě Bríet najednou začala otravovat s tou smlouvou, pověsila se na mě a přemlouvala mě, že ji musím splnit, jinak že mě Harald bude chodit strašit. Podepsali

jsme to na jedny naší schůzce, všichni ostatní to viděli.

Udělali jsme to hlavně proto, abychom se před nima vytáhli, ale Harald to přece jen myslel smrtelně vážně. Jenom Hugi o té smlouvě nevěděl. Harald o něm říkal, že nebere čarodějnictví dost vážně.“

„Tou smlouvou ses zavazoval pouze k té magické pomstě?“ zeptala se ho Tóra.

‚Jo, tou písemnou jo,“ upřesnil Halldór. „Pak jsme ještě uzavřeli jinou, podobnou. Šlo o milostné kouzlo, které mělo probudit v Haraldově matce pozdní lásku k synovi. Mělo zrušit to první kouzlo a podnítit silnější lítost nad tím, jak se k němu chovala. Tahle dohoda byla jen ústní, měl jsem u paty Haraldova hrobu vyhloubit díru a vložit do ní několik magických znaků a jméno jeho matky. Pak jsem tam měl ještě nalít hadí krev. Harald mi na to dokonce koupil hada.

Asi tak týden předtím, než zemřel, mě poprosil, abych si ho vzal k sobě. Ještě mám tu potvoru doma. Jde mi příšerně na nervy. Musím ho krmit živýma křečkama, je mi z toho na blití.“

To znamená, že Harald kupoval křečky jako žrádlo pro hada. Jasně!

„Takže on počítal s tím, že zemře?“ zeptala se Tóra udiveně.

Halldór pokrčil rameny a otázku nechal bez odpovědi.

„Jen jsem dělal to, co bylo potřeba. Pamatuju si, že se přitom Martě Mist a Brjánnovi hrozně zvedal žaludek. Pak

Andri řekl, že musíme Haralda z té místnosti dostat někam jinam, jinak budeme podezřelí. My jsme totiž v tom studentským pokojíku byli pečení vaření. Zdálo se nám to rozumný, tak jsme ho zvedli a odtáhli do té komory. Tam jsme ho opřeli o zeď, nebylo tam dost místa na to, abychom ho položili na podlahu. Museli jsme s ním hodně šoupat sem a tam, bylo to složitý. Pak jsme vypadli: šli jsme k Andrimu, bydlí blízko fakulty, v Západním městě. Marta Mist strávila celou noc u něj na záchodě, pořád jen blila a blila. My ostatní jsme seděli jako zařezaní v obýváku, dokud jsme neusnuli.“

„Kde jste vzali tu krkavčí krev na psaní?“

Tóře se skoro zdálo, že v Halldórově tváři zahlédla provinilý výraz. „Jednoho jsme s Haraldem zastřelili. Na Seltjarnarnesu v Gróttě. Neměli jsme jinou možnost. Nejdřív jsme to zkoušeli v Zooparku, pak ve všech chovatelských obchodech a všude jsme se ptali, jestli by nám někdo neprodal nebo nedaroval krkavce. Ale nikde jsme neuspěli.

A ta smlouva se musela napsat zrovna touhle krví.“

„Kde jste vzali pušku?“

„Šlohnul jsem tátovi jeho loveckou, on to má jako koníčka. Vůbec si toho nevšiml.“

Tóra nevěděla, co na to říct. Vtom si vzpomněla na krabici s částmi lidských těl. „Halldóre,“ oslovila ho rozvážně. „A co ty kusy těl, které se našly u Haralda?

Měli jste v tom prsty společně, nebo to prostě měl Harald doma?“ Slovní spojení měl prostě doma v tomhle kontextu moc vhodné nebylo, ale Tóru nic lepšího nenapadlo.

Halldór si odkašlal a hřbetem ruky si otřel nos. „Hm, tohle,“ spustil přitrouble. „To nejsou kusy mrtvol, jestli si to myslíte.“

„Myslím? Já si nemyslím vůbec nic,“ usadila ho Tóra nedůtklivě. „Mám pocit, že už mě nemůže překvapit vůbec nic. Jestli mi řekneš, že jste jen tak z hecu vyhrabávali na hřbitově rakve, bude mi to připadat úplně normální.“

Halldór jí skočil do řeči. Jsou to jen krámy z práce.

Mělo se to vyhodit.“

Tóra se zajíkala kousavým smíchem. „Tak v tomhle případě udělám výjimku a dovolím si pochybovat. Prý krámy na vyhození!“ Předstírala, že před sebou spatřila nějaký předmět, ironickým gestem ho zdvihla a s odporem si ho prohlížela. „Co tu dělá ta noha? Všude se tu válejí ty zatracený krámy! Prostěji vyhodíme.“ Odhodila pomyslnou nohu stranou. „Nedělej ze sebe pitomce. Odkud jste to měli?“

Halldór na Tóru zíral se zakaboněným obličejem. „Já nejsem žádný pitomec. Opravdu to byly krámy na vyhození, tedy spíš ke spálení. Až to policie vyšetří, zjistí, že to jsou všechno poškozené části, které se lidem musely odejmout. V

nemocnici mám mimo jiné na starosti odvoz takových materiálů ke spálení. Tyhle jsem si místo toho vzal domů.“

„Myslím, že přesněji řečeno jsi takové věci měl na starosti. Pochybuju, že se do práce vrátíš.“ Tóra se snažila utřídit si všechny myšlenky a otázky, které se jí rojily v hlavě. „Jak je možné, že ta noha a prsty a vůbec všechny ty části takovou dobu vydržely? Copak lidské maso při skladování neplesniví? Nebo jste to taky schovali do mrazáku?“

„Ne, já jsem je upekl,“ odvětil Halldór, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě.

Tóra dostala další záchvat polohysterického smíchu.

„Ty jsi pekl části lidských těl? Neměla bych ti spis říkat Hannibale? Ježíšmarjá, tvého obhájce upřímně lituju!“

„Cha cha. Vy jste ale vtipná! Já jsem je přímo nepekl,“

opravil se Halldór podrážděně. „Usušil jsem je v troubě při nízký teplotě. Usušený se nekazí, nebo se alespoň kazí pomaleji. Navíc maso hnije, neplesniví.“ Přitiskl se zády k opěradlu židle. „Potřebovali jsme ty kusy těl na čarování, bylo to s nimi mnohem zábavnější.“

„A co ten prst, který se našel v Árnagarduru? Patřil k jednomu druhu toho tvého pečeného cukroví?“

„Ten jsem zkusil usušit jako první. Chtěl jsem s ním poškádlit Bríet, dal jsem jí ho do kapuce u bundy. Plánoval jsem, že jí z kapuce vypadne do obličeje a ona bude jančit, ale on vypadl, aniž by si toho Bríet všimla. Naštěstí ale

nepřišli na to, že jsme ho na fakultu přinesli my. Jednou jsme z toho málem měli průser, a od té doby už radši kousky těl z nemocnice nevynáším.“

Tóře chvilku trvalo, než všechny informace strávila.

Rozhodla se, že změní téma; ohavností měla prozatím dost.

„Proč si nám lhal o tom vašem výletu do Hólmavíku a Rangá? Víme, že jsi tam s Haraldem jel.“

Dóri sklopil oči. „Nechtěl jsem, abyste mě spojovali s tou expozicí o čarodějnictví. Harald tam přišel na ta kouzla, kvůli kterým jsme pak uzavřeli dohodu. Nic zvláštního se tam nestalo. Čekal jsem na lavičce před muzeem, zatímco Harald si uvnitř povídal s vedoucím expozice. Padli si do noty, jak jsem pochopil. Když se loučili, hrozně srdečně si třásli rukama. Já jsem měl brutální kocovinu, bylo mi děsně zle, takže jsem radši ani nešel dovnitř. Venku se mnou čekal jeden kamarádský krkavec.“

„Bavili jste se o tom, co tam viděl, cestou domů?“

zeptala se Tóra.

„Ne, protože tam s námi seděl pilot.“

„A co v Rangá? Co tam Harald dělal?“ vyslýchala ho.

„Vím, že jsi tam s ním byl taky.“

Dóri zrudl. „Nevím, co tam prováděl. Ale na lovu nebyl, to vím jistě. To je asi tak všechno, víc opravdu netuším.

Ubytovali jsme se v tom hotelu a Harald vypadl ven, zatímco já jsem se zůstal na pokoji a učil jsem se.“

„Proč jsi nešel s ním?“ chtěla vědět Tóra.

„On nechtěl,“ vysvětloval Dóri. „Vzal mě s sebou, protože jsem se mu svěřil, že vjednom předmětu strašně plavu. Prohlásil, že cítí povinnost zavřít mě na celý víkend s učebnicemi někam, kde mě nic nebude lákat ven. A to taky dodržel, sice ne do písmene, ale když se šel porozhlídnout po okolí, nechtěl mě vzít s sebou. Nevím přesně, kam se vydal, ale Skálholt je odtamtud přece kousek.“

„Přesto jste na tom výletě museli strávit nějaký čas společně. To jste o tom vůbec nemluvili?“

„Jo, večer jsme samozřejmě byli spolu, navečeřeli jsme se a sedli si do baru,“ vyprávěl Dóri a přitom se na Tóru usmál. Jenže to jsme si prostě povídali o něčem jiným, chápete?“

„Ale proč jsi nám tvrdil, že o tom výletu nic nevíš?“

naléhala na něj Tóra překvapeně. „A proč ses propána v hotelu zapsal jako Harry Potter?“

Jen tak ze srandy,“ ošíval se Dóri. „To Harald mi zamluvil pokoj na tohle jméno. Bral to jako fór. Bavilo ho dávat lidem různé přezdívky a tentokrát si smlsnul na mně.“

Na okamžik se odmlčel. „A proč jsem vám to zatajil?

Nemám páru, prostě jsem zalhal, protože mě to zrovna napadlo, jasný?“

‚Já si bohužel myslím, že se policie nespletla. Myslím si, že Haralda zabil Hugi, a vy jste se do toho jen připletli, aniž byste chápali, co se stalo. Třeba už Hugi odešel domů, to je klidně možné. Vy evidentně nejste normální a on je

pravděpodobně stejný pošuk jako ty. Haralda zabil kvůli nějakému nesmyslu, kterému nikdo nerozumí, snad kromě něho samotného.“

„Ne!“ Vztek z Dóriho hlasu rázem vyprchal a místo něj zaznělo zoufalství. „Hugi Haralda nezabil, to prostě není možný!“

„Ve skříni u něj doma se našlo tričko s Haraldovou krví.

Hugi nedokázal vysvětlit, jak se tam dostalo. Policie předpokládá, že vrah tím tričkem utřel Haraldovi krev.“

Tóra pohlédla Dórimu do očí. „To tričko měl taky někdo na sobě, když jsi Haraldovi řezal jazyk. Je na něm nápis 100 %

silikon. Znáš ho?“

Dóri dychtivě přikývl. Jo, měl ho na sobě Hugi.

Vystříkla na něj krev, a tak si ho svlíknul. Utřel jsem s ním po té operaci krev na podlaze.“ Vrhl na Tóru provinilý pohled. „Nechtěl jsem o tom Hugimu říkat. Prostě jsem to tričko šoupnul do skříně. Hugi Haralda nezabil.“

„A kdo to tedy podle tebe byl? Někdo to udělat musel.

Počítám, že tu vraždu přišijou Hugimu a tebe a tvé kámoše přinejmenším odsoudí za zohavení mrtvoly, jestli ne za něco horšího.“

„Bríet,“ vyhrkl Halldór zničehonic. „Já myslím, že ho zabila ona.“

Tóra se zamyslela. Bríet. To byla ta drobná blondýnka s bujnými ňadry. „Proč si to myslíš?“ zeptala se rozvážně.

„No, prostě proto,“ odpověděl Halldór nepříliš přesvědčivě.

„Ne, musíš mi to říct. Musíš mít nějaký důvod, že mluvíš konkrétně o ní. Proč právě ona?“ naléhala Tóra neúprosně.

„Prostě tak. Když jsme se potloukali po městě, z jednoho baru najednou zmizela. Tvrdila, že nás ztratila z dohledu, ale my jsme se nehnuli z místa, teda alespoň některý z nás.“

„To nestačí,“ namítla Tóra. Neměla sílu se vyptávat, proč o tom policii nic neřekli. Ve svých svědectvích uvedli, že se celou dobu víceméně všichni drželi pohromadě.

„To ta lžička,“ hlesl Halldór. „Bríet dostala za úkol se té lžičky zbavit, ale vykašlala se na to. Určitě není tak blbá, aby ji nechávala v tom šuplíku, kde ji pak policajti našli, tomu nevěřím. Marta Mist dostala na starosti nůž a po tom se slehla zem. Ale ta lžička se teď najednou objevila.

Připadá mi, že na tom něco smrdí.“

„Proč by tu lžičku propašovala zpátky na fakultu? To nezní zrovna logicky?“

„Chtěla mě do toho namočit. Ona se té lžičky na rozdíl ode mě nikdy nedotkla holou rukou. Měla na sobě prsťáky.

Je na mě naštvaná, protože už o ni nestojím. Já nevím.“

Halldór si na židli poposedl. „Toho večera se chovala nějak divně. Když jsme mrtvolu našli, byla jediná, kdo hystericky neječel. Jediná ze všech se ovládala. Jen se na něj dívala a

nevypadlo z ní ani slovo, zatímco my ostatní jsme byli na prášky. Neřekla ani bé, dokud mi nepřipomněla tu smlouvu.

Chtěla to na mě hodit. Zeptejte se ostatních, když mi nevěříte!“ Dóri se naklonil dopředu a popadl Tóru za předloktí, kterým se opírala o stůl. „Taky věděla o tom okně.

Třeba jím předtím vyklouzla ven, co já vím? Zlobila se na Haralda za to, že s ní celý předchozí týden nechtěl mluvit.

Nás ostatních se taky stranil, ale to už je fuk. Třeba jí hráblo nebo tak něco, možná s ním šla na rande a on se k ní zachoval hnusně. Něco v tom bylo. Věřte mi, já si s tím lámu hlavu už dlouho a vím, co říkám. Ověřte si to, alespoň si s ní promluvte, když už nic jinýho. Musíte to pro mě udělat!“

Tóra se vyprostila z jeho sevření. „Lidé na šok reagují různě. Třeba patří Bríet mezi ty, kteří upadnou do transu.

Nemám sebemenší chuť ji zpovídat. To je práce policie.“

„Když mi nevěříte, že je pošahaná, tak si promluvte s někým ve škole. Pracovala s Haraldem na nějakým projektu a celý se jim to podělalo. Jen se na to zeptejte.“ Upíral na ni prosebný pohled.

„O jaký projekt šlo a kdy to bylo?“ otázala se Tóra zvolna. Třeba to nakonec celé opravdu souvisí s Haraldovým výzkumem.

„Bylo to něco s evidencí a sběrem dobových pramenů o biskupu Brynjólfu Sveinssonovi v různých knihovnách.

Bríet si vzala do hlavy, že někdo některý z těch dokumentů

ukradl. Udělala hroznej bugr. Pak se ukázalo, že to byl planý poplach. Ona je magor, došlo mi to až teď. Promluvte si s profesory na fakultě, alespoň to pro mě udělejte!“

„Kdo měl ten jejich projekt na starosti?“ zajímala se Tóra, ale vzápětí toho zalitovala.

Tím vlastně přistoupila na jeho teorii, ačkoli pro ni neexistovalo sebemenší opodstatnění.

„Já nevím, určitě Olafsson, budou to vědět na fakultě.

Zajděte tam a poptejte se na to. Prosím vás, určitě toho nebudete litovat!“

Tóra se vztyčila. „Uvidíme se na bojišti, ty pekaři jeden.

Jestli budeš chtít, najdu ti obhájce.“

Dóri zavrtěl hlavou a sklopil oči. „Doufal jsem, že to pochopíte. Hugimu jste chtěla pomoc, chtěl jsem vás přemluvit, abyste pomohla i mně.“

Tóře se ho v tu ránu zželelo. Ozvaly se v ní mateřské city. Nebo snad babičkovské? „Kdo říká, že ti nepomůžu?“

povzbudila ho. „Uvidíme, co z toho vzejde. Ovšem obhájce ti v žádném případě dělat nebudu, kamaráde. Určitě ale budu v soudní síni. O tenhle proces bych nechtěla přijít za nic na světě.“

Dóri k ní vzhlédl a mdle se usmál. Tóra zabušila na dveře a počkala, až ji dozorce pustí ven. Brzy to skončí.

Cítila to v kostech.

12. prosince 2005

Kapitola třicátá druhá

Tóra seděla u svého psacího stolu a tužkou vyťukávala do desky pravidelný rytmus. Matthias ji zamyšleně pozoroval. „Mám dojem, že starouši z Rolling Stones hledají nějakou babku k bicím,“ prohodil.

Tóra přestala ťukat do stolu a tužku odložila. „To jsou mi vtipy! Pomáhá mi to přemýšlet.

„Přemýšlet? K čemu teď potřebuješ přemýšlet?“

Předchozího dne Tóra Matthiasovi referovala o Halldórově zoufalém pokusu svést pozornost k Bríet. Matthiasovi se jeho teorie nezdála. Tóře také připadala absurdní, ale když v noci nemohla spát a uvažovala o ní kolem a kolem, nebyla si už tak jistá. Matthias pokračoval: „Zdá se, že to všechno do sebe začíná zapadat. Zbývá už dořešit jen pár detailů. Věř mi, až policie Halldóra zmáčkne, najdou se ty prachy a dokonce i ten rukopis, jestli tedy vůbec existuje.“

Matthias vyhlédl z okna. „Pojďme radši někam do restaurace, dáme si pozdní snídani.“ Do Tóřiny kanceláře dorazil teprve před chvílí, výjimečně zaspal.

„To nejde. Dneska mají hospodští volno,“ zalhala Tóra.

„Otevřou až v poledne.“ Matthias zaúpěl. „Však ty to přežiješ,“ chlácholila ho. „V kuchyňce máme sušenky,“

Natáhla se pro telefon a zavolala Bele. „Belo, můžeš nám, prosím, přinést ten balíček sušenek, co leží u kávovaru?“ Ve vzduchu se vznášela odmítavá odpověď, a tak si Tóra pospíšila s vysvětlením: ‚Je to pro Matthiase, ne pro mě.

Díky.“ Obrátila se k Matthiasovi. „Nemyslíš, že bychom měli prověřit to, co říkal o Bríet? Třeba na tom něco bude.“

Matthias zaklonil hlavu a na okamžik se zadíval do stropu. „Uvědomuješ si, že Halldór je v koncích?“ Tóra přikývla. „Nic z toho, co jsme viděli nebo slyšeli, nesvědčí o tom, že by do toho případu byla nějak zapletená, jenom je padlá na hlavu a účastnila se podezřelých praktik, při kterých se manipulovalo s pečenými částmi těl.“

„Třeba jsme prostě něco přehlédli,“ namítla nepříliš přesvědčivě Tóra.

‚Jako třeba co?“ opáčil Matthias. „Moje milá, bohužel to vypadá tak, že Haralda nakonec přece jenom zabil Hugi, a pak se do toho ještě připletl jeho kámoš. Zbývá už jenom vyjasnit, jestli v tom jedou společně a jestli ty prachy shrábli oni. Nejspíš to bude tak, že Haraldovi napovídali hromadu lží o tom rukopise a předstírali, že vědí, kde je. Musíš sama uznat, že pro Halldóra byla hračka si vymyslet nějakou pohádku, když Haraldovi pomáhal s překlady. Třeba předstírali, že zprostředkují koupi rukopisu, a pak ty peníze

ztopili. Když došlo na předání rukopisu, museli vymyslet, jak z toho ven, a Haralda umlčet. S tou krví na tričku si to Dóri určitě vymyslel.“

„Ale…“ začala Tóra. V tu chvíli dovnitř bez zaklepání vpadla Bela se sušenkami. Úhledně je naaranžovala na talíř a naservírovala k nim šálek kávy. Jeden šálek. Tóra si představovala, že kdyby sušenky byly pro ni, hodila by jí nejspíš celý balíček od dveří a ještě by se jí trefila na hlavu.

„Mnohokrát děkuji,“ pravil zdvořile Matthias a pohoštění od ní přijal. „Někteří lidé vůbec nechápou, jak je snídaně důležitá.“ Přitom kývl hlavou směrem k Tóře a zamrkal na Belu. Bela počastovala Tóru zachmuřeným pohledem, Matthiasovi věnovala sladký úsměv a zmizela.

„Tys na ni zamrkal!“ vyčetla mu ohromeně Tóra.

Matthias na Tóru mrknul hned dvakrát. „Ale na tebe dvojnásob. Spokojená?“ S teatrálním gestem si strčil do úst sušenku.

Tóra zvedla oči v sloup. „Dej si na ni bacha, nikoho nemá a já jí klidně prozradím, ve kterém hotelu bydlíš.“

Zazvonil jí mobil.

„Dobrý den, je to Tóra Gudmundsdóttir?“ Tóře byl ten ženský hlas nějak povědomý.

„Ano, u telefonu.“

„Tady Gudrún. Pronajímala jsem Haraldovi byt,“

představila se volající.

„Ach ano, dobrý den.“ Tóra naškrábala její jméno na útržek papíru a obrátila ho k Matthiasovi, aby věděl, s kým mluví. Připsala dva otazníky, aby naznačila, že neví, proč Gudrún volá.

‚Já nevím, jestli vůbec volám správně. Našla jsem tu vaši vizitku a… no, víte, já tu o víkendu našla Haraldovu krabici, jsou v ní různé… věci.“ žena zmlkla.

„Ano, já vím, co se tam našlo,“ přitakala Tóra, aby ženu uchránila popisů pečených částí těl.

„Tak vy to víte?“ Úleva v Gudrúnině hlase byla přímo hmatatelná. „Já jsem se pochopitelně šíleně vyděsila. Až

teprve teď jsem si uvědomila, že když jsem z té prádelny vyběhla, popadla jsem ještě jedno lejstro.“

„A ještě ho máte u sebe?“ Tóře připadalo, že jí napovídá, co vlastně má říkat.

„Ano, mám. Vzala jsem ho s sebou, když jsem šla volat policii, a teď jsem ho našla v kuchyni vedle telefonu.“

„Myslíte, že patřilo Haraldovi?“

„To já vážně nevím. Je to starý dopis. Hodně starý.

Vzpomněla jsem si, že jste něco takového hledali, a napadlo mě, že třeba bude lepší ho dát vám než policii.“ Tóra slyšela, jak se žena zhluboka nadechla. „Ti toho mají na práci víc než dost. Podle mě to s tím případem nemůže mít nic společnýho.“

Tóra načmárala na papír: Starý dopis‘??? Matthias nadzdvihl obočí a spolkl další sušenku. Tóra prohlásila do

telefonu: „Každopádně bychom se na to rádi podívali.

Můžeme se teď u vás stavit?“

„No, ano. Jsem doma. Ale musím se k něčemu přiznat.“

Následovala odmlka.

„A k čemu?“ zeptala se Tóra opatrně.

„Mám obavy, že v tom zmatku jsem ten dopis dost pomačkala. Byla jsem v hrozném šoku. Ale nezničila jsem ho, to zas ne!“ Chvatně dodala: „To je vlastně důvod, proč o tom policii nechci říkat. Nerada bych, aby mě popotahovali kvůli tomu, že jsem ho zničila. Doufám, že pochopíte, jak se to stalo.“

„Určitě. Jedeme k vám.“ Tóra ukončila hovor a vstala.

„Musíš si ty sušenky vzít s sebou, jdeme ven. Kdo ví, možná jsme vystopovali ten ztracený dánský dopis.“

Matthias popadl dvě sušenky a naposledy si lokl kávy.

„Dopis, který hledal ten profesor?“

„Ano, doufejme.“ Tóra si hodila přes rameno kabelku a vyšla ven. Jestli je to on, můžeme zajít za Gestvíkem, vrátit mu ho a přitom z něj třeba vytáhneme, jestli je pravda to, co Halldór říkal o Bríet.“ Vítězoslavně se na něj usmála. Těšilo ji, jak jí náhoda hraje do karet. „A i kdyby to ten dopis nebyl, můžeme se přece tvářit, že je to on.“

„Ty chceš toho ubožáka ještě tahat za nos?“ osopil se na ni Matthias. „To od tebe není moc hezké, vzhledem k tomu, co si ten chudák už musel vytrpět.“

Tóra už došla do poloviny chodby, ale ještě se ohlédla a věnovala Matthiasovi další úsměv. „Jestli to ten dopis je nebo není, zjistíme jedině tak, že ho Gestvíkovi ukážeme.

Určitě bude bez sebe radostí a bude se pro nás chtít přetrhnout. Dvě nebo tři otázky ohledně Bríet mu nijak neuškodí.“

*

Když seděli u Gudrúnina kuchyňského stolu a dopis ležel před nimi, Tóra už se tak blaženě neusmívala. Gestvík asi nebude skákat radostí, až ho dostane v tomhle stavu.

Určitě si bude nejvíc ze všeho přát, aby se nikdy nebyl našel. Jste si jistá, že nebyl roztrhaný, když jste ho vytáhla z krabice?“ naléhala na ženu Tóra a snažila se tlustý arch papíru vyhladit, aniž by přitom odtrhla kus, který už visel na vlásku.

Gudrún se na dopis poočku provinile podívala. Jsem si úplně jistá. Byl v pořádku. Určitě jsem ho takhle potrhala já, byla jsem strachy bez sebe. Nevěděla jsem, co dělám.“

Omluvně se usmála. „Určitě se dá zase slepit, nemyslíte?

Anebo třeba přežehlit?“

„Ale ano, jistě to půjde,“ uklidňovala ji Tóra, přestože tušila, že obnova dokumentu bude složitější, než si Gudrún přestavuje, bude-li vůbec v lidských silách vrátit ho do původní podoby. Jsme vám moc vděčni, že jste nám zavolala. Jednala jste správně, je to patrně ten dokument,

který jsme hledali. S policejním vyšetřováním prakticky nesouvisí. My už ho odevzdáme do správných rukou.“

„To je dobře, čím dřív se zbavím všeho, co mi připomíná Haralda a všechno to šílenství, tím líp. Od té doby, co ho zavraždili, jsme to já ani můj manžel neměli lehké. Taky vás snažně prosím, abyste jeho rodině vyřídili, že si přeju, aby jeho byt vyklidili co nejdřív. Čím dřív na to budu moct zapomenout, tím dřív se s tím vyrovnám.“

Položila štíhlé ruce na kuchyňský stůl a zírala na svoje prsty zdobené prsteny.

„Ne že by mi Harald nebyl sympatický, to v žádném případě.“

„Ne, to jistě ne,“ souhlasila Tóra přátelsky. „Dokážu si představit, že vás to pěkně sebralo.“ Udělala v hovoru menší pauzu. „Ještě než se ale rozloučíme, chtěla bych se vás zeptat, jestli jste znala Haraldovy kamarády, možná jste je viděla nebo alespoň slyšela?“

„To má být nějaký vtip?“ žena se najednou tvářila velmi odměřeně. „Jestli jsem je slyšela? Dělali takový rámus, že jsem si připadala, jako by pořádali večírky přímo u mě v bytě.“

‚Jaký rámus?“ vyptávala se Tóra obezřetně. „Slyšela jste hádky? Křik?“

žena si odfrkla. „Hlavně hlasitou hudbu, tedy jestli se tomu vůbec dá říkat hudba. Často jsem taky slýchala údery do podlahy, jako kdyby tam schválně dupali nebo skákali.

Někdy jsem taky zaslechla vytí a skučení a jiné výkřiky.

Často jsem měla pocit, že jsem ten byt pronajala nějakým krotitelům divé zvěře.“

„Proč jste mu tedy pronájem nevypověděla?“ zeptal se Matthias, který se až doposud držel v rozhovoru zpátky.

„Pokud si dobře vzpomínám, nájemní smlouva obsahovala klauzuli, že se nájemník musí chovat slušně, jinak že ho z bytu vykážete.“

žena zrudla. Tóře nebylo jasné, proč. „Ten kluk mi byl sympatický, to byl asi hlavní důvod. Platil pravidelně a kromě problémů s hlučností to byl velmi slušný nájemník.“

„Ten randál možná dělali hlavně ti jeho kamarádi, ne?“

nadhodila Tóra.

„Ano, dalo by se to tak říct,“ přisvědčila Gudrún.

„Přinejmenším se to nedalo vydržet jen tehdy, když k němu přišli na návštěvu. Harald měl sice ve zvyku pouštět si nahlas hudbu a měl dost těžký krok, ale když měl u sebe ty svoje kumpány, bývalo to mnohem horší.“

„Byla jste někdy svědkem toho, že by se Harald s těmi svými přáteli nepohodl nebo přímo pohádal?“ zeptala se Tóra.

„Ne, to bych říct nemohla. Svého času se mě na to samé ptala policie. Pamatuju si jedině na to, že jednou v prádelně hrozně rozčileně a zlostně debatoval s nějakým děvčetem.

Nijak jsem se do toho nemíchala, měla jsem plné ruce práce s pečením vánočního cukroví. Nebyla jsem tam s nimi, jen

jsem to zaslechla, když jsem zrovna šla kolem.“ ženě se do tváře opět vehnal ruměnec. Pak jim sama ochotně ukázala prádelnu a vysvětlila, kde a jak Haraldovu krabici našla.

Vcházelo se tam z předsíně a bylo zcela nemyslitelné, že by zrovna šla kolem, pokud ovšem právě nepřicházela zvenčí.

Bylo tedy nad slunce jasnější, že poslouchala za dveřmi.

Tóra se snažila přijít na to, jak ji přimět, aby jim prozradila, co zaslechla, aniž by ovšem musela přiznat, že přiložila ucho ke dveřím.

‚Jo,“ spustila soucitně, „to já jsem jednou bydlela v domě, kde dveře od společných prostor ústily přímo do mého bytu, a tam jsem si taky vytrpěla svoje. Bylo slyšet skoro každé slovo. Bylo to nanejvýš nepříjemné.“

„Ano,“ přitakala Gudrún váhavě. „Harald tedy naštěstí chodil do prádelny většinou sám. Nevím, jestli mu ta slečna tenkrát pomáhala s prádlem nebo jestli ho jen doprovodila dolů, vím jen, že byli oba dost rozčilení. Týkalo se to nějaké ztracené listiny, jestli si pamatuju správně. Hádám, že šlo o tohle.“ Kývla bradou směrem ke starému dopisu. „Harald ji prosil, ať to nechá být. Nejdřív mluvil úplně klidně, ale když

po něm chtěla vysvětlení, proč se za ni nepostaví, hrozně se rozčilil. Neustále opakovala, že by to pro její studium znamenalo děsnou pecku, ale co tím myslela, nevím. Pak už

jsem neslyšela nic, vždyť jsem jen procházela kolem, jak už

jsem řekla.“

„Poznala jste hlas té dívky? Mohla to být ta drobná blondýnka z jeho party?“ zeptala se Tóra s nadějí v hlase.

„Ne, neznala jsem ji.“ Gudrún najednou opět odpovídala chladně. „Chodily sem hlavně dvě, jedna vysoká zrzavá a druhá ta, kterou jste popsala. Obě dvě vypadaly jako prostitutky, které nečekaně povolali do armády, zmalované válečnými barvami, oblečené do beztvarých hadrů neurčitých barev. Ani jedna z nich nebyla přitažlivá a obě byly hrozně nezdvořilé. Myslím, že mě ani jednou nepozdravily, i když jsme se mockrát potkaly, takže bych jejich hlas ani nepoznala.“

Třebaže Tóra se ženou souhlasila, že Bríet a Marta Mist jsou nezdvořilé, rozhodně by je neoznačila za nepřitažlivé.

Začala ji podezřívat z toho, že se do Haralda zakoukala a že se jí Haraldovy kamarádky nelíbily právě proto. Stávaly se i podivnější věci. Snažila se však nedat nic najevo. „No, na tom koneckonců nesejde. S tím případem to jistě nemá nic společného.“ Začala se chystat k odchodu a sebrala přitom dopis ze stolu. Ještě jednou vám mnohokrát děkujeme. Vaše přání ohledně Haraldova bytu vyřídím.“

Matthias se také zdvihl a potřásl ženě rukou. Zaculila se na něj a on jí to oplatil nevyzpytatelným úsměvem.

„Nechcete si ten byt pronajmout vy?“ navrhla mu a levicí mu přátelsky stiskla ruku.

„Ehm, ne, já se tu na Islandu nezdržím dlouho,“ odmítl Matthias rozpačitě a snažil se vymyslet, jak ruku vyprostit z jejího sevření.

„Navíc se vždycky můžeš nastěhovat k Bele,“

připomněla mu Tóra a zaculila se. Matthias ji probodl vražedným pohledem. Přestal se kabonit, teprve když ho Gudrún konečně pustila.

*

„Ten dopis mu vrátíš ty,“ poručila Tóra a snažila se Matthiasovi vnutit velkou obálku. Gudrún ji kdesi vyhrabala, než se rozloučili, aby ochránila cenný dokument před dalším poškozením. Pokud to ovšem ještě vůbec mohlo něčemu pomoct.

„Na to zapomeň!“ bránil se Matthias a založil si ruce na prsou. „Je to tvůj nápad. Já tam jen budu sedět a dívat se, maximálně Gestvíkovi podám kapesník, až mu ty cáry předáš a on se rozbrečí.“

„Naposledy jsem byla takhle nervózní, když jsem s čerstvým řidičákem nacouvala sousedovi na auto,“ přiznala se Tóra. Čekání se protahovalo. Když přišli, uvedla je sekretářka a pravila, že Gestvík se zakrátko vrátí ze semináře. Tóra neviděla ani živáčka, a tak se znovu opřela na židli. „A to jsem ten dopis nepotrhala!“

‚Jenže na tebe připadá povinnost mu tu nepříjemnou zprávu sdělit,“ podotkl Matthias a podíval se na hodinky.

„Taky by sebou mohl hodit! Musím se stačit najíst, než si půjdeš promluvit s Amélií. Víš jistě, že ti hospodští mají volno jen dopoledne?“

„Neměj strach, vyřídíme to rychle. Než se naděješ, už

budeš mít jídlo na talíři.“ Na druhém konci chodby zaslechla kroky a vzhlédla. Byl to Gunnar Gestvík, rychlými kroky mířil přímo k nim. V náručí nesl štos papírů a knih a zdálo se, že ho jejich návštěva zaskočila.

„Dobrý den,“ pozdravil a snažil se co nejelegantněji vylovit klíč z kapsy od kanceláře. „Přišli jste za mnou?“

Matthias s Tórou se zvedli. „Ano, dobrý den,“ opětovala pozdrav Tóra. Zamávala si obálkou před obličejem. „O

víkendu se našel jeden starý dopis. Chceme zjistit, jestli to náhodou není ten, který hledáte.“

Gestvík rázem ožil. „Vážně?“ zaradoval se a otevřel dveře své kanceláře. „Pojďte dál. To je opravdu potěšující zpráva!“ Došel až ke svému psacímu stolu a stoh papírů na něj odložil. Pak se posadil a pokynul jim, aby si také udělali pohodlí. „A kde se vlastně našel?“

Tóra se uvelebila na židli a položila obálku na stůl. „U

Haralda doma v krabici s nějakými věcmi. Bohužel vás ale musím varovat, ten dopis je v dost špatném stavu.“ Omluvně se na něj usmála. „ženu, která ho našla, chytil menší amok.“

„Amok?“ opakoval Gestvík nechápavě. Uchopil obálku a obezřetněji otevřel. Pomalu dopis vytahoval a čím jasnější bylo, v jakém je stavu, tím byl profesor sklíčenější. „Co se

proboha stalo?“ Položil dopis před sebe na stůl a beze slov na něj zíral.

„No, ta paní s ním našla také řadu jiných předmětů, a ty jí poněkud vyvedly z rovnováhy,“ vysvětlovala Tóra. „A můžu vás ujistit, že ne bezdůvodně. Poprosila nás, abychom vám vyřídili, že ji to velice mrzí a že doufá, že listina půjde restaurovat.“ Vrhla na něj další omluvný úsměv.

Gestvík se nezmohl na slovo. Bez hnutí civěl na dopis.

Najednou se rozchechtal. Řehtal se poměrně odpudivě, jeho chechot neměl nic společného se smíchem, v jaký člověk propukne, když ho pobaví nějaký vtip. „Ježíšmarjá,“

vydechl, když salva smíchu pominula. „Maria bude zuřit.“

Jakmile vypustil poslední slovo z úst, tělem mu projel slabý záškub. Přejel dokument na stole prsty, zdvihl jej a prohlédl si ho. ‚Ale ten dopis to je, to je každopádně potěšující.“

Zachichotal se.

„Maria?“ opakovala Tóra. „Kdo to je?“

„Ředitelka Institutu Árniho Magnússona,“ hlesl Gestvík. To ona kvůli tomuhle dopisu tak vyvádí.“

„Vyřiďte jí tedy, prosím, od té ženy, která krabici našla,“ žádala ho Tóra, „že ji to nesmírně mrzí.“

Gestvík odlepil oči od dopisu a pohlédl na Tóru. Z

výrazu jeho tváře se dalo vyčíst, že ho její prosba nechává chladným. „Ano, vyřídím jí to.“

„Ráda bych využila této příležitosti, pane Gestvíku, a zeptala se vás na jednu studentku vaší fakulty. Jde o Haraldovu kamarádku Bríet.“

Gestvík po ní šlehl očima. „Co o ní chcete vědět?“

„Doslechli jsme se, že se d dva nepohodli. Prý se to mělo stát v souvislosti se společnou seminární prací o Brynjólfu Sveinssonovi. Zřejmě mezi nimi nastaly neshody kvůli jakémusi ztracenému dokumentu. Víte o tom něco?“

Tóra si všimla, že na zdi za Gestvíkovými zády visí obraz.

Byl to portrét, a jestli ji oči neklamaly, nepředstavoval nikoho jiného než právě Brynjólfa Sveinssona. „To je on, že ano?“ Ukázala na podobiznu.

Gestvík mlčel a tvářil se zamyšleně. Ani se nenamáhal ohlédnout za sebe, nebylo pochyb, na co Tóra ukazuje. „To není Brynjólfur Sveinsson. Je to můj pradědeček, já se jmenuju po něm. Farář Gunnar Hardarsson. Má na sobě kněžské roucho, nikoli biskupský ornát ze sedmnáctého století.“

Tóra se lehce začervenala a zavrhla nápad vyptat se na jednu z mnoha zarámovaných fotografií, které rovněž visely na zdi: zdálo se jí, že snímek zachycuje Gestvíka spolu se sedlákem z Helly, který ji a Matthiase prováděl po jeskyních. Když si pedagog všiml jejích zřejmých rozpaků, trochu pookřál. Naklonil se nad desku stolu a ostře a odměřeně vypálil: „Nejste zrovna příjemná návštěva.“

Do Tóry jako když uhodí. „To je nám líto. Přesto vás musím požádat, abyste s námi měl trpělivost. Ujasňujeme si jen několik posledních detailů a ta záležitost s Bríet je jedním z nich. Pokud se o tom zdráháte mluvit, můžete nám snad sdělit jméno pedagoga, který o té záležitosti ví víc.“

„Ale ne, klidně vám o tom povím, to mě už nezabije.

Chtěl jsem jen říct, že máte zvláštní talent odhalovat citlivé vnitrofakultní kauzy. Tohle je jedna z nich.“

„Skutečně?“ podivila se Tóra. „Myslela jsem, že tu událost vnímala citlivě především ta dívka, Bríet. Prý se chovala poněkud excentricky, a právě proto se na to ptáme.“

„Ano, Bríet. Máte naprostou pravdu, chovala se velmi excentricky. Vlastně právě Haraldovi vděčíme za to, že se ji podařilo zarazit, ještě než se katedra dostala do dosti prekérní situace.“ Gestvík si mírně povolil uzel na kravatě.

„A o co přesně šlo?“ zeptala se Tóra a přitom si prohlížela jeho jehlici do kravaty. Něco jí připomínala, ale nemohla si vybavit co.

Gestvík sklouzl očima ke kravatě. Zdálo se mu, že si ji Tóra nějak moc bedlivě prohlíží. Pro jistotu si ji přejel dlaní, kdyby na ní náhodou byly nějaké zbytky jídla. Přitom se škrábl o ostrou hranu jehlice a ruku rychle stáhl. „O co šlo, ptáte se. Tak jestli si dobře vzpomínám, Harald a Bríet se rozhodli zaznamenat všechny dostupné prameny o Brynjólfu Sveinssonovi. Pustili se do toho v rámci semináře, který navštěvovali. Mám dojem, že to byl Haraldův nápad, ne

Bríetin. Ta se k němu jen přidala, měla totiž ve zvyku využívat při psaní seminárních prací ostatní studenty.“

„Souvisela ta práce nějak s jeho dizertací?“ zeptala se Tóra. V duchu si pomyslela, že Harald určitě zjišťoval, jestli Brynjólfur vlastnil původní rukopis Kladiva na čarodějnice.

„Ne, to v žádném případě,“ odpověděl Gestvík. „Zdálo se nám, že jeho výzkum probíhá spíše nahodile, ale o tom už

jsem se vám, tuším, zmiňoval. Místo aby využíval seminární práce jako podkladů ke své dizertaci, pouštěl se do řady různorodých témat. Často se ponořil do nějaké historické kauzy, která s čarodějnictvím neměla vůbec nic společného.

O Brynjólfovi to ovšem neplatilo, ten žil v sedmnáctém století, jak víte.“

„Vedoucím téhle seminární práce jste byl vy?“

vyptávala se Tóra.

„Ne, pokud si pamatuju, byl to Torbjórn Olafsson.

Můžu to ověřit, jestli chcete.“ Gestvík máchl rukou směrem k monitoru počítače, který trůnil na stole.

Tóra jeho nabídku odmítla. „Ne, to zřejmě nebude nutné. Postačí, když nám prozradíte, co se vlastně stalo. V

současné době víc vědět nepotřebujeme. Nemáme zase tolik času.“

Gestvík pohlédl na hodinky. „To já také ne. Musím ten dopis odevzdat Marie.“ Soudě podle jeho výrazu se na tento úkol moc netěšil. „Ti dva navštívili většinu knihoven v Reykjavíku: Národní archiv, Rukopisné oddělení Národní

knihovny a podobné instituce, a zapisovali všechny dokumenty a dopisy, které obsahovaly nějakou zmínku o Brynjólfu Sveinssonovi. Práce jim šla od ruky, pokud vím, dokud si Bríet nevzala do hlavy, že z Národního archivu zmizel dopis.“

„To je ale docela dobře možné, ne?“ poznamenala Tóra a očima sklouzla k rozcupovanému dopisu na stole. „Takové věci se přece stávají.“

„Možné to sice je, ale v tomto případě se jednalo o pouhou chybu v záznamech. Je pravda, že není jasné, co se s tím dopisem stalo, ale Bríet obvinila jistého člověka, že ho ukradl. Ten člověk je ale mimo veškeré podezření.“

„Kdo to byl?“ chtěla vědět Tóra.

„Sedí před vámi,“ odpověděl Gestvík a odmlčel se.

Střídavě se díval z jednoho na druhého a očima je vyzýval, aby si jen zkusili jeho nevinu zpochybnit.

„Chápu,“ přikývla Tóra. Nespouštěla z Gestvíka oči.

„Promiňte, že tak vyzvídám, ale jak připadla právě na vás?“

Jak už jsem vám řekl, došlo k jistým chybám v evidenci.

Podle registru jsem si jako poslední vyžádal ten dopis k výpůjčce já, ale ve skutečnosti se mi nikdy do rukou nedostal. Buď někdo zneužil moje jméno, nebo se jim popletla čísla výpůjček. O Brynjólfa Sveinssona jsem se nezajímal a v životě mě nenapadlo hledat dokumenty, které se pojí k jeho životu. Celá ta záležitost byla ale ještě o to svízelnější, že se ta dívka snažila využít situace k tomu,

abych jí zařídil určité úlevy ve studiu. Chladnokrevně mi oznámila, že bude mlčet, jestli jí podám pomocnou ruku, jak se hezky vyjádřila.“ Probral jsem to s Haraldem a on mi slíbil, že jí ten absurdní nápad vyžene z hlavy. Kontaktoval jsem své přátele v Národním archivu a požádal je, aby celou věc vyšetřili. Nestál jsem o to, aby nějaká potřeštěná holka věřila, že mě má v hrsti. Jenže ta chyba se stala už dávno, asi před deseti lety, takže mí přátelé nemohli nic vypátrat.

Nakonec uznali, že se jistě dopustili omylu a že se dopis pravděpodobně připletl k jiné archiválii a dříve nebo později se vynoří. Bríet se umoudřila a už o tom pak se mnou nikdy nemluvila.“

„O jaký dopis vlastně šlo?“ zeptala se Tóra. „Myslím tím, o čem se v něm psalo?“

„Je datován letopočtem 1702 a napsal ho jeden skálholtský pastor Árnimu Magnússonovi. Zřejmě to byla odpověď na Árniho dotaz, co se stalo s částí zahraničních rukopisů z majetku Brynjólfa Sveinssona. Biskup zemřel o pár let dříve, v roce 1675. Není pochyb o tom, že ten dopis v archivu měli. Mnozí si na něj dokonce pamatují. Byla to nanejvýš podivná záležitost.“

„Nic víc?“ naléhala Tóra. „Nestálo tam nic o ukrytých rukopisech či o pokusech odvézt je ze Skálholtu?“

Gunnar ji soustředěně pozoroval. „Proč se ptáte, když

znáte odpověď?“

‚Jak to myslíte?“ divila se Tóra. ‚Já o tom dopise nevím nic jiného, než co jste nám právě sdělil.“ Očima opět zabloudila ke Gestvíkově jehlici od kravaty. Co jí ksakru na ní vadí? A proč se ten chlap tak čertí?

„To je tedy podivná náhoda,“ poznamenal Gestvík odměřeně. Očividně byl přesvědčený, že vědí víc, než věděli ve skutečnosti. „Ale můžeme v té hře na schovávanou pokračovat, jestli vás to tolik baví. Ten dopis obsahuje odstavec, který se zatím nepodařilo uspokojivě interpretovat.

Jde o nejasný text o ochraně cenných předmětů před jakýmsi dánským úředníkem a jejich úschově u starého kříže.

Většina odborníků se shoduje na tom, že se jedná o svatý kříž v kostele v Kadlanesu, který byl při reformaci vzhledem k zákazu relikvií ze svatostánku odstraněn.“

„Vy toho o tom dopise nějak moc víte,“ vložil se Matthias poprvé za celou tu dobu do debaty, „na to, že jste ho nikdy neviděl.“

„Pochopitelně jsem si o něm sehnal co nejvíc informací, když proti mně bylo vzneseno to obvinění,“ odsekl Gestvík nahněvaně. „Mezi historiky je dobře znám, byla o něm napsána řada hodnotných článků.“

Tóra stále zírala jako očarovaná na Gestvíkovu jehlici.

Byla dost neobvyklá, spíš nepravidelného tvaru, zřejmě stříbrná. „Odkud máte tu jehlici?“ vybreptla neomaleně a ukázala na modrou károvanou kravatu.

Gestvík s Matthiasem na ni ohromeně pohlédli. Gestvík uchopil kravatu mezi prsty a jehlici si prohlédl. Pak ji pustil a soustředil se opět na Tóru. „Musím přiznat, že netuším, jakým směrem se náš rozhovor ubírá. Když vás to ale tolik zajímá, dostal jsem ji k padesátinám.“ Vztyčil se. „Soudím, že nemá cenu, abychom v tomto hovoru pokračovali. Debata o mém vzhledu mě nijak neláká. Navíc mě čeká velmi nepříjemné setkání s ředitelkou Institutu Árniho Magnússona. Nehodlám touto pošetilostí dál marnit čas.

Přeju vám hodně štěstí ve vašem pátrání, ale doporučil bych vám, abyste se drželi přítomnosti. Minulost se Haraldovy vraždy nijak netýká.“

S těmito slovy je vyprovodil.

Kapitola třicátá třetí

Matthias pohlédl na Tóru a potřásl hlavou. Stáli před dveřmi Arnagardu. „Teda ty jsi zaválela!“

„Viděls tu jehlici?“ vychrlila ze sebe Tóra. „Byl to meč!

Tu jehlici tvořila stříbrná destička a k ní byl připevněný stříbrný meč, kolmo na kravatu. Ty sis toho nevšiml?“

„Ale ano. A co?“ nechápal Matthias.

„Vzpomínáš si na ty fotky Haraldova krku? Na ten otlak podobný dýce nebo kříži?“ Co to říkal ten patolog? Nejspíš se to podobá malé dýce, ale ne tak ledajaké, u okraje tohoto předmětu se kůže poranila, ale je to dost daleko na to, aby to způsobila ta dýka, nebo co to vlastně bylo.“

„No jo,“ přikývl Matthias. „Chápu, kam tím míříš. Ale nejsem si zdaleka jistý, že to byla právě tahle jehlice. Ty fotky nebyly moc ostré, Tóro.“ Povzdychl si. „Ten chlap je historik. Vikinský meč na jehlici do kravaty určitě souvisí s jeho specializací: osídlením Islandu. Já bych z toho nedělal žádnou vědu. Mně se zdálo, že ten otlak na krku oběti má spíš tvar kříže.“ Usmál se. „Třeba Haralda zabil nějaký šílený páter.“

Tóra přešlápla na místě. Zalovila rukou v kabelce a vytáhla telefon. „Chci si promluvit s Bríet. Tady něco nehraje.“

Matthias potřásl hlavou, ale Tóra se nenechala zviklat.

Bríet zdvihla telefon po čtvrtém zazvonění. Měla pěknou zlost. Když jí ale Tóra sdělila, že Dóriho zatkli, začala být trochu přístupnější a souhlasila, že se s nimi za čtvrt hodiny sejde v bufetu u univerzitního knihkupectví. Matthias chvíli protestoval, ale jakmile ho Tóra začala chlácholit, že si tam může koupit něco k snědku, nechal se přemluvit. Když Bríet dorazila, právě se ládoval pizzou.

„Co nakecal Dóri policajtům?“ otázala se rozechvělým hlasem, jakmile se usadila u stolku.

„Nic,“ informovala ji Tóra. „Zatím. Zato mně toho vyklopil dost o té noci a o tom, jak jste se k tomu připletli.

Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby se s tím zakrátko svěřil i někomu jinému. Myslí si, že Haralda jsi zabila ty.“

Z Bríetina obličeje se vytratila veškerá barva. „Já?“

pronesla zaraženě. ‚Já ho ale nezabila!“

„Dóri tvrdí, že ses tenkrát v noci ostatním ztratila a chovala ses podivně, když jste mrtvolu našli. Prý ti to vůbec nebylo podobné.“

Bríet doširoka otevřela ústa a chvíli tak seděla. Pak znovu spustila: „Odskočila jsem si jen na dvacet minut, dýl to určitě nebylo. A když jsme našli tu mrtvolu, byla jsem v

hrozným šoku. Nebyla jsem schopná ani myslet, natož

mluvit.“

„Kam jsi šla?“ udeřil na ni Matthias.

Bríet se na něj dvojsmyslně usmála. ‚Já? Zavřela jsem se na záchodě s jedním starým kamarádem. On vám to potvrdí.“

„Na dvacet minut?“ zeptal se Matthias pochybovačně.

‚Jo. No a? Chcete snad vědět, co jsme tam dělali?“

„Ne,“ skočila jí Tóra do řeči. „To si snadno domyslíme.“

„Co po mně vlastně chcete? Já Haralda nezabila. Jen jsem stála vedle Dóriho, když do mrtvoly řezal a dloubal. To Andri je v řiti, jestli to Dóri práskne policajtům. On mu pomáhal. Já se Haralda ani nedotkla.“ Těmito slovy se Bríet snažila dodat si odvahy, ale moc se jí to nepovedlo.

„Ráda bych se tě zeptala na seminární práci o Brynjólfu Sveinssonovi, na které jsi pracovala spolu s Haraldem, a na ten ztracený dopis,“ obrátila Tóra řeč jinam. „Dóri nám prozradil, že jste se s Haraldem kvůli tomu nepohodli. Je to pravda?“

Bríet na Tóru nechápavě zírala. „Myslíte ten bugr tenkrát? Jak se to týká Haraldovy vraždy?“

„To nevím, proto se tě ptám,“ odtušila Tóra.

„Harald byl pěkná sketa,“ vyhrkla Bríet. „Měla jsem Gestvíka na lopatě. Celej se třásl, když jsem na něj uhodila s

tím, že ukradl dopis z Národního archivu a že to vím jistě.

Určitě to udělal, i když to popírá.“

„Co myslíš tím, že byl Harald sketa?“ dotazoval se Matthias.

„Nejdřív mu to jen přišlo jako dobrá sranda a ponoukal mě, abych na Gestvíka přitlačila. Dokonce jsme se mu potom, co mě vyhodil, vetřeli do kanceláře a společně dopis hledali. Bylo to celý hrozně divný. Když jsme byli uvnitř, změnil Harald zničehonic názor. Našel nějaký starý článek o papech a popadl ho rapl.“

„A proč?“ nechápala Tóra.

Bríet pokrčila rameny. „Autorem toho článku byl sám Gestvík, měl ho schovaný v jedné skříni. Harald ho našel a přikázal mi, abych mu přeložila text pod fotkama. Ze dvou z nich úplně vysiloval. Na jedny byl nějaký kříž a na druhý nějaká blbá díra. Pak se taky vyptával ještě najeden obrázek.

Mně z toho tekly nervy, děsně jsem se bála, že tam Gestvík vtrhne. Ani trochu se mi nechtělo mu zrovna tam něco překládat. Nakonec si ten článek nacpal do kapsy a dál už

jsme nehledali, vypadli jsme odtamtud.“

„Co přesně řekl? Pamatuješ si to?“ vyptávala se Tóra.

„Úplně přesně ne. Zašili jsme se do studentský místnosti. Hučel tam do mě, abych mu řekla, co je to za díru na tom obrázku. Bylo to ohniště v nějaký jeskyni. Ten kříž

tam byl taky. Byl vytesaný do stěny. Sloužil zřejmě jako nějaký oltář.“

„A co ten obrázek?“ ptal se dál Matthias. „Co na něm bylo?“

„Byl to plánek té jeskyně, byla na něm znamení, která měly znázorňovat rozmístění jednotlivých prvků. Pokud si dobře vzpomínám, tak jedno bylo u kříže, druhé u díry ve stropě, myslím, že tam byl komín, a třetí znamení bylo u té díry, kde mělo stát ohniště.“ Bríet pohlédla na Matthiase.

„Pamatuju si, že Harald hrozně vzrušeně ukázal na to třetí znamení a zeptal se mě, jestli je podle mě pravděpodobné, že by mniši vařili na oltáři. Řekla jsem mu, že nemám zdání.

Pak se ještě zeptal, jestli si nemyslím, že by ohniště umístili spíš pod komín. Na tom obrázku to bylo všechno nějak popletené. Ohniště bylo u oltáře a komín těsně u vchodu.

Celé to ale vypadalo dost nezajímavě a Haraldovi nebylo vůbec podobné, že by se takhle rozčiloval kvůli nějakým blbostem.“

„Co se stalo pak?“ vyzvídal Matthias.

„Šel si promluvit s Gestvíkem. A pak mi nakázal, abych tu záležitost s dopisem dala k ledu.“ Vrhla na ně vzteklý pohled. „A přitom právě on mě ze začátku popichoval, abych Gestvíka potrápila. Říkal mu ten kretén Gastbucht.“

„Gastbucht?“ opáčila Tóra. Co to stálo na Haraldově počmáraném lístku? Gastbucht? Nešlo o žádnou knihu hostů kříže, jak se domnívala! Poslední znak nebyl kříž, ale písmeno t. Gastbucht byl doslovný německý překlad islandského jména Gestvík.

*

Tóra s Matthiasem upalovali rovnou zpátky do Arnagardu. Tóra v poklusu zavolala na policii, vyžádala si Markuse k telefonu a vyklopila jejich teorii o Gestvíkovi. Na strážníka to valný dojem neudělalo. Po dlouhém přemlouvání nakonec svolil, že zkontroluje pohyby na pedagogově účtu.

Když dorazili do Gestvíkovy kanceláře, byla prázdná.

Rozhodli se nečekat venku a směle se usadili uvnitř.

Předpokládali, že Gestvík je u ředitelky ústavu rukopisů a vrací jí potrhaný dokument.

Matthias pohlédl na hodinky. „Musí tu být každou chvíli.“

Vtom se otevřely dveře a Gestvík vešel.

Když je spatřil, celý ztuhl. „Kdo vás sem pustil?“

„Nikdo. Bylo otevřeno,“ uzemnila ho Tóra s klidem.

Gestvík se vrhl ke svému psacímu stolu. „Měl jsem za to, že jsme se před chvílí rozloučili.“ Posadil se na židli a měřil si je zlostným pohledem. „Nejsem zrovna v dobrém rozmaru. Maria nebyla nadšená, že jsem jí dopis předal v takovém stavu.“

„Nebudeme vás dlouho zdržovat,“ ujistil ho Matthias.

„Předtím jsme si nestihli všechno vyjasnit.“

„Vážně?“ odsekl Gestvík nadurděně. „Já už s vámi nemám o čem mluvit.“

„Zato my bychom vám rádi položili několik otázek, na které nám ještě chybějí odpovědi,“ nedala se Tóra.

Gestvík zaklonil hlavu a zíral do stropu. Zhluboka si povzdychl a pak se na ně zase podíval. „Nu tak dobrá. Co byste rádi věděli?“

Tóra pohlédla nejprve na Matthiase a pak na Gestvíka.

„Starý kříž, o kterém se mluví v dopise Árnimu Magnússonovi, nemůže to být kříž na zdi jeskyně papů v Helle?“ zeptala se. „Vy byste o tom období měl vědět víc než kdokoli jiný, že ano? Ten kříž tam každopádně byl už v době, kdy se na Islandu začali usazovat první osadníci.“

Gestvík zrudl jako rak. „Co o tom mám podle vás vědět?“ zajíkal se.

Tóra pokrčila rameny. „Já jsem si myslela, že o tom víte všechno. Copak na téhle fotce nejste vy s tím sedlákem, který vlastní pozemek s těmi jeskyněmi?“ Namířila prst na zarámovanou fotografii visící na stěně. „Jeskyněmi obývanými papy?“

„Ano, to je sice pravda, ale nechápu, jak to souvisí,“

bránil se Gestvík. „Připadá mi, že mi kladete hromadu prapodivných otázek, a váš zájem o historii nechápu. Pokud máte zájem přihlásit se na naši fakultu, formuláře si můžete vyzvednout na studijním oddělení.“

Tóra se jím ale nenechala zviklat. Já myslím, že až moc dobře chápete, jak to souvisí. Tu noc, kdy byl Harald zavražděn, jste byl na schůzi u příležitosti žádostí o grant

Erasmus. Ta se protáhla až přes půlnoc.“ Když na to Gestvík nic neříkal, dodala: „Není snad možné, že jste se toho večera sešel s Haraldem?“

„Co je to za výmysly? O Haraldově předčasném skonu jsem už mnohokrát vypovídal na policii. K mé smůle jsem jeho mrtvolu jsem našel právě já, ale jinak se mě jeho smrt nijak netýká. Proto vás prosím, abyste odešli.“ Třesoucí rukou ukázal na dveře.

Jsem si jistá, že policie všechny vaše výslechy přehodnotí, teď, kdy už je jasné, kdo a jak mrtvolu zohavil,“

usmála se Tóra uštěpačně.

‚Jak to?“ vyhrkl Gestvík rozčileně.

„Našli toho, kdo tělu vydloubl oči a vyřezal do něj ten znak. Vy jste se sice vyděsil, když jste mrtvolu uviděl, ale to vám už nezaručuje, že s vámi bude policie jednat v rukavičkách. Ve světle jeho svědectví to celé vyznívá trochu jinak.“

Gestvík se zalykal vzteky. „Vy nemáte času nazbyt. Já také pospíchám. Nechci vás už déle zdržovat. Měli bychom se rozloučit.“

„Uškrtil jste ho svou kravatou,“ pokračovala Tóra.

„Vaše jehlice poslouží jako důkaz.“ Vstala. „Zbývá sice odhalit motiv, ten ale momentálně nehraje žádnou roli. Zabil jste ho vy. Nebyl to Hugi ani Halldór, a už vůbec ne Bríet.

To vy.“ Dívala se mu do tváře a cítila, jak se v ní sváří hnus se soucitem. Gestvík se zachvěl. Matthias se pomalu vztyčil

a zároveň jednou rukou Tóru zvolna odstrčil dozadu, směrem ke dveřím. Vypadalo to, že má strach, že Gestvík přeskočí stůl s kravatou v ruce a vrhne se na ni, aby ji uškrtil taky.

„Přeskočilo vám?“ zablekotal Gestvík a zíral na Tóru. S

rachotem vyskočil ze židle. „Jak vás něco takového mohlo napadnout? Radím vám, abyste vyhledala odbornou pomoc, a to co nejdříve.“

„To není žádná chiméra, zavraždil jste ho vy.“ Tóra se nenechala nalomit. „Máme různé stopy, které dokazují, že jste vinen. Věřte mi. Až je policie dostane do rukou a začne vás vyšetřovat, jen těžko se obhájíte.“

„To je vyloučeno, já ho nezabil!“ Gestvík hledal očima pomoc u Matthiase.

„Policii možná bude zajímat, že to popíráte, ale nás ne.“

Matthias na něj hleděl s kamennou tváří. „Možná jim ve vyšetřování pomůže fakulta. A jestli ta jehlice do kravaty nepostačí, při domovní prohlídce se jistě nějaké stopy najdou.“

Tóře se rozbzučel mobil. Během krátkého telefonátu nespouštěla z Gestvíka oči. Ten nervózně poslouchal, co říká, ale nedávalo mu to žádný smysl. Tóra zasunula telefon zpátky do kapsy. „To byla policie, pane Gestvíku.“

„No a?“ zeptal se. Ohryzek mu poskakoval nahoru dolů.

„Požádali mě, abych se dostavila na stanici. Zjistili, že na vašem bankovním účtu došlo k podivným pohybům

peněz, a chtějí, abychom jim s Matthiasem blíže vysvětlili naši teorii. Podle všeho to vypadá, že vás má policie v hrsti.“

Odmlčela se a pozorovala ho.

Gestvík bezradně klouzal pohledem z jednoho na druhého. Pak zdvihl cíp kravaty a zíral na svou jehlici.

Několikrát otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale vždy si to stejně rychle rozmyslel. Nakonec poraženecky svěsil hlavu.

„Vyhledáte ty peníze?“ zablekotal. „Moc jsem z nich neutratil.“ Pohlédl na ně, ale nedostalo se mu žádné reakce.

„Mám taky tu knihu, ale té bych se vzdával jen nerad.

Vždyť je moje! Našel jsem ji.“ Položil si ruku na čelo, vypadal zoufale. „Je jedinečná a zcela nedocenitelná, nic jiného, co by mělo takovou hodnotu, nemám. Harald měl všechno, jak se zdálo. Každopádně neměl nouzi o peníze.

Proč si usmyslel, že musí dostat zrovna tohle?“

„Pane Gestvíku, myslím, že bychom měli zavolat policii,“ navrhla Tóra tiše a laskavě. „Nic víc nám říkat nemusíte, šetřte síly.“ Zahlédla, že Matthias vytáhl mobil a chystá se zavolat. „Sto dvanáct,“ poradila mu. Gestvík tomu nevěnoval žádnou zvláštní pozornost. Matthias trochu poodstoupil, aby hovor vyřídil.

„Pořád jsem čekal, že mě policie z té vraždy obviní během výslechů, ke kterým mě předvolávali, protože já mrtvolu našel. Byl jsem přesvědčený, že si se mnou jen hrají, že se jen tváří, jako by nevěděli, že jsem ho zabil já. A pak se ukázalo, že mě ani nezařadili mezi podezřelé. Gestvík

vzhlédl a chabě se usmál. „Hrůzu, která mě zachvátila, když

na mě mrtvola spadla, bych předstírat nemohl. Když jsem ji viděl naposledy, ležela na podlaze studentské místnosti.

Chvilku jsem si myslel, že Harald vstal z mrtvých a chce se mi pomstít. S těma očima nemám nic společného, musíte mi věřit. Jen jsem ho uškrtil.“

„To samo o sobě úplně stačí,“ popíchla ho Tóra. „Ale proč? Protože od vás chtěl koupit rukopis Kladiva na čarodějnice} Vy jste ho měl?“

Gestvík přikývl. „Našel jsem ho v té jeskyni. Kdysi jsem dostal na fakultě studijní volno a ponořil jsem se do období osídlení Islandu papy. Místní sedlák mi dovolil, abych tam trochu kopal, doufal jsem, že najdu nějaké lidské ostatky. Chtěl jsem tak dokázat, případně vyvrátit teorii, že ty jeskyně vyhloubili právě papové. Nikdo je nikdy předtím nezkoumal. Od té doby uplynulo už dvacet let. Jako vůbec první člověk jsem tam kopal v podlaze, i když část jiných jeskyní na Aegisídě někdo zkoumal už dlouho předtím. Až

do poloviny minulého století ty jeskyně sloužily jako stáje pro dobytek, proto zůstávaly tak dlouho neprozkoumané.

Ale místo abych narazil na lidské ostatky z doby před osídlením země, jsem našel za oltářem schovanou truhličku.

Ukrývala ten rukopis a několik dalších cenností. Ručně psanou dánskou bibli, žaltář a dvě překrásné přírodopisné knihy v norštině.“ Zadíval se Tóře hluboko do očí. „Nemohl jsem tomu pokušení odolat. Rychle jsem truhličku schoval

do auta, aby se tam náhodou neobjevil ten sedlák a neprozradil, co jsem našel. Postupně jsem si uvědomoval, jaké poklady jsem získal. Pochopil jsem, že je to majetek ze Skálholtu. Dvě knihy nesly Brynjólfovu značku, LL. Ale teprve Harald mi poskytl vysvětlení, co tam ten podivný exemplář Kladiva na čarodějnice dělá.“

„Ale jak to vůbec zjistil?“ zeptala se Tóra, ale hned dodala: Jestli nechcete, nemusíte nám to prozrazovat.“

Gestvík nechal její poslední poznámku bez povšimnutí.

„Měl prostě z pekla štěstí,“ odpověděl. „I když podle mě to bylo spíš neštěstí. Harald sem na Island přijel jenom proto, aby našel tenhle rukopis, jak bezpochyby víte. Vrtal se ve všemožných pramenech, až nakonec našel stopu, tedy alespoň si to myslel. Byl přesvědčený, že ten dopis získal Jón Arason a chtěl ho vydat. Když mu začala hořet půda pod nohama, ukryl ho. Tenkrát jsem si ještě neuvědomoval, kam tím výzkumem míří, a nepodnikl jsem nic, abych mu zkřížil plány. Zajel si do Skálholtu, chtěl se seznámit s místem, kde Arasona popravili. Tam čirou náhodou padl na stopu rukopisu: dozvěděl se tam o sbírce rukopisů Brynjólfa Sveinssona. Pustil se do zkoumání pramenů o Sveinssonovi a doufal, že se mu podaří zjistit, co se stalo s ukrytými rukopisy. Za mnou přišel, až když Bríet vyčmuchala, že se z Národního archivu ztratil dopis…“

Sklopil oči a pak se zase podíval na Tóru. ‚Já jsem si ten dopis samozřejmě nechal, když jsem pochopil, co jsem to

vlastně našel. Tolik jsem se bál, že dovede i někoho jiného k těm jeskyním, že se někdo dobere ke stejnému závěru o svatém kříži jako vy! A to byla osudová chyba. Bríet bych se zbavil hravě, ale vtom se objevil Harald. Zjistil si, o čem se v tom dopise píše. Šel rovnou k věci, prohlásil, že ví, že jsem našel Kramerovo Kladivo na čarodějnice a že ho ode mě chce. Ukradl mi z kanceláře článek o papech a těch jeskyních. Byl to starý článek. Neměl jsem tenkrát na vybranou, musel jsem ho napsat, když mi to studijní volno skončilo. Byl jsem povinen sepsat, jak jsem postupoval.

Publikoval jsem to vjednom časopise, který už dávno nevychází a ani nebyl moc rozšířený. Jenže jsem byl tak hloupý, že jsem k němu přidal fotografii té díry, ze které jsem truhličku vytáhl. Tvrdil jsem tam, že to bylo staré ohniště. Nikomu nestálo za to můj závěr zpochybňovat; myslím, že se nikdo ani nenamáhal ten článek číst. Harald si jednoduše dal dvě a dvě dohromady. A já si myslel, že ten článek ukradly uklízečky.“

Gestvík na moment zmlkl. „Požadoval po mně Kladivo na čarodějnice. O nic z toho ostatního, co jsem tam našel, prý nestojí, ale tuhle knihu dostat musí. Tak to řekl. Pak se nabídl, že ji ode mě odkoupí. Navrhl přímo astronomickou sumu, mnohem víc, než bych za ni dostal na černém trhu, kdybych ovšem věděl, kde k němu získat přístup. Místo abych to odmítl a vyhodil ho z kanceláře, začal jsem o tom uvažovat. Ty peníze mě lákaly. Tenkrát jsem nevěděl, o jak

cenný rukopis se jedná. Harald mi to objasnil, až když jsem od něj dostal zaplaceno. A já si to rozmyslel. Jenže to jsem mu samozřejmě nemohl říct.“ Gestvík si vzdychl. „Vy to zřejmě nechápete, ale když historie provází člověka celým životem, je snadné nechat se okouzlit dědictvím minulosti.

A já jsem měl v rukou jedinečný exemplář. Zcela jedinečný.“

„Takže jste Haralda zabil, abyste si rukopis mohl ponechat. A přitom jste se ani nepokusil vrátit mu ty peníze a zeptat se, jestli by se ta koupě nedala zrušit?“ otázala se Tóra. „Třeba by raději zvolil život bez rukopisu než smrt.“

Gestvík se tiše zasmál. Jistěže jsem to zkoušel. Jen se mi vysmál a vyhrožoval mi. Prý mohu být rád, že se mnou jedná on a ne úřady. Prý by mě neváhal udat, kdybych ho podrazil.“ Gestvík si povzdychl. „Uviděl jsem ho, jak jede na kole po Jižní ulici. Zrovna jsem byl na cestě domů. Vrátil jsem se k fakultě a u vchodu jsem ho dohnal. Odhodil kolo ke křoví a společně jsme vešli dovnitř. Jednu ruku měl celou od krve, zřejmě si ji otřel z nosu, protože z něj krvácel.

Vypadal odporně.“ Gestvík zavřel oči. „Otevřel svým klíčem a bezpečnostním kódem. Byl opilý a určitě i zfetovaný. Pokusil jsem se mu ještě jednou domluvit, žádal jsem ho, aby mi prokázal laskavost. Byl jsem mu jen k smíchu. Následoval jsem ho do studentské místnosti. Chvíli se tam přehraboval ve skříni, pak z ní vytáhl bílou pilulku a spolkl ji. Vzápětí se začal chovat ještě excentričtěji. žuchnul

sebou do křesla, otočil se ke mně zády a požádal mě, abych mu namasíroval ramena. Napadlo mě, že mu přeskočilo, ale později jsem se dozvěděl, že měl v sobě extázi a ta údajně zvyšuje potřebu tělesného kontaktu. Přistoupil jsem k němu a nejdřív jsem se mu chystal vyhovět, doufal jsem, že mou prosbu spíš vyslyší. Ale pak mě popadla šílená zášť. Než

jsem se nadál, stáhl jsem si kravatu a přehodil mu ji přes hlavu. Utáhl jsem ji. On sebou házel, ale nic se nestalo. Pak zemřel. Pomalinku se z křesla svezl na zem. A já jsem šel pryč.“ Gunnar pohlédl na Tóru a čekal, co na to řekne. Zdálo se, že na Matthiase dočista zapomněl.

Oknem proniklo dovnitř kvílení sirén a ozývalo se čím dál tím hlasitěji. „Přijeli si pro vás,“ oznámila Tóra.

Gestvík od ní odpoutal zrak a zíral z okna. „Snil jsem o tom, že se stanu rektorem,“ poznamenal sklesle.

„Tak na to, myslím, můžete rovnou zapomenout.“

13. prosince 2005

Epilog

Amelia Guntliebová upřeně zírala na desku stolu a nic neříkala. Tóra tušila, že nemá odvahu promluvit. Na jejím místě by jí bezpochyby také nebylo do řeči. Matthias jí právě dovyprávěl, jak se to všechno seběhlo, tedy alespoň co o tom věděli. Nebylo pravděpodobné, že by se ještě vynořily další podstatné skutečnosti. Tóra obdivovala, jak nenásilně zjemnil všechno, co by mohlo Haraldovu matku zranit.

Přesto to ale byl nechutný příběh a neposlouchal se snadno, dokonce ani Tóře, která znala všechny jeho detaily.

„Našlo se Kladivo na čarodějnice a další cennosti, které Gunnar vyhrabal v té jeskyni,“ vyprávěl Matthias pomalu.

„Peníze také. Utratil jen zlomek z celé té částky. Všechno to uschoval do bankovní schránky.“

Předchozího dne policie Gestvíka zatkla a následoval maratón výslechů, takže Tóra s Matthiasem restauraci nestihli. Když je policie konečně propustila, neměla Tóra navíc odvahu setkat se s Amélií Guntliebovou tváří v tvář.

Raději se sbalila a uháněla domů. Sedla si s Gylfim a povídali si spolu o dítěti, které se mu má narodit. Předtím si ještě stačila pořádně poklábosit s Laufey. Ta Tóře poradila, aby chlapce vrhla do reality a vymyslela mu nějaký úkol, díky kterému by si uvědomil, že dítě bude skutečný člověk z masa a kostí. Tak se lépe zorientuje v tom, co se vlastně odehrává. Například mu může navrhnout, aby popřemýšlel o tom, jak se miminko bude jmenovat.

Seděli v liduprázdné kavárně na reykjavické radnici.

Elisa během Matthiasova vyprávění uronila pár slz, ale její matka si zachovávala kamenný výraz. Střídavě klopila oči do klína a sledovala desku stolu. Nyní vzhlédla a zhluboka se nadechla. Všichni mlčeli jako zařezaní. Víceméně čekali, až matka něco řekne, rozpláče se či dá jiným způsobem průchod svým citům, ale marně. Ani na jednoho z nich se nepodívala, nýbrž se zahleděla na skleněnou tabuli obrácenou k jezírku a sledovala kachny, které si tam nerušeně plavaly spolu s malým hejnem hus. Hladinu jezírka čechral vítr a ptáci se nechali nadnášet vlnkami a zase s nimi zvolna klesali. Zničehonic se odněkud vynořil racek a přistál uprostřed rozptýleného hejna. „Ukážu ti plastickou mapu Islandu, chceš?“ navrhl Matthias najednou Elise. „Je tamhle vpředu.“ Elisa nepřítomně přikývla. Společně vstali a prošli chodbou do velkého sálu sousedícího s kavárnou. Tóra s Haraldovou matkou osaměly.

Paní Guntliebová si snad ani nevšimla, že jich u stolku ubylo. Tóra si zdvořile odkašlala, ale ani to nepřineslo kýžený účinek. Chvilku vyčkávala, ale rychle jí došlo, že jestli chce upoutat její pozornost, musí se uchýlit k efektivnějším metodám. ‚Já s takovými případy nemám žádné zkušenosti, a tak ani nevím, jak vyjádřit, že je mi to nesmírně líto. Chtěla bych jen, abyste věděla, že s vámi i vaší rodinou upřímně soucítím.“

Paní Guntliebová se zamračila. ‚Já si žádný soucit nezasloužím, ani od vás, ani od nikoho jiného.“ Odpoutala zrak od okna a pohlédla na Tóru. Tvářila se rozčileně, ale pak jako by jí rysy v obličeji povolily. „Promiňte, nejsem ve své kůži.“ Položila ruce na stůl a začala si hrát se svými prstýnky. „Nevím proč, ale cítím nutkání s vámi mluvit.“

Odlepila zrak od svých zlatých šperků a zadívala se na Tóru.

„Možná je to proto, že vás už nikdy neuvidím. Možná se taky potřebuju před někým ospravedlnit, když jsem svým chováním přivodila tak strašlivé důsledky.“

Tóra si domýšlela, že paní Guntliebová naráží na Haraldovu smrt. „Nemusíte mi to vysvětlovat,“ ujišťovala ji Tóra. „Nejsem naivní a vím, že za tím, co se člověku jeví na první pohled, se často skrývá něco úplně jiného.“

žena se skoro neznatelně usmála. Tóra zaznamenala, že je velmi pečlivě nalíčená. Sice na ní začínal být vidět její věk, přesto ale byla velmi okouzlující, i když krása pomalu ustupovala důstojnosti. Její oblečení tento dojem jen

umocňovalo. Tóra odhadovala, že tmavý kostýmek a kabát, které měla paní Guntliebová na sobě, stály víc, než co ona sama utratí za oblečení za celý rok. „Harald byl tak roztomilé dítě,“ vyprávěla žena zasněně. „Když se narodil, byli jsme neskonale šťastní. Tehdy jsme už měli Bernda, bylo mu něco přes dva roky, a pak k němu přibyl další roztomilý chlapeček. Následující roky až do narození Amélie se mi vryly do paměti tak, jak si člověk představuje život v ráji. Našemu štěstí nic nescházelo.“

„Ona byla nemocná, je to tak?“ zeptala se Tóra. „Trpěla nějakou vrozenou vadou?“

Úsměv zmizel Amélii Guntliebové z tváře stejně rychle, jako se objevil. „Ne, vrozenou vadou netrpěla. Narodila se zdravá jako rybička. Dá-li se soudit podle fotografií, na kterých jsem já jako kojenec, byla mi podobná jako vejce vejci. Byla úžasná, stejně jako všechny moje děti. Pořád spala a skoro vůbec neplakala. žádné z mých dětí netrpělo bolestmi břicha ani uší. Byla to báječná miminka.“ Tóra se omezila na občasné přikývnutí, nevěděla totiž, co je v takové Chvíli vhodné říct. Všimla si, že se v koutku očí paní Guntliebové zaleskla slza. „Harald…“ Hlas se jí zlomil.

Odmlčela se a snažila se opanovat. Chvatným pohybem ruky si slzu setřela. „Nikdy jsem o tom s nikým kromě manžela a našich lékařů nemluvila. Můj muž se s tím svěřil jen svým rodičům, nikomu jinému. Nejsme moc komunikativní, neradi mluvíme otevřeně. Je nám zatěžko

přijmout soucit druhých. Alespoň si myslím, že to je pravý důvod.“

„Někdy to bývá obtížné,“ přitakala Tóra, aniž by o tom sama mnoho věděla. Naštěstí dosud žádný velký soucit nepotřebovala.

„Přestože se Haraldovi malá sestřička moc líbila, žárlil na ni. Přes tři roky to byl můj benjamínek, a najednou mu přišlo zatěžko smířit se s tím, že se naše rodina rozrostla o nového člena. Nedělali jsme si s tím těžkou hlavu, předpokládali jsme, že ho to přejde.“ Z očí se jí řinuly slzy.

„Upadla mu, hodil ji na zem.“ Paní Guntliebová ztichla a znovu pozorovala ptáky za oknem.

„On to miminko upustil na zem?“ zeptala se Tóra a dávala si pozor, aby na ní nebylo nic znát. Po zádech jí přejel lehký mráz.

„Byly jí čtyři měsíce, spala v přenosné tašce. Právě jsme se vrátili z nákupu. Šla jsem si pověsit plášť, a když jsem se vrátila, Harald tam stál a držel ji v náručí. Ne, v náručí není přesný výraz. Držel ji, jako by to byla hadrová panenka. Ji samozřejmě to tahání probudilo a začala fňukat. Harald ji napomenul a zatřásl s ní. Rozběhla jsem se k němu, ale už

bylo pozdě. Jen se na mě podíval a usmál se. A pak ji upustil. Dopadla na vykachlíčkovanou podlahu.“

Z očí se jí valily slzy a zanechávaly v obličeji lesklé stopy. „Nikdy se mi tu vzpomínku nepodařilo vymazat z paměti. Vždycky, když jsem se na Haralda podívala,

vybavilo se mi, jak se tvářil, když ji upustil.“ Amelia Guntliebová zmlkla, chvilku sbírala síly, a pak zase pokračovala. „Utrpěla frakturu lebky, v nemocnici upadla do komatu a následně dostala zánět mozku. Když se probudila, už to nebyla ona. Můj malý andílek.“

„Vás určitě podezírali z týrání dětí? Tady na Islandu by vás začali vyšetřovat.“

ženin výraz prozrazoval, že Tóru považuje za hlupáčka.

„Ničím takovým jsme projít nemuseli. Pomohl nám rodinný lékař, a ostatní doktoři, kteří ji ošetřovali, s námi jednali s maximálním pochopením. Haralda poslali na vyšetření k psychologovi, ale na nic se nepřišlo. Nevykazoval žádné známky psychických potíží. Byl prostě jen malé žárlivé dítě, které udělalo strašnou chybu.“

Tóra v duchu zapochybovala, jestli se takové chování dá označit za normální projev dítěte, ale držela jazyk za zuby.

Co o tom ostatně věděla? „Věděl to Harald, nebo na to zapomněl?“ zeptala se raději.

„To já vážně nevím. My dva jsme spolu moc nemluvili.

Podle mě to spíš věděl, každopádně byl k Amélii Marii obzvlášť hodný až do doby, kdy umřela. Vždycky jsem měla pocit, že se snaží napravit, co jí provedl.“

„Váš vztah to tedy poznamenalo na celé ty dlouhé roky?“ otázala se Tóra.

„O žádném vztahu se ani nedalo mluvit. Nemohla jsem se na něj ani podívat, natož s ním hovořit. Prostě jsem se

synovi všemožně vyhýbala, jeho otec vlastně taky. Harald to zpočátku nesl těžce, nechápal, proč ho maminka už nechce.

Pak si na to zvykl.“ Slzy jí oschly a do tváře se opět vkradla nepřístupnost. „Měla jsem mu samozřejmě odpustit, ale já to prostě nedokázala. Možná jsem měla raději vyhledat psychologa, třeba by pak všechno bylo jinak, třeba by z Haralda vyrostl jiný člověk.“

„Copak on nebyl hodný?“ divila Tóra. Vzpomněla si na to, co o něm řekla jeho druhá sestra. „Zdálo se mi, že Elisa na něj vzpomíná jako na dobrého člověka.“

„Řekněme, že v životě tápal,“ prohlásila paní Guntliebová. „Věčně se snažil zasloužit si lásku svého otce, té se mu ale nikdy nedostalo. Se mnou to vzdal brzy. Ještě že ho měl tolik rád jeho dědeček! Ale když umřel, šlo to s Haraldem z kopce. Studoval v Berlíně a záhy začal brát drogy a zahrávat si se smrtí. Jeden jeho kamarád při tom umřel. Tak jsme se to dozvěděli.

„Vy jste se s ním už nikdy nesnažili nějakým způsobem sblížit?“ otázala se Tóra, i když odpověď předem znala.

„Ne,“ pronesla žena odměřeně. „Probudil se v něm šílený zájem o všechno, co mělo nějakou spojitost s čarodějnictvím. Tím ho nakazil dědeček. Když Amelia Marie zemřela, nechal se odvést do armády. Nesnažili jsme se mu to vymluvit. Nebylo to šťastné rozhodnutí. Nechci to rozebírat, ale dřív než si v armádě odsloužil první rok, poslali ho domů. Neměl nouzi o peníze, zdědil je po

dědečkovi. Moc jsme se s ním nevídali. Ale když se rozhodl, že odjede sem, alespoň nám to oznámil; zavolal nám, abychom věděli, kde bude.“

Tóra ženu zamyšleně pozorovala. „žádáte-li mě o pochopení, nemohu vám pomoct. Ale soucítím s vámi.

Nevím, jak bych se sama zachovala, možná úplně stejně.

Přesto doufám, že ne.“

„Tolik jsem si přála se vzchopit a vybudovat náš vztah od základů znovu! Teď už je ale pozdě a já s tím musím žít.“

Jistá ironie téhle situace Tóře neunikla. Třeba kouzlo pomsty nakonec fungovalo! „Nemyslete si, že vám chci působit ještě větší zármutek, ale musím vás upozornit, že trpí i další lidé. Nyní například sedí ve vězení jeden mladý muž, student medicíny, který byl Haraldův kamarád.

Přátelství s vaším synem mu nadobro zruinovalo budoucnost.“

Amelia Guntliebová vyhlédla z okna. „Co se s ním stane?“

Tóra pokrčila rameny. „Podle všeho ho odsoudí za to, že neoznámil nález mrtvoly a že ji zohavil, pravděpodobně si něco odsedí. Na lékařskou fakultu už se zřejmě vrátit nemůže. Podezřívám ho z toho, že kryje další kamarády, nechce je do toho zatahovat, ale člověk nikdy neví. Mám ale pocit, že na něj Harald pamatoval ve své závěti. To bude alespoň určitá náplast.“

„Byl podle vás Haraldovi dobrým přítelem?“ zeptala se paní Guntliebová a pohlédla na Tóru.

„Ano, soudím, že ano. Přinejmenším splnil slib, který mu dal, jakkoli se nám může zdát hloupý a odporný. Váš syn si schválně vybíral kamarády, kteří se značně vymykali z průměru.“

„Postarám se o něho,“ slíbila žena tiše. „To je to nejmenší, co pro něj můžu udělat. Může se zapsat na medicínu někde v zahraničí. Zařídíme mu to, to není problém, i když bude třeba odsouzen za to, co udělal.“

Natáhla všechny prsty na rukou a pak je sevřela v pěst, jako by ji bolely klouby. „Když se budu moct něčím zaměstnat, bude mi líp. Bolest pak není tak trýznivá.“

„Jestli to myslíte vážně, Matthias vám s tím pomůže.“

Tóra se sbírala k odchodu. „To bude asi všechno?“ zeptala se a upřímně doufala, že dostane kladnou odpověď. Bylo toho na ni už dost.

Amelia sundala z opěradla židle kabelku a pověsila si ji přes rameno. Vztyčila se a zapnula si kabát. Podala Tóře ruku a ta ji stiskla. „Děkuji vám,“ pronesla a zdálo se, že to myslí upřímně. „Pošlete nám fakturu, uhradíme ji okamžitě.“ Rozloučily se a Tóra zamířila ráznými kroky k východu. Nemohla se dočkat, až se nadechne čerstvého vzduchu.

Cestou ven míjela sál s velikou mapou Islandu.

Sledovala Matthiase a Elisu, jak obcházejí plastický model

uprostřed místnosti. Matthias ji koutkem oka zahlédl. Popadl Elisu za paži a upozornil ji na Tóru, prohodil pár slov a rychlými kroky stoupal po schodech k ní.

„Tak co, jak to šlo?“ zeptal se, když procházeli kolem básně Tómase Gudmundssona vyvedené na skle ve vstupní hale.

„Dobře i špatně,“ odpověděla Tóra. „Já prostě nevím.“

„Dlužíš mi oběd,“ připomněl a podržel jí dveře. „Ale protože jsem spravedlivý člověk a nemám ani trochu hlad, rád si to vyberu v něčem jiném.“

„Jako třeba v čem?“ zajímala se Tóra, ačkoli jí bylo úplně jasné, kam tím míří.

Vydali se směrem k hotelu Borg.

*

O dvě hodiny později se Tóra vykradla z postele a oblékla se. Matthias spal jako zabitý. Na malém psacím stolku našla papír a propisku. Napsala mu krátký vzkaz a položila ho na noční stolek.

Vyplížila se ven, aniž ho probudila. Pospíšila si ven na ulici a namířila si to k ulici Skólavórdustígur, aby si vyzvedla auto pečlivě označené logem Bibbiho autoservisu.

Zasloužila si, aby si na zbytek dne vzala volno.

V kapse kabátu jí zazvonil telefon. Zvedla to.

„Čau, mami,“ ozval se veselý hlas jejího syna.

„Ahoj, zlato,“ pozdravila ho Tóra. Jak se máš? Už jsi doma?“

„Jo, jsme tu se Siggou,“ přiznal trochu nejistě.

„Přemýšlíme o těch jménech, jak jsi mi poradila. Hele, Pepsi je holčičí nebo klučicí jméno?“