Maigretov zlodej, Maigret a telo bez hlavy, Maigretove pameti

Georges Simenon

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Zväzok obsahuje dva kriminálne prípady a Maigretove pamäti. V prvom príbehu (Maigretov zlodej) vyšetruje slávny komisár vraždu mladej ženy, ktorá sa pohybovala v bohémskej spoločnosti modeliek, maliarov, hercov a filmárov.

V druhom (Telo bez hlavy) má komisár zistiť totožnosť mŕtvoly vylovenej z kanála – a ktorej chýba hlava.

Maigretove pamäti sú vlastne jeho životopis, v ktorom hrá nemalú úlohu aj zoznámenie sa so spisovateľom Simenonom…

PRELOŽILI

MAIGRETOV ZLODEJ

VIERA MILLEROVÁ

MAIGRET A TELO BEZ HLAVY

VIERA MILLEROVÁ

MAIGRETOVE PAMÄTI

VLADIMÍR ŽABKAY

© Translation Viera Millerová, Vladimír Žabkay,

© Georges Simenon: Maigret etle clochard, 1963, Maigret etle corps sans tête, 1955, Les mémoires de Maigret, 1950

MAIGRETOV

ZLODEJ

KAPITOLA 1

– Prepáčte, pane…

– Nič sa nestalo…

Od rohu bulvára Richarda Lenoira najmenej po tretí raz stratila rovnováhu, drgla doňho chudým plecom a pritlačila mu nákupnú tašku na stehno.

Ospravedlňovala sa úchytkom, ani zmätene, ani zahanbene, potom opäť hľadela rovno pred seba, tváriac sa súčasne pokojne i rozhodne.

Maigret sa na ňu nehneval. Takmer to vyzeralo, že ho baví, ak niekto doňho drgá. Tohto rána mal takú náladu, že bral všetko naľahko.

Pošťastilo sa mu zbadať autobus s plošinou, a to stačilo, aby bol spokojný. Tieto vozne boli čoraz zriedkavejšie, pretože ich postupne sťahovali z prevádzky; čoskoro si bude musieť najprv vyklepať fajku, kým sa zatvorí do jedného z tých obrovských moderných autobusov, v ktorých sa človek cíti ako väzeň.

Také isté autobusy s plošinami tu chodili už vtedy, keď takmer pred štyridsiatimi rokmi prišiel do Paríža, a spočiatku sa nevedel nabažiť cesty po veľkých bulvároch na trati Madeleine-Bastille. Bol to jeden z jeho prvých objavov. A potom terasy. Nevedel sa nabažiť ani terás, odkiaľ sa človek pri pohári piva zúčastňuje večne menlivého divadla ulice.

A ďalší zázrak prvého roku: človek mohol od konca februára chodiť bez zvrchníka. Nie vždy, ale občas. A pozdĺž určitých ulíc sa začínali roztvárať púčiky, najmä na bulvári Saint-Germain.

Tieto spomienky ho zachvátili, keďže aj tohto roku prišla jar náhle, a tak si dnes ráno vyšiel bez zvrchníka.

Cítil sa ľahučký ako chvejivé povetrie. Farby výkladov, potravín, ženských šiat boli veselé, rozihrané.

Nerozmýšľal. Boli to iba útržky myšlienok, ktoré netvorili nijaký celok. O desiatej pôjde jeho žena tretí raz na šoférsky kurz.

Bolo to smiešne, nečakané. Sám by nevedel povedať, ako sa rozhodli. Keď bol Maigret mladým úradníkom, nemohli na auto ani pomyslieť. Vtedy to bolo čosi nedostupné. Neskôr to nikdy nepovažoval za potrebné. Bolo príliš neskoro, aby sa učil šoférovať. Priveľa vecí mu behalo hlavou. Nezbadal by červené svetlá, alebo by si pomýlil brzdu s plynom.

Ale bude príjemné ísť autom v nedeľu do Meung-sur-Loire, do ich domčeka…

Rozhodli sa odrazu. Jeho žena sa so smiechom bránila.

– To predsa nemyslíš vážne… Učiť sa šoférovať, v mojom veku…

– Som presvedčený, že budeš šoférovať veľmi dobre.

Teraz už išla na tretiu hodinu, vzrušená ako mladé dievča pred matúrou.

– Aké to bolo?

– Inštruktor je veľmi trpezlivý…

Jeho susedka v autobuse iste nešoférovala. Prečo išla nakupovať na bulvár Voltaire, keď bývala v inej štvrti? Sú to také drobné záhady, ktoré človeku vŕtajú v hlave. Mala klobúk, a to už bolo zriedkavé, najmä zrána. V nákupnej taške mala kurča, maslo, vajcia, pór, zeler… A to tvrdé na samom spodku, čo mu pri každom otrase udrelo do stehna, boli iste zemiaky.

Prečo išla autobusom tak ďaleko od svojho bydliska, keď chcela nakúpiť potraviny, ktoré možno dostať v každej štvrti? Možno kedysi bývala na bulvári Voltaire, navykla si na obchodníkov a zostala im verná?

Drobný mladík po jeho pravici fajčil zle vyváženú, príliš krátku fajku s príliš hrubou rúrkou, čo ho nútilo stískať čeľuste. Mladí ľudia si takmer vždy vyberú príliš krátku a príliš hrubú fajku.

Cestujúci na plošine boli natlačení. Tá žena si radšej mala ísť sadnúť dnu. Pozrimeže! Tresky v obchode s rybami na ulici Temple. Už dávno nejedol tresky. Prečo v jeho predstavách aj tresky súviseli s jarou?

Všetko bolo jarné, rozihrané ako jeho nálada, a čo na tom, ak žena s kurčaťom hľadela rovno pred seba zaujatá problémami, ktoré ostatným smrteľníkom unikali.

– Prepáčte…

– Nič sa nestalo…

Nemal dosť odvahy povedať jej:

– Namiesto toho, aby ste otravovali ľudí, choďte si aj so svojimi zásobami radšej sadnúť dnu…

Rovnakú myšlienku vyčítal v belasých očiach tučného muža, stisnutého medzi ním a sprievodcom. Rozumeli si. Aj so sprievodcom, ktorý nebadane pokrčil plecami. Akýsi druh solidarity medzi chlapmi. Bolo to zábavné.

Stánky, najmä zeleninárske, priam prekypovali z chodníkov. Zelený a biely autobus si razil cestu pomedzi zástup gazdiniek, pisárok, úradníkov, čo sa náhlili do kancelárií. Život bol krásny.

Ďalší otras. A opäť nákupná taška a to, čo v nej bolo tvrdého na spodku, zemiaky alebo niečo iné. Keď cúvol o krok, posotil tentoraz sám niekoho za sebou.

– Prepáčte…

Zamrmlal toto slovko, horko-ťažko sa obzrel a zbadal tvár dosť mladého muža, na ktorej sa dalo vybadať nepochopiteľné vzrušenie.

Nemal ani dvadsaťpäť rokov a bol prostovlasý, s rozstrapatenými hnedými vlasmi a neholenými lícami. Vyzeral ako niekto, čo sa nevyspal a prežil ťažké alebo strastiplné hodiny.

Predieral sa ku schodíkom a vyskočil z idúceho autobusu. V tejto chvíli boli práve na rohu ulice Rambuteau, neďaleko Halles, ktorých prenikavú vôňu zacítili. Muž kráčal rýchlo, akoby sa niečoho bál, a zmizol v ulici Blancs-Manteaux.

Zrazu však si Maigret mimovoľne siahol na zadné vrecko, kde nosieval peňaženku.

Takmer sa aj on pohol dopredu a vyskočil z autobusu: peňaženka zmizla.

Začervenal sa, vedel sa však ovládnuť. Jediný tučný muž s belasými očami zrejme vybadal, že sa čosi deje.

Maigret sa ironicky usmieval, ani nie preto, že sa stal obeťou vreckára, ale že ho nemohol prenasledovať.

Akurát kvôli jari, kvôli tomuto opojnému povetriu, ktorého sa včera po prvý raz nadýchal.

Ďalšia tradícia, mánia, ktorou trpel už od detstva: topánky. Každý rok si v prvé pekné dni kúpil topánky, najľahšie, aké dostal. To urobil aj včera.

A tohto rána ich mal prvý raz obuté. Omínali ho. Už cesta po bulvári Richarda Lenoira bola utrpením a vydýchol si, keď prišiel na autobusovú zastávku pri bulvári Voltaire.

Nebol by mohol prenasledovať svojho zlodeja. Tento mal napokon dosť času zmiznúť v úzkych uličkách Marais.

– Prepáčte, pane…

Už zas. Stále tá žena s nákupnou taškou! Tentoraz jej div nepovedal:

„Keby ste nás prestali otravovať aj s vašimi zemiakmi!“

Uspokojil sa však kývnutím hlavy a úsmevom.

***

Aj vo svojej kancelárii našiel prísvit prvých pekných dní s oparom nad Seinou redším než hmla, vytvoreným miliardou jasných a živých častíc takých príznačných pre Paríž.

– Všetko v poriadku, šéfe? Nič nového?

Janvier mal svetlý oblek, v ktorom ho Maigret ešte nevidel. Aj on vítal jar trocha priskoro, keďže bolo iba pätnásteho marca.

– Nič. Alebo skôr áno. Práve ma okradli.

– Hodinky?

– Peňaženka.

– Na ulici?

– Na plošine autobusu.

– Mali ste v nej veľa peňazí?

– Takých päťdesiat frankov. Nenosievam vo vrecku viacej.

– Aj s dokladmi?

– Nielen s dokladmi, dokonca s odznakom.

Povestný odznak súdnej polície, mor pre komisárov. Vlastne ho majú nosiť vždy pri sebe, aby mohli dokázať, že sú zamestnancami kriminálnej polície.

Krásny strieborný odznak, presnejšie povedané z postriebrenej medi, pretože po čase sa pod tenkou vrstvou striebra objaví červenkastý kov.

Na jednej strane Marianna vo frýgickej čiapke, písmená R. F. a slovo Polícia v červenom smaltovanom rámčeku.

Na druhej strane znak Paríža, číslo a drobnými písmenami meno nositeľa.

Maigretov odznak mal číslo 0004, keďže jednotku mal policajný riaditeľ, dvojku riaditeľ súdnej polície, trojku – bohvie prečo – vedúci oddelenia pre všeobecné informácie.

Neradi nosievali odznak vo vrecku napriek predpisom, keďže tie isté predpisy hlásali v prípade straty zadržanie mesačného platu.

– Videli ste zlodeja?

– Veľmi dobre. Mladý chlapík, chudý, ustatý, s nevyspatými očami aj tvárou.

– Nepoznali ste ho?

Vtedy, keď ešte pracoval vo verejnej bezpečnosti, poznal Maigret nielen všetkých parížskych zlodejov, ale aj takých, čo prichádzali zo Španielska alebo z Londýna na jarmoky alebo na veľké ľudové slávnosti.

Je to spoločenstvo dosť uzavreté, ktoré má svoju hierarchiu. Esá sa unúvajú len v prípadoch, ktoré stoja za to, a neváhajú preplaviť sa cez oceán, ak ide o svetovú výstavu alebo povedzme olympijské hry.

Maigret stratil o nich tak trocha prehľad. Pátral vo svojej pamäti. Nebral tento incident tragicky. Ľahkosť tohto rána ovplyvňovala aj naďalej jeho náladu, a hoci to bolo paradoxné, hneval sa skôr na ženu s nákupnou taškou.

Keby nebola celý čas do mňa vrážala… Ostávať na plošine autobusu by mali ženám zakázať… A ona nemala ani tú výhovorku, že fajčí…

Bol skôr prekvapený než nahnevaný.

– Nepozriete sa do archívov?

– Práve to chcem urobiť.

Takmer hodinu skúmal fotografie väčšiny vreckárov spredu i z profilu. Boli tam takí, ktorých zatýkal pred štvrť storočím; neskôr sa desať aj pätnásť ráz objavili v jeho kancelárii a stali sa takmer jeho kamarátmi.

– Už si tu zase?

– Človek musí žiť. Veď aj vy ste ešte vždy tu, šéfe. Poznáme sa predsa už dosť dlho, nie?

Podaktorí boli elegantne oblečení, ostatní, tí smoliari, sa uspokojili s hlučnými jarmokmi, trhmi v Saint-Ouen a chodbami mesta. Žiaden z nich sa neponášal na mladého muža z autobusu a Maigret vedel vopred, že jeho hľadanie bude bezúspešné.

Profesionál nemáva taký ustatý, ustráchaný výzor. Pracuje iba vtedy, keď vie, že sa mu nezachvejú ruky. Napokon všetci poznali Maigretovu tvár i postavu, i keď možno len z novín.

Vrátil sa dolu do kancelárie, a keď stretol Janviera, len mykol plecom.

– Nenašli ste ho?

– Prisahal by som, že je to nováčik. Som zvedavý, či vedel minútu vopred, čo chce urobiť. Zrejme videl, ako mi peňaženka trčí z vrecka. Žena mi stále opakuje, že by som ju tam nemal nosiť. Keď prišiel ten náraz a ja som stratil rovnováhu pre tie prekliate zemiaky, zišlo mu na um…

Zmenil tón.

– Čo je dnes ráno nového?

– Lucas má chrípku. Toho Senegalca zabili v krčme pri bráne des Italiens…

– Nožom?

– Pravdaže. Nik nevie opísať útočníka. Vošiel dnu okolo jednej v noci, keď sa už majiteľ chystal zatvárať. Pár krokmi bol u Senegalca, ktorý dopíjal posledný pohárik, a pichol ho tak rýchlo, že…

Všedné. Ktosi ho napokon udá, možno o mesiac, možno o dva roky. Maigret zamieril ku kancelárii riaditeľa na každodennú poradu a ani slovíčkom nespomenul vlastnú príhodu.

Vyzeralo to, že dnes bude pokoj. Hŕby papiera. Doklady na podpis. Rutina.

Vrátil sa domov na obed a pozorne sa zahľadel na svoju ženu, ktorá ani len nespomenula šoférsky kurz. Bolo to pre ňu čosi, ako keby sa vo svojom veku vrátila do školy. Mala z toho radosť, bola dokonca aj trocha pyšná, súčasne sa však aj hanbila.

– Nevyšla si na chodník?

– Prečo sa ma pýtaš? Ešte dostanem komplexy…

– Ale nie. Bude z teba výborný šofér, už sa neviem dočkať, až ma zavezieš na brehy Loiry…

– To bude najskôr tak o mesiac…

– Inštruktor ti to povedal?

– Sú čoraz náročnejší a je lepšie, keď človek hneď na prvý raz neprepadne. Dnes sme chodili po predmestských bulvároch. Nebola by som si nikdy pomyslela, že je tam toľká premávka, ani že ľudia chodia tak rýchlo. Človek by sa nazdal, že…

Pozrimeže! Plné nákupné tašky ako aj tá žena z autobusu.

– Na čo myslíš?

– Na môjho zlodeja.

– Zatkol si niekoho?

– Nezatkol, ale ktosi ma obral o peňaženku.

– S odznakom?

Aj jej to okamžite napadlo. Vážna diera do rozpočtu. Pravda, dostane nový odznak, na ktorom ešte nebude presvitať meď.

– Videl si ho?

– Práve tak ako teba.

– Starý?

– Mladý. Nováčik. Vyzeral…

Maigret naňho nechtiac myslel čoraz usilovnejšie. Namiesto toho, aby sa mu jeho tvár v predstavách zahmlievala, videl ju čoraz určitejšie. Objavoval podrobnosti, o ktorých ani nevedel, že si ich všíma, ako napríklad skutočnosť, že neznámy mal hrubé obrvy, ktoré mu nad očami tvorili výraznú striešku.

– Spoznal by si ho?

Rozmýšľal o tom vyše desať ráz za popoludnie, keď dvihol hlavu a hľadel von oblokom, akoby ho trápil nejaký problém.

V celej tej príhode, tvári, úteku bolo čosi neprirodzeného, ibaže sám nevedel čo.

Zakaždým sa mu videlo, že si spomenie na novú podrobnosť, že pochopí, potom sa však opäť dal do práce.

– Dobrý večer, chlapci.

Odišiel päť minút pred šiestou, zatiaľ čo v susednej kancelárii zostalo ešte šesť inšpektorov.

– Dobrý večer, komisár…

Išli so ženou do kina. V priečinku našiel starú hnedú peňaženku, príliš širokú do zadného vrecka, musel si vložiť do kabáta.

– Keby si ju bol mal v tomto vrecku…

Vracali sa domov zavesení ako zvyčajne a povetrie bolo ešte stále vlhké. Dokonca ani benzín dnes nepáchol nepríjemne. Aj on bol súčasťou prebúdzajúcej sa jari, ako vôňa poloroztopeného asfaltu tvorí súčasť leta.

Ráno opäť svietilo slnko, raňajkoval teda pri otvorenom obloku.

– Smiešne, – poznamenal. – Niektoré ženy prejdú autobusom pol Paríža, aby nakúpili…

– Možno kvôli televíznemu vysielaniu pre spotrebiteľov…

Pozrel na svoju ženu so zmraštenými obrvami.

– Televízia hlási každý večer, kde možno za výhodné ceny nakúpiť rôzne potraviny…

Na to nepomyslel. Bolo to jednoduché. Stratil čas riešením bezvýznamného problému, ktorý jeho žena rozlúštila v okamihu.

– Ďakujem ti.

– Pomôže ti to?

– Aspoň o tom nebudem rozmýšľať.

A doložil filozoficky, siahajúc po klobúku:

– Človek nerozmýšľa o tom, o čom by chcel…

Na písacom stole ho čakala pošta a na samom vrchu hŕbky ležala hrubá hnedá obálka, na ktorej bolo paličkovým písmom napísané jeho meno, titul a adresa Quai des Orfèvres.

Ešte kým ju otvoril, pochopil. Ktosi mu vrátil peňaženku. A o voľačo neskôr zistil, že z nej nechýba nič, ani odznak, ani doklady, ani päťdesiat frankov.

Nič viac. Ani odkaz. Ani vysvetlenie.

Bol z toho celý ohúrený.

***

Krátko po jedenástej zacengal telefón.

– Ktosi nástojí na tom, že sa chce s vami zhovárať osobne, no nechce povedať svoje meno, pán komisár. Tvári sa, akoby ste čakali tento telefonát a hnevali by ste sa, ak by som vás nespojila. Čo mám urobiť?

– Tak ma teda spojte…

Voľnou rukou škrkol zápalkou, aby si pripálil vyhasnutú fajku:

– Haló, počúvam…

Dosť dlho bolo ticho a Maigret sa mohol aj domnievať, že spojenie bolo prerušené, keby nebol počul dych na druhom konci drôtu.

– Počúvam… – opakoval.

Ďalšia chvíľa ticha, potom sa konečne ozvalo:

– To som ja…

Mužský hlas, dosť vážny, hovoril tónom dieťaťa, ktoré váha, či sa má priznať, že bolo neposlušné.

– Moja peňaženka?

– Áno.

– Nevedeli ste, kto som?

– Isteže. Ináč…

– Prečo mi telefonujete?

– Pretože sa musím s vami stretnúť…

– Príďte do mojej kancelárie.

– Nie. Nechcem ísť na Quai des Orfèvres.

– Poznajú vás tu?

– Nikdy som tam nevkročil.

– Čoho sa bojíte?

V tóne neznámeho hlasu zvučal totiž strach.

– Je to súkromná záležitosť.

– Čo je súkromná záležitosť?

– Že by som sa chcel s vami stretnúť. Prišiel som na toto riešenie, keď som si na odznaku prečítal vaše meno.

– Prečo ste mi ukradli peňaženku?

– Pretože som súrne potreboval peniaze.

– A teraz?

– Zmenil som názor. Nie som si tým ešte istý. Bolo by lepšie, keby ste mohli prísť čím skôr, kým mi príde na um niečo iné…

V celom rozhovore i v hlase bolo čosi nepresvedčivé, no napriek tomu bral Maigret celú záležitosť vážne.

– Kde ste?

– Prídete?

– Áno.

– Sám?

– Trváte na tom, aby som prišiel sám?

– Náš rozhovor musí zostať súkromný. Sľubujete to?

– Uvidíme.

– Čo?

– Čo mi poviete.

Opäť ticho, skoro ťažšie než spočiatku.

– Chcel by som, aby ste mi poskytli príležitosť. Všimnite si, že som vás zavolal sám. Nepoznáte ma. Nemáte nijakú možnosť nájsť ma. Ak neprídete, nikdy sa nedozviete, kto som. Pokiaľ ide o vás, neoľutujete…

Nevedel nájsť vhodné slovo.

– Sľub? – napovedal mu Maigret.

– Počkajte. Keď sa s vami pozhováram, poskytnete mi päť minút, aby som mohol zmiznúť, ak vás o to požiadam.

– Nemôžem sa zaviazať na niečo, o čom vopred neviem. Som dôstojník súdnej polície.

– Ak mi uveríte, vyrieši sa to samo. Ak mi neuveríte alebo máte pochybnosti, zariadite si veci tak, že sa budete dívať inde práve len tú chvíľu, kým odídem, potom môžete privolať svojich ľudí…

– Kde ste?

– Dohodli sme sa?

– Som ochotný prísť za vami.

– A prijímate moje podmienky?

– Budem sám.

– Ale nič nesľubujete?

– Nie.

Nemohol konať inak a vyčkával s určitými obavami reakciu človeka, ktorý ho volal. Iste telefonoval z búdky alebo z kaviarne, pretože v slúchadle sa ozýval hluk.

– Váhate? – riekol Maigret netrpezlivo.

– V situácii, v akej som! To, čo o vás píšu noviny, by mi vedelo dodať viac dôvery. Tie príbehy sú pravdivé?

– Aké príbehy?

– Že dokážete pochopiť veci, ktoré polícia a sudcovia väčšinou nechápu a že dokonca v istých prípadoch máte…

– Čo mám?

– Možno robím zle, že toľko rozprávam. Sám neviem. Viete niekedy prižmúriť oči?

Maigret radšej neodpovedal.

– Kde ste?

– Ďaleko od kriminálnej polície. Ak vám to poviem hneď teraz, budete mať dosť času, aby ma zatkol inšpektor z našej štvrte. Stačí zatelefonovať a môj opis máte…

– Ako viete, že som vás videl?

– Obzrel som sa. Naše pohľady sa stretli. Dobre to viete. Veľmi som sa bál.

– Pre tú peňaženku?

– Nielen preto. Počúvajte. Dajte sa zaviezť do bistra Metro na rohu bulvára Grenelle a ulice La-Motte-Picquet. Potrvá to asi pol hodiny. Zatelefonujem vám ta. Nebudem ďaleko a prídem takmer okamžite za vami.

Maigret otvoril ústa, ale človek, čo ho volal, už zavesil. Bol pomýlený a súčasne nahnevaný, pretože sa mu po prvý raz stalo, že neznámy človek ním tak bezstarostne, ak nie priam cynicky disponoval.

Napriek tomu mu to však nevedel zazlievať. Počas celého tohto úryvkovitého rozhovoru vycítil úzkosť, túžbu nájsť uspokojujúce východisko, stretnúť sa medzi štyrmi očami s komisárom, ktorý sa neznámemu javil ako jediný možný záchranca.

Pretože mu ukradol peňaženku, nevediac, kto to je!

– Janvier. Máš dolu auto? Musíš ma zaviezť na Grenelle.

Janvier bol prekvapený, pretože v tejto štvrti sa neodohrával ani jeden z rozpracovaných prípadov.

– Je to súkromná schôdzka s chlapíkom, čo mi potiahol peňaženku.

– Našli ste ho?

– Áno, peňaženka bola v rannej pošte.

– A váš odznak? To ma prekvapuje, pretože je to vecička, ktorú by si iste hockto rád ponechal ako suvenír.

– Bol v nej môj odznak, doklady, peniaze…

– Bol to teda žart?

– Nie, naopak, mám dojem, že je to veľmi vážne. Môj zlodej mi práve telefonoval a oznámil mi, že ma čaká.

– Pôjdem s vami.

– Až po bulvár Grenelle. Potom zmizneš, pretože sa chce so mnou stretnúť osamote.

Išli po nábrežiach až po most Bir-Hakeim, a mlčanlivý Maigret len hľadel na Seinu. Všade sa pracovalo, všade boli ohrady, staveniská ako v tom roku, keď prišiel do Paríža. Vlastne sa to opakovalo každých desať alebo pätnásť rokov, zakaždým keď vznikol pocit, že Paríž má málo priestoru

– Kde vás vyložím?

– Tu.

Prišli na roh bulvára Grenelle a ulice Saint-Charles.

– Počkám vás?

– Čakaj ma pol hodiny. Ak sa nevrátim, vráť sa do kancelárie alebo choď na obed.

Aj Janvier bol v pomykove a sledoval zvedavým pohľadom postavu odchádzajúceho komisára.

Slnko sa prudko opieralo o chodník, kde striedavo povievali teplé i chladnejšie závany vetra, akoby sa celé povetrie ešte nestihlo nasýtiť jarným teplom.

Pred reštauráciou predávalo dievčatko fialky. Maigret už zďaleka zbadal nárožný bar, nad ktorým bol nápis Metro, ktorý isto večer svietil. Bolo to celkom nezaujímavé miesto, jeden z podnikov, kde sa človek zastaví, keď chce kúpiť cigarety, vypiť si pri pulte pohárik alebo sa posadiť, čakajúc niekoho.

Prešiel pohľadom po miestnosti, v ktorej bolo po obidvoch stranách pultu takých dvadsať stolíkov, väčšinou neobsadených.

Jeho včerajší zlodej tam samozrejme ešte nebol a komisár si sadol celkom dozadu, k výčapu, a objednal si strek so sódou.

Nechtiac však pozoroval dvere, ľudí, ktorí k nim prichádzali, otvárali ich, pristupovali ku skrinke, v ktorej boli naukladané v priehradke cigarety.

Už začínal rozmýšľať, či sa nedal nachytať, keď zrazu na chodníku spoznal postavu, potom tvár. Muž nehľadel v tú stranu, kde sedel, podišiel ku kovovému pultu, o ktorý sa oprel, a objednal si:

– Rum…

Bol rozrušený. Jednostaj pohyboval rukami. Neodvážil sa obzrieť a netrpezlivo čakal, kým ho obslúžia, akoby súrne potreboval alkohol.

Chytil pohár a pohybom naznačil čašníkovi, aby ešte neodkladal fľašu.

– Ešte raz…

Teraz sa obrátil k Maigretovi. Zrejme ešte kým vošiel, vedel, kde Maigret sedí. Asi ho sledoval zvonku alebo z obloka susedného domu.

Tváril sa previnilo, akoby chcel povedať, že nemôže konať ináč, že ihneď príde. Roztrasenými rukami odrátal drobné a položil na pult.

Napokon pristúpil k stolíku, chytil stoličku a klesol na ňu

– Máte cigarety?

– Nie. Fajčím iba…

– Fajku, viem. Ja už nemám ani cigarety, ani peňazí, aby som si ich kúpil.

– Čašník, balíček… Aké fajčíte?

– Gaulloisky.

– Balíček gaulloisiek a jeden rum.

– Už nebudem. Chce sa mi potom vracať…

– Strek?

– Neviem. Nejedol som dnes ráno nič ani…

– Obložený chlebík?

Na pulte bolo viacero mís.

– Nie hneď. Čosi mi zviera hruď. Neviete si predstaviť…

Bol slušne oblečený, mal sivé flanelové nohavice a škótske športové sako. Ako veľa mladých ľudí nemal viazanku, ale pulóver s vysokým golierom.

– Neviem, či sa ponášate na predstavu, ktorú som si o vás urobil…

Nedíval sa Maigretovi do tváre, hľadel naňho úchytkom, potom opäť sklopil zrak. Bolo únavné sledovať nervózne pohyby jeho dlhých tenkých prstov.

– Neboli ste prekvapený, keď ste dostali peňaženku?

– Keď človek pracuje tridsať rokov na súdnej polícii, neprekvapí ho niečo tak ľahko.

– A že ste v nej našli peniaze?

– Veľmi ste ich potrebovali, však?

– Áno.

– Koľko vám zostalo vo vrecku?

– Takých desať frankov…

– Kde ste spali minulej noci?

– Nespal som. Ani som nejedol. Tých desať frankov som prepil. Videli ste, ako som minul posledné peniaze. Nebolo za čo sa opiť…

– Veď bývate v Paríži, – poznamenal Maigret.

– Ako to viete?

– A dokonca v tejto štvrti.

Nik pri nich nesedel, zhovárali sa teda polohlasne. Bolo počuť, ako sa dvere otvárajú a opäť zatvárajú; takmer zakaždým pýtal ktosi tabak alebo zápalky.

– Napriek tomu ste však nešli domov…

Muž na chvíľu zmĺkol ako pri telefonickom rozhovore. Bol bledý, vyčerpaný. Dalo sa vycítiť, že sa až zúfalo namáha reagovať a usiluje sa nedôverčivo predvídať pasce, ktoré by mu mohli nastražiť.

– Práve toto som si myslel… – zamrmlal nakoniec.

– Čo ste si mysleli?

– Že na to prídete, skôr-neskôr odhalíte pravdu, a keď sa už raz do toho dostanem…

– Pokračujte…

Zrazu sa rozčúlil, zvýšil hlas, zabúdajúc, že sú vo verejnej miestnosti.

– A keď sa raz do toho dostanem, budem hotový, však!

Zahľadel sa na chvíľu na dvere, ktoré sa práve otvorili, a komisár si pomyslel, že možno opäť ujde. Iste ho to pokúšalo; tá myšlienka sa mu mihla v hnedých očiach. Potom však natiahol ruku za pohárom piva a vypil ho na dúšok, uprene hľadiac ponad pohár na komisára, akoby ho chcel odhadnúť.

– Už je to lepšie?

– Naozaj ešte neviem.

– Vráťme sa k peňaženke.

– Prečo?

– Pretože kvôli nej ste sa rozhodli zatelefonovať mi.

– Rozhodne v nej nebolo dosť.

– Na čo?

– Aby som ušiel… Aby som odišiel hockde, do Belgicka alebo do Španielska…

Znovu ho pochytila nedôvera:

– Prišli ste sám?

– Nešoférujem. Priviezol ma sem jeden z mojich inšpektorov a čaká na rohu ulice Saint-Charles.

Muž prudko dvihol hlavu.

– Identifikovali ste ma?

– Nie. Vaša fotografia nie je v našich zoznamoch.

– Priznávate teda, že ste hľadali.

– Samozrejme.

– Prečo?

– Pre peňaženku a najmä pre odznak.

– Prečo ste zastali na rohu ulice Saint-Charles?

– Pretože je to na dva kroky odtiaľto a prešli sme okolo.

– Nedostali ste hlásenie?

– O čom?

– Nič sa nestalo v ulici Saint-Charles?

Maigret len horko-ťažko sledoval meniaci sa výraz mladíkovej tváre. Len málokedy videl človeka, ktorý by bol taký vyplašený, zmučený a zaťato sa pridržiaval neistej nádeje. Bál sa. To bolo jasné. Čoho sa bál?

– Komisariát vás neupovedomil?

– Nie.

– Prisaháte?

– Prisahám jedine na súde.

A opäť ten pohľad, ktorý akoby ho chcel prepichnúť.

– Prečo myslíte, že som vás požiadal, aby ste prišli?

– Pretože ma potrebujete.

– Prečo vás potrebujem?

– Pretože ste sa dostali do ťažkostí a neviete, ako z nich vybŕdnuť.

– To nie je pravda.

Hlas bol prenikavý. Neznámy zdvihol hlavu, akoby sa mu uľavilo.

– Ja som sa nedostal do kaše a môžem to bez váhania odprisahať, či už pred súdom alebo inde. Som nevinný, počujete?

– Nie tak nahlas…

Obzrel sa okolo seba. Mladá žena si prešla po perách rúžom, hľadiac do zrkadla, potom sa obrátila smerom na ulicu v nádeji, že uvidí prichádzať toho, koho čakala. Dvaja postarší chlapi sklonení nad stolíkom si polohlasne vymieňali návrhy a podľa niektorých slov, ktoré skôr vytušil, ako počul, pochopil Maigret, že ide o dostihy.

– Radšej mi povedzte, kto ste, a v čom ste, ako tvrdíte, nevinný…

– Nie tu. O chvíľu…

– Kde?

– U mňa. Môžem si ešte dať pivo? Vrátim vám o chvíľu všetko, iba ak…

– Iba ak čo?

– Že jej kabelka… Napokon… Pivo?

– Čašník! Dva streky… A zrátajte, čo platím.

Mladík sa utieral dosť čistou vreckovkou.

– Dvadsaťštyri rokov? – spýtal sa ho komisár.

– Dvadsaťpäť.

– Dávno bývate v Paríži?

– Päť rokov.

– Ženatý?

Vyhýbal sa príliš osobným, príliš pálčivým otázkam.

– Bol som. Prečo sa ma to pýtate?

– Nemáte obrúčku.

– Keď som sa ženil, nemal som dosť peňazí.

Zapálil si druhú cigaretu. Tu prvú vyfajčil dlhými ťahmi a až teraz vychutnával vôňu tabaku.

– Keď sa to tak vezme, všetky opatrenia, ktoré som podnikol, sú nanič.

– Aké opatrenia?

– Pokiaľ ide o vás. Máte ma v hrsti, nech už spravím čokoľvek. Aj keby som vám chcel ujsť, teraz, keď ste si ma už dobre obzreli a viete, že bývam v tejto štvrti…

Usmieval sa trpko, ironicky, vysmieval sa sám sebe. Pokračoval:

– Vždy chcem urobiť všetko príliš dokonale. Ten váš inšpektor s autom je ešte stále na rohu ulice Saint-Charles?

Maigret pozrel na elektrické hodiny. Bolo o tri minúty dvanásť.

– Buď už odišiel, alebo odíde o chvíľu, pretože som ho požiadal, aby na mňa čakal pol hodiny, a ak sa do tých čias nevrátim, aby šiel na obed.

– Už na tom nezáleží, však?

Maigret neodpovedal, a keď jeho spoločník vstal, šiel za ním. Obaja zamierili do ulice Saint-Charles, kde na rohu stál dosť nový a moderný dom. Stretávali náhliacich sa chodcov, vošli do ulice a prešli ledva tridsať metrov.

Muž zastal uprostred chodníka. Otvorená brána viedla do dvora veľkej budovy na bulvári Grenelle a pod jej klenbou bolo vidieť motorky i detské kočíky.

– Tu teda bývate?

– Počúvajte ma, komisár…

Bol bledší, nervóznejší ako dosial.

– Uverili ste už niekedy človeku, aj keď všetko svedčilo proti nemu?

– Už sa mi to stalo.

– Čo si o mne myslíte?

– Že máte dosť zložitú povahu a chýba mi ešte príliš veľa prvkov, aby som vás mohol posúdiť.

– Pretože vy ma budete súdiť?

– To som nemal na mysli. Povedzme, aby som si vytvoril mienku.

– Vyzerám ako gauner?

– Rozhodne nie.

– Ako človek schopný… Nie… Poďte… Bude lepšie, ak to čím skôr skončíme.

Teraz ho už takmer vliekol do dvora, vedúc ho k ľavej časti budovy, kde na prízemí bolo vedia seba niekoľko dverí.

– Vravia tomu garsónky… – zamrmlal neznámy.

Potom vytiahol z vrecka kľúč.

– Donútite ma, aby som vstúpil prvý… A ja to urobím, nech ma to stojí čokoľvek… Ak sa obzriem…

Posotil lakované dubové dvere. Viedli do maličkej predsiene. Cez otvorené dvere vpravo bolo vidieť kúpeľňu so sedacou vaňou. Bola použitá. Na dlážke sa povaľovali uteráky.

– Otvorte láskavo.

Mladík ukázal Maigretovi dvere rovno oproti, a komisár mu vyhovel.

Neušiel, hoci tu bol strašný zápach, aj keď bol oblok otvorený.

Pri pohovke postlanej na noc ležala na koberci s pestrým vzorom žena a beláskavé mušky poletovali s hlasným bzukotom okolo nej.

KAPITOLA 2

– Máte telefón?

Maigretova otázka bola zbytočná, pretože zbadal telefón na zemi uprostred miestnosti, asi meter od ženinho tela.

– Prosím vás… – zašepkal mladý muž, opierajúc sa o zárubeň dverí.

Bol hotový. A komisár zasa celkom rád odišiel z miestnosti, kde bol mŕtvolný zápach priam neznesiteľný.

Vystrčil mladíka von, zatvoril za sebou dvere a chvíľu sa usiloval nadobudnúť opäť zmysel pre skutočný svet.

Deti sa vracali zo školy, hompáľajúc taškami, a mierili do rozličných bytov. Väčšina oblokov veľkého činžiaka bola pootváraná. Súčasne sa ozývalo niekoľko rozhlasových prijímačov, hlasy, hudba, ženy, volajúce na manžela alebo syna.

Na prvom poschodí poskakoval kanárik v klietke, inde sa zasa sušila na šnúre bielizeň.

– Je vám zle?

Mladík potriasol hlavou, aby naznačil, že nie, no ešte sa neopovažoval otvoriť ústa. Pritískal si kŕčovito obidve ruky na hruď, bledý, na pokraji nervového zrútenia; prezrádzali to kŕčovité pohyby prstov i neovládané chvenie perí.

– Len pokojne… Nesnažte sa teraz hovoriť… Chceli by ste si ísť niečo vypiť do kaviarne na rohu?

Opäť záporný pohyb.

– To je vaša žena, však?

Naznačil očami, že áno. Napokon otvoril ústa, aby nabral dych, čo sa mu podarilo až po hodnej chvíli, akoby mu vypovedali nervy.

– Boli ste tu, keď sa to stalo?

– Nie…

Predsa len sa mu podarilo zamrmlať toto slovko.

– Kedy ste ju naposledy videli?

– Predvčerom… V stredu…

– Ráno?… Večer?

– Neskoro večer…

Prechádzali sa po veľkom slnečnom dvore, zatiaľ čo okolo ľudia vo všetkých bytoch žili normálnym životom. Väčšina si práve sadala k stolu, alebo sa chystala k nemu zasadnúť. Bolo počuť útržky viet.

– Umyl si si ruky?

– Pozor… Je to horúce.

Zavše v jarnom povetrí zaviala vôňa jedla, najmä póru.

– Viete, ako zomrela?

Mladík naznačil pohybom, že áno, pretože opäť nevedel nabrať dych.

– Keď som sa vrátil…

– Okamih… Odišli ste z bytu v stredu neskoro večer… Len choďte… Nie je dobre stáť… Koľko bolo asi hodín?

– Jedenásť…

– Vaša žena ešte žila? Bola v župane, keď ste odišli?

– Ešte nebola vyzlečená…

– Pracujete v noci?

– Nie… Šiel som po peniaze… Súrne sme ich potrebovali…

Obaja sa prechádzali, bezmyšlienkovite hľadiac na otvorené obloky, z ktorých sa už začali ľudia na nich dívať, zrejme zvedaví, prečo chodia hore-dolu.

– Kde ste šli po peniaze?

– K priateľom… Tak trocha všade…

– Zohnali ste?

– Nie…

– Podaktorí z tých priateľov vás videli?

– V Starej vinárni, áno… Mal som vo vrecku ešte asi tridsať frankov… Šiel som na rôzne miesta, kde som sa nazdával, že sa mi pošťastí stretnúť kamarátov…

– Pešo?

– Autom… Nechal som ho stáť na rohu ulice François I. a ulice Marbeuf, keď mi došiel benzín…

– A čo ste robili potom?

– Šiel som pešo…

Maigret mal pred sebou vyčerpaného chlapca, doslova za živa umučeného.

– Odkedy ste nejedli?

– Včera som v krčme zjedol dve vajíčka na tvrdo…

– Poďte…

– Nie som hladný… Ak náhodou máte v úmysle vziať ma na obed, vravím vám vopred, že…

Maigret ho nepočúval, zamieril na bulvár Grenelle a vošiel do malej reštaurácie, kde bolo niekoľko voľných stolov.

– Dva bifteky a opekané zemiaky… – objednal.

Ani on nebol hladný, ale jeho spoločník musel jesť.

– Ako sa voláte?

– Ricain… François Ricain… Podaktorí ma volajú Francis… To moja žena…

– Počujte, Ricain… Musím ísť zatelefonovať na dve-tri miesta…

– Upovedomiť svojich kolegov?

– Predovšetkým musím upovedomiť policajného komisára tejto štvrte, potom súd… Sľubujete mi, že stadeto neodídete?

– A kam by som šiel? – odvetil Ricain trpko. – V každom prípade ma zatknete a zaistíte… Ale to neznesiem… Radšej by som…

Nedokončil, jeho myšlienky sa však dali uhádnuť.

– Pol litra červeného vína, prosím…

Maigret šiel k pokladnici vypýtať si telefónne známky. Ako predpokladal, bol komisár štvrte na obede.

– Chcete, aby som ho hneď upovedomil?

– Kedy sa vráti?

– Okolo druhej…

– Povedzte mu, že ho budem čakať o štvrť na tri v ulici Saint-Charles pred bránou na rohu bulvára Grenelle…

***

Na súde zastihol iba bezvýznamného úradníka.

– Vyzerá to, že v ulici Saint-Charles sa stal zločin… Poznačte si adresu… Keď sa niektorý z prokurátorov vráti, povedzte mu, že budem o štvrť na tri pred bránou…

Nakoniec zavolal súdnu políciu, kde sa ozval Lapointe.

– Prídeš láskavo o hodinu do ulice Saint-Charles?… Upovedom kriminálne oddelenie… Nech prídu okolo druhej na tú istú adresu… Nech vezmú so sebou všetko potrebné na dezinfekciu miestnosti, lebo je tam taký hnilobný zápach, že ta nemožno vojsť… Upovedom aj súdneho lekára… Neviem, ktorý má dnes službu… Do videnia…

Sadol si opäť oproti Ricainovi, ktorý sa ani nepohol a hľadel okolo seba, akoby nevedel uveriť v skutočnosť tohto každodenného zhonu.

Reštaurácia bola skromná. Väčšina hostí bola zamestnaná v tejto štvrti, a tak sedeli pri stole a čítali noviny. Priniesli im bifteky, opečené zemiaky boli dosť chrumkavé.

– Čo bude teraz? – spýtal sa mladík, siahnuc mechanicky po vidličke. – Upovedomili ste všetkých? Začne sa cirkus?

– Až o druhej… Do tých čias máme dosť času pozhovárať sa…

– Ja nič neviem…

– Človek sa vždy nazdáva, že nič nevie…

Nesmel naňho robiť nátlak. Po chvíľke, keď si Maigret kládol do úst mäso, začal aj François Ricain bezmyšlienkovite krájať biftek.

Tvrdil, že nemôže jesť. Teraz nielen jedol, ale aj pil, a komisár musel o niekoľko minút objednať nový polliter vína.

– Aj tak nepochopíte…

– Zo všetkých fráz, ktoré ľudia zvyknú hovoriť, som za celej svojej činnosti počul najčastejšie práve túto… Ibaže najmenej deväť ráz z desiatich som pochopil…

– Viem… Teraz budete zo mňa vyťahovať…

– A je čo vyťahovať?

– Nežartujte… Veď ste videli tak isto ako ja…

– Ibaže s tým rozdielom, že vy ste toto divadlo videli prv ako ja. Je to tak?

– Isteže.

– Kedy?

– Včera, okolo štvrtej ráno.

– Počkajte, nech si usporiadam myšlienky. Predvčerom, to znamená v stredu, ste odišli z bytu okolo jedenástej večer a nechali ste tam svoju ženu…

– Sophie nástojila, že pôjde so mnou. Prinútil som ju zostať doma, pretože nerád pýtam peniaze v jej prítomnosti. Vyzerá to, akoby som ju chcel využiť…

– V poriadku! Odišli ste autom. Akej značky?

– Triumph Cabriolet.

– Ak ste tak súrne potrebovali peniaze, prečo ste ho nepredali?

– Pretože by mi zaň nik nebol dal ani sto frankov. Bol to starý vrak, ktorý som príležitostne kúpil, a mal už predtým bohvie koľkých majiteľov. Ledva stál na kolesách…

– Hľadali ste priateľov, o ktorých ste predpokladali, že vám požičajú peniaze, a nenašli ste ich?

– Tí, ktorých som našiel, boli rovnako bez haliera ako ja…

– Vrátili ste sa pešo o štvrtej ráno. Klopali ste?

– Nie. Otvoril som si dvere kľúčom…

– Vypili ste si?

– Pár pohárikov, to áno. V noci je väčšina mojich známych v baroch alebo kabaretoch…

– Boli ste opitý?

– To zas nie…

– Deprimovaný?

– Už som nevedel, na koho sa obrátiť…

– Vaša žena mala peniaze?

– Nie viac ako ja… V kabelke mohla mať takých dvadsať-tridsať frankov…

– Pokračujte… Čašník! Prosím vás, ešte opekané zemiaky…

– Našiel som ju na zemi… Keď som sa k nej priblížil, zbadal som, že má polovicu tváre ako skalpovanú… Myslím, že som videl mozog…

Odstrčil tanier a hltavo vypil štvrtý pohár vína.

– Prepáčte… Radšej by som o tom nehovoril…

– Bola v miestnosti zbraň?

Ricain znehybnel a uprene sa zahľadel na Maigreta, akoby teraz mal nastať rozhodujúci okamih.

– Pištoľ? Automatická pištoľ?

– Áno.

– Automatická pištoľ?

– Áno, moja… Brovning 6,35 výroby Herstal…

– Ako sa vám taká zbraň dostala do rúk?

– Čakal som túto otázku… A teraz mi iste neuveríte…

– Nekúpili ste ju u obchodníka so zbraňami?

– Nie… Nemal som nijakú príčinu kúpiť si pištoľ… Jednej noci som bol s niekoľkými priateľmi v malej reštaurácii v La Villette… Veľa sme pili… Správali sme sa ako chuligáni…

Začervenal sa.

– Najmä ja… Ostatní vám to potvrdia… Mám už takú náturu… Keď si vypijem, začnem sa považovať za úžasného chlapíka… Pridali sa k nám ľudia, ktorých sme vôbec nepoznali… Viete, ako to nad ránom býva… Bolo to v zime pred dvoma rokmi… Mal som trojštvrťový kabát podšitý barančinou… Sophie bola so mnou. Aj ona mala vypité, ale ona nikdy nestratí celkom úroveň…

Na druhý deň okolo obeda, keď som si chcel obliecť kabát, objavil som vo vrecku pištoľ… Žena mi povedala, že som ju kúpil predošlej noci napriek jej protestom… Zdá sa, že som sa tváril, akoby som stoj čo stoj musel zabiť niekoho, kto mi chce škodiť… Opakoval som vraj: „Buď ja, lebo on, chápeš, starký…“

Maigret si zapálil fajku a hľadel na svojho spoločníka; nedalo sa vytušiť, čo si o tom myslí.

– Chápete ma aspoň?

– Pokračujte… Dospeli sme k štvrtku, o štvrtej ráno. Predpokladám, že vás nik nevidel vracať sa domov.

– Samozrejme.

– A nik nevidel, ako ste z bytu opäť odišli.

– Nik…

– Čo ste urobili so zbraňou?

– Ako viete, že som sa jej zbavil?

Komisár pokrčil plecami.

– Neviem, prečo som to urobil… Uvedomil som si, že ma obvinia…

– Prečo?

Ricain sa celý ohromený zahľadel na komisára.

– Veď to je prirodzené, nie? Len ja som mal kľúč… Ktosi použil zbraň, ktorá mi patrila, mal som ju v zásuvke bielizníka… Občas sme sa so Sophiou vadili… Chcela, aby som mal stále zamestnanie…

– Aké je vaše povolanie?

– Ak to možno nazvať povolaním… Som novinár, no nepracujem nastálo pre nejaké noviny… Inými slovami, nosím články, kde sa len dá, najmä filmové kritiky… Som tiež asistent réžie, a ak treba, píšem aj scenáre…

– Hodili ste brovning do Seiny?

– Tam, pod mostom Bir-Hakeim… Potom som sa prechádzal…

– Hľadali ste ďalej svojich priateľov?

– Už som sa neodvážil… Ktosi mohol počuť výstrel a zatelefonovať na políciu… Neviem… V takýchto chvíľach človek nerozmýšľa logicky… Budú ma prenasledovať… Obžalujú ma, a všetko bude svedčiť proti mne, dokonca aj to, že som sa v noci ponevieral… Pil som… Hľadal som prvý bar, ktorý otvoria… Keď som ho objavil pri Vaugirard, vypil som tri poháre rumu za sebou… Keby sa ma bol niekto na niečo opýtal, nevedel by som mu odpovedať… Bol som presvedčený, že sa zamotám… Zatvoria ma do väzenia… Ja však trpím klaustrofóbiou, takže nedokážem ani cestovať metrom… Tá predstava väzenia, obrovský zámok na dverách…

– Pre tú klaustrofóbiu ste sa rozhodli ujsť do zahraničia?

– Tak vidíte, že mi neveríte.

– A možno, že hej.

– Človek sa musí dostať do takého položenia ako ja, aby pochopil, čo mu vtedy preletí hlavou… Nerozmýšľa logicky… Nevedel by som vymenovať, ktorými štvrťami som prešiel… Cítil som potrebu chodiť, ísť čím ďalej od Grenelle, kde, ako som si predstavoval, ma už hľadajú… Spomínam si, že som zbadal stanicu Montparnasse, že som na bulvári Saint-Michel pil biele víno… Možno tá stanica Montparnasse…

Ani som nechcel veľmi ujsť. Skôr som chcel získať čas, aby sa ma nik na nič nepýtal v tom stave, v akom som bol… V Belgicku alebo inde by som mohol vyčkať… V novinách by som sa dočítal, ako pokračuje pátranie… Bol by som sa dozvedel podrobnosti, ktoré nepoznám a ktoré by mi umožnili brániť sa…

Maigret nevedel potlačiť úsmev nad takouto zmesou ľstivosti a naivity.

– Čo ste robili na Place de la République?

– Nič… Prišiel som ta, akoby som bol prišiel hockde inde… Vo vrecku mi zostala desaťfranková bankovka… Nechal som prejsť tri autobusy…

– Pretože to boli uzatvorené vozne?

– Čo ja viem… Prisahám vám, pán komisár, že neviem… Potreboval som peniaze na vlak… Vystúpil som na plošinu… Bolo tam veľa ľudí a veľký stisk. Videl som vás od chrbta…

V istej chvíli ste cúvli a div ste nestratili rovnováhu… Zbadal som peňaženku, ktorá vám trčala z vrecka… Chytil som ju bez rozmýšľania, a keď som zdvihol hlavu, zbadal som uprený pohľad tej ženy…

Som zvedavý, prečo okamžite neurobila poplach… Zoskočil som z idúceho autobusu… Našťastie sme boli na veľmi rušnej ulici, skade sa rozbiehalo veľa úzkych, kľukatých uličiek… Bežal som… Šiel som…

– Čašník, dva zákusky!

Bolo pol druhej. O tri štvrte hodiny si nasadí spravodlivosť svoju zvyčajnú tvár a do garsónky v ulici Saint-Charles vniknú úradné osoby, zatiaľ čo policajti sa postarajú o to, aby zvedavci zostali v úctivej vzdialenosti.

– Čo so mnou urobíte?

Maigret hneď neodpovedal, lebo sa ešte sám nerozhodol.

– Zatknete ma?… Uvedomujem si, že nemôžete konať ináč, a napriek tomu vám znovu prisahám, že…

– Jedzte… Chcete kávu?

– Prečo to robíte?

– Robím niečo zvláštne?

– Nútite ma jesť, piť… Neútočíte na mňa, ale naopak, trpezlivo ma počúvate… Toto vari nazývate prívetivým výsluchom?

Maigret sa usmial.

– Nie tak celkom… Iba sa usilujem tak trochu usporiadať fakty.

– A donútiť ma, aby som hovoril…

– Nenástojil som na tom tak veľmi…

– Nateraz sa cítim trocha lepšie…

Zjedol múčnik, akoby si to nebol ani uvedomil, a zapálil si cigaretu. Do líc sa mu vrátilo trocha farby.

– Ale nemôžem sa ta vrátiť, ten pohľad… zápach…

– A ja?

– Je to vaše povolanie… Nejde o vašu ženu…

Prechádzal od nezmyslov k logike, od slepej paniky k najjasnozrivejším dôvodom.

– Ste čudný tvor…

– Pretože som úprimný?

– Ani ja by som nebol rád, keby ste mi zavadzali pri súdnom vyšetrovaní a ešte menej sa mi žiada, aby vás novinári otravovali otázkami. Až moji inšpektori prídu do ulice Saint-Charles, napokon už nás tam iste čakajú, dám vás zaviezť na Quai des Orfèvres…

– Do väzenia?

– Do svojej kancelárie, kde na mňa láskavo počkáte…

– A potom? Čo bude potom?

– Nuž, podľa toho…

– Čo čakáte, že objavíte?

– Čo ja viem… Viem o tom menej než vy, pretože som sa nepozrel na telo zblízka a nevidel som zbraň…

Ich rozhovor sprevádzal štrngot pohárov, vidličiek, hlasov, okolo pobiehal čašník a prenikavo zvonil zvonček na pokladnici.

Slnko dopadalo na náprotivný chodník a tiene chodcov boli krátke a široké. Okolo chodili autá, taxíky, autobusy, plieskali dvierka.

Keď obidvaja vyšli z reštaurácie, trochu zaváhali. V kútiku krčmy boli hodnú chvíľu odlúčení od ostatných, od bežného života, od zvukov, hlasov a každodenných obrazov.

– Veríte mi?

Ricain položil Maigretovi túto otázku, neodvažujúc sa naňho pozrieť.

– Ešte nenadišla chvíľa, aby som vám mohol veriť alebo nie. Pozrite! Tu sú moji chlapci…

V ulici Saint-Charles zbadal jedno z čiernych áut kriminálnej polície i nákladniak evidenčného oddelenia, a spoznal Lapointa v malej skupine zhovárajúcej sa na chodníku. Bol tu aj tučný Torrence a komisár mu zveril svojho spoločníka.

– Zaveď ho na Quai, zatvor ho do mojej kancelárie, zostaň tam s ním a nečuduj sa, ak zaspí. Už dve noci nezažmúril oka.

***

Krátko po druhej sa objavila mestská sanitka, keďže Moers a jeho ľudia nedisponovali potrebným autoparkom.

Na dvore i pred dverami garsónok postávali skupinky čakajúcich ľudí, pozorne sledované zvedavcami, ktorých členovia polície držali v patričnej vzdialenosti.

Prokurátor Dréville a vyšetrujúci sudca Camus sa zhovárali s policajným komisárom XV. okresu Pigetom. Skoro všetci sa práve viac-menej hojne naobedovali, a pretože sa dezinfekčné práce preťahovali, pozerali občas na hodinky.

Ako súdny lekár prišiel doktor Delaplanque, ktorého mal Maigret rád, hoci pracoval v tomto povolaní pomerne krátko. Položil mu niekoľko otázok. Delaplanque hrdinsky čelil zápachu i muchám a vošiel do izby na predbežnú prehliadku.

– O chvíľu vám budem vedieť povedať viac. Spomínali ste mi pištoľ 6,35 a to ma prekvapuje, pretože by som sa stavil, že ranu spôsobila zbraň silnejšieho kalibru.

– Z akej vzdialenosti?

– Na prvý pohľad nevidím hranice rany ani tam nie sú stopy pušného prachu. Smrť musela nastať buď okamžite, alebo krátko potom, pretože žena stratila veľmi málo krvi. Ozaj, kto to je?

– Manželka istého mladého novinára…

Pre ostatných, ako pre Moersa a zamestnancov z evidenčného oddelenia, to bola bežná práca, ktorú vykonávali bez akéhokoľvek vzrušenia. Veď počuli pred chvíľou mestského zamestnanca skríknuť, keď vošiel do garsónky:

– Celkom fešné dievča!

Ženy mali na rukách deti, iné sa pohodlne usalašili pri obloku, aby čím lepšie videli, a z bytu do bytu lietali poznámky:

– Viete iste, že to nie je ten tučnejší?

– Nie, toho tučnejšieho nepoznám…

Mali na mysli Lourtieho. Obe ženy však hľadali pohľadom Maigreta.

– Pozrite, to je on, s tou fajkou…

– Dvaja majú fajku…

– To je jasné, že nie ten celkom mladý… Ten druhý… Teraz ide k tým pánom od súdu.

Prokurátor Dréville sa spýtal komisára:

– Máte predstavu, o čo tu ide?

– Mŕtva je dvadsaťdvaročná mladá žena Sophie Ricainová, rodená Le Galová, pôvodom z Concarneau, kde jej otec je hodinárom…

– Upovedomili ste ho?

– Ešte nie… Hneď to zariadim…

– Vydatá?

– Tri roky, za Françoisa Ricaina, mladého novinára, pracujúceho viac-menej vo filme, ktorý sa pokúša urobiť v Paríži šťastie…

– Kde je?

– V mojej kancelárii.

– Podozrievate ho?

– Nateraz nie. Nie je schopný zúčastniť sa súdneho vyšetrovania a len by nám zavadzal.

– Kde bol vo chvíli, keď došlo k vražde?

– Nik nevie, kedy k vražde došlo.

– Ani vy, doktor, by ste to nemohli aspoň približne určiť?

– Teraz nie. Možno pri pitve, keď mi niekto povie, kedy obeť posledný raz jedla a čo.

– A susedia?

– Vidíte niekoľkých z nich, pozorujú nás. Ešte som sa ich nepovypytoval, nemyslím však, že by nám mohli povedať niečo zaujímavého. Všimnite si, že sa dá vstúpiť do týchto garsónok bez toho, aby človek musel prejsť okolo domovníka, ktorý má byt od bulvára Grenelle.

Nuda. Čakali. Vymieňali si bezvýznamné frázy a Lapointe nemo sledoval svojho šéfa ako verný pes.

Pracovníci experimentálneho oddelenia vytiahli z bytu hrubú ohybnú hadicu natretú na sivo, ktorú tam zaviedli pred štvrť hodinou. Vedúci skupiny v bielej blúze im naznačil, že môžu podísť bližšie.

– Nezostávajte v izbe príliš dlho, – odporúčal Maigretovi, – lebo vzduch je ešte plný formalínu.

Doktor Delaplanque pokľakol vedľa tela, ktoré si teraz prezeral pozornejšie než prvý raz.

– Nemám nič proti tomu, aby ste ju odniesli.

– A čo vy, Maigret?

Maigret videl všetko, čo vidieť mal, skrútené telo v kvietkovanom župane. Na nohe ešte bola červená papučka. Podľa polohy ženinho tela v izbe sa nedalo usúdiť, čo robila, a dokonca ani to, kde presne stála vtedy, keď ju zasiahla guľka.

Na pohľad to bola všedná tvár, skôr pekná. Nechty na nohách mala nalakované na červeno, no dávnejšie nepestované, lak bol popraskaný a nechty neboli celkom čisté.

Pri šéfovi písal zapisovateľ i tajomník policajného komisára.

– Zavolajte nosičov.

Šliapali po zdochnutých muchách. Keď odchádzali z miestnosti, jeden za druhým vyťahovali vreckovky a osúšali si oči, zaslzené od formalínu.

Odniesli telo za úctivého ticha, ktoré sa na niekoľko okamihov rozhostilo na dvore. Páni od súdu odišli prví, za nimi Delaplanque, kým Moers a jeho ľudia vyčkávali, aby mohli začať pracovať.

– Prezrieme všetko, šéfe?

– Bude to najlepšie. Človek nikdy nevie.

Možno odhalia tajomstvo, a možno bude všetko veľmi jednoduché. Tak to býva na začiatku každého vyšetrovania alebo takmer vždy.

Maigret, ktorého pálili oči, otvoril zásuvku bielizníka, kde boli najrozličnejšie predmety: starý ďalekohľad, gombíky, pripináčiky, zlomené plniace pero, ceruzky, fotografie urobené pri nakrúcaní filmu, slnečné okuliare, účty…

Vráti sa sem, až sa formalín vyparí; no predsa len si všimol podivné zariadenie garsónky. Dlážka bola natretá na čierno, múry i povala sýtočervenou farbou. Nábytok bol naopak kriedovo biely, čo vcelku vytváralo dojem čohosi neskutočného. Človek by povedal, že sú to iba kulisy, nič tu nevyzeralo stále.

– Čo si o tom myslíš, Lapointe? Chcel by si bývať v takejto izbe?

– Bál by som sa, že by ma tu strašilo.

Vyšli von. Po dvore sa ešte stále ponevierali zvedavci, ktorých policajti pustili trochu bližšie.

– Veď som ti povedala, že je to on… Som zvedavá, či sa vráti… Vidí sa mi, že všetko robí sám, a možno nás bude postupne vypočúvať.

Žena, fádna blondínka s dieťaťom na rukách, hľadela na Maigreta s úsmevom, ktorý zrejme odkukala od filmovej hviezdy.

– Nechám ti tu Lourtieho… Tu je kľúč od garsónky… Keď Moersovi ľudia skončia, zatvor dvere a začni vypočúvať susedov… Zločin nebol spáchaný minulej noci, ak to vôbec zločin bol, ale v noci zo stredy na štvrtok…

Pokús sa vyzvedieť, či susedia počuli niekoho prichádzať a odchádzať… Rozdeľte si s Lourtiem nájomníkov… Potom sa povypytujte obchodníkov… V zásuvke je veľa účtov… Nájdeš tam adresu obchodníka, kde brali na úver…

Skoro som zabudol… Presvedčíš sa, či telefón ešte funguje. Tak sa mi vidí, že napoludnie, keď som ho zbadal, bol zvesený…

Telefón fungoval.

– Kým pôjdete do kancelárie, zavolajte ma… Len odvahu, chlapci…

Maigret sa pustil po bulvári Grenelle a nastúpil do metra. O pol hodiny bol opäť na vzduchu i na slnku a vošiel do kancelárie, kde naňho čakal François Ricain a Torrence čítal noviny.

– Nie ste smädný? – opýtal sa Ricaina, zložiac klobúk, a otvoril dokorán oblok. – Nič nového, Torrence?

– Telefonoval akýsi novinár…

– Bol som prekvapený, keď som ich tam nevidel… Tak sa mi vidí, že v tej štvrti nemajú dobre zorganizovanú službu… Teraz prepadnú Lapointa…

Jeho pohľad sa vrátil k Ricainovi, k jeho rukám. Povedal inšpektorovi:

– Zaveď ho pre všetky prípady do laboratória… nech mu urobia parafínový test… Nemožno ním v tomto prípade nič dokázať, pretože zločin bol spáchaný skoro pred dvoma dňami, ale vyhneme sa tým nepríjemným otázkam…

O štvrť hodiny sa dozvedia, či Ricain má na prstoch zvyšky pušného prachu. Ak sa tak nestane, nedokáže to s absolútnou istotou, že nestrieľal, ale bude to preňho znamenať dobrý bod.

– Haló!… To si ty?… Musíš mi prepáčiť… Len aby si vedela. Keby nebolo išlo o pracovnú povinnosť, bol by som prišiel na obed domov… Ale áno, jedol som biftek a opekané zemiaky s veľmi nervóznym mladíkom… Mal som v úmysle zatelefonovať ti z reštaurácie, potom však sme sa zhovárali a priznám sa, že som na to zabudol… Nehneváš sa na mňa?… Nie, neviem… Uvidíme…

Ešte sám nevedel, či bude dnes večerať doma alebo nie. Najmä s chlapíkom ako François Ricain, ktorý sa každú chvíľu správal ináč, sa ťažko dalo niečo predvídať.

Maigret by bol veru ťažko vyslovil o ňom svoj názor. Bol nepochybne inteligentný, mal dokonca prenikavú inteligenciu, ako vysvitalo z niekoľkých jeho odpovedí. Okrem toho však mal v sebe čosi dosť naivné alebo detské.

Ako ho nateraz posúdiť? Bol v poľutovaniahodnom fyzickom a morálnom stave, na pokraji nervového zrútenia, zmietali ním protichodné city.

Ak nezabil svoju ženu a chcel naozaj odísť do Belgicka alebo inde, prezrádzalo to dokonalý zmätok, ťažko vysvetliteľný len klaustrofóbiou, ku ktorej sa priznal.

On pravdepodobne navrhol a uskutočnil zariadenie garsónky, čiernu dlážku, červené múry a povalu, biely nábytok, ktorý sa od nich odrážal, akoby sa vznášal v priestore.

Vyvolávalo to dojem, že dlážka, po ktorej sa kráča, nie je stála, že múry sa približujú alebo vzďaľujú ako vo filme, a skrinka, pohovka a stoličky sú z lepenky, umelé.

A nevyzeral aj sám ako neskutočná bytosť? Maigret si vedel predstaviť, ako by sa zatváril prokurátor alebo sudca Camus, keby si boli podrobne prečítali všetko, čo mladík povedal po prvý raz v kaviarni La-Motte-Picquet, a potom v reštaurácii.

Bol zvedavý, akú mienku by o ňom mal doktor Pardon.

Ricain sa vrátil sprevádzaný Torrenceom.

– Tak čo?

– Negatívny výsledok…

– Nikdy v živote som nestrieľal, iba ak na jarmoku… Ťažko by som dokonca našiel spúšť…

– Posaďte sa…

– Stretli ste sa so sudcom?

– Aj s vyšetrujúcim sudcom, aj s prokurátorom…

– Ako rozhodli?… Zatknú ma?

– Spytujete sa ma to už najmenej po desiate… Doteraz by som mal jedinú príčinu dať vás zatknúť: pre krádež mojej peňaženky, ale ja som vás nezažaloval…

– Veď som vám ju poslal späť…

– Správne. Teraz sa pokúsim vniesť svetlo do určitých vecí, ktoré ste mi už povedali, a do iných, ktoré ešte nepoznám. Môžeš odísť, Torrence. Povedz Janvierovi, aby sem prišiel…

O chvíľu si Janvier sadol na roh stola a vytiahol z vrecka ceruzu.

– Voláte sa François Ricain. Máte dvadsaťpäť rokov. Kde ste sa narodili?

– V Paríži, ulica Caulaincourt.

Meštiacka, takmer vidiecka ulička za Sacré-Coeur.

– Rodičia ešte žijú?

– Iba otec… Je železničný mechanik…

– Ako dlho ste ženatý?

– Vyše tri a pol roka. V júni to budú štyri roky… Sedemnásteho…

– Mali ste teda vtedy dvadsaťjeden a vaša žena mala…

– Osemnásť…

– Váš otec bol už vdovcom?

– Matka mi zomrela, keď som mal štrnásť…

– Žili ste aj naďalej s otcom?

– Niekoľko rokov… Keď som mal sedemnásť, som ho opustil…

– Prečo?

– Pretože sme sa neznášali…

– Bol na to nejaký určitý dôvod?

– Nie… Otravovalo ma to… Chcel, aby som i ja pracoval u železnice, a to som odmietol… Bol tej mienky, že strácam čas, keď čítam a študujem…

– Maturovali ste?

– Odišiel som zo školy o dva roky skôr…

– Prečo? Kde ste bývali? Z čoho ste žili?

– Spytujete sa priveľa, – zavzdychal Ricain.

– Vôbec nie. Kladiem vám iba základné otázky.

– Všeličo som už zažil… Predával som noviny na ulici… Potom som bol poslíčkom v tlačiarni na ulici Montmartre… Istý čas som býval u priateľa…

– Jeho meno, adresu…

– Bernard Fléchier… Mal izbu v ulici Coquillière… Odvtedy som ho už nevidel…

– Čo robil?

– Rozvážal tovar na trojkolke…

– A potom?

– Pracoval som pol roka v papiernictve… Písal som rozprávky a nosil som ich do novín… Jednu z nich prijali a dostal som sto frankov… Ten chlapík, čo sa so mnou zhováral, bol prekvapený, že som taký mladý…

– Nevzal od vás ďalšie rozprávky?

– Nie… Ostatné odmietol…

– Čím ste sa zaoberali, keď ste sa spoznali so svojou ženou, totiž s tou, čo sa mala stať vašou ženou, so Sophiou Le Galovou, tak sa volala, nie?

– Bol som tretím asistentom pri nakrúcaní filmu, ktorý napokon cenzúra zakázala. Bol to film o vojne, robili na ňom samí mladí ľudia…

– Sophie pracovala?

– Nie pravidelne… Bola štatistkou… Občas robila modelku…

– Bývala sama?

– V hotelovej izbe v Saint-Germain-des-Prés…

– Láska na prvý pohľad?

– Nie. Vyspali sme sa spolu, keďže sme po fláme zostali sami na ulici o tretej ráno… Dovolila mi, aby som ju odprevadil… Bývali sme spolu niekoľko mesiacov, potom sme sa jedného pekného dňa rozhodli, že sa zosobášime…

– Jej rodičia s tým súhlasili?

– Na ich mienke neveľmi záležalo… Išla do Concarneau a vrátila sa s listom od svojho otca, ktorým jej povolil vydať sa…

– A vy?

– Aj ja som ho navštívil.

– Čo povedal?

– Pokrčil plecami…

– Bol na vašej svadbe?

– Nie… Iba priatelia, traja či štyria… Večerali sme spoločne v Halles.

– Nemala Sophie s niekým pomer, prv než sa stretla s vami?

– Nebol som prvý, ak na to narážate…

– Nežila kratší alebo dlhší čas s mužom, ktorý mohol byť do nej natoľko zaľúbený, že sa občas pokúšal s ňou stretnúť?

Ricain sa zrejme prehŕňal v svojej pamäti.

– Nie… Niekedy sme sa stretávali s jej bývalými priateľmi, ale nijakú veľkú lásku… Viete, za štyri roky má človek dosť času stretávať sa s rôznymi typmi ľudí… Niektorí sa s nami priatelili takého pol roka, potom zmizli… Iní zaujali ich miesto, a zavše sme sa s nimi stretávali… Pýtate sa, akoby to bolo všetko len také jednoduché… Moje odpovede sa zapisujú… Keď sa pomýlim, keď niečo skopem, keď zabudnem na nejakú podrobnosť, vyvodia sa z toho bohvieaké dôsledky… Priznajte, že to nie je spravodlivé…

– Boli by ste radšej, keby som sa vás vypytoval v prítomnosti advokáta?

– Mám na to právo?

– Ak sa sám považujete za podozrivého…

– A vy?… Za čo ma považujete vy?

– Za manžela ženy, ktorá zomrela násilnou smrťou… Za chlapca, ktorý sa splašil, ukradol mi peňaženku a potom mi ju vrátil so všetkým, čo v nej bolo… Za veľmi inteligentného chlapíka, no neveľmi vyrovnaného…

– Keby ste boli prežili také dve noci ako ja…

– K tomu prídeme… Teda ste mali rôzne zamestnania, a žiadne netrvalo dlhšie…

– Chcel som si iba zarobiť na živobytie, kým…

– Kým?

– Spravím kariéru…

– Akú kariéru?

Zmraštil obočie, pozorujúc Maigreta, akoby sa chcel ubezpečiť, že v jeho hlase niet výsmechu.

– Ešte váham… Možno budem robiť obidvoje. Rozhodne však chcem písať, no neviem ešte, či scenáre alebo romány… Réžia ma vábi, no iba v tom prípade, ak by som bol súčasne aj autorom filmu…

– Stýkali ste sa aj s ľuďmi od filmu?

– Áno, v Starej vinárni… Možno tam stretnúť začiatočníkov, ako som ja, no aj producent ako pán Carus sa natoľko zníži a povečeria s nami…

– Kto je pán Carus?

– Producent, už som vám to povedal. Býva v hoteli Raphaël a kancelárie má v ulici Bassane, číslo osemnásť, blízko Champs-Elysées…

– Financoval filmy?

– Tri alebo štyri… V koprodukcii s Nemcami a Talianmi… Veľa cestuje…

– Koľko rokov má ten pán?

– Takých štyridsať.

– Je ženatý?

– Žije s mladou ženou, s Norou, bývalou manekýnkou.

– Poznal vašu ženu?

– Áno… Je to prostredie, kde každý pozná každého…

– Pán Carus má veľa peňazí?

– Áno, pre svoje filmy…

– Ale nemá osobný majetok?

– Už som vám povedal, že býva v Raphaëli, kde má celý apartmán… To je drahé… V noci ho možno stretnúť v tých najlepších kluboch…

– Hľadali ste ho v noci zo stredy na štvrtok?

Ricain sa začervenal.

– Áno… Jeho alebo hocikoho iného… Najradšej by som bol stretol jeho, pretože máva vždy hŕby bankoviek vo vrecku…

– Dlhujete mu peniaze?

– Áno…

– Veľa?

– Okolo dvoch tisíc…

– Nepýta ich od vás?

– Nie…

V mladíkovi sa odohrávala akási ťažko definovateľná zmena a Maigret si ho začal pozornejšie všímať.

Musel však zostať opatrný, pretože jeho spoločník bol neustále pripravený uzavrieť sa do svojej škrupiny.

KAPITOLA 3

Keď Maigret vstal, Ricain sa zachvel a zahľadel sa naňho s úzkosťou, akoby stále čakal čosi zlé alebo nejaký úskok. Komisár na chvíľu zastal pri otvorenom obloku, vyzeral, že sa chce na chvíľu ponoriť do skutočnosti, hľadiac na chodcov a autá na moste Saint-Michel, na remorkér s veľkým bielym štvorlístkom na komíne.

– Hneď sa vrátim…

Z kancelárie inšpektorov si zavolal Ústav súdneho lekárstva.

– Tu Maigret… Pozrite sa láskavo, či doktor Delaplanque už dokončil pitvu…

Čakal dosť dlho, kým sa ozval na druhom konci drôtu hlas súdneho lekára.

– Voláte práve najlepšie, pán komisár. Chcel som vás volať. Zistili ste už, kedy mladá žena posledný raz jedla a čo?

– O chvíľu vám to poviem. A tá rana?

– Pokiaľ ju môžem posúdiť, vystrelili na ňu asi z metrovej alebo poldruhametrovej vzdialenosti.

– Spredu?

– Zboku. Obeť stála. Musela cúvnuť taký krok-dva, kým klesla na koberec. Laboratórne zistenie, ktoré objavilo krvavé škvrny, vám to potvrdí. A ešte niečo. Tá žena bola pred nejakým časom tehotná, tehotenstvo bolo v treťom alebo štvrtom mesiaci násilne prerušené. Veľa fajčila, ináč však bola pomerne zdravá…

– Zostanete láskavo chvíľu pri telefóne?

Vrátil sa do svojej kancelárie.

– Večerali ste so svojou ženou v stredu večer?

– Okolo pol deviatej, v Starej vinárni…

– Viete si spomenúť, čo jedla?

– Počkajte… Ja som nebol hladný… Dal som si len anglickú misu… Sophie si objednala rybaciu polievku, ktorú jej poradila Rose, potom si dala hovädzie…

– Žiadny múčnik?

– Nie… Vypili sme fľašu beaujolais… Dal som si kávu, Sophie nechcela…

Maigret odišiel do susednej miestnosti a zopakoval jedálny lístok Delaplanquovi.

– Ak večerala okolo pol deviatej, môžem stanoviť smrť okolo jedenástej v noci, pretože potraviny boli už takmer dokonale strávené… Poviem vám viac po chemickej analýze, tá však potrvá niekoľko dní…

– Urobili ste parafínový test?

– Pamätal som na to… Nemá zvyšky pušného prachu na rukách… Zajtra ráno dostanete prvú správu…

Maigret sa vrátil do kancelárie a usporiadal podľa veľkosti päť alebo šesť fajok, ktoré tam mal.

– Ešte by som sa vás chcel všeličo spýtať, Ricain, no neviem, či to mám urobiť dnes. Ste vyčerpaný a máte nervy napäté do krajnosti…

– Bol by som radšej, keby sme to dnes skončili…

– Ako chcete. Teda ak som vám dobre rozumel, nemali ste doteraz stále zamestnanie ani pravidelný príjem.

– Veď v podobnej situácii sú desaťtisíce ľudí, nie?

– Komu ste ešte boli dlžní peniaze?

– Všetkým obchodníkom… Podaktorí nám už vôbec nechceli predávať… Dlhujem ešte päťsto frankov Makimu…

– Kto je to?

– Sochár, čo býva v tom istom dome ako ja… Je to abstrakcionista, no z času na čas prijme objednávku na bustu, aby si zarobil pár halierov… Tak to bolo aj pred dvoma týždňami… Dostal štyritisíc alebo päťtisíc frankov a zaplatil nám večeru… Pri múčniku som ho požiadal, aby mi požičal menšiu sumu…

– A ešte komu?

– Tých je!

– Mali ste v úmysle vrátiť im to?

– Som istý, že jedného dňa zarobím kopu peňazí… Väčšina režisérov, známych spisovateľov začínala ako ja…

– Zmeňme tému. Boli ste žiarlivý?

– Na koho?

– Hovorím o vašej žene. Iste sa stalo, že niektorý z vašich kamarátov jej dvoril?

Ricain zmĺkol a v pomykove pokrčil plecami.

– Nemyslím, že to viete pochopiť… Ste z inej generácie… My mladí týmto veciam nepripisujeme toľkú dôležitosť…

– Chcete tým povedať, že ste jej dovolili dôverne sa stýkať s inými mužmi?

– Ťažko odpovedať na takto surovo položenú otázku…

– Napriek tomu sa pokúste odpovedať.

– Pózovala nahá Makimu…

– A nestalo sa nič?

– Nespytoval som sa jej na to.

– A čo pán Carus?

– Carus má dievčat, koľko chce, všetky, ktoré sa chcú dostať do filmu alebo do televízie…

– Využíva to?

– Myslím…

– Nepokúšala sa vaša žena dostať k filmu?

– Pred tromi mesiacmi dostala maličkú úlohu…

– Neboli ste teda žiarlivý?

– Nie v tom zmysle, ako sa nazdávate…

– Spomínali ste, že Carus má milenku…

– Noru…

– Je žiarlivá?

– To je iná vec… Nora je inteligentné, ctižiadostivé dievča… Film neberie vážne… Má jediný záujem – stať sa pani Carusovou a mať k dispozícii kopu peňazí…

– Rozumela si dobre s vašou ženou?

– Ako s ostatnými… Pozerala na nás na všetkých, či už na mužov alebo na ženy, trochu zvrchu… Čo tým sledujete?

– Nič.

– Chcete sa povypytovať všetkých, s ktorými som sa stýkal?

– Dosť možné. Niekto vašu ženu zabil. Tvrdíte, že vy nie, a kým nezistíme opak, som v pokušení uveriť vám. Do vašej garsónky vnikol v stredu večer, keď ste odišli, neznámy človek. Tento človek nemal kľúč, z čoho možno usúdiť, že vaša žena ho vpustila do garsónky bez akéhokoľvek podozrenia.

Maigret sa vážne pozrel na mladíka oproti sebe, ktorý bol netrpezlivý a chcel mu skočiť do reči.

– Počkajte. Kto z vašich priateľov vedel, že máte v byte pištoľ!

– Takmer všetci… Asi všetci.

– Nosievali ste ju pri sebe?

– Nie. Ale stávalo sa, že keď som bol pri peniazoch, pozval som si priateľov… Kúpil som nárez, lososa, studené misy a každý priniesol fľašu vína alebo whisky…

– Kedy sa končievali tieto zábavy?

– Neskoro v noci… Veľa sme pili… Podaktorí zaspali a zostali u nás do rána… Zavše som len tak zo žartu šermoval pištoľou…

– Bola nabitá?

Ricain hneď neodpovedal a v takýchto chvíľach bolo ťažké neupodozrievať ho.

– Neviem…

– Počúvajte. Spomínate tu večierky, na ktorých boli všetci viacej-menej opití. Chytili ste pištoľ len tak zo žartu do ruky a dnes vravíte, že neviete, či bola nabitá. Pred chvíľou ste zasa tvrdili, že neviete, kde je spúšť. Veď ste mohli neúmyselne zabiť hockoho zo svojich priateľov.

– To je možné… Keď je človek opitý…

– Boli ste často opitý, Ricain?

– Dosť často… Nie natoľko, aby som nevedel, čo robím, ale pil som tuhé ako väčšina mojich priateľov… Keď sa človek stretáva najmä po kaviarňach a po kluboch…

– Kde ste mali pištoľ?

– Nebola zatvorená. Ležala vo vrchnej zásuvke bielizníka spolu so starými motúzmi, klincami, pripináčikmi, účtami, so všetkým, čo nebolo kde vopchať…

– Takže hockto z tých, čo sa zúčastnili večierkov u vás, mohol vziať zbraň a použiť ju.

– Áno…

– Máte nejaké podozrenie?

Ďalšie zaváhanie, opäť vyhýbavý pohľad.

– Nie…

– Nik nebol vážne zaľúbený do vašej ženy?

– Ja…

Prečo povedal to slovo takým sarkastickým tónom?

– Zaľúbený, ale nie žiarlivý?

– Už som vám vysvetlil…

– A Carus?

– Aj to som vám už povedal…

– Maki?

– Vyzerá ako surovec, ale je mierny ako baránok a bojí sa žien…

– Rozprávajte mi o ostatných, o ľuďoch, s ktorými ste sa stýkali, ktorých ste stretávali v Starej vinárni a ktorí v noci prišli k vám, keď ste mali peniaze.

– Gérard Dramin… Je prvým asistentom… Robil som s ním scenár a bol som tretím asistentom tohto filmu.

– Ženatý?

– Nateraz žije odlúčený od svojej ženy… Nie je to po prvý raz… Po niekoľkých mesiacoch sa nakoniec vždy dajú dokopy…

– Kde býva?

– Raz tu, raz tam, vždy v hoteli… Rád sa chváli, že nevlastní nič okrem kufríka a toho, čo je v ňom…

– Zapisuješ, Janvier?

– Áno, pán komisár…

– A kto ešte, Ricain?

– Fotograf Jacques Huguet, čo býva v tom istom dome ako ja, v hlavnej budove…

– Koľko má rokov?

– Tridsať.

– Ženatý?

– Dva razy. V obidvoch prípadoch rozvedený. S prvou ženou má jedno dieťa, s druhou dve. Býva na tej istej chodbe ako on.

– Žije sám?

– S Monikou, fajn dievča, je v siedmom alebo ôsmom mesiaci.

– Má teda už tretiu ženu. Stýka sa s oboma predošlými?

– Znášajú sa veľmi dobre.

– Pokračujte.

– V čom?

– V zozname svojich priateľov, ktorí chodievajú do Starej vinárne.

– To sa mení, veď som vám to už spomínal… Je tu ešte Pierre Louchard…

– Čo robí?

– Má už vyše štyridsať, je to homosexuál a má obchod so starožitnosťami na ulici Sévres…

– Z akých príčin sa stýka s vašou spoločnosťou?

– Nemám tušenia… Je to návštevník Starej vinárne. Chodí za nami… Nenahovorí toho veľa, zdá sa, že je celý šťastný, keď môže byť s nami…

– Ste mu dlžný peniaze?

– Nie veľa… Tristopäťdesiat frankov…

Zvonil telefón. Maigret zdvihol slúchadlo.

– Haló, pán komisár. Chce s vami hovoriť Lapointe. Prepojím vám rozhovor do kancelárie?

– Nie, idem vedľa…

Vrátil sa do miestnosti inšpektorov.

– Žiadali ste ma, aby som vás zavolal, až skončíme, pán komisár. Lourtie a ja sme sa povypytovali všetkých susedov, ktorí mohli niečo počuť, najmä susediek, keďže väčšina mužov sa ešte nevrátila z práce.

Nik si nespomína, že by bol počul výstrel. Sú zvyknutí na to, že v noci počuť u Ricainov hurhaj. Viacerí nájomníci sa ponosovali domovníčke a chceli už napísať majiteľovi.

Raz okolo druhej ráno videla istá starká, ktorú boleli zuby a stála pri obloku, ako z garsónky vybehla úplne nahá žena a utekala po dvore a za ňou nejaký muž. Nie je to jediná osoba, ktorá tvrdí, že v garsónke u Ricainov sa odohrávali orgie.

– Prijímala Sophie návštevy, keď jej manžel nebol doma?

– Viete, pán komisár, ženy, ktorých som sa vypytoval, mi nevedeli dať presné odpovede. Slová, ktoré jednostaj opakovali, sú: divosi, nevychovaní, nemorálni ľudia. Pokiaľ ide o domovníčku, čakala len na termín, aby im mohla dať výpoveď, pretože dlhujú už pol roka nájomné a majiteľ domu sa rozhodol vyhodiť ich, ak nezaplatia. Čo mám urobiť?

– Zostaň v garsónke, kým neprídem za tebou. Nech aj Lourtie zostane s tebou, pretože ho možno budem potrebovať.

Vrátil sa do svojej kancelárie, kde Janvier s Ricainom sedeli bez slova.

– Počúvajte ma pozorne, Ricain. Veci vyzerajú tak, že nechcem požiadať vyšetrujúceho sudcu o zatykač na vás. Myslím si však, že by ste tejto noci nechceli spať v ulici Saint-Charles.

– Nemohol by som…

– Nemáte peňazí. Nerád by som vás znova videl behať po Paríži hľadať priateľa, ktorý by vám ich požičal.

– Čo so mnou urobíte?

– Inšpektor Janvier vás zavedie do skromného hotela neďaleko odtiaľ, na ostrove Saint-Louis… Môžete si dať doniesť večeru na izbu… Až pôjdete okolo drogérie alebo lekárne, kúpte si mydlo, holiaci strojček a zubnú kefku…

Komisár žmurkol na Janviera.

– Budem radšej, ak nevyjdete von. Okrem toho vás upozorňujem, že ak by ste tak chceli urobiť…

– Bol by som sledovaný… Pochopil som… Som nevinný…

– To ste už povedali…

– Nedôverujete mi?

– To nie je moje povolanie. Radšej ešte vyčkám. Dobrú noc.

Keď Maigret osamel, chodil chvíľu hore-dolu po kancelárii a občas zastal pri obloku. Potom zvesil telefón, zavolal svoju ženu a oznámil jej, že nepríde na večeru domov.

O štvrť hodiny neskôr bol v metre, ktoré ho zaviezlo na stanicu Bir-Hakeim. Zaklopal na dvere garsónky a Lapointe mu otvoril.

Ešte stále tu páchlo formalínom. Lourtie sedel v jedinom kresle, ktoré bolo v izbe, a fajčil tuhú cigaru.

– Chcete si sadnúť, pán komisár?

– Ďakujem. Predpokladám, že ste neobjavili nič nového?

– Fotky… Tu je jedna, na ktorej sú Ricainovci spolu na pláži… A ďalšie pri aute…

Sophie nebola špatná. Mala trochu namrzenú tváričku, ako to bolo u mladých dievčat v móde, a nosila natupírované vlasy. Na ulici by ste si ju mohli pomýliť s tisíckami iných mladých dievčat, ktoré sa rovnako tvárili a rovnakým spôsobom obliekali.

– Žiadne víno ani alkohol?

– Fľaša s trochou whisky na dne v tejto skrini…

Stará skriňa neurčitého štýlu, práve tak ako truhlice a stoličky, ktorej však biely matný náter kontrastujúci s čiernou dlážkou a červenými múrmi dodával originalitu.

Maigret, klobúk na hlave a fajku v ústach, otváral dvierka, zásuvky. Málo šatstva. Iba troje lacných nápadných šiat. Texasky, pulóvre s vyhrnutým golierom…

Vedľa kúpeľne bola kuchynka ledva väčšia ako skriňa, s plynovým varičom a malou chladničkou. Bola v nej fľaša minerálky, štvrtka masla, tri vajcia, rezeň v omáčke.

Nič nebolo veľmi čisté – šaty, kuchynka ani kúpeľňa, v ktorej sa povaľovala bielizeň.

– Nik netelefonoval?

– Od tých čias, čo sme tu, nie.

– Zločin už iste oznámili večerníky, alebo sa tak stane v najbližších chvíľach.

– Lourtie si pôjde niečo zahryznúť, potom sa vráti sem a usalaší sa tu čo najpohodlnejšie. Chápeš, starký?

– Rozumiem, pán komisár. Môžem si aj trochu pospať?

Maigret s Lapointom sa vybrali pešo hľadať Starú vináreň.

– Zatkli ste ho?

– Nie. Torrence ho zaviedol do Cigognes, na ostrov Saint-Louis.

Nebolo to po prvý raz, čo tam umiestili človeka, ktorého chceli mať pod dozorom.

– Myslíte, že ju zabil?

– Je dosť inteligentný a súčasne dosť hlúpy, aby to urobil. Na druhej strane však…

Maigret hľadal slová, no nenachádzal ich. Len málokedy ho niekto natoľko mýlil ako François Ricain. Na prvý pohľad to bol iba mladý ctižiadostivec, akých denne prichádzajú stovky do Paríža i do všetkých hlavných miest.

Budúci stroskotanec? Má len dvadsaťpäť rokov. Ľudia, ktorí sa neskôr stali slávnymi, treli v jeho veku ešte biedu. Občas to komisára pokúšalo, aby mu uveril. Hneď nato si však sklamane povzdychol.

– Keby som bol jeho otcom…

Čo by si počal s takým synom, ako je François? Pokúsil by sa ho skrotiť, usporiadať mu život?

Musí navštíviť otca Ricaina na Montmartri. Možno však, že ten príde sám na kriminálne oddelenie, keď si prečíta noviny.

Lapointe, ktorý mlčky kráčal po jeho boku, nemal oveľa viac než dvadsaťpäť rokov. Maigret v myšlienkach porovnával obidvoch mužov.

– Myslím, že je to tu, pán komisár, na druhej strane bulvára, blízko visutého metra…

Naozaj zbadali dvere s dvoma lismi z dreva prežratého črvotočom, obloky ozdobené záclonami, ktoré prepúšťali ružové svetlo už zapálených lámp.

***

Ešte nebol čas, keď ľudia prichádzali, aby si pred večerou vypili aperitív, a v miestnosti boli iba dve osoby, žena sediaca na stoličke pri barovom pulte, ktorá popíjala slamkou žltkastý nápoj, a za pultom majiteľ, sklonený nad novinami.

Svetlá boli ružové, nad barom viseli závity vínneho lisu, mohutné stoly boli pokryté kockovanými obrusmi, steny vykladané do dvoch tretín tmavým drevom.

Keď zbadal Maigret, kráčajúci pred Lapointom, človeka čítajúceho noviny, zmraštil obrvy ako niekto, čo pátra vo svojej pamäti.

Aj majiteľ zdvihol hlavu, stačila mu však iba chvíľa, aby spoznal komisára.

– Čudná súhra okolností, – poznamenal a poklopkal na čerstvé vydanie novín. – Práve som sa dočítal, že vás poverili vyšetrovaním…

Potom sa obrátil k dievčaťu:

– Fernande, predstavujem ti komisára Maigreta osobne… Sadnite si, pán komisár… Čo vám môžem ponúknuť?

– Nevedel som, že ste sa stali krčmárom.

– Keď človek začína starnúť…

Pravda, Bob Mandille mohol mať asi toľko rokov ako Maigret. Kedysi sa o ňom veľa hovorilo – vymyslel si takmer každý mesiac niečo nového, raz sa prechádzal na krídlach letiaceho lietadla, inokedy zoskakoval padákom nad Place de la Concorde a pristál v niekoľkometrovej vzdialenosti od oblúka, inokedy zasa poháňal cválajúceho koňa v závodnom vozíku.

Film z neho urobil jedného z najslávnejších akrobatov, keď sa z neho predtým márne pokúšal urobiť prvého milovníka. Nehody, ktoré ho stretli, sa nedali porátať, a mal iste zjazvené celé telo.

Ešte stále bol štíhly, elegantný. Jedine v jeho pohyboch sa prejavovala určitá meravosť, pripomínajúca automat. Tvár mal až príliš hladkú, s príliš pravidelnými črtami, nepochybne sa podrobil plastickej operácii.

– Škótsku?

– Pivo.

– Vy tiež, mladý muž?

Lapointovi sa nevidelo, že ho takto oslovil.

– Vidíte, pán Maigret… Takto som skončil. Poisťovne vyhlásili, že som príliš starý na to, aby so mnou ešte riskovali, a zrazu ma už vo filmoch nechcú… Oženil som sa teda s Rosou a stal som sa krčmárom… Dívate sa mi na vlasy? Spomínate si na tú fotku, keď ma skalpovala vrtuľa helikoptéry a mal som hlavu ako vajce? Parochňa, celkom jednoduché…

Veselo si ju stiahol z hlavy a zakýval ňou ako klobúkom.

– Veď poznáte Rosu, nie? Spievala dlho v Trianon-Lyrique… Rosu Delvalovú, ako sa vtedy volala… Jej pravé meno je Rose Vatanová, ale to nevyzeralo na plagátoch pekne…

Tak čo vám mám porozprávať?

Maigret pozrel na dievča zvané Fernande.

– Nič si z nej nerobte… Je ako kus nábytku… O dve hodiny bude ožratá, že nespraví krok, potom ju naložím do taxíka…

– Samozrejme poznáte Ricaina?

– Pravdaže… Na zdravie… Ja pijem iba vodu, prepáčte… Ricain sem prichádza raz či dva razy do týždňa na večeru…

– So svojou ženou?

– So Sophiou, pravdaže… Len málokedy možno vidieť Francisa bez Sophie…

– Kedy ste ich videli posledný raz?

– Počkajte… Aký deň je dnes? Piatok… Zastavili sa tu v stredu večer…

– S partiou?

– V ten večer tu nebol nik z ich spoločnosti… Okrem Makiho, ak sa nemýlim… Myslím, že Maki večeral vo svojom kútiku…

– Prisadli si k nemu?

– Nie… Francis pootvoril dvere, spýtal sa ma, či som videl Carusa, a ja som mu odpovedal, že nie, že som ho nevidel také dva-tri dni…

– O koľkej odišli?

– Ani sem nevošli… Asi večerali inde… Kde je teraz Francis? Dúfam, že ste ho nezabasli?

– Prečo sa ma na to pýtate?

– Práve som sa dočítal v novinách, že jeho ženu zabili výstrelom z pištole a on zmizol…

Maigret sa usmial. Policajti z XV. okresu, ktorí neboli dobre informovaní, poskytli reportérom falošné informácie.

– Kto vám spomenul moju reštauráciu?

– Ricain.

– Neušiel teda?

– Nie.

– Je zatknutý?

– Ani to nie. Myslíte, že by bol schopný zabiť Sophiu?

– Nevedel by zabiť nikoho… Ak niekoho raz zabije, tak seba…

– Prečo?

– Pretože bývajú chvíle, keď stráca sebadôveru a znenávidí sám seba… Vtedy obyčajne pije… Po niekoľkých pohárikoch je načisto zúfalý, presvedčený o tom, že je stroskotanec, že svojej žene prináša len nešťastie…

– Platí vám pravidelne?

– Urobí si sekeru na dlhší čas… Keby som počúval Rosu, už dávno by som mu nedával na úver… Pre Rosu je obchod obchod… Je pravda, že sa narobí viac než ja, celý deň pri sporáku… Je tam už teraz, a bude tam aj o desiatej večer…

– Ricain sa toho večera ešte vrátil?

– Počkajte… Mal som robotu pri jednom stole, neskôr… Zacítil som prievan a obzrel som sa ku dverám… Boli pootvorené a tak sa mi zdá, že som ho zbadal, akoby niekoho vyzeral.

– Našiel ho?

– Nie.

– O koľkej to bolo?

– Tak okolo jedenástej… Dobre, že ste mi to pripomenuli… Zavše, keď skončíme podávanie večere, pozhovárame sa trochu so stálymi hosťami… Bolo už v stredu po polnoci, keď vošiel dnu… Zostal stáť pri dverách a naznačil mi pohybom, aby som prišiel k nemu…

– Poznal zákazníkov, s ktorými ste sedeli?

– Nie… Boli to bývalí Rosini priatelia, ľudia od divadla, a Rose si k nám prisadla v zástere… Francis sa veľmi bojí mojej ženy…

Spýtal sa ma, či prišiel Carus… Povedal som mu, že nie… A Gérard?… Gérard, to je Dramin, chlapík, o ktorom sa vo filme bude ešte veľa hovoriť… Ani ten nie… Vtedy zašomral, že potrebuje dvetisíc frankov… Naznačil som mu, že nie. Pár frankov, to by ešte šlo… Takých päťdesiat alebo sto frankov si občas, keď o tom Rose nevie, ešte môžem dovoliť… Ale dvetisíc frankov…

– Nepovedal vám, na čo ich tak súrne potrebuje?

– Pretože ich chceli vyhodiť z bytu a predať všetko, čo mali…

– Bolo to po prvý raz?

– Vlastne ani nie… Rose sa ani tak veľmi nemýli: on si požičiava od každého… Ale nerobí to cynicky, chápete, čo tým chcem povedať… Myslí to úprimne, je stále presvedčený o tom, že na druhý deň alebo budúci týždeň podpíše výhodnú zmluvu… Tak veľmi sa hanbí požičiavať si, že človeku je nepríjemné odmietnuť.

– Bol nervózny?

– Videli ste ho?

– Pravdaže.

– Nervózneho alebo pokojného?

– Uzlík nervov…

– Nuž, nikdy som ho nevidel iného… Niekedy je priam otravné dívať sa naňho… Ruky sa mu kŕčovito sťahujú, robí grimasy, nahnevá sa pre každé slovko, buď je zatrpknutý, alebo naopak, začne sa vystatovať… A napriek tomu, komisár, verte, že je to správny chlapík a vôbec by som sa nečudoval, ak to napokon predsa len kamsi dotiahne…

– Čo súdite o Sophii?

– Človek by mal o mŕtvych hovoriť len dobre… Takých Sophii človek stretne spústu, chápete…

A naznačil pohľadom dievča sediace pri pulte, zahĺbené do pozorovania fliaš.

– Som zvedavý, čím ho tak pútala… Veď sú ich tisícky, rovnako sa obliekajú, rovnako maľujú, majú špinavé nohy a zošliapané opätky, vláčia sa ráno v obtiahnutých nohaviciach a živia sa šalátom… A chcú sa stať modelkami alebo filmovými hviezdami… Ďakujem, neprosím!

– A predsa dostala malú úlohu…

– To kvôli Walterovi, samozrejme…

– Kto je Walter?

– Carus. Keby chcel človek spočítať dievčence, ktoré si vyslúžili aspoň malú úlohu…

– Čo je to za človeka?

– Zostaňte tu na večeru a pravdepodobne ho uvidíte… Sedí skoro každý večer pri tom istom stole, a vždy sa nájdu niekoľkí, čo využijú jeho pohostinstvo… Producent… Veď to poznáte… Pán, ktorý pozháňa peniaze, aby mohol začať nakrúcať film, potom zasa peniaze, aby mohol pokračovať, a napokon po mesiacoch alebo po rokoch peniaze, aby ho dokončil… Je napolo Angličan, napolo Turek, a to je čudná miešanina… Fešák chlap, urastený, hlboký hlas, vždy ochotný zaplatiť rundu a po piatich minútach si s vami potykať…

– Tykal Sophii?

– Tyká všetkým ženám a volá ich miláčik, dušička alebo kráska, podľa toho…

– Myslíte, že s ňou spával?

– Prekvapil by ma opak…

– Nebol Ricain žiarlivý?

– Vedel som, že sa ma to spýtate… Teda v prvom rade tu nebol len Carus… Myslím si, že tade prešli všetci ostatní… Aj ja, keby som bol chcel, hoci by som takmer mohol byť jej dedkom… Nechajme to… Neraz som sa preto povadil s Rosou…

Ak sa spýtate Rosy, povie vám o ňom to najhoršie – že je to povaľač, chlapík tváriaci sa ako génius, ktorý sa hrá na nepochopeného, no v skutočnosti je iba obyčajný pasák… Taký je názor mojej ženy… Pravda, ona je väčšinou v kuchyni a nepozná ho tak dobre ako ja… Pokúsil som sa vysvetliť jej, že Francis o tom všetkom nemá ani potuchy…

– Myslíte?

Bývalý akrobat mal jasné svetlobelasé oči, pripomínajúce oči dieťaťa. Napriek jeho veku a skúsenostiam v ňom zostalo niečo žartovné, akýsi detský pôvab.

– Možno som naivný, ale ja tomu chlapcovi verím… Boli dni, keď som pochyboval, alebo som o ňom už zmýšľal skoro tak ako Rose…

Ale napokon tvrdím jedno: naozaj má to dievčisko rád… Má ju natoľko rád, že mu ona môže nahovoriť hocčo…

Dôkazom toho je spôsob, akým sa k nemu správala… Niektoré večery, keď prebrala, vravievala mu cynicky pred druhými, že je stroskotanec, nula, že nemá nič v bruchu ani, s odpustením, inde, a že nechápe, prečo vlastne stráca čas s takým lazárom ako on.

– A on to trpel?

– Schúlil sa do seba a na čele sa mu perlil pot. Napriek tomu sa však pokúsil o úsmev: „No tak, Sophie… Pod spať… Si ustatá…“

Vzadu sa otvorili dvere. Vyšla z nich drobná, veľmi tučná žena, ktorá si utierala ruky o širokú zásteru.

– Pozrimeže!… Komisár…

A keďže Maigret pátral v pamäti, kde sa s ňou mohol stretnúť – veď nikdy nechodieval do Trianon-Lyrique – pripomenula mu:

– Je to dvadsaťdva rokov… Vo vašej kancelárii… Zatkli ste chlapíka, čo mi potiahol zo šatne šperky… Trocha som od tých čias stučnela… Práve vďaka tým šperkom som si mohla kúpiť túto reštauráciu… Nie je tak, Bob? Načo ste sem prišli?

Manžel jej oznámil, mechanicky ukážuc na noviny:

– Sophie je mŕtva…

– Tá naša malá Ricainová?

– Áno…

– Nehoda? Stavím sa, že on šoféroval a…

– Zavraždili ju…

– Čo to tára, pán Maigret?

– Pravdu…

– Kedy sa to stalo?

– V stredu večer…

– Veď tu večerali…

Rosina tvár nielen stratila výraz dobrej nálady, ktorá akoby bola reklamou podniku, ale aj všetku srdečnosť.

– Čo si mu narozprával?

– Odpovedal som mu na otázky…

– Stavím sa, že si o nej povravel to najhoršie… Počúvajte, pán komisár, Bob nie je zlý chlapec a nažívame spolu dosť svorne… Pokiaľ však ide o ženy, netreba ho počúvať… Podľa neho sú to všetky pobehlice a muži sú ich obeťami… To úbohé dievča napríklad…

Pozri na mňa, Bob… Kto mal pravdu? Doplatila na to ona alebo on?

Zmĺkla, zazerajúc na nich vyzývavo, s rukami opretými v bok.

– Vždy to isté, Bob, – zamrmlala Fernande ustatým hlasom.

A Mandille, aby sa jej čím skôr zbavil, nalial jej dvojitú dávku.

– Mali ste ju rada, pani?

– Čo vám mám povedať… Vychovali ju na vidieku… A navyše ešte v Concarneau, kde jej otec je hodinárom… Som presvedčená, že jej mama chodí každé ráno na omšu… Príde do Paríža a narazí na bandu týchto chlapíkov, čo si o sebe myslia, že sú géniovia, pretože pracujú vo filme alebo v televízii… Ja som robila v divadle, a to je niečo iného… Spievala som celý repertoár, ale netvárila som sa ako hviezda… No títo hlupáci…

– Koho tým myslíte?

– Predovšetkým Ricaina, pretože si myslel, že je z nich najmúdrejší… Keď sa mu podarilo umiestiť článok v revue, ktorú číta dvesto hlupákov, predstavoval si, že otrasie filmom v samých základoch… Ujal sa tej maličkej… Tuším sa naozaj zosobášili… Veď by ju bol mohol uživiť, nie?… Neviem, čo by boli jedli, keby ich kamaráti občas neboli pozvali a keby im ten môj hlupák nebol dával na úver… Koľko je ti dlžný, Bob?

– Na tom nezáleží…

– Tak vidíte! A ja po celý čas skapínam v kuchyni…

Nadávala, no len naoko, na manžela však hľadela celkom nežne.

– Myslíte, že bola Carusovou milenkou?

– Takú by akurát potreboval… Mal dosť Nory…

– To je jeho žena?

– Nie… Rád by si ju vzal, ale je ženatý, a jeho žena v Londýne nechce o rozvode ani počuť… Nora…

– Aká je?

– Nepoznáte ju?… Teda tú by som nebránila… Vidíte, že som spravodlivá… Rada by som vedela, čo na nej muži vidia… Má najmenej tridsať, no keby z nej človek zmyl všetky líčidlá, vyzerala by aj na štyridsať… Je tenká, ozaj, taká vychudnutá, že by ste jej porátali všetky kosti… Okolo očí má čierne a zelené kruhy, zrejme aby sa zdali tajomné, ale vyzerá ako bosorka… Nijaké pery, pretože si ich natiera bielym krémom… A tvár zelenkastou bielobou… Taká je Nora… A ako sa oblieka… Minule prišla v akejsi pyžame zo strieborného lamé, takej obtiahnutej, že musela prísť do kuchyne, aby som jej zašila rázporok na nohaviciach…

– Hrá vo filme?

– Za koho ju máte?… To prenecháva bezvýznamným husičkám… Sníva, že sa stane ženou veľkého medzinárodného producenta, bude jedného dňa pani producentovou…

– Táraš, – povzdychol Mandille.

– Menej ako ty pred chvíľou.

– Nora je inteligentná, vzdelaná, oveľa vzdelanejšia ako Carus, a keby ju nemal, asi by nebol taký úspešný…

Maigret sa z času na čas obzrel na Lapointa, ktorý ticho počúval, stojac nehybne pri barovom pulte, bezpochyby ohromeným tým, čo počul, i ovzduším Starej vinárne.

– Zostanete na večeru, pán Maigret?… Možno, ak ma zákazníci nebudú príliš preháňať, budem mať toľko času, že vám sem-tam budem môcť niečo povedať… Mám rybaciu polievku. Nezabúdam, že som sa narodila v La Rochelle, kde mama predávala ryby, takže poznám výborné recepty… Už ste niekedy jedli rybaciu zmes v kotlíku?

Maigret odrapotal:

– Polievka z úhorov, morských jazykov a zo sépií.

– Často ste tade chodili?

– Áno. Bol som aj v La Rochelle, aj vo Fourras…

– Budete teda polievku?

– Veľmi rád.

Keď odišla, zamrmlal Maigret:

– Vaša žena má iné názory na ľudí ako vy… Keby som ju počúvol, poponáhľal by som sa so zatknutím Françoisa Ricaina…

– Myslím, že by ste urobili chybu…

– Poznáte niekoho iného?

– Ako vinníka?… Nie… Kde bol vtedy François?

– Tu… Alebo inde… Tvrdí, že pobehal celý Paríž, hľadajúc Carusa alebo niekoho, o kom predpokladal, že mu požičia peniaze… Počkajte… Spomínal mi akýsi klub…

– Stavím sa, že to bol klub Nula…

– Správne. Niekde pri Jacobovej ulici…

– Carus ta často chodieva… Aj iní moji zákazníci… Je to jeden z najnovších módnych klubov… Vydrží to také dva-tri roky… Niekedy to trvá ešte menej, niekoľko mesiacov… Nie je to prvý raz, čo François potreboval peniaze, ani čo zháňal tisícky…

– Nikde Carusa nenašiel.

– Hľadal ho v hoteli?

– Asi áno…

– Bol teda v Enghiene. Nora veľmi rada hrá… Minulého roku ju nechal v Cannes samotnú v kasíne, a keď za ňou prišiel, popredávala šperky a všetko prehrala… Ešte pivo?… Nevypijete si radšej staré portské?

– Radšej pivo. A ty, Lapointe?

– Portské… – zamrmlal červenajúc sa.

– Smiem si zatelefonovať?

– Tam vzadu vľavo… Počkajte… Dám vám mince…

Vzal za hrsť z pokladnice, ani ich neprerátal a podal ich Maigretovi.

– Haló… Kriminálne oddelenie?… Kto je pri aparáte?… Torrence?… Nič nového?… Nik ma nehľadal?… Moers? Zavolám ho, keď dohovorím s tebou…

– Telefonoval ti Janvier?… Je ešte stále v hoteli Cigognes?… Ten chlapík spí?… Dobre… Áno… Dobre… Vystriedaš ho?… V poriadku, starký… Dobrú noc. Ale aj tak si dávaj pozor…

Ak sa zobudí, nikdy človek nevie, čo mu môže prísť na myseľ… Ešte chvíľu… Zatelefonuješ láskavo riečnej službe? Nech zajtra ráno pošlú potápačov k mostu Bir-Hakeim… Asi takých štyridsať metrov vyššie by mali nájsť pištoľ, odhodenú z brehu… Áno… Povedz, že ich o to prosím ja…

Zavesil a vykrútil číslo laboratória.

– Moers?… Vraj ste ma hľadali?… Našli ste guľku v múre?… Ako?… Pravdepodobne zo 6,35?… Pošlite ju teda Gastinne-Renettovi… Možno, že mu zajtra ukážeme zbraň… A odtlačky?… Predpokladal som to… Trocha všade… Od obidvoch… A ešte od viacerých iných ľudí… Aj mužov aj žien? Neprekvapuje ma to, pretože asi často neupratovali… Ďakujem, Moers… Zajtra do videnia.

Vyčerpaný François Ricain už spal v malej izbe na ostrove Saint-Louis, keď Maigret sa chystal pochutnať si na lákavej rybacej polievke v reštaurácii, kde sa mladí manželia často stretávali so svojou spoločnosťou.

Keď vyšiel z kabíny, nemohol sa ubrániť úsmevu, pretože Fernande, ktorá sa zrazu prebrala, zhovárala sa živo s Lapointom, a ten nevedel, ako sa má tváriť.

KAPITOLA 4

Bol to podivný večer, plný bočných pohľadov, šuškania, prechádzania hore-dolu po zadymenej miestnosti v ružovom svetle a lákavej vôni kuchyne Starej vinárne.

Maigret si sadol s Lapointom blízko vchodu do akéhosi výklenku, v ktorom bol stôl pre dve osoby.

– Pri tomto stole sedávali Ricain a Sophie, keď boli sami, – povedal Mandille.

Lapointe sedel chrbtom do miestnosti a vtedy, keď komisár naznačil niečo zaujímavého, obrátil hlavu tak diskrétne, ako sa len dalo.

Polievka bola výborná a dali si k nej ľahké biele víno, ktoré len málokedy dostať v obchode, jedno z tých šumivých, ostrých vín, z ktorých vyrábajú koňak.

Bývalý akrobat sa správal ako vzorný hostiteľ, vítal zákazníkov ako milých hostí, ktorých sa ujal hneď pri vchode. Žartoval s nimi, dámam bozkával ruky, zaviedol ich k stolu, a kým ich odovzdal čašníkovi, podal im jedálny lístok.

Takmer zakaždým prišiel potom k Maigretovi.

– Istý architekt so svojou ženou… Chodia sem každý piatok, niekedy so synom, ktorý študuje právo…

Po architektovi prišli dvaja lekári so ženami, sadli si k stolu pre štyroch, tiež stáli zákazníci. Jedného z lekárov zavolali čoskoro nato telefonicky, a o niekoľko minút si šiel do šatne po kabát, ospravedlňujúc sa spoločníkom.

Sochár Maki jedol sám v kútiku s veľkou chuťou a používal prsty viac, než sa patrí.

Bolo pol deviatej, keď vstúpil počerný chlapec chudorľavej tváre a podal mu ruku. Nesadol si k nemu, usalašil sa na stoličke a položil pred seba cyklostylovaný rukopis.

– Dramin… – oznámil Bob. – Má vo zvyku pracovať pri jedle. Toto je jeho najnovší scenár, ktorý už musel tri alebo štyri razy prepracovať…

Väčšina zákazníkov sa poznala aspoň z videnia a už zďaleka sa diskrétne zdravili.

Podľa toho, ako mu ich opísali, poznal Maigret okamžite Carusa a najmä Noru, ktorú ste si rozhodne museli všimnúť.

Dnes večer nemala nohavice z lamé, ale také tesné šaty z látky priesvitnej ako celofán, že vyzerala ako nahá.

Z tváre, ktorú mala natretú na bielo ako pierot, nebolo vidieť vlastne nič okrem uhrančivých očí, zvýraznených nielen čiernou a zelenou farbou, ale aj flitrami, trblietajúcimi sa vo svetle.

V jej postave, pohľade, pózach bolo čosi neskutočné, čo tým prudšie kontrastovalo s vitalitou Carusa, dobre živeného, pevne stavaného, so zdravou, usmievavou tvárou.

Kým šla za Bobom k stolu, podal ruky Makimu, potom Draminovi, napokon lekárovi, ktorý tu zostal, i obidvom ženám.

Keď si napokon sadol, sklonil sa Bob k nemu a zašepkal mu pár slov. Producentov pohľad hľadal Maigreta a zvedavo sa pri ňom pristavil. Vyzeralo to, že už-už vstane a príde podať ruku aj komisárovi; začal však skúmať jedálny lístok, ktorý mu strčili do ruky, a radil sa s Norou, čo objednať.

Keď sa Mandille vrátil k Maigretovi do jeho kútika, povedal komisár prekvapene:

– Myslel som, že sa celá spoločnosť schádza vždy pri tom istom stole?

– Dakedy… Niektoré večery ostane každý vo svojom kútiku… Zavše si potom sadnú spolu a vypijú kávu… Inokedy si sadnú hneď dokopy… Hostia sa tu cítia ako doma… Nemáme takmer prechodných hostí a ani nám na nich nezáleží…

– Všetci vedia?

– Isteže to čítali v novinách alebo počuli správu z rozhlasu…

– Čo na to hovoria?

– Nič… Ohromilo ich to… Sú asi radi, že ste tu… Čo vám môžem ponúknuť po polievke… Žena by vám odporúčala baraninu, je naozaj zo slatín…

– Dáme si baraninu, Lapointe? Tak teda dvakrát baraninu…

– A k tomu fľašu dobrého červeného?

Cez záclony presvitali svetlá bulvára, bolo vidieť chodcov, sem-tam sa niektorí ponáhľali, občas párik, ktorý sa po niekoľkých krokoch pristavil, buď aby sa objal, alebo si vymenil zaľúbený pohľad.

Ako to Bob predpovedal, Dramin jedol, čítajúc pritom rukopis, občas vytiahol z vrecka ceruzu a niečo opravil. Bol jediný z Ricainových priateľov, čo sa tváril, akoby nevnímal prítomnosť policajtov.

Mal tmavý konfekčný oblek, všednú kravatu. Človek ho mohol považovať za účtovníka alebo bankového pokladníka.

– Carus váha, či sa má prísť so mnou pozhovárať alebo nie, – oznámil Maigret, pozorujúc dvojicu. – Neviem, čo mu Nora pošepky radí, on však s ňou nesúhlasí.

Predstavoval si iné večery, Françoisa Ricaina a Sophiu, ktorí vstúpili, hľadali pohľadom priateľov, zvedaví, či ich pozvú k stolu, alebo či budú jesť sami vo svojom kútiku. Nevyzerali ako chudobní príbuzní?

– Máte v úmysle povypytovať sa ich, pán komisár?

– Nie hneď. Až keď zjem baraninu.

Bolo veľmi teplo. Lekár, ktorého odvolali k chorému, sa už vrátil, a podľa jeho zachmúrenej tváre sa dalo uhádnuť, že ho vyrušili pre maličkosť.

A kde zmizla Fernande, to veľké opité dievča, čo sa kŕčovite držalo barového pultu? Bob sa jej zrejme zbavil. Teraz sa zhováral s tromi alebo štyrmi hosťami, ktorí si sadli na jej miesto. Všetci si tykali a vyzerali veľmi veselo…

– Tá žena-prízrak čosi radí svojmu mužovi…

Naozaj sa s ním ticho zhovárala, dávala Carusovi rady, nespúšťajúc z Maigreta pohľad. Aké rady?

– Ešte váha. Priam horí túžbou ísť za nami, ona mu však v tom bráni. Myslím, že pôjdem za ním…

A Maigret naozaj ťažkopádne vstal, keď si bol osušil pery obrúskom, a posúval sa medzi stolmi. Dvojica naňho hľadela, ako prichádza – Nora nezúčastnene, Carus so zrejmým zadosťučinením.

– Nevyrušujem vás?

Producent vstal, tiež si utrel ústa a podal mu ruku.

– Walter Carus… Moja žena…

– Komisár Maigret.

– Viem… Prisadnite si, prosím… Môžem vám ponúknuť pohár šampanského? Moja žena pije len šampanské a ja jej dávam za pravdu… Joseph! Pohár pre komisára…

– Len jedzte, nevyrušujte sa…

– Je zbytočné vravieť, že viem, prečo ste tu… Dozvedel som sa tú správu pred chvíľou z rozhlasu, keď som sa stavil v hoteli, aby som sa osprchoval a preobliekol…

– Dobre ste poznali Ricainovcov?

– Dosť dobre… Všetci sme sa tu poznali… Viac-menej pre mňa pracoval, totiž v tom zmysle, že som investoval trocha peňazí do filmu, na ktorom spolupracoval…

– Nehrala jeho žena malú úlohu v jednom vašom filme?

– Už som na to zabudol… Bola skôr štatistkou…

– Chcela hrať vo filme?

– Nie seriózne… Nemyslím… Väčšina dievčat v istom veku túži sa vidieť na filmovom plátne…

– Mala talent?

Maigretovi sa zdalo, že Nora upozornila Carusa drobným kopnutím, aby si dával pozor.

– Musím sa vám priznať, že ani neviem… Myslím dokonca, že jej ani neurobili skúšobné snímky…

– A Ricain?

– Spytujete sa ma, či je nadaný?

– Aký je to človek z hľadiska profesionála?

– Čo by si povedala ty, Nora?

Ona iba ľadovo utrúsila:

– Nič…

Pôsobilo to netaktne a Carus sa poponáhľal s vysvetlením:

– Nebuďte prekvapený… Nora má tak trocha intuíciu… Má akýsi zmysel, ktorý jej umožňuje okamžitý kontakt s niektorými ľuďmi, a s inými zasa práve naopak… Nemusíte tomu veriť, ale tento zmysel – neviem nájsť iné slovo – mi často poslúžil v obchodných záležitostiach, najmä na burze…

Noha pod stolom opäť zapracovala.

– S Francisom nikdy nenastal kontakt. Ja osobne ho považujem za inteligentného, nadaného a som ochotný sa staviť, že to raz dotiahne ďaleko…

Vezmite si napríklad Dramina, zahĺbeného tam do scenára… Je to seriózny chlapec, ktorý svoju prácu urobí tak dokonale, ako sa len dá… Čítal som od neho skvelé dialógy… A pri tom všetkom, ak sa nemýlim, nebude z neho nikdy veľký režisér… Potrebuje niekoho, kto by ho nielen viedol, ale mu aj poskytol tú nevyhnutnú iskru…

Bol celý uveličený slovom, ktoré objavil.

– Iskra! Tá väčšinou chýba, a je podstatná práve tak vo filme, ako aj v televízii… Stovky pracovníkov vám dodajú dokonalú prácu, dobre vymyslený príbeh, dialóg bez jedinej chybičky… Ibaže tomu takmer vždy čosi chýba, výsledok je nudný, všedný… Iskra, chápete?

Teda na Francisa sa nemožno spoľahnúť, ak chcete niečo vážneho… Má často čudné nápady… Vyložil mi bohviekoľko návrhov, ktoré by ma priviedli na mizinu. Napriek tomu však má občas iskru…

– V ktorej oblasti?

Carus sa smiešne poškrabal na nose.

– To je ono… Vravíte to isté čo Nora… Jedného večera, keď sa naje, bude hovoriť tak presvedčivo a zápalisto, že si určite pomyslíte – je to génius… A na druhý deň zistíte, že to, čo vám povedal, neobstojí… Je mladý… To sa musí usadiť.

– Pracuje teraz pre vás?

– Okrem svojich kritických článkov, ktoré sú pozoruhodné, aj keď trocha priodvážne, nepracuje pre nikoho… V hlave má rôzne plány, pripravuje viaceré filmy súčasne, no nikdy ani jeden nedokončí…

– A pýta od vás zálohy?

Nohy pod stolom pokračovali v tichom rozhovore.

– Pozrite, pán komisár, naše povolanie je trocha odlišné… Vždy hľadáme talenty, či už ide o umelcov, scenáristov, režisérov… Nie je zaujímavé angažovať známeho režiséra, ktorý vám nakrúca večne jeden a ten istý film, a pokiaľ ide o hercov, treba objaviť nové tváre… Teda musíme staviť na určitý počet mladých sľubných ľudí… Staviť opatrne, lebo by sme mohli rýchlo skrachovať… Občas tisícfrankovú bankovku, nakrúcanie na skúšku, povzbudenie…

– Teda ak ste tak ochotne požičiavali Ricainovi peniaze, znamená to, že ste ich dúfali získať jedného dňa nazad…

– Ani som tomu veľmi neveril…

– A Sophie?

– – O jej budúcnosť som sa nestaral.

– Dúfala, že sa stane herečkou?

– Nechcite, aby som vám povedal viac, než vám vravím… Bola vždy v spoločnosti svojho muža a veľa toho nenahovorila… Myslím, že bola nesmelá…

Bledé Norine pery pretiahol ironický úsmev.

– Moja žena má iný názor, a keďže viac verím jej úsudku ako vlastnému, nevyvodzujte dôsledky z mojej mienky…

– Aké boli vzťahy medzi Sophiou a Francisom?

– Čo tým myslíte?

Predstieral prekvapenie.

– Vyzerali ako veľmi šťastní manželia?

– Len zriedka by ste ich boli videli jedného bez druhého a nepamätám sa, že by sa boli v mojej prítomnosti vadili…

Na Norine pery sa opäť vrátil záhadný úsmev.

– Možno bola trocha netrpezlivá…

– V akom zmysle?

– On veril svojej hviezde, budúcnosti, ktorú videl žiarivú a takmer okamžite úspešnú… Predpokladám, že keď sa zaňho vydala, nazdávala sa, že bude čoskoro ženou slávneho muža… Slávneho a bohatého… Ale po troch rokoch ešte vždy treli biedu a nemala čo na seba…

– Vyčítala mu to?

– Nakoľko ja viem, nie pred ľuďmi…

– Mala milencov?

Nora sa obrátila ku Carusovi, tváriac sa, akoby zvedavo čakala na jeho odpoveď.

– Dávate mi tu otázku, na ktorú…

– Prečo nehovoríš pravdu?

Po prvý raz sa už neuspokojila so signálmi pod stolom a ujala sa slova.

– Moja žena naráža na takú bezvýznamnú udalosť…

A Nora dodala zdrvujúco:

– Ako pre koho…

– Jedného večera, keď sme si vypili…

– Kde sa to stalo?

– V Raphaëli… Odišli sme stadeto… Bol s nami Maki… Aj Dramin… A ešte fotograf Huguet, ktorý pracuje pre reklamnú firmu… Myslím, že aj Bob bol s nami… V hoteli som nechal priniesť na izbu šampanské a whisky… Neskôr som šiel do kúpeľne a musel som prejsť cez našu izbu, kde svietili iba lampy na nočnom stolíku. Našiel som Sophiu ležať na jednej z manželských postelí… Myslel som, že je chorá, sklonil som sa nad ňu…

Norin úsmev bol čoraz výsmešnejší.

– Plakala… Len horko-ťažko som z nej dostal pár slov… Priznala sa mi, aká je nešťastná, že sa chce zabiť…

– A ako som vás obidvoch našla?

– Bezmyšlienkovite som ju vzal do náručia, to je pravda, ako keď človek chce utešiť dievčatko…

– Spytoval som sa vás, či mala milencov. Nemyslel som tým osobitne vás.

– Stála Makimu ako model, som však presvedčený, že Maki by sa nedotkol priateľovej ženy…

– Bol Ricain žiarlivý?

– Chcete odo mňa vedieť priveľa, pán Maigret… Na zdravie… To závisí od toho, čo si pod žiarlivosťou predstavujete… Nerád by bol stratil na ňu vplyv, bol by nešťastný, keby začala považovať nejakého iného muža za dôležitejšieho než jeho… V tomto zmysle žiarlil dokonca aj na svojich priateľov… Ak som napríklad pozval Dramina, aby si s nami vypil kávu, a jeho nie, trucoval po celý týždeň…

– Myslím, že chápem…

– Nemali ste ešte múčnik?

– Nejem ho takmer nikdy…

– Ani Nora… Bob! Čo mi radíš ako múčnik?

– Palacinku flambovanú na maraschine?

Carus sa komicky zahľadel na svoj žalúdok i na guľaté bruško.

– Trochu viac alebo menej… Dones palacinku! Dve-tri– štyri palacinky… Radšej na armagnacu ako na maraschine…

Celý ten čas sa chudák Lapointe nudil pri stole, obrátený chrbtom do miestnosti. Maki si špáral v zuboch zápalkou, zrejme zvedavý, či teraz príde rad naňho a komisár si k nemu prisadne.

Najveselšie bolo pri stole lekárov, kde jedna zo žien vyprskla občas prenikavým smiechom, pri ktorom sa Nora vždy strhla.

Rose sa vzdialila na chvíľu od sporáka, obišla všetky stoly, utierajúc si ruku o zásteru, kým ju podala. Práve tak ako lekári, mala aj ona dobrú náladu, ktorú Sophiina smrť v ničom nenarušila.

– Tak čo, Walter, ty starý lotor? Čo to má znamenať, že som ťa od stredy nevidela?

– Musel som skočiť rovno do lietadla na Frankfurt, aby som sa stretol s jedným zo svojich spoločníkov, a odtiaľ som letel do Londýna.

– A ty si šla s ním, maličká?

– Tentoraz nie… Mala som skúšky…

– Nebojíš sa nechať ho cestovať samého?

Odišla so smiechom, potom sa pristavila pri ďalšom stole a potom ešte pri jednom. Bob flamboval na stolíku palacinky.

– Chápem, že vás Ricain márne potom v noci hľadal…

– Prečo ma hľadal?

– Povedal mi to pred chvíľou komisár… Potreboval okamžite dvetisíc frankov… V stredu prišiel sem a spytoval sa na vás…

– Letel som o piatej…

– Dva razy sa vrátil… Chcel, aby som mu požičal tie peniaze, bolo to však pre mňa priveľa… Potom šiel do klubu…

– Načo potreboval dvetisíc frankov?

– Domáci sa mu vyhrážal, že ho vyhodí z bytu… Carus sa obrátil ku komisárovi.

– Je to pravda?

– Tak mi to rozprával…

– Zatkli ste ho?

– Nie. Prečo?

Neviem. Naozaj, aká hlúpa otázka…

– Nazdávate sa, že by bol schopný zabiť Sophiu? Nohy, stále tie nohy! Človek mohol doslovne sledovať ich reč pod stolom, zatiaľ čo Norina tvár zostávala meravá.

– Neviem si predstaviť, že by mohol niekoho zabiť… Akú zbraň použil páchateľ?… Noviny to nespomínajú… Ani rozhlas…

– Automatickú pištoľ…

– Francis ani nikdy nemal strelnú zbraň…

– Ale áno! – zasiahol bezvýrazný, presný Norin hlas. – Veď si ju videl. Jednej noci uňho si sa jej dokonca bál. Mal riadne vypité. Potom nám rozprával násilnícku scénu.

Natiahol si na hlavu Sophiinu pančuchu a začal nás ohrozovať pištoľou, museli sme sa postaviť k múru so zdvihnutými rukami… Každý ho počúvol, len tak pre zábavu… Iba ty si mal strach a pýtal si sa, či je zbraň nabitá…

– Máš pravdu… Už si spomínam… Nepripisoval som tomu dôležitosť… Aj ja som mal vypité… Nakoniec zasa vložil zbraň do zásuvky bielizníka…

– Kto tam všetko bol? – spýtal sa Maigret.

– Celá partia… Maki, Dramin, Pochon… Dramin bol s dievčaťom, ktoré som nikdy predtým nevidel a už sa na ňu ani nepamätám. Necítila sa dobre a zostala vyše hodiny na záchode…

– Bol tam aj Jacques…

– Áno, s tou svojou novou ženou, ktorá teraz čaká dieťa…

– Vie niekto o tom, že vlani čakala dieťa asi aj Sophie?

Prečo sa Nora tak prudko obrátila ku Carusovi? Tento sa na ňu celý prekvapený zahľadel.

– Ty si o tom vedela?

– Nie. Keby mala dieťa…

– Nemala ho, – upresnil komisár. – Dala si urobiť potrat v treťom či štvrtom mesiaci…

– Nezbadali sme to…

Maki vo svojom kútiku zakašľal, akoby chcel Maigretovi pripomenúť jeho povinnosť. Už dávno sa navečeral a bol netrpezlivý.

– Povedali sme vám všetko, čo vieme, komisár… Ak ma budete potrebovať, zastavte sa u mňa v kancelárii…

Naozaj naňho žmurkol, keď vytiahol z peňaženky navštívenku a podal mu ju?

Maigretovi sa zdalo, že Carus by bol vedel povedať ešte veľa iných vecí, no bránila mu v tom Norina prítomnosť.

***

Keď si Maigret opäť sadol do svojho kútika, napchal si konečne fajku, zatiaľ čo Lapointe mu oznámil s letmým úsmevom:

– Ešte váha, ale každú chvíľu vstane…

Hovoril o Makim. Keďže inšpektor nevidel do miestnosti, ku ktorej bol obrátený chrbtom, zabával sa tým, že pozoroval sochára, jediného, na ktorého dovidel.

– Sprvoti, keď ste si prisadli ku Carusovcom, zmraštil tie svoje hrubánske obrvy, potom pokrčil plecami… Mal pred sebou fľašu červeného vína… Ani nie o päť minút ju vyprázdnil a naznačil posunkom čašníkovi, aby mu doniesol ďalšiu…

Sledoval každý váš pohyb, aj to, ako sa tvárite… Vyzeralo to, akoby sa usiloval vyčítať každému z úst, čo vraví…

Potom sa začal znepokojovať… Občas zavolal majiteľa a ticho sa mu prihováral… Obaja sa dívali smerom k vám…

Potom sa nadvihol, ale najprv pozrel na hodinky… Myslel som, že sa už poberie preč, no objednal si armagnac, ktorý mu priniesli vo veľkom pohári… Už ide!

Lapointe sa nemýlil. Maki, zrejme ohromený tým, že sa Maigret neunúval zájsť k nemu, rozhodol sa prísť sám. Chvíľu postál ako obor pred oboma mužmi.

– Prepáčte mi, – zamrmlal, dvíhajúc ruku k sluche ako na pozdrav. – Chcel som vám len oznámiť, že odchádzam.

Maigret si drobnými pohybmi zapaľoval fajku.

– Sadnite si, pán Maki… Je to vaše pravé meno?

Muž si ťažkopádne sadol a zašomral:

– Pravdaže nie… Volám sa Lecoeur… Nie je to vhodné meno pre sochára… Nik by ma nebral vážne…

– Vedeli ste, že sa s vami chcem pozhovárať?

– Isteže. Veď aj ja som Francisov priateľ…

– Ako ste sa o tom dozvedeli?

– Keď som prišiel sem… Nečítal som Večerník a nikdy nepočúvam rozhlas…

– Ohromilo vás to?

– Ľutujem Francisa…

– Sophiu nie?

Nebol opitý, mal však ružové líca, oči mu žiarili a prudko gestikuloval.

– Sophie bola pobehlica…

Pozrel na obidvoch, akoby ich chcel vyprovokovať, aby mu protirečili.

– Čo vám narozprával pán Carus?

Ironicky, ako klaun pretiahol slovo pán.

– Samozrejme nevie nič. A vy?

– Čo by som mal vedieť?

– Kedy ste videli Francisa Ricaina a jeho ženu posledný raz?

– Jeho v stredu…

– Bez nej?

– Bol sám.

– O koľkej?

– Okolo pol jedenástej… Hovoril so mnou, kým išiel za Bobom… Práve som sa navečeral a popíjal som armagnac…

– Čo vám povedal?

– Spýtal sa ma, či neviem, kde by mohol nájsť Carusa… Musím vám povedať, že aj ja pracujem pre tohto pána… Napokon len čiastočne. Potreboval maketu pre svoj najnovší film, taký horror, a ja som mu ponúkol čosi zo svojej keramiky…

– Zaplatil vám?

– Polovicu toho, na čom sme sa dohodli… Na druhú polovicu len čakám…

– Francis vám spomínal, prečo sa chce stretnúť s Carusom?

– Veď to dobre viete… Potreboval dve tisícky… Ja som ich nemal… Ponúkol som mu pohár koňaku, potom odišiel…

– Od tých čias ste ho už nevideli?

– Ani jeho, ani ju… Čo vám tá Nora narozprávala?

– Nič zvláštneho… Zdá sa mi, že nemala veľmi rada Sophiu…

– Nemala nikdy nikoho rada… Nie div, že má takú plochú hruď… Prepáčte mi… Nie je to veľmi duchaplné… Nemôžem ju ani cítiť… Naostatok ani jeho, napriek jeho úsmevom a stiskom ruky… Na prvý pohľad sa k sebe nehodia, on je samý med, ona zasa samý ocot, v podstate sú však rovnakí… Ak z niekoho môžu mať osoh, vyžmýkajú ho do poslednej kvapky a potom ho odhodia ako šupku z pomaranča…

– A tak to bolo aj s vami?

– Čo vám povedali o Francisovi? Ešte ste mi to nepovedali…

– Myslím, že si ho Carus vysoko váži…

– A ona?

– Ona ho nemá rada…

– Spomínali vám Sophiu?

– Vyrozprávali mi akýsi príbeh o spálni, jednej noci, keď si v Raphaëli všetci vypili…

– Bol som tam…

– Zdá sa, že medzi Carusom a Sophiou nedošlo k ničomu…

– Akurát!

– Vy ste ich videli?

– Musel som prejsť dva razy cez izbu, aby som sa dostal na záchod, a oni ma nezbadali… Skúšala to aj so mnou… Chcela, aby som podľa nej urobil sochu, ja, abstrakcionista… Napokon som súhlasil, aby som mal od nej pokoj…

– Boli ste jej milencom?

– Musel som sa s ňou vyspať, zo zdvorilosti. Zazlievala by mi, keby som to nebol urobil… Nebol som na to veľmi pyšný, kvôli Francisovi… Nezaslúžil si za ženu takúto kurvičku…

– Aj vám spomínala, že chce spáchať samovraždu?

– Ona, a samovraždu? Zapamätajte si, keď žena rozpráva o samovražde, je isté, že to nikdy neurobí… Hrala komédiu… S každým… S každým hrala inú úlohu…

– Francis o tom vedel?

Aj Maigret už začínal hovoriť Francis, akoby bol dôverným priateľom Ricainovcov.

– Ak chcete poznať môj názor, predpokladal to… Zažmúril nad tým oči, no zúril… Ľúbil ju naozaj?… Niekedy som sám na to zvedavý… Tváril sa tak… Začal sa o ňu starať a nechcel ju nechať… Asi mu nahovorila, že sa zabije, ak ju opustí…

– Nazdávate sa, že má talent?

– Má viac než talent… Je jediný z nás všetkých, čo naozaj niečo dokáže… Ja nie som zlý vo svojom fachu, poznám však svoje hranice… Ale on keď sa do toho pustí to už čosi znamená…

– Ďakujem, pán Maki…

– Volajte ma len Maki. Je to meno, ktoré sa neznáša so slovom pán…

– Dobrú noc, Maki…

– Dobrú noc, komisár… A tento tu je, predpokladám, jeden z vašich inšpektorov?… Dobrú noc aj vám…

Odišiel ťažkým krokom, kývnuc na pozdrav Bobovi.

Maigret si poutieral tvár.

– Zostáva nám už iba Dramin, ktorý ešte stále pchá nos do svojho scenára, no na dnes večer nám to stačí…

Vyhľadal pohľadom čašníka a požiadal o účet. Mandille sa k nemu vrhol:

– Dovoľte mi, aby som vás obidvoch považoval za svojich hostí…

To sa nedá… – povzdychol Maigret.

– Prijmete teda aspoň pohárik starého armagnacu?

Museli prijať.

– Získali ste informácie, aké ste chceli?

– Začínam sa orientovať v tej ich spoločnosti…

– Nie sú tu všetci… A nálada je každý večer iná… Niekedy býva veľmi veselo, priam rozpustilo… Nezhovárali ste sa s Gérardom?

Ukázal na Dramina, ktorý so scenárom v ruke zamieril k dverám.

– Hej, Gérard… Predstavujem ti komisára Maigreta a jedného z jeho inšpektorov… Vypiješ si s nami pohárik?

Bol veľmi krátkozraký, mal okuliare s hrubým sklom a nakláňal hlavu dopredu.

– Teší ma… Prepáčte mi… Nie, mám ešte čosi dokončiť… Ozaj, zatkli Francisa?

– Nie… Prečo?

– Neviem… Prepáčte mi.

Zvesil klobúk z vešiaka, otvoril dvere a odišiel.

– Netreba si ho všímať… Je vždy taký… Myslím, že je to póza, spôsob, ako sa robiť dôležitý… Hrá sa na roztržitého, na samotára… Možno vám zazlieva, že ste neprišli za ním… Prisahal by som, že neprečítal za celý večer ani riadok…

– Na zdravie… – zamrmlal Maigret. – Čo sa mňa týka, poponáhľam sa do postele…

Napriek tomu však prešiel spolu s Lapointom ulicou Saint-Charles a zaškrabkal na dvere garsónky. Lourtie im otvoril. Bol bez saka a strapatý, ako spal v kresle. V miestnosti svietila iba nočná lampa a vzduch ešte stále páchol po dezinfekčných prostriedkoch.

– Neprišiel nik?

– Dvaja novinári… Nepovedal som im nič, len som im poradil, aby sa obrátili na kriminálne oddelenie…

– Žiadny telefón?

– Ktosi dva razy volal.

– Kto?

– Neviem… Zazvonilo… Zdvihol som slúchadlo a kričal: haló… Počul som na druhom konci dych, nik však nepovedal ani slovo a hneď nato zavesil…

– Obidva razy?

– Obidva razy.

– Asi o koľkej?

– Prvý raz mohlo byť osem hodín desať, druhý raz iba pred chvíľou…

O niekoľko minút neskôr podriemkaval Maigret v malom čiernom aute, ktoré ho viezlo domov.

– Som ustatý ako pes, – priznal sa manželke vyzliekajúc sa.

– Dúfam, že si sa dobre navečeral.

– Veľmi dobre… Musím ťa pozvať do tej reštaurácie… Je tam bývalá speváčka z komickej opery, ktorá sa dala na varenie. A robí rybaciu polievku v kotlíku…

– O koľkej zajtra?

– O siedmej.

– Tak zavčasu?

Naozaj tak zavčasu, pretože sedem hodín bolo takmer ihneď, ani sa nespamätal. Maigretovi sa vôbec nezdalo, že spal, keď zacítil vôňu kávy a žena sa dotkla jeho pleca, kým odtiahla záclony.

Slnko už svietilo a hrialo. Bolo skvelé môcť otvoriť obloky hneď, keď sa človek zobudil, a počuť čvirikať vrabce.

– Predpokladám, že ťa nemám čakať na obed?

– Pravdepodobne nebudem mať čas… Taká čudná záležitosť… Cudní ľudia… Je to ako vo filme a práve tak ako vo filme sa začalo všetko žartom, krádežou mojej peňaženky…

– Myslíš, že ju zabil on?

Pani Maigretová, ktorá poznala celú záležitosť iba z novín a rozhlasu, okamžite oľutovala svoju otázku.

– Prepáč mi…

– V každom prípade by som ti len ťažko vedel odpovedať…

– Nevezmeš si zvrchník?

– Nie… Je také isté počasie ako včera, a nebolo mi zima… Dokonca ani v noci, keď som šiel domov…

Nevyčkal autobus, zavolal si taxík a dal sa zaviezť na ostrov Saint-Louis. Oproti hotelu Cigognes bol bufet zo zinkového plechu obklopený hŕbou dreva a vriec s uhlím. Torrence s tvárou vyčerpanou od únavy tam popíjal kávu, keď komisár prišiel za ním.

– Ako prešla táto noc?

– Ako keď sa človek ulieva… Nestalo sa nič, ibaže teraz viem, o koľkej každý hosť zháša svetlo… Na štvrtom poschodí vpravo musí byť niekto chorý, pretože svetlo horelo až do šiestej ráno…

Váš Ricain nevyšiel von… Vrátili sa ľudia, čo tu bývajú… Taxík priviezol dvojicu, ktorá pricestovala… Akýsi pes vo mne našiel zaľúbenie a sledoval ma takmer celú noc pri obchôdzke… To je všetko…

– Môžeš ísť spať…

– A hlásenie?

– Urobíš ho zajtra.

Vstúpili do hotela, ktorého majiteľa poznal už tridsať rokov. Bol to skromný podnik, kde chodievali iba stáli hostia, takmer všetci zo západu, keďže majiteľ bol Alsasan.

– Môj podnájomník sa už zobudil?

– Telefonoval pred desiatimi minútami a spýtal sa, či môže dostať na izbu šálku kávy a pečivo… Práve mu to priniesli…

– Čo jedol včera večer?

– Nič… Musel okamžite zaspať, pretože keď sme mu okolo siedmej klopali na dvere, neodpovedal nám… Kto je to vlastne?… Dôležitý svedok?… Podozrivý?…

Nebol tam výťah. Maigret musel ísť až na štvrté poschodie pešo, došiel zadychčaný na chodbu a chvíľu nehybne postál, kým zaklopal.

– Kto je?

– Maigret.

– Vstúpte.

Francis odložil podnos na prikrývku a vynoril sa z postele s holou, vychudnutou hrudou, tvárou zarastenou modrastou bradou a horúčkovitými očami. V ruke držal rožok.

– Prepáčte, ak nevstanem, ale nemám pyžamu…

– Dobre ste sa vyspali?

– Bol som ako omráčený… Spal som tak tuho, že mám ešte stále ťažkú hlavu… Koľko je hodín?

– Štvrť na deväť…

Izba bola malá a nepekne zariadená, s výhľadom na dvor a na strechu. Pootvoreným oblokom bolo počuť hlasy zo susedných domov, krik detí na školskom dvore.

– Objavili ste niečo?

– Večeral som v Starej vinárni.

Ricain ho pozoroval prenikavým, striehnúcim pohľadom, a dalo sa vycítiť, ako podozrieva každého, kto komisára oklamal.

– Boli tam?

– Boli tam Carusovci…

– Čo povedal?

– Prisahá, že ste svojím spôsobom génius.

– Predpokladám, že si Nora dala záležať na tom, aby ho presvedčila, že som iba obyčajný hlupák.

– Asi tak. Rozhodne vás má menej rada ako on.

– A ešte menej mala rada Sophiu.

– Bol tam aj Maki.

– Opitý?

– Až sa nakoniec začal tackať.

– Je to správny chlapík.

– Aj on je presvedčený, že z vás čosi bude.

– Čo znamená, že som niktoš…

Nedojedol rožok. Vyzeralo to, akoby mu Maigretov príchod bol vzal chuť do jedla.

– Čo súdia o tom, čo sa stalo? Že som Sophiu zabil?

– Ak mám povedať pravdu, nik vás nepovažuje za vinníka. Napriek tomu si podaktorí myslia, že polícia je iného názoru, a každý sa ma pýtal, či som vás zatkol.

– Čo ste im povedali?

– Pravdu.

– To jest?

– Že ste voľný.

– Nazdávate sa, že je to naozaj pravda? Prečo tu teda som? Priznajte, že ma po celú noc strážil pred hotelom ktosi z vašich ľudí…

– Videli ste ho?

– Nie. Viem však, ako sa to robí… A čo bude so mnou teraz?

Aj Maigret si kládol túto otázku. Nežiadalo sa mu nechať Ricaina voľne pobiehať po Paríži, na druhej strane však nemal nijaký pádny dôvod zatknúť ho.

– Najprv vás musím požiadať, aby ste šli so mnou na Quai des Orfèvres.

– Už zase?

– Možno sa vás ešte na niečo spýtam… Potápači z riečnej služby už možno našli vašu pištoľ…

– Čo na veci zmení to, či ju nájdu alebo nie?

– Máte tu holiaci strojček, mydlo… Vzadu na chodbe je sprcha… Počkám na vás dolu alebo vonku…

Začínal sa nový deň, rovnako jasný, rovnako vlahý ako včera a predvčerom, bolo však ešte priskoro predpovedať, čo sa v ňom odohrá.

François Ricain komisára mýlil a všetky názory, ktoré si o ňom včera vypočul, ho robili len zaujímavejším.

Bol to rozhodne nevšedný chlapec a Carus a upútali jeho schopnosti. Nenadchol sa však Carus vždy, keď ho zoznámili s nejakým umelcom, a nenechal ho potom po niekoľkých mesiacoch alebo týždňoch tak?

Maigret bude musieť zájsť za ním do kancelárie, kam ho producent takým záhadným spôsobom pozval. Mal mu zrejme čo povedať, niečo, o čom nechcel hovoriť pred Norou. Tá to vycítila a komisár bol zvedavý, či Carus bude ráno v ulici Bassano, či mu jeho milenka nezabráni ta ísť.

Doteraz sa iba letmo dotkol tohto malého sveta, akých jestvujú v Paríži tisíce, desaťtisíce, zloženého z priateľov, príbuzných, spolupracovníkov, z milencov a mileniek, zo stálych hostí kaviarne alebo reštaurácie, drobných svetov, ktoré vzniknú, chvíľu trvajú a potom sa opäť rozplynú, aby vytvorili iné viac-menej jednoliate drobné svety.

Ako sa volal ten fotograf, čo sa dva razy oženil, mal s oboma ženami deti a teraz čakal ďalšie s novou milenkou?

Mýlil si ešte ich mená, nevedel, kde ich zaradiť. Sophiu však zavraždil ktosi, kto sa dôverne priatelil s manželmi – alebo iba s mladou ženou. V opačnom prípade by mu nebola otvorila.

Ibaže by niekto mal kľúč?

Prechádzal sa, ako to robil Torrence po celú noc, mal však to šťastie, že sa mohol prechádzať na slnku. Ulica sa hmýrila gazdinkami, obzerajúcimi sa za pánom, ktorý chodil sem a tam s rukami za chrbtom ako učiteľ po školskom dvore.

Áno, musel sa Francisa ešte kadečo povypytovať… A nepochybne bude mať práve tak ako včera pred sebou zachmúreného tvora, ktorý sa postupne bude kŕčovito do seba uťahovať, potom sa opäť upokojí, nedôverčivého, netrpezlivého, ktorý zrazu vyhodí zadkom…

– Som vám k dispozícii…

Maigret mu ukázal bistro.

– Nechcete si niečo vypiť?

– Ďakujem, nie.

Škoda, pretože Maigret by bol celkom rád začal tento jarný deň pohárom ľahkého bieleho vína.

KAPITOLA 5

Teraz ich čakali ťažké chvíle. Maigret prechádzal takmer pri všetkých vyšetrovaniach týmto kratším alebo dlhším obdobím neistoty, pri ktorom, ako si šuškali jeho spolupracovníci, vyzeral, akoby prežúval.

Počas prvej etapy, to znamená, keď sa zrazu našiel uprostred nového prostredia, medzi ľuďmi, o ktorých nič nevedel, vyzeralo to, akoby mechanicky vdychoval život okolo seba a nasiakol ním ako špongia.

Tak to bolo včera v Starej vinárni. Bez toho, že by si to uvedomoval, zaznamenávala jeho pamäť aj najmenšie podrobnosti celého ovzdušia, pohyby, výrazy tvárí.

Keby nebol býval taký ustatý, bol by potom ešte zašiel do klubu Nula, kam chodievali podaktorí členovia tejto spoločnosti.

Teraz už obsiahol množstvo dojmov, obrazov, vyslovených viet, viac alebo menej dôležitých slov, úchytkom zachytených pohľadov, ibaže ešte nevedel, čo z toho bude.

Ľudia, čo ho dôverne poznali, vedeli, že vtedy je najlepšie na nič sa ho nespytovať, ba ani sa naňho skúmavo nedívať, pretože sa ľahko nazlostí.

Ako očakával, mal na písacom stole odkaz, že má zavolať sudcu Camusa.

– Haló! Tu Maigret…

Málokedy spolupracoval s týmto úradníkom, ktorého nevedel kde zaradiť – či medzi tých, čo majú naponáhlo, alebo medzi ostatných, ktorí múdro ponechajú polícii dosť času, aby vykonala svoje.

– Telefonoval som vám, pretože ma volal prokurátor… Je zvedavý na výsledky vyšetrovania…

Komisár zamrmlal:

– Ešte nič…

A bola to pravda. Zločin nie je matematický problém. Ide tu vždy o ľudské bytosti, o ktorých človek včera nevedel nič, čo boli prostými chodcami v dave. Zrazu však každý ich pohyb, každé slovo nadobúda dôležitosť a celý ich život sa filtruje cez jemné sito.

– Vyšetrovanie pokračuje, – zamrmlal naostatok. – Pravdepodobne o hodinu-dve budeme tu mať zbraň, použitú vrahom. Potápači ju hľadajú na dne Seiny…

– Čo ste urobili s manželom?

– Je tu, v „chladničke“.

Zháčil sa, pretože tento výraz mohli pochopiť iba inšpektori z jeho oddelenia. Keď nevedeli, čo si počať so svedkom, ktorého chceli mať poruke, keď im bol ktosi podozrivý, no nemohli mu ešte nič dokázať, dávali ho do chladničky.

Zaviedli ho do zasklenej čakárne, čo viedla na dlhú chodbu, a povedali:

– Počkajte na mňa láskavo chvíľočku…

Neprestajne tam boli ľudia, čo čakali – nervózne ženy, niektoré z nich plakali a osušovali si oči vreckovkou, výrastkovia, ktorí sa snažili tváriť dôveryhodne, občas aj správni chlapíci, čo trpezlivo pozorovali múry natreté na bledozeleno, zvedaví, či na nich nezabudli.

Hodina alebo dve v „chladničke“ úplne postačili, aby ľudia boli ochotní hovoriť. Svedkovia predtým pevne odhodlaní nepovedať ani slovíčko stávali sa oveľa povoľnejšími.

Stávalo sa, že na nich „zabudli“ aj vyše pol dňa a oni potom striehli na dvere, vstávajúc zakaždým, keď sa blížil kľučiar, lebo dúfali, že konečne na nich príde rad.

Videli, ako inšpektori odchádzajú na obed, a pozbierali všetku odvahu, aby sa spýtali Josepha:

– Vie komisár isto, že som tu?

– Má ešte stále poradu.

Keďže Maigret nevedel, čo s Ricainom, dal ho do „chladničky“.

Vyšetrujúcemu sudcovi vysvetľoval:

– Je v čakárni. Začnem ho znovu vypočúvať, len čo dostanem ďalšie výsledky pátrania.

– Aký máte dojem? Je vinný?

Opäť otázka, ktorú by sudca Maigretovi nebol položil, keby s ním bol dlhšie spolupracoval.

– Nemám nijaký dojem.

Bola to pravda. Vyčkával tak dlho, ako sa len dalo, kým si vytvoril názor. No aj tak si ho „nevytvoril“. Ponechával si voľnú myseľ až do chvíle, kým sa stalo čosi nápadné, alebo jeho protivník sa zlomil.

– Myslíte, že to bude dlho trvať?

– Dúfam, že nie.

– Je vylúčené, že ide o zločin z nízkych pohnútok?

Akoby všetky zločiny neboli z nízkych pohnútok! Nehovorili rovnakou rečou, nemali rovnaké predstavy – človek zo súdu a človek od kriminálnej polície.

Nemožno predpokladať, že by bol neznámy páchateľ hľadajúci peniaze prišiel po desiatej večer do Saint-Charles a že by ho Sophie Ricainová už v nočnej košeli bola dôverčivo vpustila do garsónky.

Buď jej vrah mal kľúč, alebo to bol niekto, koho poznala, komu dôverovala. Najmä ak vrah musel v jej prítomnosti otvoriť zásuvku bielizníka a vybrať z nej zbraň.

– Upovedomte ma láskavo o ďalšom… Nenechávajte ma príliš dlho bez správ… Súd je netrpezlivý…

Ach áno! Súd je vždy netrpezlivý. Páni, čo si pohodlne žijú v kancelárii a berú kriminalitu do úvahy iba prostredníctvom súdnych spisov a štatistík. Keď však volá niekto z ministrovho kabinetu, celí sa roztrasú.

– Ako to, ešte nikoho nezatkli?

Ministra zase poháňali netrpezliví novinári. Pre nich to bola skvelá záležitosť, veď perfektný zločin je zločin, čo prináša dennodenne vzrušujúce zvraty. Ak však čitateľa nechajú pridlho hladného, zabudne na všetko. Klin sa vybije klinom. A šťavnaté titulky na prvých stranách prídu nazmar.

– V poriadku, pán sudca… Áno, pán sudca… Zatelefonujem vám, pán sudca…

Žmurkol na Janviera.

– Choď občas na chodbu a pozri, čo robí… Je to chlapík, čo môže dostať nervový záchvat alebo sa sem nasilu vrútiť…

Potom prelistoval poštu, odišiel na poradu, kde sa stretol so spolupracovníkmi a kde sa nezúčastnene diskutovalo o niektorých už rozpracovaných záležitostiach.

– Nič nového, Maigret?

– Nič nového, pán riaditeľ.

Tu sa nezvyklo naliehať. Boli to všetko ľudia od fachu.

Keď sa komisár krátko pred desiatou vrátil do kancelárie, volala ho riečna služba.

– Našli ste zbraň?

– Prúd našťastie nie je po tieto dni veľmi silný a Seinu na tomto mieste vlani bagrovali. Moji chlapci našli takmer ihneď, asi štyridsať metrov pred mostom, takých desať metrov od ľavého brehu, automatickú pištoľ 6,35 belgickej výroby. V zásobníku bolo ešte päť nábojov.

– Pošlete ju láskavo Gastinne-Renettovi?

A Janvierovi:

– Vezmeš si to na starosť? Už má guľku.

– V poriadku, komisár.

Maigret chcel zatelefonovať do ulice Bassano, potom sa však rozhodol, že sa radšej neohlási, a zamieril k veľkému schodišťu, pričom sa ani neobzrel na čakáreň.

Jeho odchod nemohol uniknúť Ricainovi, ktorý bol iste zvedavý, kam ide. Cestou stretol mladého Lapointa, čo práve prichádzal, a namiesto toho, aby si vzal taxík, ako mal pôvodne v úmysle, dal sa ním odprevadiť až po budovu, kde mal Carus kanceláriu.

Dával si načas a pozoroval medené tabule pod klenbou a všimol si, že takmer na každom poschodí je nejaká filmová spoločnosť. Tá, čo ho zaujímala, sa volala Carossoc a hlavné sídlo mala na medziposchodí.

– Mám ísť s vami?

– Budem rád.

Bola to nielen jeho vlastná metóda, no odporúčala ju aj inštruktážna kniha pre dôstojníkov kriminálnej polície.

Dosť ponurá chodba, ktorej jediný oblok smeroval do dvora, kde bolo vidieť šoféra čistiť rolls-royce. Červenovlasá pisárka stála pri telefónnej centrále.

– Je tu, prosím, pán Carus?

– Neviem, či už prišiel.

Akoby nemusel prejsť okolo nej, keď chcel vstúpiť do ostatných kancelárií.

– Koho mám ohlásiť? Máte s ním schôdzku?

– Komisára Maigreta.

Vstala, chcela ich zaviesť do predizby, dať tentoraz do „chladničky“ ich.

– Ďakujem… Počkáme tu…

Zrejme sa jej to nepáčilo. Nezatelefonovala šéfovi, ale otvorila tapetované dvere a zmizla asi na tri-štyri minúty.

Potom nevyšla, no zjavil sa sám Carus osobne, v sivom flanelovom obleku, čerstvo oholený, rozváňajúci levanduľou.

Bolo vidieť, že ide rovno od holiča, a dal si zrejme namasírovať aj tvár. Patril k ľuďom, ktorí každé ráno venujú dobrú polhodinku svojmu zovňajšku.

– Ako sa máte, drahý priateľ?

Podal drahému priateľovi ruku, hoci ho včera večer do šiestej vôbec nepoznal.

– Len ďalej, nech sa páči… Poďte aj vy, mladý muž… Predpokladám, že je to jeden z vašich spolupracovníkov?

– Inšpektor Lapointe…

– Môžete odísť, slečna… Nie som tu pre nikoho, a nechcem nijaké telefonáty, jedine ak ma budú volať z New Yorku.

Vysvetľoval s úsmevom:

– Nenávidím, ak ma vyrušuje telefón…

Aj tak však mal na stole najmenej tri aparáty. Miestnosť bola veľká, múry tapetované béžovou kožou, ktorá harmonizovala s kreslami, hrubý koberec bol príjemnej gaštanovej farby.

Pokiaľ ide o obrovský písací stôl z palisandrového dreva, bolo na ňom toľko fasciklov, že mohli zamestnať najmenej tucet tajomníčok.

– Sadnite si, prosím… Čo vám môžem ponúknuť?

Zamieril k nízkej skrinke s objemným barom.

– Možno je ešte priskoro na aperitív, počul som však, že ste veľký milovník piva… Ja tiež… Mám výborné, dávam si ho posielať priamo z Mníchova…

Správal sa prirodzenejšie ako včera, možno preto, že sa nemusel obávať Noriných reakcií.

– Včera ste ma prekvapili… Keď som šiel na večeru k starému kamarátovi Bobovi, ako to často robievam, nečakal som, že vás tam stretnem… Vypil som predtým dve-tri whisky, a to šampanské neskôr… Nebol som opitý. Nikdy nie som… No aj tak si dnes len nejasne pamätám niektoré podrobnosti nášho rozhovoru… Manželka mi vyčíta, že som rozprával príliš veľa, a príliš zaujato… Na vaše zdravie! Dúfam, že som na vás neurobil zlý dojem.

– Zdá sa, že považujete Françoisa Ricaina za cenného chlapca, ktorý má všetky predpoklady stať sa jedným z našich veľkých režisérov…

– Iste som to povedal, áno… Mám vo zvyku dôverovať mladým a ochotne prejavujem svoje nadšenie…

– Už nie ste tej mienky?

– Ale áno! Ale áno! Isteže nie celkom… Nazdávam sa, že sa u toho chlapca prejavuje akýsi sklon k nedisciplinovanosti, k určitej anarchii… Raz si až priveľa dôveruje, inokedy zasa vôbec nie…

– Ak si dobre pamätám vaše slová, považovali ste ich manželstvo za veľmi vydarené.

Carus sa pohodlne usalašil v jednom z kresiel so skríženými nohami, v jednej ruke držal pohár, v druhej cigaru.

– Povedal som to?

Zrazu sa rozhodol vstať, položil pohár, čo mu zrejme zavadzal, na skrinku, potiahol si niekoľko ráz z cigary a začal sa prechádzať hore-dolu po koberci.

– Počujte, komisár, dúfal som, že dnes ráno prídete…

– Aj mne sa zdalo, že si to želáte.

– Nora je výnimočná žena… Hoci nikdy nevkročí do týchto miestností, môžem vyhlásiť, že je to moja najlepšia spolupracovníčka…

– Spomínali ste mi jej nadanie, pokiaľ ide o intuíciu…

Potriasol rukou, akoby chcel zotrieť slová napísané na neviditeľnej čiernej tabuli.

– To hovorievam pred ňou, pretože ju to teší… Pravda je taká, že má reálny zmysel pre skutočnosť a len málokedy sa mýli vo svojich úsudkoch o ľuďoch… Ja naletím… Príliš ľahko niekomu uverím…

– Teda je vlastne vaším oporným bodom?

– Ak chcete, áno… Som pevne rozhodnutý oženiť sa s ňou, až dosiahnem rozvod… Je to celkom také, ako keby…

Dalo sa priam vycítiť, že to bolo preňho čoraz ťažšie a hľadal slová, uprene sa dívajúc na popol cigary.

– Nuž teda… Ako to mám povedať? Aj keď je Nora vysoko inteligentná bytosť, nevie v sebe potlačiť žiarlivosť… A preto som vám včera v jej prítomnosti bol nútený luhať…

– O scéne v spálni?

– Presne tak… Neodohrala sa spôsobom, ako som vám vyrozprával, samozrejme nie… Súhlasí, že Sophie sa uchýlila do spálne, aby sa vyplakala, pretože ju Nora pourážala, už ani presne neviem ako, všetci sme veľa vypili… Skrátka, išiel som za ňou, aby som ju utešil…

– Bola vašou milenkou?

– Ak trváte na tomto slove… Pritúlila sa ku mne a potom sme sa prestali kontrolovať…

– Vaša žena to videla?

Policajný komisár by nebol váhal vysloviť fakty o spáchanom cudzoložstve…

Usmieval sa trocha samoľúbo.

– Počujte, pán Carus, predpokladám, že do vašej kancelárie chodia dennodenne pekné dievčatá. Väčšina je ochotná na všetko, len aby dostala aspoň malú úlohu.

– Presne tak.

– Z času na čas sa asi stáva, že to využijete?

– Netajím to.

– Ani pred Norou?

– Vysvetlím vám to… Noru neznepokojuje, ak z času na čas využijem pekné dievča, ako ste povedali – s jedinou podmienkou: že to nemá nijakú budúcnosť… Je to súčasť môjho povolania… Všetci muži to robia, ibaže nie všetci majú rovnaké príležitosti… Aj vy, komisár…

Maigret sa naňho vážne, bez úsmevu pozrel.

– Prepáčte mi, ak vás to šokovalo… Kde som zostal? Viem, že ste sa povypytovali podaktorých z našich priateľov a že v tom budete pokračovať… Chcem s vami hrať poctivú hru… Počuli ste, ako sa Nora vyjadruje o Sophii…

Chcel by som, aby ste si na základe týchto rečí neurobili o tom úbohom dievčati nesprávnu predstavu… Nebola ctižiadostivá, práve naopak, a nebola ani z tých, čo sa vyspia s hockým… Ako mladučké dievča sa zaľúbila do Ricaina, čo bolo pre ňu osudné, pretože má určitú príťažlivosť… Ženy sa dajú uchvátiť ľuďmi nešťastnými, ctibažnými, zatrpknutými, násilníckymi…

– Takto by ste ho teda charakterizovali?

– A vy?

– Ešte neviem.

– Skrátka, vydala sa zaňho… Dôverovala mu… Nasledovala ho ako dobre vycvičený psíček, mlčala, keď si neželal, aby hovorila, snažila sa zabrať čo najmenšie miesto, len aby ho nevyrušovala, zmierila sa s ťažkým životom, ktorý s ním mala…

– Bola nešťastná?

– Trpela, ale nikdy to neprejavila… Keď ju však potreboval, chcel jej pasívnu prítomnosť, stávalo sa, že sa rozzúril a vyčítal jej, že je mŕtve závažie, že mu prekáža v kariére, že je hlúpa ako hus…

– Povedala vám to?

– Uhádol som to už skôr z určitých výrokov, ktoré predo mnou padli…

– Stali ste sa jej dôverníkom?

– Ak chcete, áno… Nechtiac ubezpečujem vás… Cítila sa stratená v prostredí, ktoré bolo pre ňu príliš tvrdé, a nemala nikoho, o koho by sa mohla oprieť…

– V ktorom období ste boli jej milencom?

– Opäť slovo, ktoré nemám rád… Cítil som k nej predovšetkým súcit, nežnosť… Chcel som jej pomôcť…

– Aby urobila filmovú kariéru?

– Prekvapím vás: mal som to v úmysle, ona sa však bránila… Nebola to ohromujúca kráska, ani žena, za ktorou sa každý na ulici obzrie, ako Nora. Viem dosť vycítiť, čo si divák želá… Ak by som to nevedel, nevenoval by som sa povolaniu, ktoré robím… S tou dosť všednou tváričkou, drobným nežným tielkom bola Sophie presne tým mladým dievčaťom, aké žije v predstavách väčšiny ľudí… Rodičia by ju mohli stotožniť so svojou dcérou, mladí ľudia so sesternicou alebo dôvernou priateľkou… Chápete?

– Mali ste v úmysle urobiť z nej hviezdu?

– Povedzme, že som o tom rozmýšľal.

– Spomínali ste jej to?

– Nie celkom jasne. Urobil som diskrétnu sondáž…

– Kde ste sa stretávali?

– To je nepríjemná otázka, musím však na ňu odpovedať, však?

– Najmä preto, že by som aj sám na to prišiel.

– Nuž, prenajal som dosť banálnu, pohodlne zariadenú garsónku v novostavbe na ulici François I. Presnejšie povedané, je to tá veľká rožná budova na triede Georgea V. Mám to odtiaľto len takých tristo metrov…

– Okamih. Táto garsónka mala slúžiť výlučne pre vaše schôdzky so Sophiou, alebo ste sa tam stretávali aj s inými?

– V podstate to bolo pre Sophiu… Tu sme si nemohli dovoliť ani najmenšiu dôvernosť, a nemohol som ani chodiť k nej…

– Neboli ste nikdy u nej v neprítomnosti jej manžela?

– Raz alebo dva razy…

– Nedávno?

– Posledný raz asi pred dvoma týždňami… Nezatelefonovala mi, ako to obyčajne robievala… Nenašiel som ju ani v tej garsónke… Zatelefonoval som jej domov a povedala mi, že sa necíti dobre…

– Bola chorá?

– Deprimovaná… Francis bol čoraz nervóznejší… Dokonca bol k nej niekedy surový… Jej trpezlivosť bola na konci, chcela odísť, hockde, pracovať ako predavačka v prvom obchode, kde ju vezmú…

– Poradili ste jej, aby nič nepodnikala?

– Dal som jej adresu jedného zo svojich advokátov, aby sa s ním poradila o prípadných možnostiach rozvodu… Bolo by to bývalo pre obidvoch lepšie…

– Bola rozhodnutá?

– Váhala… Bolo jej ľúto Francisa… Považovala za svoju povinnosť zostať s ním, kým nedosiahne úspech…

– Zhovárala sa s ním o tom?

– Určite nie…

– Ako to môžete tak určite vedieť?

– Pretože by bol na to zúrivo zareagoval…

– Teraz sa vás niečo opýtam, pán Carus. Rozmyslite si dobre, kým mi odpoviete, pretože netajím, že je to veľmi dôležité. Viete, že asi pred rokom bola Sophie tehotná?

Prudko sa začervenal a razom nervózne zahasil cigaru v brúsenom popolníku.

– Vedel som o tom, áno… – zamrmlal, sadajúc si opäť do kresla. – No aj tak záväzne vyhlasujem a prisahám na všetko, čo mi je najdrahšie na svete, že to dieťa nebolo odo mňa… V tom čase sme sa ešte dôverne nestýkali… Chcem ešte dodať, že práve vtedy sa mi začala zdôverovať… Zbadal som, že je nervózna, ustarostená… Vyspovedal som ju… Priznala sa mi, že čaká dieťa a že sa Francis rozzúri…

– Prečo?

– Pretože to bude ďalšie bremeno, bude ho to hatiť v kariére… Trel biedu… A s deckom… Skrátka, bola si istá, že by jej to nevedel odpustiť, a prosila ma o adresu pôrodnej asistentky alebo ochotného lekára…

– Dali ste jej ju?

– Musím sa priznať, že som porušil zákon…

– Bolo by aj tak už neskoro tvrdiť opak.

– Pomohol som jej v tom…

– Francis o tom nič nevedel?

– Nie… Zapodieval sa pri veľmi sám sebou, než aby sa staral o to, čo sa okolo neho odohráva, aj keď sa to týka jeho vlastnej ženy…

Vstal, zaváhal, a keďže asi chcel opäť nadobudnúť rozvahu, šiel k baru po ďalšie fľaše čerstvého piva…

***

Ľudia ho oslovovali „pán Gaston“ s úctivou dôvernosťou, pretože to bol vážny, dôstojný človek, uvedomujúci si zodpovednosť spočívajúcu na pleciach vrátnika veľkého hotela. Zbadal Maigreta skôr, než vošiel do dverí, a zamračil sa, zatiaľ čo v myšlienkach mu defilovali tváre hostí, o ktorých mohol predpokladať, že im môže vďačiť za návštevu polície.

– Počkaj na mňa chvíľu, Lapointe…

Sám vyčkal, kým sa stará pani spýtala na presný čas príletu lietadla z Buenos Aires, až potom nebadane stisol pánu Gastonovi ruku.

– Nebojte sa. Nič nepríjemné.

– Keď vás vidím vstúpiť, som vždy zvedavý…

– Ak sa nemýlim, má pán Carus u vás na štvrtom poschodí apartmán.

– Presne tak… S pani Carusovou.

– Je zapísaná pod týmto menom?

– Nuž, my ju tak voláme…

Pán Gaston sa ľahko pousmial, porozumeli si.

– Je hore?

Pohľad na tabuľu s kľúčmi.

– Ani sám neviem, prečo ta pozerám… Taký starý zvyk… O tomto čase určite raňajkuje…

– Pán Carus tu tento týždeň nebol, však?

– V stredu a vo štvrtok…

– Odišiel sám?

– Šofér ho zaviezol okolo piatej do Orly… Myslím, že mal letieť do Frankfurtu…

– Kedy sa vrátil?

– Včera popoludní priletel z Londýna…

– Aj keď tu v noci nebývate, máte hádam možnosť dozvedieť sa, či pani Carusová vyšla v stredu večer von a kedy sa vrátila.

– To je ľahké…

Zalistoval vo veľkej čierno viazanej zápisnej knihe.

Keď sa hostia večer vracajú, obyčajne povedia môjmu kolegovi, kedy ich majú zobudiť a čo chcú na raňajky. Pani Carusová to robí vždy… Nezapisujú sa tu hodiny návratu do hotela, ale podľa mien na stránkach možno určiť približnú hodinu… Pozrite… V stredu je tu pred ňou asi len desať mien… Slečna Trevorová… Chodí skoro spať, je to stará slečna, ktorá sa vraciava pred desiatou… Maxwellovci… Na prvý pohľad vám môžem povedať, že sa pani Carusová vrátila pred polnocou, povedzme medzi desiatou a polnocou… Rozhodne prv, kým skončili divadlá… Spýtam sa večer nočného vrátnika…

– Ďakujem vám. Ohlásite ma láskavo?

– Chcete sa s ňou stretnúť? Poznáte ju?

– Včera večer som pil s ňou a s jej manželom kávu. Povedzme, že teraz ide o zdvorilostnú návštevu.

– Spojte ma s číslom štyristotri, prosím… Haló… Pani Carusová? Tu je vrátnik… Komisár Maigret sa spytuje, či môže prísť hore… Áno… V poriadku… Poviem mu to…

Potom dodal Maigretovi:

– Prosí vás, aby ste takých desať minút počkali…

Chcela dokončiť svoje príšerné a neprirodzené nalíčenie, alebo zatelefonovať do ulice Bassano?

Komisár zašiel za Lapointom a obaja sa mlčky prechádzali od výkladu k výkladu, obdivujúc šperky najznámejších parížskych klenotníkov, inde zasa kožuchy, bielizeň.

– Nie si smädný?

– Ďakujem…

Mali nepríjemný dojem, že ich ktosi sleduje, a uľavilo sa im, keď prešlo desať minút a vstúpili do jedného z výťahov.

– Štvrté poschodie.

Nora, ktorá im prišla otvoriť, mala na sebe bledozelený saténový župan, ktorý ladil s farbou jej očí; vlasy akoby mala ešte bezfarebnejšie než včera, takmer biele.

Salón bol priestranný, osvetlený dvoma veľkými výklenkami, z ktorých jeden viedol na balkón.

– Nečakala som vašu návštevu, práve som vstala…

– Dúfam, že sme vás nevyrušili pri raňajkovaní?

Podnos nebol v miestnosti, ale iste vedia.

– Chcete sa stretnúť s manželom? Už dávno odišiel do kancelárie…

– Rád by som sa vás spýtal na dve-tri veci. Rozumejte, nemusíte na ne odpovedať. Najprv otázka, ktorú kladiem čisto úradne všetkým, čo poznali Sophiu Ricainovú. Nehľadajte v tom nejaký úskok. Kde ste boli v stredu večer?

Nezmiatla sa, sadla si do bieleho kresla a spýtala sa:

– O koľkej?

– Kde ste večerali?

– Okamih… V stredu? Včera ste boli s nami… Vo štvrtok som sama večerala u Fouquetovcov, nie v miestnosti na prvom poschodí, kde obyčajne večeriavame s Carusom, ale na prízemí, pri malom stolíku… V stredu… V stredu som vôbec nevečerala… Musím vám totiž povedať, že okrem ľahkých raňajok zvyknem jedávať len raz denne… Ak obedujem, nevečeriam… A ak večeriam, znamená to, že som neobedovala… V stredu sme obedovali s priateľmi v Berkeley… Po obede som šla na skúšku neďaleko odtiaľto… Potom som si vypila pohárik u Jeana v ulici Marbeuf… Vrátila som sa asi okolo deviatej…

– Išli ste rovno hore?

– Presne tak… Čítala som do jednej, pretože neviem skoro zaspať… Predtým som sa dívala na televíziu…

V kúte salóna bol televízor.

– Nespytujte sa ma, aký bol program… Viem iba toľko, že na programe boli mladí speváci a speváčky… Ste spokojný? Nechcete, aby som zavolala čašníka z tohto poschodia? Pravda, nie je to ten istý… Dnes večer sa však budete môcť povypytovať nočného čašníka…

– Objednali ste si od neho niečo?

– Pohár šampanského…

– O koľkej?

– Neviem… Kým som sa začala vyzliekať… Podozrievate ma, že som išla do ulice Saint-Charles a zabila tú úbohú Sophiu?

– Nepodozrievam nikoho. Konám len svoju povinnosť a chcem ľudí čo najmenej obťažovať. Včera večer ste sa vyjadrovali o Sophii Ricainovej slovami, ktoré prezrádzali, že ste si neboli veľmi sympatické.

– Neusilovala som sa zakrývať to…

– Spomínali ste večer tu v hoteli, keď ste ju našli v manželovom náručí.

– Nemala som to spomínať… Chcela som vám len naznačiť, že provokovala všetkých mužov, nebola to taká nevinná husička alebo žena vášnivo zaľúbená do Francisa, ako vám ju zrejme podaktorí opísali…

– Koho tým myslíte?

– Neviem… Muži majú vo zvyku naletieť na takéto pretvárky… Väčšina ľudí, s ktorými sa stýkame, ma zrejme považuje za chladnú, ctibažnú, vypočítavú ženu… Len to priznajte!

– Nikto so mnou o vás takto nehovoril…

– Som presvedčená, že si to myslia… Dokonca aj taký človek ako Bob, ktorý by už mohol mať svoje skúsenosti… Ale naopak, malá Sophie, nežná a rezignovaná, stáva sa pre nich nepochopenou zaľúbenou ženou… Myslite si o tom, čo chcete… Povedala som vám pravdu…

– Bol Carus jej milencom?

– Kto to tvrdí?

– Povedali ste mi, že ste ich prekvapili…

– Povedala som, že sa mu vrhla do náručia, fikala, aby ju poľutoval, nikdy som však netvrdila, že Carus bol jej milencom…

– Ale všetci ostatní boli, nie? Tak tomu mám rozumieť?

– Povypytujte sa ich… Uvidíme, či budú mať dosť odvahy luhať vám…

– A Ricain?

– Dostávate ma do nepríjemnej situácie… Nerada vyslovujem definitívne úsudky o ľuďoch, s ktorými sa stýkame a ktorí vždy nemusia byť našimi priateľmi… Povedala som vám, že Francis to vedel? Možno… Nepamätám sa na to… Mám vo zvyku hovoriť úprimne, v momentálnom impulze… Carus naletel tomuto chlapcovi, ktorému predpovedal úžasnú budúcnosť… Ja ho považujem za prefíkanca, ktorý zo seba robí umelca… Vyberte si…

Maigret vstal, vytiahol z vrecka fajku.

– To je všetko, na čo som sa vás chcel spýtať. Ozaj, ešte jedna otázka. Asi pred rokom Sophie otehotnela.

– Viem…

– Hovorila s vami o tom?

– Bola asi v druhom alebo treťom mesiaci, už som na to zabudla… Francis nechcel mať dieťa, kvôli kariére… Obrátila sa teda na mňa, či neviem nejakú adresu… Ktosi jej spomínal Švajčiarsko, váhala však, či ta má ísť…

– Mohli ste jej pomôcť?

– Povedala som jej, že nepoznám nikoho… Nechcela som, aby sme sa s Carusom zamiešali do niečoho podobného…

– Ako sa to skončilo?

– Bezpochyby dobre, aspoň pokiaľ ide o ňou, keďže to už ani nespomenula a dieťa nemala…

– Ďakujem vám.

– Nestavili ste sa v Carusovej kancelárii?

Maigret odpovedal na otázku inou otázkou:

– Nevolal vás?

Bol si istý, že tentoraz mladá žena zavolá sama do ulice Bassano.

– Ďakujem, Gaston… – povedal, prechádzajúc okolo vrátnika.

Na chodníku sa zhlboka nadýchol.

– Ak sa toto všetko skončí všeobecnou konfrontáciou, bude asi búrlivá.

Šiel si vypiť pohár bieleho vína do prvého baru, na ktorý naďabil, akoby chcel spláchnuť zlú chuť. Žiadalo sa mu to od rána, od ulice Saint-Louis-en l’Ile, a Carusovo pivo túto chuť nespláchlo.

– Do úradu, milý Lapointe. Som zvedavý, v akom stave nájdeme nášho Francisa.

Nebol v sklenej klietke, v ktorej uvideli iba starú ženu a mladíka s rozbitým nosom. Vo svojej kancelárii našiel Janviera, ktorý mu ukázal na rozzúreného Ricaina, sediaceho na stoličke.

– Musel som ho vziať sem, komisár. Správal sa na chodbe veľmi hlasne a žiadal, aby ho služba ihneď zaviedla k riaditeľovi, vyhrážal sa, že oznámi novinám…

– Mám na to právo, – dychčal mladík. – Mám toho po krk, aby ste sa ku mne správali ako k idiotovi alebo zločincovi… Zabili mi ženu a mňa strážia, akoby som chcel ujsť… Nenechajú ma minútu na pokoji a…

– Želáte si advokáta?

Francis naňho pozrel, zaváhal, v očiach mu blčala nenávisť.

– Vy… Vy…

V zlosti nevedel nájsť príhodné slová.

– Tvárite sa otcovsky… Iste sa obdivujete, aký ste len dobrý, trpezlivý, chápavý… A ja som tomu veril… Teraz však zisťujem, že všetko, čo o vás rozprávajú, sú táraniny… – Zamotával sa, slová sa z neho sypali, hovoril čoraz rýchlejšie.

– Koľko platíte novinárom, aby vás okiadzali? Ja úbohý somár… Keď som zbadal v peňaženke vaše meno, nazdával som sa, že som zachránený, že som konečne našiel niekoho, kto ma pochopí… Zatelefonoval som vám… Pretože keby som to nebol urobil, neboli by ste ma našli… S vašimi peniazmi som mohol… Keď si pomyslím, že som z nich nevzal ani toľko, aby som sa najedol… A výsledok? Strčíte ma do prašivej hotelovej izby… a inšpektor stojí na chodníku a stráži ma… Potom ma zatvoríte do svojej pasce, a vaši ľudia sa na mňa občas prídu pozrieť cez sklo… Narátal som ich aspoň dvanásť, čo sa prišli pozrieť na ten zázrak… A všetko len preto, že moju ženu zabili v mojej neprítomnosti a polícia nie je schopná chrániť občanov… Pretože namiesto toho, aby hľadala skutočného vinníka, chytí prvého podozrivého – manžela, ktorého stihlo toto nešťastie a je zúfalý…

Maigret pomaly fajčil, sediac oproti rozzúrenému Francisovi, ktorý stál uprostred miestnosti a šermoval zovretými päsťami.

– Skončili ste?

Položil túto otázku pokojným hlasom, vôbec nie netrpezlivo alebo ironicky.

– Ešte stále si želáte advokáta?

– Viem sa obrániť sám… Veď príde chvíľa, keď budete musieť priznať svoj omyl a prepustiť ma…

– Ste voľný.

– Čo vravíte?

Jeho zápal razom ochladol, stál tu s ovisnutými rukami, nedôverčivo hľadiac na komisára.

– Boli ste vždy voľný, dobre to viete. Ak som vám minulej noci poskytol útulok, bolo to preto, že ste boli bez haliera a predpokladám, že sa vám nechcelo spať v garsónke na ulici Saint-Charles.

Maigret vytiahol z vrecka peňaženku, tú, ktorú mu Francis ukradol na plošine autobusu. Vybral z nej dve desaťfrankové bankovky.

– Tu máte, aby ste si mohli zajesť a ísť nazad do štvrte Grenelle. Niekto z vašich priateľov vám iste požičia peniaze, aby ste mohli urýchlene všetko zariadiť. Oznamujem vám, že som dal zatelegrafovať rodičom vašej ženy do Concarneau a že otec príde dnes večer do Paríža. Neviem, či sa s vami stretne. Nezhováral som sa s ním osobne, no zdá sa, že chce odviezť telo svojej dcéry do Bretagne.

Nebolo už ani reči o tom, že Ricain chce odísť. Usiloval sa pochopiť.

– Aby vám bolo jasné – ste manžel a máte právo rozhodnúť.

– Čo mi radíte?

– Pohreb je drahý. Nemyslím, že budete mať toľko času chodiť na cintorín. Ak si to teda rodina žiada…

– Musím o tom porozmýšľať…

Maigret otvoril dvere skrinky, kde mal vždy fľašu koňaku a poháre, veci, ktoré sa často ukázali užitočné.

Nalial do pohára a podal ho mladíkovi.

– Vypite si.

– A vy?

– Ďakujem.

Francis vypil koňak na dúšok.

– Prečo mi dávate alkohol?

– Aby ste opäť získali rovnováhu.

– Predpokladám, že ma budú sledovať.

– To nie. Pod podmienkou, že mi poviete, kde vás nájdem. Chcete sa vrátiť do ulice Saint-Charles?

– A kam mám ísť?

– Teraz je tam jeden z mojich inšpektorov. Aby som nezabudol, včera zazvonil vo vašej garsónke dva razy telefón. Inšpektor zdvihol slúchadlo, no ani raz sa mu nik neozval.

– Ja som to nebol, keďže…

– Nespytujem sa vás, či ste to boli vy. Niekto k vám volal do garsónky. Niekto, kto asi nečítal noviny. Som zvedavý, či ten muž alebo tá žena chceli počuť váš hlas alebo hlas vašej ženy.

– Veru neviem…

– Nikdy sa vám nestalo, že ste zdvihli telefón a počuli ste iba dych?

– Máte nejakú určitú myšlienku?

– Predpokladajme, že niekto sa domnieval, že tu nie ste, a chcel sa zhovárať so Sophiou.

– Už zas? Čo vám narozprávali všetci, ktorých ste sa vypytovali včera večer a dnes ráno? Aké svinstvá tu chcete…

– Ešte otázku, Francis.

Ricain sa zachvel, prekvapený týmto oslovením.

– Čo ste robili asi pred rokom, keď ste sa dozvedeli, že Sophie je tehotná?

– Nikdy nebola tehotná…

– Už máme výsledky súdnej pitvy, Janvier?

– Tu sú, komisár… Delaplanque ich práve doniesol…

Maigret ich prebehol očami.

– Tu máte! Uvidíte, že nič netvrdím, že sa opieram jednoducho o lekárske zistenie.

Ricain naňho zúrivo pozrel.

– Panebože, čo to všetko znamená? Zdá sa mi, že ste sa všetci sprisahali, aby ste ma dostali do blázinca… Raz ma obviňujete, že som zabil svoju ženu, potom zasa…

– Nikdy som vás neobviňoval.

– Ale ako keby ste to boli urobili… Naznačujete… A potom, aby ste ma upokojili…

Chytil pohár, v ktorom bol koňak, a prudko ho hodil o zem.

– Mal som lepšie poznať tie vaše triky! Fakt, bol by z toho krásny film… Prefektúra by ho však iste zakázala… Teda Sophie bola pred rokom tehotná? A samozrejme, keďže nemáme deti, predpokladáte, že sme sa obrátili na anjeličkárku… Tak je to? Takéto obvinenie ste si teda proti mne vymysleli, keď všetko ostatné padlo?

– Netvrdil som, že ste o tom vedeli. Spýtal som sa vás, či vám to vaša žena povedala. V skutočnosti sa obrátila na niekoho iného.

– Pretože sa to týkalo niekoho iného ako mňa, jej manžela?

– Chcela vás ušetriť od nepríjemností, možno od výčitiek svedomia. Nazdávala sa, že by dieťa v tomto štádiu pre vás znamenalo záťaž.

– A teda čo?

– Zdôverila sa jednému z vašich priateľov.

– Do boha, ale komu?

– Carusovi.

– Čože? Chcete mi nahovoriť, že Carus…

– Potvrdil mi to dnes ráno. A Nora mi to potvrdila o pol hodiny neskôr. Podľa nej nebola Sophie sama, keď spomínala, že bude matkou. Boli ste pri tom obaja.

– Luhala…

– To je možné.

– Veríte jej?

– Nateraz neverím nikomu.

– Ani mne?

– Ani vám, Francis. Ale aj tak ste voľný.

Maigret si zapálil fajku, sadol si k písaciemu stolu a začal listovať vo fascikli.

KAPITOLA 6

Ricain odišiel váhavo, nešikovne, ako vták, čo neverí, že má klietku otvorenú, a Janvier sa skúmavo pozrel na svojho predstaveného. Naozaj ho vypustia von, bez dozoru?

Maigret sa tváril, že nechápe túto tichú otázku, ďalej listoval vo fascikli, až napokon vstal a postavil sa k obloku.

Bol mrzutý. Janvier odišiel do oddelenia inšpektorov, kde sa ticho zhováral s Lapointom, keď vošiel komisár. Obaja muži od seba inštinktívne odstúpili, bolo to však zbytočné, lebo Maigret sa tváril, že ich nevidel.

Prechádzal sa hore-dolu medzi písacími stolmi, akoby nevedel, čo si počať so svojím mohutným telom, zastal pred písacím strojom, potom pri telefóne alebo pri prázdnej stoličke, bezúčelne preložil z miesta na miesto hárok papiera, až napokon zamrmlal:

– Zatelefonujte mojej žene, že neprídem na obed.

Nezavolal ju sám a aj to čosi znamenalo. Nik sa ho neopovážil osloviť, tým menej vypytovať. V miestnosti inšpektorov panovalo napätie; vycítil to, pokrčil plecami, vrátil sa do svojej kancelárie a siahol po klobúku.

Nepovedal nič, kde ide, ani kedy sa vráti, nenechal žiadne pokyny, akoby ho celá záležitosť zrazu prestala zaujímať.

Na širokom zaprášenom schodišti vyprázdnil fajku, jemne ňou poklopkal na opätok, potom prešiel cez dvor, zbežne pozdravil strážneho a zamieril k Place Dauphine.

Možno tam ani nechcel ísť. Myšlienky mu blúdili inde, po štvrti, ktorú tak málo poznal, po bulvári Grenelle, ulici Saint-Charles, triede La-Motte-Piquet.

Opäť videl tmavú hradbu vzdušného metra, ktoré presekávalo dopoly oblohu; zdalo sa mu, že počuje temné hučanie vagónov… Tlmené, trocha sladkasté ovzdušie Starej vinárne, prívetivosť Rosy, ktorá si jednostaj utierala ruky o zásteru, voskovo hladká tvár bývalého akrobata a na nej ironický úsmev…

Maki, obrovský a nežný vo svojom kútiku, tváriaci sa stále zmätenejšie a neurčitejšie, čím viac mal vypité… Gérard Dramin s asketickou tvárou, večne korigujúci svoj scenár… Carus, ktorý sa tak usiloval byť ku každému prívetivý, a Nora, neprirodzená od nechtov až po odfarbené vlasy…

Vyzeral, že nevie, kde ide, ako zo zvyku vošiel do reštaurácie Dauphine. Automaticky pozdravil majiteľa, vdýchol teplú vôňu jedál a zamieril do svojho kútika, kde už sedel tisíc ráz.

– Máme jaterničky, pán komisár.

– So zemiakovou kašou?

– A na aperitív?

– Hocičo. A fľašu sancerre.

Kolega z oddelenia pre informácie obedoval v inom kútiku s úradníkom z ministerstva vnútra, ktorého Maigret poznal iba z videnia. Ostatní hostia sem chodili takmer každý deň

– advokáti, ktorí o chvíľu prejdú cez námestie a pôjdu niekoho obhajovať, vyšetrujúci sudca, policajný inšpektor.

Aj majiteľ pochopil, že nie je vhodná chvíľa púšťať sa s Maigretom do reči. Komisár jedol pomaly, tváriac sa sústredene, akoby robil niečo nesmierne dôležitého.

O pol hodiny neskôr prešiel s rukami za chrbtom okolo justičného paláca, pomaly a nevšímavo ako penzista, ktorý ide so psom na prechádzku, potom bol opäť na schodoch a otvoril dvere svojej kancelárie.

Čakala ho tu správa od Gastinne-Renetta. Nebola to ešte definitívna správa. Pištoľ zo Seiny bola bez všetkých pochýb totožná so zbraňou, z ktorej vystrelili v ulici Saint-Charles.

Opäť pokrčil plecami, pretože to vopred vedel. Chvíľami akoby ho zavalili všetky tie bezvýznamné otázky, hlásenia, telefonáty, zvyčajné úradné postupy.

Starý pisár Joseph zaškrabkal na dvere, ako mával vo zvyku, nevyčkajúc odpoveď.

– Je tu nejaký pán.

Maigret kývol rukou a pozrel na dvere.

Muž bol v čiernom, čo ešte viac zvýrazňovalo zdravú farbu jeho tváre i kečku sivých vlasov.

Sadnite si, pán Le Gal. Prijmite moju úprimnú sústrasť…

Muž sa už stihol vyplakať vo vlaku a vyzeralo to, že si vypil pár pohárikov, aby sa posmelil. Pohľad mal neurčitý, ťažko sa vyjadroval.

– Čo s ňou urobili, nechcel som ísť k nim, aby som tam nestretol toho chlapa, pretože by som ho asi vlastnými rukami zaškrtil…

Koľko ráz bol už Maigret svedkom podobných výbuchov rodinných príslušníkov?

– Rozhodne, pán Le Gal, nie je už telo v ulici Saint-Charles, ale na Ústave súdneho lekárstva.

– Kde to je?

– Neďaleko Austerlitzkého mosta, na nábreží. Dám vás ta odviezť, pretože je potrebné, aby ste identifikovali svoju dcéru.

– Trpela?

Zaťal päste, nebolo to však presvedčivé. Dalo sa vybadať, že počas tých mnohých kilometrov sa jeho energia i hnev vyparili, takže teraz mal už iba prázdnu hlavu a opakoval slová, ktorým sám neveril.

– Dúfam, že ste ho zatkli?

– Nemáme dôkazy proti jej manželovi.

– Ale, komisár, od prvého dňa, čo prišla a rozprávala nám o tom chlapovi, som predpokladal, že sa to zle skončí…

– Priviedla ho k vám?

– V živote som ho nevidel… Poznám ho iba zo zlej fotografie… Vôbec sa jej nežiadalo predstaviť nám ho… Od tej chvíle, čo sa s ním stretla, prestala rodina pre ňu jestvovať… Chcela sa len čím rýchlejšie vydať… Sama dokonca pripravila list, v ktorom som dal svoj súhlas, a mal som ho iba podpísať… Jej matka mi chcela v tom zabrániť… Ja som napokon povolil, takže sa tak trochu cítim zodpovedným za to, čo sa stalo…

Nevyskytovali sa vo všetkých prípadoch takéto dojemné a zároveň i nepekné kapitoly?

– Bolo to vaše jediné dieťa?

– Na šťastie máme ešte pätnásťročného syna.

Sophie teda vlastne zmizla z ich života už dávno.

– Budem môcť previezť jej telo do Concarneau?

– Pokiaľ ide o nás, sú formality skončené.

Povedal „formality“.

– Oni ju… Chcem sa totiž spýtať, či ju…

– Pitvali, áno. Pokiaľ ide o prevoz, radím vám obrátiť sa na pohrebný ústav, ktorý zariadi všetko potrebné.

– A on?

– Už som mu to spomínal. Nemá námietky, aby bola pochovaná v Concarneau.

– Dúfam, že ta nezamýšľa prísť?… Lebo v tom prípade neručím za nič… Podaktorí u nás by sa asi nedokázali tak ovládnuť ako ja a…

– Viem. Zariadim, aby zostal v Paríži.

– Je to on, však?

– Tvrdím vám, že to ešte neviem.

– Kto iný by ju bol zabil? Všetko videla doslova jeho očami. Akoby ju bol zhypnotizoval. Od tých čias, čo sa vydala, nám hádam ani tri razy nenapísala, a dokonca sa ani neunúvala zablahoželať nám k Novému roku… Dozvedel som sa jej novú adresu až z novín… Nazdával som sa, že sú ešte stále v malom hoteli na ulici Montmartre, kde bývali po svadbe… Čudná svadba, bez rodičov, bez priateľov! Myslíte, že také niečo môže priniesť šťastie?

Maigret ho trpezlivo vypočul, súcitne potriasajúc hlavou, potom zavrel dvere za návštevníkom, ktorého dych ťažko páchol alkoholom.

A čo Ricainov otec? Neobjaví sa teraz aj on? Komisár ho čakal. Poslal jedného inšpektora do Orly, iného do Raphaëlu odfotografovať stranu zoznamu, ktorú mu ukázal vrátnik.

– Sú tu dvaja novinári, pán komisár…

– Povedz im, aby sa obrátili na Janviera.

Ten o chvíľu vstúpil.

– Čo im mám povedať?

– Hocčo. Že vyšetrovanie pokračuje.

– Mysleli, že tu nájdu Ricaina, a priviedli so sebou aj fotografa.

– Nech ho hľadajú. Nech zazvonia v ulici Saint-Charles, ak sa im chce.

Len ťažko sledoval niť svojich myšlienok, presnejšie povedané, rôzne myšlienky, ktoré si protirečili. Konal správne, keď prepustil Francisa na slobodu v takom predráždenom stave?

Nezájde ďaleko s dvadsiatimi frankmi, ktoré mu komisár dal. Bude opäť musieť zháňať peniaze, klopkať na dvere, obchádzať priateľov.

– Aj tak za to nemôžem, ak…

Vyzeralo to, akoby trápilo Maigreta svedomie, akoby si niečo vyčítal. Jednostaj sa vracal k celej záležitosti od začiatku, od samého začiatku, to znamená od plošiny autobusu.

Opäť videl tú ženu s bezvýraznou tvárou, ktorej nákupná taška ho udierala do nôh. Kurča, maslo, vajíčka, póry, zelerová vňať. Zaujímalo ho, prečo chodí nakupovať tak ďaleko od svojho bydliska.

Mladík fajčil príliš krátku a príliš hrubú fajku. Jeho plavé vlasy boli rovnako svetlé ako odfarbené vlasy Norine.

Vtedy ešte nepoznal Carusovu milenku, ktorá v hoteli Raphaël aj inde vystupovala ako jeho žena. Potom stratil na chvíľu rovnováhu, a ktosi mu nebadane vytiahol z vrecka peňaženku.

Bol by chcel nejakým spôsobom rozanalyzovať túto chvíľu, ktorá sa mu videla najdôležitejšia. Neznámy, čo vyskočil z idúceho autobusu na ulici Temple a kľučkoval medzi gazdinkami k úzkym uličkám Marais…

Jeho obraz sa jasne vynoril komisárovi v pamäti. Bol si istý, že by ho opäť poznal, pretože jeho zlodej sa obzrel…

Prečo sa obzrel? A prečo, keď zistil z obsahu peňaženky Maigretovu totožnosť, ju vložil do hnedej obálky a vrátil ju majiteľovi?

Vtedy, vo chvíli krádeže sa nazdával, že ho prenasledujú… Bol presvedčený, že ho obvinia z vraždy vlastnej ženy a že ho zatvoria… Uviedol podivný dôvod pre rozhodnutie nedať sa zatvoriť… Klaustrofóbiu…

Bolo to po prvý raz za tridsať rokov služby, že komisár počul podozrivého človeka vysvetľovať týmto spôsobom útek, napriek tomu však musel pripustiť, že to možno niekedy tak býva. Veď aj on cestoval metrom len vtedy, keď sa tomu nemohol vyhnúť, pretože sa v ňom dusil.

A čo jeho zvyk vstávať v kancelárii každú chvíľu od písacieho stola a ísť k obloku?

Vyčítali mu občas, najmä sudcovia, že vykonáva sám úlohy prislúchajúce inšpektorom, osobne ide vyšetrovať svedkov namiesto toho, aby si ich predvolal, bez vážneho dôvodu sa vracia na isté miesta, priberá si zbytočnú robotu, bez ohľadu na počasie.

Mal rád svoju kanceláriu, ale vždy, keď v nej bol vyše pol hodiny, pochytila ho túžba odísť. V priebehu vyšetrovania by bol býval najradšej všade.

V tejto chvíli Bob Mandille určite oddychuje, lebo Starú vináreň zatvárali až neskoro v noci. Či oddychuje aj Rose? Čo by mu porozprávala, keby si spolu sadli k stolíku v prázdnej reštaurácii?

Každý mal inakší názor na Ricaina a Sophiu. V priebehu niekoľkých hodín podaktorí dokonca neváhali vysloviť protirečivé úsudky ako Carus.

Kto vlastne bola Sophie? Jedno z tých dievčat, čo je ochotné hodiť sa do náručia každému mužovi? Ctibažná žena, ktorá sa nazdávala, že Francis jej umožní vniknúť do života filmových hviezd?

Stretávala sa s producentom v garsónke na ulici François I. Pravda, ak Carus neklamal.

Podaktorí spomínali Ricainovu žiarlivosť, lebo prakticky svoju ženu nenechával nikdy osamote. Celkom pokojne si však požičiaval peniaze od jej milenca.

Vedel to? Prižmúril nad tým oči?

– Vpusťte ho dnu…

Veď to predvídal. Bol to otec. Tentoraz Ricainov, vysoký, mohutný muž, ktorý ešte vyzeral mlado napriek sivým vlasom ostrihaným na ježka.

– Váhal som, či mám prísť…

– Sadnite si, pán Ricain.

– Je tu?

– Nie. Bol tu dnes ráno, no odišiel.

Muž mal ostré črty, svetlé oči, rozvážny výraz.

– Bol by som prišiel skôr, ale mal som službu ako rušňovodič na trati Vintimille-Paríž…

– Kedy ste Francisa videli posledný raz?

Opakoval prekvapene:

– Francisa?

– Tak ho volá väčšina jeho priateľov.

– U nás sme mu vraveli François… Počkajte… Prišiel ma navštíviť krátko pred Vianocami.

– Dobre ste sa znášali?

– Stretávali sme sa tak málo!

– Aj s jeho ženou?

– Predstavil mi ju niekoľko dní pred svadbou.

– Koľko mal rokov, keď mu zomrela matka?

– Pätnásť… Bol to dobrý chlapec, ale už vtedy to s ním nebolo ľahké a nestrpel, ak sa mu v niečom bránilo… Nemalo zmyslu zakázať mu niečo, čo si zaumienil… Bol by som chcel, aby pracoval u železnice… Veď nemusel byť robotníkom… Mohol dostať dobré miesto v kancelárii…

– Prečo vás navštívil pred Vianocami?

– Pýtal peniaze, samozrejme… Nikdy neprišiel pre iné… Nemal stále zamestnanie… Stále čosi písal a tvrdil, že sa jedného dňa stane slávnym. Usiloval som sa naňho vplývať, ako som najlepšie vedel… Aj tak som ho však nevedel pripútať… Často som bol aj tri dni preč… Nebolo to preňho príjemné, keď sa musel vrátiť do prázdneho bytu a pripraviť aj jedlo. Čo si o tom myslíte, pán komisár?

– Neviem.

Muž sa zatváril prekvapene. To, že vysoký policajný úradník ešte nemá určitý názor, zrejme prevyšovalo jeho chápanie.

– Nemyslíte, že je vinný?

– Nateraz tomu nič nenasvedčuje, práve tak ako nič nenasvedčuje o jeho nevine.

– Myslíte, že tá žena bola preňho tá pravá? Keď mi ju prišiel predstaviť, ani sa neunúvala obliecť si šaty; prišla v nohaviciach, s topánkami, čo skôr vyzerali ako papuče. Nebola ani učesaná… Pravda, vidno také na ulici…

Rozhostilo sa dlhé mlčanie, pri ktorom pán Ricain zavše úchytkom a váhavo pozrel na komisára. Napokon vytiahol z vrecka ošúchanú peňaženku a vybral z nej niekoľko stofrankových bankoviek.

– Bude lepšie, ak za ním nepôjdem… Ak sa so mnou chce stretnúť, vie, kde bývam… Predpokladám, že zasa nemá peniaze… Možno ich bude potrebovať, aby si mohol zaplatiť dobrého advokáta…

Pauza. Potom ďalšia otázka:

– Máte deti, pán komisár?

– Žiaľ, nemám.

– Nech sa necíti opustený… Nech urobil hocičo, aj niečo zlého, nemôže za to… Povedzte mu, čo si o tom všetkom myslím… Povedzte mu, že môže prísť domov, kedykoľvek bude chcieť… Ale nijako ho nenútim… Chápem…

Dojatý Maigret pozeral na bankovky, ktoré široká upracovaná ruka s hranatými nechtami položila na písací stôl.

– Nuž tak… – povzdychol si Ricainov otec, ktorý vstal a krútil v rukách klobúk. – Ak vám dobre rozumiem, môžem ešte dúfať, že je nevinný… Viete, ja tomu verím… Nech si noviny hovoria hocčo, neviem si predstaviť, že mohol urobiť niečo takého…

Komisár ho odprevadil po dvere a pevne mu stisol ruku.

– Môžem teda dúfať?

– Nikdy netreba strácať nádej.

Keď zostal sám, chystal sa zavolať doktora Pardona. Rád by sa bol s ním pozhováral, položil mu zopár otázok. Isteže, Pardon nebol psychiater, nebol ani profesionálny psychológ, no počas svojej činnosti ako lekár tejto štvrte videl už všeličo a jeho názory často potvrdili Maigretove predpoklady.

Pardon bol teraz iste vo svojej ordinácii, v čakárni mal zo dvadsať pacientov. Mali sa stretnúť na zvyčajnú spoločnú večeru až budúci týždeň.

Podivné: zrazu bez určitej príčiny naňho ťažko doľahol pocit samoty.

Bol iba kolieskom v komplikovanej súdnej mašinérii, disponoval odborníkmi, inšpektormi, telefónom, telegrafom, všetkými možnými druhmi spolupracovníkov, nad sebou mal súd, vyšetrujúceho sudcu a ako poslednú inštanciu prokurátorov a porotu.

Prečo sa teraz zrazu cítil osobne zodpovedný? Zdalo sa mu, že osud ľudskej bytosti závisí práve od neho – ešte nevedel, kto je páchateľ, muž či žena, čo vzali zo zásuvky bielizníka natretého na bielo pištoľ a vystrelili na Sophiu.

Istá podrobnosť ho prekvapila už na začiatku a doteraz si ju nevedel vysvetliť. Zriedkakedy sa totiž stáva, že niekto pri zvade alebo v prudkom rozčúlení zamieri práve na hlavu.

Prirodzený reflex, dokonca aj v prípade obrany, je cieliť na hruď; iba profesionáli strieľajú do brucha, lebo dobre vedia, že sa obeť z toho len málokedy dostane.

Vrah však mieril na hlavu skoro z metrovej vzdialenosti…

Chcel, aby to vyzeralo ako samovražda? Nie, pretože zanechal zbraň v garsónke… Pravda, ak mal veriť Ricainovi…

Manželia sa vrátili okolo desiatej… Potrebovali peniaze… V rozpore so svojím zvykom nechal Francis ženu v ulici Saint-Charles a vybral sa hľadať Carusa alebo iného priateľa, o ktorom predpokladal, že by mu mohol požičať dvetisíc frankov…

Prečo čakal až na noc, ak potrebovali peniaze ráno?

Vrátil sa do Starej vinárne, pootvoril dvere, aby zistil, či producent už prišiel…

Carus však bol o tomto čase už vo Frankfurte, práve si to dal overiť v Orly. Neoznámil svoju cestu ani Bobovi, ani inému členovi spoločnosti…

Nora však zostala v Paríži… Nie vo svojom apartmáne v hoteli Raphaël, ako ráno tvrdila, lebo vrátnikov zoznam to vyvracal…

Prečo luhala? Vedel Carus, že odišla z hotela? Netelefonoval jej, keď pricestoval do Frankfurtu?

Zazvonil telefón.

– Haló… Volá doktor Delaplanque. Spojím vás?

– Buďte taká láskavá… Haló!

– Maigret? Prepáčte, že vás vyrušujem, čosi ma však od rána mýli… Ak to vo svojej správe spomínam, nuž preto, že to nie je celkom isté… Počas pitvy som objavil na zápästí mŕtvej slabé sinky, ako keby jej ho bol niekto dosť prudko stisol… Vlastne to ani nie sú sinky…

– Počúvam…

– To je všetko… Netvrdím, že sa s niekým pobila, nemožno to však vylúčiť… Viem si dosť jasne predstaviť útočníka, ako chytil obeť za zápästie a sotil ju… Musela spadnúť na pohovku, vyskočiť z nej a práve vtedy, keď ešte nestála pevne na nohách, na ňu vystrelil… Tým možno vysvetliť, že guľku vytiahli z múru vo výške meter dvadsať od zeme, no keby bola mladá žena stála…

– Rozumiem. Tie sinky sú veľmi neurčité?

– Jediná stopa je jasnejšia než ostatné… Mohla by byť od palca, nemôžem to však s určitosťou tvrdiť. Preto som to nemohol uviesť do správy… Možno z toho niečo vyťažíte…

– Musím teraz ťažiť zo všetkého. Ďakujem vám, doktor.

Janvier bez slova zastal vo dverách.

***

Vrátil sa do tej štvrte, tentoraz sám, so zanovitým výrazom, akoby sa celá záležitosť týkala iba Grenelle a jeho. Poprechádzal sa po brehu Seiny, zastavil sa štyridsať metrov nad mostom Bir-Hakeim, tam, kde bola hodená pištoľ do Seiny a kde ju z nej aj vytiahli, potom zamieril k veľkej novej budove na bulvári Grenelle.

Naostatok vošiel a zaklopal na obloky vrátnice. Vrátnička bola mladá, prívetivá a zaviedla ho do svetlého salónika.

Najprv jej ukázal odznak, potom sa spýtal:

– Vy ste poverená vyberať nájomné?

– Áno, pán komisár.

– Samozrejme, poznáte Françoisa Ricaina?

– Bývajú vo dvore a len málokedy chodia tadeto… Totiž chodili… Napokon, on sa vraj vrátil… Ale ona… Poznala som ich, pravdaže, a bolo to dosť nepríjemné stále od nich pýtať peniaze… V januári požiadali o mesačný odklad, neskôr, pätnásteho februára, o ďalší… Majiteľ sa rozhodol vyhodiť ich, ak pätnásteho marca nezaplatia za dva kvartály, ktoré nám dlhovali…

– Neurobili to?

– Pätnásteho bolo predvčerom…

V tú stredu…

– Neznepokojovali ste sa, keď ste ich nevideli?

– Nečakala som ani, že zaplatia… Ráno si neprišiel po poštu, a tak som si povedala, že sa asi nechce so mnou stretnúť… Ostatne, dostávali len málo listov… Zväčša prospekty a noviny, ktoré mal predplatené. Popoludní som zaklopala na ich dvere, nik mi však neodpovedal… Vo štvrtok ráno som znovu zaklopala, a pretože sa ani vtedy nik neozval, spýtala som sa inej nájomníčky, či nič nepočula… Pomyslela som si dokonca, že sa potichučky vyparili… Bolo by to bývalo ľahké, keďže brána do ulice Saint-Charles zostáva vždy otvorená…

– Čo si myslíte o Ricainovcoch?

– Nevšímala som si ich… Zavše sa nájomníci ponosovali, pretože si vyhrávali alebo mali spoločnosť až do rána, ale to robia v tomto dome aj iní, najmä mladí… On vyzeral ako umelec…

– A ona?

– Čo vám mám povedať? Treli biedu… Nie je to veselý život… Je to isté, že nespáchala samovraždu?

Nedozvedel sa teda nič nového, ani sa nechcel toho veľa dozvedieť. Ponevieral sa okolo, obzeral si ulice, domy, otvorené obloky, výklady obchodov.

O siedmej otvorili dvere Starej vinárne a bol takmer sklamaný, keď nevidel Fernandu sedieť na barovej stoličke.

Bob Mandille čítal pri stole Večerník, zatiaľ čo čašník dokončoval úpravu stolov, prestieral na ne kockované obrusy a kládol krištáľovú vázičku s ružou.

– Pozrimeže! Komisár…

Bob vstal, stisol Maigretovi ruku.

– Tak čo? Čo ste objavili? Novinári vôbec nie sú spokojní… Tvrdia, že sa okolo celej záležitosti robia tajnosti a že ich k tomu nechcú pripustiť…

– Jednoducho preto, že im nemáme čo povedať.

– Je to pravda, že ste prepustili Francisa?

– Nebol nikdy uväznený a môže sa voľne pohybovať. Kto vám to povedal?

– Huguet, fotograf, čo býva v tom istom dome, na štvrtom poschodí. To je ten, ktorý už mal dve ženy a teraz urobil decko tretej… Zbadal Francisa na dvore, keď sa vracal domov… Som prekvapený, že ma neprišiel pozrieť… Povedzte, vari má peniaze?

– Dal som mu dvadsať frankov, aby si niečo zahryzol a mal na autobus…

– Tak sem o chvíľu príde… Ibaže by sa bol zastavil v redakcii a stal by sa zázrak, že by v pokladnici boli peniaze… Niekedy sa to stáva…

– Nevideli ste Noru v stredu večer?

– Neprišla sem, nie… Ostatne, nepamätám sa, že by som ju niekedy bol videl bez Carusa… Bol odcestovaný…

– V Nemecku, áno. Odišla sama. Som zvedavý, kde mohla ísť.

– Nepovedal vám to?

– Tvrdí, že sa vrátila do hotela okolo deviatej.

– Nie je to pravda?

– Vrátnikov záznam naznačuje, že to bolo po jedenástej…

– Čudné…

Bob sa usmial jemným ironickým úsmevom, ktorý akoby rozťal jeho meravú tvár.

– Smejete sa?

– Priznajte, že Carus by sa veru neodhodil. Využije bez zábran každú príležitosť… Bolo by smiešne, keby teraz Nora… Aj tak si to však o nej nemyslím…

– Pretože ho má rada?

– Nie. Pretože je príliš inteligentná a príliš chladná. Neriskovala by, že stratí všetko, keď je už takmer pri samom cieli, pre dobrodružstvo hoci aj s najzvodnejším mužom.

– Možno ani nebola tak blízko cieľa, ako sa nazdávate.

– Čo tým chcete povedať?

– Carus sa pravidelne stretával so Sophiou v byte na ulici François I., ktorý si najal práve na tento účel.

– Bolo to až také vážne?

– Tvrdí to. Tvrdí dokonca, že z nej mohla byť filmová hviezda, a že by sa ňou bola nepochybne stala.

– Hovoríte to celkom vážne? Carus, ktorý… Ale veď to bolo dievčisko, akých človek nájde plno… Keď sa prejdete len po Champs-Elysées, nájdete ich toľko, že by ste nimi zaplnili všetky filmové plátna sveta…

– Nora o ich pomere vedela.

– Nerozumiem už teda ničomu… Je pravda, že keby som mal rozumieť ľúbostným pletkám svojich hostí, už dávno by som mal žalúdočné vredy… Choďte to porozprávať mojej žene… Nahnevá sa na vás, ak ju nezájdete pozrieť do kuchyne… Trpí na vás… Nevypijete si pohárik?

– O chvíľu…

Kuchyňa bola väčšia a modernejšia, než predpokladal. Presne ako čakal, Rose si najprv poutierala ruku o zásteru, kým mu ju podala.

– Teda ste sa rozhodli prepustiť ho?

– Prekvapilo vás to?

– Čo ja viem… Každý, kto sem príde, má svoju vlastnú mienku… Jedni tvrdia, že to urobil Francis zo žiarlivosti… Iní zase, že to spravil milenec, ktorého sa chcela zbaviť… A ďalší, že sa jej pomstila nejaká žena…

– Nora?

– Kto vám to povedal?

– Carus mal vážny pomer so Sophiou… Nora o tom vedela… Chcel z nej urobiť herečku…

– To má byť pravda, alebo si to len vymýšľate, aby ste zo mňa niečo vytiahli?

– Je to pravda. Prekvapuje vás to?

– Mňa? Mňa už dávno nič neprekvapuje… Keby ste pracovali v tomto remesle ako ja…

Ani jej nezišlo na um, že aj na kriminálnej polícii majú svoje skúsenosti s ľuďmi.

– Lenže, môj drahý komisár, ak to urobila Nora, dokážete to len veľmi ťažko, pretože je dosť prefíkaná a bude vás všetkých vodiť za nos… Navečeriate sa u nás?… Mám kačičku s pomarančami… Predtým vám môžem ponúknuť dva-tri tucty ustríc, práve sme ich dostali z La Rochelle… Posiela mi ich mama… Veru áno… Už má vyše sedemdesiatpäť rokov, no každé ráno ešte predáva na trhu…

Prišiel fotograf Huguet so svojou spoločníčkou. Bol to chlapec s ružovou, dobromyseľnou tvárou, tváril sa veselo a človek by prisahal, že je veľmi pyšný, ak sa môže ukazovať so ženou v siedmom mesiaci.

– Poznáte sa? Komisár Maigret… Jacques Huguet… Jeho priateľka…

– Jocelyne… – upresnil fotograf, akoby to bolo dôležité alebo akoby ho tešilo vysloviť toto poetické meno.

A spýtal sa s prepiatou zdvorilosťou, takže to vyzeralo, akoby sa jej vysmieval:

– Čo si vypijete, miláčik?

Obklopoval ju drobnými pozornosťami, hladkal ju nežnými, srdečnými pohľadmi, akoby chcel ostatným povedať:

– Vidíte, som do nej zaľúbený a vôbec sa za to nehanbím… Milovali sme sa… Čakáme dieťa… Sme šťastní… A vôbec nám na tom nezáleží, ak sa vám vidíme smiešni.

– Čo si dáte, deti moje?

– Pre Jocelynu džús… A mne portské…

– A vy, pán Maigret?

– Pohár piva.

– Francis neprišiel?

– Máte sa tu stretnúť?

– Nie, no myslím si, že sa mu zažiada stretnúť sa s priateľmi… Už len preto, aby im ukázal, že je na slobode, že ho nemali prečo zadržať… Je už raz taký…

– Nazdávali ste sa, že si ho tam necháme?

– Neviem… Ťažko predvídať, čo urobí polícia…

– Myslíte, že zabil svoju ženu?

– Čo na tom záleží, či to urobil on alebo niekto iný!… Je mŕtva, nie? Ak to urobil Francis, mal na to iste pádne dôvody…

– Aké podľa vás?

– Čo ja viem… Možno jej mal dosť. Alebo mu hádam robila scény. Alebo ho možno klamala. Človek by mal nechať každého žiť, ako sa mu páči, nie, miláčik?

Vošli hostia, ktorí sem nechodili, a zaváhali, kým zamierili k stolu.

– Traja ľudia?

Bol to starší manželský pár a mladé dievča.

– Nech sa páči, tadeto…

Teraz nadišla veľká Bobova chvíľa: jedálny lístok, šepkané rady, chvála bieleho vína zo Charentes, rybacej polievky…

Sem-tam zažmurkal na ostatných, čo sedeli pri barovom pulte.

Vtom vošiel Ricain a prudko sa zháčil, keď zbadal komisára v spoločnosti Hugueta a tehotného dievčaťa.

– Tu si teda? – skríkol fotograf. – Tak čo ťa to postihlo… Nazdávali sme sa, že si v base…

Francis sa nasilu usmial.

– Ako vidíš, som tu… Dobrý večer, Jocelyne… Prišli ste kvôli mne, komisár?

– Nateraz kvôli kačici s pomarančami…

– Čo si dáš? – spýtal sa Bob, ktorý odovzdal objednávku čašníkovi.

– To je portské?

Zaváhal.

– Nie… Škótsku… Ibaže mi snáď nebudeš chcieť dať na úver…

– Dnes ti ešte dám…

– A zajtra?

– To bude závisieť od komisára.

Maigreta trochu pomýlil tón rozhovoru, ale predpokladal, že sa celá spoločnosť asi zvykla takto zhovárať.

– Stavili ste sa v redakcii? spýtal sa Ricaina.

– Áno… Ako to viete?

– Keďže ste potrebovali peniaze…

– Práve mi dali preddavok sto frankov…

– A Carus?

– Nebol som za ním…

– Napriek tomu ste ho však v stredu večer a potom takmer celú noc hľadali.

– Už nie je streda…

– Fakt, – zasiahol fotograf, – ja som Carusa videl. Išiel do štúdia, nechal urobiť skúšobné snímky akémusi dievčisku, ktoré nepoznám… Dokonca odo mňa pýtal fotky…

– Toho dievčaťa?

Maigret bol zvedavý, či urobil to isté aj so Sophiou.

– Príde sem na večeru… Rozhodne to mal o tretej v úmysle, s ním však človek nikdy nevie, na čom je… Najmä s Norou… Ozaj, veď som stretol aj Noru…

– Dnes?

– Bolo to pred dvoma alebo tromi dňami… Na mieste, kde som vôbec nepredpokladal, že ju nájdem… V takom pajzli na Saint-Germain-des-Prés, kam chodí iba mládež…

– Kedy to bolo? – spýtal sa Maigret, zrazu zbystriac pozornosť.

– Počkajte… Dnes je sobota… piatok… štvrtok… nie… Vo štvrtok som bol na baletnej premiére… Bolo to v stredu… Potreboval som fotky na ilustráciu článku o mládeži pod dvadsať… Upozornili ma na ten pajzel…

– O ktorej to bolo?

– Okolo desiatej… Áno, musel som prísť o desiatej… Jocelyne bola so mnou… Čo o tom súdite, miláčik? Však bolo desať hodín? Také mizerné, no zaujímavé miesto, všetkým chlapcom viseli vlasy až po plecia…

– Zbadala vás?

– Nemyslím… Sedela v kútiku s takým chlapíkom, čo mal určite už nad dvadsať… Myslím, že to bol majiteľ a vyzerali, akoby sa veľmi vážne zhovárali…

– Zdržala sa tam dlho?

– Prešiel som tie dve alebo tri miestnosti, kde takmer všetci tancovali… Ak to vôbec možno nazvať tancom… Robili všetko, čo sa len dalo, tlačili sa na seba… Občas som ju ponad hlavy a plecia zbadal… Stále sa zhovárala… Ten chlapík vytiahol z vrecka ceruzu a písal na kus papiera akési číslice… Smiešne, keď si na to spomeniem… Je dosť neskutočná aj v každodennom živote… Ale tam, v tom bláznivom prostredí, by sa to oplatilo sfotografovať…

– A neurobili ste to?

– Taký sprostý nie som. Nechcem mať so starým Carusom nepríjemnosti… Od neho závisí dobrá polovica môjho živobytia…

Bolo počuť, ako Maigret objednáva…

– Ešte pivo, Bob…

Jeho hlas a úmysly sa trocha zmenili.

– Mohli by ste mi rezervovať kútik, kde som sedel včera?

– Nebudete večerať s nami? – začudoval sa fotograf.

– Druhý raz.

Potreboval byť sám, rozmýšľať. Opäť mu náhodou pomýlili myšlienky, ktorých stavbu si usporiadal, a teraz už nebolo nič na pôvodnom mieste.

Francis ho úchytkom znepokojene pozoroval. Aj Bob si uvedomil, že sa čosi zmenilo.

– Vyzerá to, akoby ste boli prekvapený, že sa Nora vybrala do takého podniku…

Komisár sa však obrátil k Huguetovi:

– Ako sa volá ten pajzel?

– Aj vy chcete urobiť štúdiu o beatnikoch? Počkajte… Vývesný štít nie je veľmi originálny… Pochádza asi z čias, keď to bola krčma pre povaľačov… Pikové eso… Áno… Vľavo hore…

Maigret vyprázdnil pohár.

– Rezervujte mi môj kútik, – zopakoval.

O chvíľu ho viezol taxík do Contrescarpe.

Krčma o tomto čase nebola veľmi zaujímavá. Boli tam iba traja vlasatí hostia a dievča v kazajke a mužských nohaviciach, ktoré fajčilo cigaru. Z druhej miestnosti sa vynoril chlapík v pulóvri a zastal pri pulte, tváriac sa nedôverčivo.

– Čo to bude?

– Pivo, – povedal automaticky Maigret.

– A potom?

– Nič.

– Žiadne otázky?

– Čo tým myslíte?

– Že nie som dnešný, a keď sem príde komisár Maigret, tak nie preto, že má smäd. Teda čakám, čo je za tým.

Muž si posmešne nalial pohárik.

– V stredu večer za vami ktosi prišiel…

– Stovka, ak vás smiem opraviť.

– Mám na mysli ženu, s ktorou ste sa dlhšie zhovárali.

– Bola tu aspoň polovica žien a s podaktorými z nich, ako vravíte, som sa zhováral.

– S Norou.

– Už sme tu. A čo má byť?

– Čo tu hľadala?

– To, čo tu hľadá najmenej raz do mesiaca.

– To znamená?

– Žiada vyúčtovanie.

– Pretože?

Ohromený Maigret objavil pravdu ešte skôr, než mu ju muž povedal:

– Pretože tento podnik jej patrí. Veru tak, pán komisár! Nevešia to každému na nos… Nie som si istý, či starý Carus o tom vie… Veď každý má právo investovať peniaze, do čoho sa mu páči, nie? Ja som vám nič nepovedal… Vy mi tu čosi rozprávate, a ja vám neodpoviem ani áno, ani nie… Aj keby ste sa ma spýtali, či má ešte aj iné podniky tohto druhu…

Maigret sa naňho skúmavo pozrel a muž súhlasne zažmurkal.

– Sú ľudia, ktorí vedia, čo majú robiť, – uzavrel ľahkým tónom. – Nie tí, čo sa považujú za prefíkaných, robia vždy najlepšie investície… Ak budem mať iba rok tri takéto pajzle, presťahujem sa na Riviéru. A keď ich človek má zo desať, niektoré na Pigalle a jeden na Champs-Elysées…

KAPITOLA 7

Keď sa Maigret opäť vrátil do Starej vinárne, pospájali tri stoly dokopy a začali večerať spoločne. Carus ho zbadal, vstal a zamieril k nemu s kockovaným obrúskom v ruke.

– Dúfam, že nás poctíte svojou spoločnosťou?

– Nezazlievajte mi, ak sa radšej navečeriam vo svojom kútiku.

– Obávate sa, že by ste sedeli pri jednom stole s niekým, koho budete nútený skôr alebo neskôr zatknúť?

Pozrel mu do očí.

– Pretože vrah úbohej Sophie je dnes večer určite medzi nami, však? Napokon… Ako chcete. Poprosíme vás teda aspoň, aby ste si s nami prišli vypiť armagnac…

Bob ho zaviedol k stolu celkom pri dverách a šiel mu doniesť ustrice i kačicu s pomarančami, ktoré si podľa Rosinho odporúčania objednal.

Videl ich, ako sedeli pokope po obidvoch stranách stola. Na prvý pohľad bolo zjavné, že Carus je z nich najváženejší. Správaním, spôsobom prejavu, pohybmi, hlasom, pohľadom naznačoval, že si uvedomuje svoju cenu i dôležitosť.

Ricain akoby nerád sedel oproti nemu, a len neochotne zasahoval do rozhovoru. Dramin bol s mladou ženou, ktorú Maigret ešte nepoznal, dosť všednou stvoričkou, málo namaľovanou, jednoducho oblečenou, o ktorej mu Bob neskôr povedal, že je to strihačka.

Maki jedol veľa, pil ešte viac, obzeral si svojich spoločníkov a odpovedal na všetky otázky, ktoré mu kládli, iba mrmlaním.

Fotograf Huguet najčastejšie polemizoval s producentom. Vyzeral, že je vo forme, a neustále hľadel na brucho miernej Jocelyny spokojnými vlastníckymi pohľadmi.

Na takú vzdialenosť nebolo možné sledovať ich rozhovor. Maigret však napriek tomu z útržkov viet, výkrikov, podľa toho, ako sa tvárili, viac-menej uhádol jeho zmysel.

– Uvidíme, na koho teraz príde rad… – povedal asi žartom fotograf.

A v tej chvíli pozrel na komisára.

– Pozoruje nás… Sťahuje z nás kožu… Teraz, keď vytiahol z Francisa všetko, čo sa len dalo, pustí sa do niekoho iného… Dramin, ak sa budeš aj naďalej tak nevľúdne tváriť, príde rad na teba…

Hostia, čo sedeli ďalej, sa na nich dívali a zrejme im závideli, ako sa zabávajú. Carus objednal šampanské a v strieborných vedrách sa chladili dve fľaše. Bob sa osobne unúval k stolu a nalial ho do pohárov.

Ricain veľa pil. Pil najviac a ani raz sa nezasmial fotografovým žartom, ktoré neboli vždy najvyberanejšie.

– Tvár sa prirodzene, Francis… Nezabúdaj, že na teba hľadí oko spravodlivosti…

Mieril tým na Maigreta. Zabávali sa veselšie v iné večery, keď sa stretávali?

Carus sa usiloval zo všetkých síl pomôcť Huguetovi uvoľniť napätie. Nora ich sledovala ľadovými pohľadmi.

V podstate to bola pošmúrna večera, nik sa nesprával prirodzene, možno aj preto, že si každý uvedomoval komisárov u prítomnosť.

– Stavím sa, že z toho jedného dňa urobíš film v produkcii nášho vzácneho priateľa Carusa… Takto sa končia všetky tragédie…

– Čuš, dobre?

– Prepáč… Nevedel som, že…

Keď sa okolo stola rozhostilo mlčanie, bolo to ešte horšie. V skutočnosti medzi nimi nejestvovalo nijaké priateľstvo. Nevyberali si jeden druhého. Každý tu bol zo sebeckých dôvodov.

Či nezáviseli všetci od Carusa? Nora bola prvá, ktorá z neho ťahala peniaze a kupovala si nočné podniky. Nemala nijakú istotu, že sa s ňou jedného dňa ožení, radšej sa teda zabezpečovala.

Tušil to? Veril, že ho ľúbi len kvôli nemu? Nebolo to pravdepodobné. Bol realista. Potreboval spoločníčku a nateraz sa na to ešte dosť dobre hodila. Asi sa mu celkom páčilo, že bola taká nápadná a upútavala pozornosť všade, kamkoľvek prišli.

– To je Carus so svojou priateľkou… Nora… Čudné stvorenie…

Prečo nie? Aj tak sa však stal milencom Sophie, z ktorej chcel urobiť filmovú hviezdu.

To však znamenalo, že sa chce zbaviť Nory… Boli iné pred ňou… Budú iné po nej…

Dramin trávil svoj život nad nedokončenými scenármi, ktorým Carus mohol vdýchnuť život… Pravda, ak uverí v jeho talent.

Francis bol v rovnakom položení, rozdiel bol iba v tom, že sa tváril menej ponížene, menej trpezlivo, bol rád útočný, najmä keď si vypil pár pohárikov…

Pokiaľ ide o Makiho, prežúval samotársky svoje myšlienky… Jeho sochy nateraz ešte nik nekupoval… Čakal na kupcov, ktorí o ne prejavia záujem, robil dobré alebo zlé kulisy pre Carusa alebo pre hockoho, bol spokojný, keď si nemusel sám zaplatiť večeru, a vtedy jedol dvojnásobne a objednával si najdrahšie jedlá…

A fotograf… Maigret sa celkom nevyznal v jeho tvári… Na prvý pohľad vyzeral bezvýznamne… Takmer vo všetkých spoločnostiach, ktoré sa často stretávajú, vyskytuje sa ten druh naivného človeka s veľkými jasnými očami, ktorý chce všetkých zabávať… Jeho zdanlivá nevinnosť mu však dovoľovala miešať sa do všetkého, povedať občas nemilú pravdu, čo by si iný nemohol dovoliť…

Aj z neho spravilo jeho povolanie bezvýznamnú osobu… Robili si posmech z neho aj z jeho neustále tehotných žien…

Rose si poutierala ruky, prišla sa presvedčiť, či každý je spokojný, a vypila si postojačky pohár šampanského.

Bob z času na čas zastal pri Maigretovi.

– Robia, čo môžu… – pošepkal mu sprisahanecky.

Chýbala tu Sophie. Každý si to uvedomoval. Ako sa správala Sophie pri takýchto príležitostiach?

Určite sa mračila alebo bola nesmelá, hoci dobre vedela, že sa bohatý muž tejto spoločnosti, producent Carus, zaujíma práve o ňu. Vari sa nestretli dnes popoludní v garsónke na ulici François I.?

– Buď trpezlivá, môj zajačik… Starám sa o teba…

– A Nora?

– Už to dlho nepotrvá… Pripravujem ju na to… Nech ma to bude stáť hocčo…

– A Francis?

– Sprvoti bude bez seba, že si dosiahla úspech skôr než on a že zarábaš veľa peňazí… No zmieri sa s tým… Dám mu režírovať film… A potom, keď situácia dozreje, budeš môcť požiadať o rozvod…

Odohrávalo sa to tak? Aj Carus ich potreboval. Zarábal najviac peňazí na tom, že umožňoval prácu mladým. Okolnosť, že ho v Starej vinárni obklopoval tento dvor, ešte zvyšovala vedomie jeho dôležitosti a bolo mu to oveľa milšie než večere s finančníkmi bohatšími a dôležitejšími ako on.

Zažmurkal na Boba, ktorý niesol k veľkému stolu dve ďalšie fľaše. Ricain, rozzúrený fotografovými žartmi, mu odpovedal len veľmi úsečne. Dalo sa predvídať, že každú chvíľu vstane a odíde. Ešte sa to neodvážil urobiť, ešte sa krotil…

Bolo pravdepodobné, že jeden z nich asi zabil Sophiu, a Maigret, ktorému horúčava vháňala do hlavy krv, skúmal ich tváre.

Carus bol v stredu večer vo Frankfurte, dostal už potvrdenie z Orly. A Nora medzi desiatou a jedenástou kontrolovala účty v prízračnom ovzduší Pikového esa.

Maki? Ale prečo by ju Maki bol zabil? Vyspal sa so Sophiou náhodou, pretože to od neho očakávala, práve tak ako to zrejme očakávala od všetkých ich priateľov. Bol to jej spôsob, ako sa ubezpečiť o svojej cene, dokázať si, že má pôvab, že nie je len obyčajné dievča posadnuté filmom.

Huguet? Už mal tri ženy… Bola to zrejme jeho mánia, podobne ako to, že im urobil deti… Rád by bol vedel, ako vládal vyživiť všetky svoje rodiny…

A Francis…

Maigret si zopakoval, čo robil Ricain v ten večer… Okolo desiatej sa vrátil do ulice Saint-Charles… Potom potreboval okamžite peniaze… Dúfal, že v Starej vinárni stretne Carusa, no Carus tam nebol… Bob mu odmietol požičať takú veľkú sumu…

Nechal Sophiu doma…

Prečo, keď ju ináč vždy vláčil so sebou?

– Nie! – skríkol fotograf nahlas. – Nie tu, Jocelyne… Ešte nie je čas spať…

Vysvetľoval spoločnosti, že od tých čias, čo je tehotná, zaspí hocikde a hocikedy.

– Sú ženy, ktoré vtedy majú chuť na uhorky alebo požierajú bravčové paprčky či teľacie hlavy… Ona spí… a nielenže spí, ešte aj chrápe…

Maigret tomu nevenoval pozornosť, usiloval sa rekonštruovať všetky Ricainove obchôdzky až do chvíle, keď mu na ulici Temple ukradol na plošine autobusu peňaženku.

Ricain, ktorý si nenechal ani halier… Ricain, ktorý mu zatelefonoval a povedal mu, že…

Napchal si fajku, zapálil ju. Vyzeralo to, akoby aj on vo svojom kútiku zaspával nad šálkou čiernej kávy.

– Nevypijete si s nami posledný pohárik, komisár?

Opäť Carus… Maigret sa rozhodol prijať jeho pozvanie, prisadnúť si na chvíľu k nim…

– Nuž teda, – žartoval Huguet, – koho zatknete? Je to dosť napínavé vedieť, že ste tu, že vám neujde jediný náš výraz tváre… Zavše sa prichytím, že si pripadám ako zločinec…

Ricain vyzeral tak zúbožene, že nikoho neprekvapilo, keď odrazu vstal od stola a rozbehol sa k záchodom.

– Mali by sa vydávať pijanské preukazy, niečo podobné ako vodičské… – ozval sa Maki zamyslene.

Sochár by bol tento preukaz bezpochyby ľahko získal, pretože pil jeden pohár za druhým a to s jediným účinkom, že mu svietili oči a líca mali tehlovočervenú farbu.

– Zakaždým je to s ním rovnaké…

– Na zdravie, pán Maigret… – povedal Carus a zdvihol pohár. – Chcel som povedať, na úspech vášho vyšetrovania, pretože všetci máme záujem na tom, aby ste čím skôr odhalili pravdu…

– Okrem jedného! – opravil ho fotograf.

– Okrem jedného, možno… Hádam však nejde o nikoho spomedzi nás…

Keď sa Francis vrátil, mal červené viečka a strhanú tvár. Bob mu bez požiadania priniesol pohár vody.

– Už je to lepšie?

– Neznášam alkohol…

Vyhýbal sa Maigretovmu pohľadu.

– Myslím, že pôjdem spať…

– Nepočkáš nás?

– Zabúdate, že som posledné tri dni veľa nespal…

Vo svojom zmätku vyzeral ešte mladší. Pripomínal predčasne vyspelého výrastka, ktorý vyfajčil prvú cigaru a hanbí sa, lebo mu ostalo zle.

– Majte sa dobre…

Carus vstal, šiel s ním až ku dverám a polohlasne sa s ním zhováral. Potom si producent sadol k stolu, kde predtým sedel Maigret, odstrčil šálku kávy a vyplňoval šek, kým Francis čakal a hľadel inde.

– Nemohol som ho tak nechať… Keby som bol býval v stredu v Paríži, možno by sa nič nebolo stalo… Bol by som tu večeral… Bol by ma požiadal o peniaze na nájomné a nemusel nechať Sophiu samú…

Maigret sa zachvel, presne si zopakoval v duchu túto vetu a ešte raz si postupne poprezeral každého z nich.

– Dovolíte, aby som odišiel?

Potreboval vyjsť von, pretože sa začínal dusiť. Hádam si aj on priveľa vypil? Nedopil obrovský pohár armagnacu.

Prechádzal sa bez určitého cieľa s rukami vo vreckách po chodníku, osvetlenom ešte niekoľkými výkladnými skriňami. Pristavovali sa pri nich najmä dvojice, pozerali práčky a televízory. Mladé dvojice, ktoré snívali a počítali:

– Sto frankov mesačne, Louis…

– A dvestopäťdesiat frankov na auto…

Aj Francis a Sophie sa určite takto zavesení prechádzali týmito ulicami.

Snívali o práčke, o televízore?

Auto mali, starú triumphku, ktorú Ricain nechal kdesi stáť tej osudnej noci. Išiel po ňu?

So šekom, ktorý dostal, bude môcť vyplatiť nájomné… Mal v úmysle bývať sám v garsónke, kde niekto zavraždil jeho ženu?

Maigret sa prešiel po bulvári. Na lavičke spal akýsi starček. Pred ním sa týčila obrovská novostavba, asi polovica oblokov bola ešte osvetlená.

Ostatní nájomníci boli v kine alebo u priateľov, alebo ešte sedeli pri stole v reštaurácii, ako je Stará vináreň.

Povetrie bolo stále vlažné, okolo mesiaca však krúžili veľké oblaky.

Maigret obišiel roh ulice Saint-Charles a vošiel do dvora. Pri dverách Ricainovcov bol osvetlený oblôčik s matným sklom, oblok do kúpeľne so sedacou vaňou.

Iné dvere, iné obloky svietili aj v iných garsónkach tak ako v hlavnej budove…

Dvor bol pustý, tichý, nádoby na smeti stáli na svojom mieste, mačka sa náhlivo plížila popri múre…

Kde-tu sa zatvoril oblok, zhasla lampa. To boli ľudia, čo chodili skoro spať. Potom sa na štvrtom poschodí osvetlil oblok. Pripomínalo to hviezdy, ktoré zrazu zažiaria alebo zmiznú na oblohe.

Zdalo sa mu, že za záclonou poznáva objemnú postavu Jocelyny so strapatými vlasmi i fotografa.

Vtedy sa jeho pohľad vrátil od štvrtého poschodia na prízemie.

Asi okolo desiatej…

Poznal už naspamäť, ako boli rozdelené hodiny tejto noci. Huguetovci večerali v Starej vinárni, a keďže sedeli pri stole sami, iste im to netrvalo dlho. Kedy sa vrátili domov?

Ricain a Sophie otvorili dvere garsónky a zapálili svetlá okolo desiatej. Potom Francis takmer ihneď odišiel…

Maigret ešte stále videl, ako sa za oblokom pohybujú postavy… Potom už videl iba jednu, fotografa… Tento otvoril oblok, hľadel chvíľu na oblohu… Práve keď chcel odstúpiť od obloka, pozrel dolu do dvora… Iste zbadal osvetlený oblok garsónky a uprostred prázdneho priestoru Maigretovu robustnú postavu, jasne vystupujúcu v mesačnom svite…

Komisár si vyklepal fajku o opätok a vošiel do domu. Šiel zo dvora, preto nemusel prejsť okolo vrátnice. Vstúpil do výťahu, stlačil gombík štvrtého poschodia a chvíľu hľadal po chodbách.

Keď zaklopal na dvere, vyzeralo to, akoby ho bol Huguet čakal, lebo ihneď otvoril.

– To ste vy! – povedal s čudným úsmevom. – Moja žena si práve ľahla… Pôjdete dnu, alebo mám radšej ísť s vami?

– Bude hádam lepšie, keď zídeme dolu?

– Okamih… Poviem jej a vezmem si cigarety…

Bolo vidieť v obývačke neporiadok a Jocelynine šaty, pohodené na kresle.

– Ale nie… Ale nie… Ubezpečujem ťa, že sa hneď vrátim… –

Potom hovoril tichšie. Ona šuškala. Dvere izby zostali otvorené.

– Vieš to iste?

– Neznepokojuj sa… O pár minút…

Nikdy nenosil klobúk. Nevzal si ani zvrchník.

– Poďte…

Výťah bol ešte hore, tak nastúpili.

– Kade? Na bulvár alebo do dvora?

– Do dvora.

Zišli dolu, kráčali vedľa seba v tme. Huguet zodvihol hlavu a zbadal svoju ženu, ktorá sa naňho dívala z obloka a naznačovala mu, aby sa vrátil.

Svetlo v kúpeľni u Ricainovcov ešte vždy svietilo. Že by naňho opäť prišla nevoľnosť?

– Už ste na to prišli? – spýtal sa konečne fotograf, keď si odkašlal.

– Som zvedavý, či je to tak.

– Nie je to príjemná situácia, veď viete… Od tých čias sa neustále pretvarujem… Pred chvíľou som tam v reštaurácii prežil najodpornejší večer svojho života…

– Bolo to vidieť.

– Máte zápalku?

Maigret mu podal škatuľku a pomaly si začal napchávať jednu z dvoch fajok, ktoré mal vo vrecku.

KAPITOLA 8

– Večeral Ricain so svojou ženou v stredu večer v Starej vinárni?

– Nie… Pravdu povediac, jedávali tam len vtedy, keď boli náhodou pri peniazoch alebo tam našli niekoho, kto ich pozval… Zastavili sa tam okolo pol deviatej… Iba Francis vošiel dnu… Často sa stávalo, že večer iba pootvoril dvere… Ak tam bol Carus, vošiel, Sophie za ním, a prisadli si k nemu…

– A s kým sa zhováral v stredu?

– Keď som ho zbadal, povedal iba pár slov Bobovi… Spýtal sa: „Je tu Carus?“ A keď mu povedal, že nie, odišiel…

– Nepokúšal sa požičať si peniaze?

– Vtedy ešte nie…

– Ak rátal, že ho Carus pozve na večeru, znamená to, že ešte nejedli.

– Možno si niečo zahryzli v automate na La-Motte-Piquet. Často ta chodievali.

– Zostali ste so svojou ženou dlho v reštaurácii?

– Odišli sme zo Starej vinárne okolo deviatej… Asi štvrťhodinku sme sa prechádzali… Vrátili sme sa domov a Jocelyne sa hneď povyzliekala… Odvtedy čo je tehotná, je stále ospanlivá…

– Počul som…

Fotograf naňho zvedavo pozrel.

– Spomínali ste to pri večeri. Tak sa mi vidí, že dokonca aj chrápe.

– Aj moje dve prvé ženy… Myslím, že všetky ženy chrápu, keď sú niekoľko mesiacov tehotné… Povedal som to len preto, aby som ju hneval…

Zhovárali sa polohlasne v tichu, rušenom iba hučaním áut na bulvári Grenelle na druhej strane budovy. Ulica Saint-Charles za otvorenou bránou bola úplne prázdna, len kedy-tedy sa na nej zďaleka mihla postava chodca alebo ženy na vysokých opätkoch.

– Čo ste robili?

– Uložil som ju a šiel som pobozkať svoje deti…

Pravda, veď jeho dve predošlé ženy bývali v tom istom dome, jedna s dvoma deťmi, druhá s jedným.

– Robíte to každý večer?

– Takmer každý večer. Len vtedy nie, keď sa neskoro vrátim domov…

– Vítajú vás milo?

– Prečo nie? Nehnevajú sa na mňa… Poznajú ma… Vedia, že to neviem ináč…

– Inak povedané, opustíte jedného pekného dňa Jocelynu kvôli inej žene?

– Ak sa taká naskytne… Viete, nepripisujem tomu dôležitosť… Zbožňujem decká… Najväčší muž v dejinách bol Abrahám…

Maigret sa len ťažko zdržal úsmevu, najmä preto, že fotograf tentoraz hovoril úprimne. Ak zanechal silené žarty, mal v sebe čosi naozaj veľmi čisté.

– Zdržal som sa na chvíľu u Nicoly… Nicole, to je moja druhá žena… Zavše sa nám stane, že prežívame akési návraty…

– Jocelyne o tom vie?

– Netrápi ju to… Keby som nebol taký, nežila by so mnou…

– Došlo medzi vami k niečomu?

– Nie… Myslel som na to… Ale chlapec začal hovoriť zo spánku, a tak som odišiel po prstoch…

– Koľko bolo hodín?

– Nedíval som sa na hodinky… Vrátil som sa domov… Bezmyšlienkovite som vymenil film v jednom zo svojich fotoaparátov, pretože som mal ísť zavčas rána fotografovať… Potom som šiel k obloku a otvoril som ho… Otváram ho každú noc, najprv dokorán, aby som vyvetral cigaretový dym, a potom napoly, pretože v zime aj v lete spávam pri otvorenom obloku…

– A potom?

– Fajčil som poslednú cigaretu… Mesiac svietil tak ako dnes… Videl som prechádzať cez dvor dvojicu a spoznal som Francisa a jeho ženu… Nešli zavesení, ako mávali vo zvyku, a prudko sa zhovárali…

– Nepočuli ste nič?

– Iba jedinú vetu, ktorú povedala Sophie prenikavým hlasom, z čoho som usúdil, že je nazlostená…

– Často sa hnevala?

– Nie… Povedala:

„Nehraj sa na nevinného… Vedel si to veľmi dobre.…“

– Odpovedal niečo?

– Nie. Chytil ju za lakeť a ťahal ju ku dverám…

– Ešte ste si nespomenuli, o koľkej to bolo?

– Áno… Počul som na kostole odbiť desať… V kúpeľni sa zažalo svetlo… Zapálil som si ďalšiu cigaretu…

– Boli ste zvedavý?

– Jednoducho sa mi nechcelo spať… Nalial som si pohár calvadosu…

– Boli ste v obývačke?

– Áno… Dvere izby boli otvorené, nuž som zahasil svetlo, aby Jocelyne mohla spať…

– Koľko času medzitým prešlo?

– Dofajčil som cigaretu, ktorú som si zapálil u mojej bývalej ženy, a potom tú, čo som si zapálil pri obloku… Vyše päť minút… Rozhodne menej ako desať…

– Nepočuli ste nič?

– Nie… Videl som Francisa, ako vyšiel von a rýchlo zamieril k bráne… Nechával si auto vždy v ulici Saint-Charles… O niekoľko minút začal motor pokašľávať a po chvíli sa auto pohlo…

– Kedy ste zišli dolu?

– O štvrť hodiny neskôr.

– Prečo?

– Veď som vám už povedal… Nežiadalo sa mi spať… Chcel som sa pozhovárať…

– Len pozhovárať?

– Možno aj trocha viac…

– Stýkali ste sa aj predtým so Sophiou?

– Chcete vedieť, či som s ňou spával? Jediný raz… Francis bol spitý, a pretože už nemali čo piť, šiel kúpiť fľašu do krčmy, ktorá bola ešte otvorená.

– A ona súhlasila?

– Zdalo sa jej to celkom samozrejmé…

– A potom?

– Potom už nič… Ricain sa vrátil bez fľaše, pretože mu nechceli nič predať… Uložili sme ho… Odvtedy sa už nič nestalo…

– Vráťme sa k strede večer… Zišli ste teda dolu…

– Prišiel som k dverám… Zaklopal som… A aby sa Sophie nezľakla, zašepkal som: „To som ja, Jacques…“

– Nik vám neodpovedal?

– Nie… Dnu sa vôbec nič nepohlo…

– Nezdalo sa vám to čudné?

– Povedal som si, že sa iste povadila s Francisom, a že asi nechce nikoho vidieť. Predstavoval som si, že leží v posteli a zúri alebo plače…

– Pokúšali ste sa znovu dostať dnu?

– Zaklopal som ešte dva-tri razy, potom som sa vrátil domov…

– A zase ste si stali k obloku?

– Keď som už bol v pyžame, vyzrel som do dvora… Bol pustý… U Ricainovcov v kúpeľni ešte stále horelo svetlo… Ľahol som si a zaspal som…

– Pokračujte…

– Vstal som o ôsmej a varil som si kávu, Jocelyne ešte spala… Otvoril som oblok dokorán a zbadal som, že u Francisa v kúpeľni ešte vždy horí svetlo…

– Nezdalo sa vám to čudné?

– Ani nie… Také veci sa stávajú… Šiel som do štúdia, kde som pracoval do jednej, potom som si niečo zahryzol s priateľom. Mal som sa stretnúť v Ritze s americkým hercom, ktorý ma tam nechal trčať celú hodinu a potom som ho ledva stihol vyfotografovať… Skrátka, vrátil som sa domov okolo štvrtej…

– Vaša žena bola po celý čas doma?

– Nie. Bola nakupovať… Keď sa naobedovala, zasa si ľahla… Spala…

Uvedomil si smiešnosť tohto nudného opakovania.

– Ešte stále tam…

– Horelo svetlo, áno…

– Vrátili ste sa a zaklopali ste na dvere?

– Nie… Telefonoval som… Nik mi neodpovedal… Ricain sa asi vrátil, spal, odišiel so ženou a zabudli zahasiť…

– Robievali to častejšie?

– To sa stane každému… Tak teda… Išli sme s Jocelynou do kina na Champs-Elysées…

Maigret len-len že nezašomral:

– Spala?

O nohavice sa mu obtrela mačka a pozrela naňho, akoby prosila o pohladenie. Keď sa však Maigret k nej sklonil, odskočila a mraučala o dva metre ďalej.

– Komu patrí?

– Neviem… Každému… Hádžu jej z oblokov kúsky mäsa, žije na ulici…

– Kedy ste sa vrátili vo štvrtok večer?

– Okolo pol jedenástej… Po kine sme si vypili pohárik v malej krčmičke, stretol som tam jedného priateľa…

– A svetlo?

– Ešte horelo… Na tom však nebolo nič prekvapujúceho, pretože Ricainovci už mohli byť doma… Aj tak som tam zatelefonoval… Priznám sa, že keď sa mi nik neozval, bol som trocha v rozpakoch…

– Len trocha?

– Hoci som vôbec nemusel o ničom pochybovať… Ak by človek mal myslieť na vraždu vždy, keď niekto zabudne zhasnúť svetlo…

– Skrátka…

– Pozrite! Ani teraz ešte nezhasol… A nemyslím, že by pracoval…

– A na druhý deň?

– Pravdaže som opäť telefonoval a potom ešte dva razy, až som sa z novín dozvedel, že Sophie je mŕtva… Bol som v ateliéroch v Joinville, robil som fotografie pri nakrúcaní filmu…

– Niekto sa vám ohlásil?

– Áno… Neznámy hlas… Radšej som bol ticho a položil som po chvíľke…

– Nepokúšali ste sa stretnúť s Ricainom?

Huguet neodpovedal. Potom pokrčil plecami a opäť sa zatváril ako komik.

– A načo, veď nie som od kriminálky!

Maigret, ktorý bezmyšlienkovite hľadel na svetlo, vychádzajúce cez malý oblok, rozbehol sa zrazu ku dverám garsónky. Fotograf šiel za ním, zrejme pochopil.

– Kým sa my tu zhovárame…

Ak Francis nepracoval, ak nespal, ak svetlo zostalo dnes večer zažaté…

Prudko zaklopal na dvere.

– Otvorte!… Tu je Maigret…

Urobil taký buchot, že sa v druhých dverách objavil sused v pyžame. Zahľadel sa prekvapene na oboch mužov.

– Čo sa zasa robí? Nemôžete nechať ľudí na pokoji…

– Bežte k vrátničke… Spýtajte sa jej, či nemá šperhák…

– Nemá…

– Ako to viete?

– Pretože som ho od nej pýtal raz večer, keď som si zabudol kľúč. Musel som zavolať zámočníka.

Huguet bol až podivuhodne pokojný na človeka, ktorý sa stále tvári naivne. Omotal si okolo päste vreckovku a prudko udrel do matného skla obloka, ktoré sa rozletelo.

– Treba sa poponáhľať… – dychčal, keď nakukol do kúpeľne.

Maigret sa tam tiež pozrel. Ricain sedel oblečený vo vani, príliš krátkej, aby v nej mohol ležať. Z kohútika tiekla voda. Vaňa pretekala, a voda v nej bola ružová.

– Nemáte sochor, zdvihák, hocčo ťažké?

– V aute… počkajte…

Sused si zašiel po župan a vybehol von, sledovaný otázkami svojej ženy. Prešiel cez bránu a bol počuť, ako otvára kufor na aute.

Keď sa objavila aj jeho žena, zakričal na ňu Maigret:

– Zatelefonujte hneď lekárovi… Tomu, čo býva najbližšie…

– Čo sa robí?… Nestačí, že…

Odišla hromžiac, zatiaľ čo jej muž sa vracal so zdvihákom. Chlap bol ešte vyšší, širší a mocnejší než komisár.

– Nechajte to na mňa… Keď sa nemusím báť, že niečo poškodím…

Dvere spočiatku odolávali, potom povolili. Ešte dva nárazy, najprv dolu, potom hore, a zrazu sa rozleteli, nuž sa len horko-ťažko udržal na nohách.

Ostatok sa odohral v úplnom zmätku. Aj iní susedia počuli haravaru a čoskoro sa ich niekoľko tlačilo v úzkych dverách. Maigret vytiahol Francisa z vane a odvliekol ho na pohovku. Spomenul si na zásuvku bielizníka, na jej pestrý obsah.

Našiel tam povraz. Hrubá belasá ceruza mu poslúžila ako improvizovaná cievka. Ešte neskončil, keď ho mladý lekár odsotil nabok. Býval v tejto budove a iba si narýchlo natiahol nohavice.

– Kedy sa to stalo?

– Práve sme ho našli…

– Zatelefonujte po sanitku…

– Hádam len…

– Do čerta, teraz sa ma na nič nespytujte.

O päť minút neskôr zastala na dvore sanitka. Maigret si sadal dopredu k šoférovi. V nemocnici musel zostať na chodbe, pretože lekár z interného robil transfúziu.

Bol prekvapený, keď zbadal prichádzať Hugueta.

– Dostane sa z toho?

– Zatiaľ to nie je isté.

– Myslíte, že chcel naozaj spáchať samovraždu?

Bolo zjavné, že o tom pochybuje. Maigret tiež. Francis, ktorý sa dostal do slepej uličky, musel urobiť toto divadelné gesto.

– Prečo myslíte, že to spravil?

Komisár zle pochopil otázku.

– Pretože sa považoval za príliš inteligentného.

Fotograf ho samozrejme nepochopil a zahľadel sa naňho ohromene.

Maigret totiž v tejto chvíli vôbec nemyslel na Sophiinu smrť. Myslel na niečo oveľa menej dôležité, možno však tým príznačnejšie a rozhodujúcejšie pre Ricainovu budúcnosť: na krádež svojej peňaženky.

KAPITOLA 9

Spal až do desiatej, no nemohol raňajkovať pri otvorenom obloku, ako pôvodne chcel, pretože začal padať jemný, studený dážď.

Kým prešiel do kúpeľne, ktorej obloky neviedli na dvor, zatelefonoval do nemocnice a len horko-ťažko dostal spojenie s internistom, čo mal práve službu.

– Ricain?… Čo to má byť?… Súrny prípad!… Mali sme za poslednú noc osem súrnych prípadov, a keby som si mal pamätať všetky mená… V poriadku… Transfúzia… Pokus o samovraždu… Hm!… Ak si prerezal tepnu, nebol by tu, alebo by sme ho boli dali do chládku na prízemie… Je v poriadku, áno. Ešte neotvoril ústa… Nie… Ani slovíčko… Pred dverami je fízel… Iste o tom vie…

O jedenástej bol Maigret v kancelárii. Opäť ho boleli nohy, pretože si obul nové topánky, ktoré bolo treba rozchodiť.

Sedel oproti Lapointovi a Janvierovi, bezmyšlienkovite si usporadúval fajky podľa veľkosti, až si vybral z nich tú najdlhšiu a starostlivo ju napchal.

– Ako som to včera večer povedal tomu fotografovi…

Obaja inšpektori si vymenili pohľad, lebo nevedeli, o ktorého fotografa ide.

– Teda, ako som povedal, je až príliš inteligentný. To je niekedy práve také nebezpečné, ako keď je niekto príliš hlúpy. Inteligencia, ktorú nepodporuje istá sila charakteru! Na tom však nezáleží. Viem, čo chcem povedať, aj keď nemôžem nájsť správne slová.

Ostatne, to nie je moja vec. O to sa postarajú lekári a psychiatri.

Som si skoro istý, že to bol idealista, idealista neschopný žiť v súlade so svojím ideálom. Chápete?

Asi veľmi nie. Maigret bol zriedkakedy taký výrečný a zmätený súčasne.

– Chcel byť výnimočným človekom vo všetkom. Dosiahnuť veľmi rýchlo úspech, pretože priam prekypoval netrpezlivosťou, súčasne v ňom však zostalo niečo čistého.

Maigret sa mýlil, pretože zďaleka nestačil vystihnúť slovami svoje myšlienky.

– To najlepšie i to najhoršie. Musel nenávidieť Carusa, pretože ho potreboval. Aj tak však prijímal producentove pozvania na večeru a neváhal si od neho požičiavať.

Hanbil sa za to, vyčítal si to.

Nebol natoľko naivný, aby si neuvedomoval, že Sophie nie je taká, za akú ju chcel považovať. Ale súčasne ju potreboval. Napokon dokonca aj využíval jej vzťahy s Carusom.

Odmietne to priznať. Nemôže to priznať.

A práve preto vystrelil na svoju ženu. Už keď sa v stredu večer vracali domov, vadili sa. Nezáleží na tom prečo. Musela mať po krk toho, keď videla, že hrá nepoctivú hru, a určite mu vykričala pravdu do tváre.

Neprekvapilo by ma, keby ho bola nazvala pasákom. Zásuvka bola možno pootvorená. Iste nevedel zniesť pravdu, ako mu ju vyhodila na oči. Vystrelil. A potom zastal zhrozený nad tým, čo urobil, i z následkov.

Som presvedčený, že v tej chvíli sa rozhodol nedať sa odsúdiť a mozog mu začal fungovať, vymýšľať; zatiaľ čo sa ponevieral po uliciach, snoval komplikované plány.

Naozaj také komplikované, že mu to takmer vyšlo.

Vracia sa do Starej vinárne. Pýta sa na Carusa. Potrebuje okamžite dvetisíc frankov a dobre vie, že Bob mu nemôže takú sumu požičať.

Hodil zbraň do Seiny, aby sa nedali zistiť odtlačky prstov.

Viac ráz sa ukázal v klube Nula – Carus ešte vždy neprišiel? – Pije, poneviera sa hore-dolu, dopĺňa svoj plán novými podrobnosťami.

Pravda, nemá dosť peňazí, aby ušiel do cudziny, no aj keby ich mal, nepomohlo by mu to, pretože skôr či neskôr by ho vypátrali.

Musí sa teda vrátiť do ulice Saint-Charles, tváriť sa, že objavil mŕtvolu, zavolať políciu.

A vtedy si spomenul na mňa.

Zahral so mnou komédiu, ktorá by normálnemu človeku nezišla na um. Podrobnosti mu nahrávajú. Jeho obchôdzky vedú k cieľu.

Striehol na mňa od samého rána pri dverách domu. Ak nepôjdem autobusom, má iste aj iné východisko.

Ukradol mi peňaženku. Zatelefonoval mi a zahral mi také divadlo, že od seba musel odvrátiť každé podozrenie.

Urobil toho až priveľa. Vyrozprával mi, čo Sophie večerala v Starej vinárni. Chýbala mu však rovnováha, zdravý rozum. Vedel si vymyslieť zvláštny príbeh a urobiť ho pravdepodobným, nemyslel však na najjednoduchšie každodenné podrobnosti.

– Myslíte, že príde pred súd, komisár? – spýtal sa Lapointe.

– To už bude vecou psychiatrov.

– A ako by ste rozhodli vy?

– Pred súd.

A pretože sa jeho dvaja spolupracovníci začudovali nad takouto kategorickou odpoveďou, tak málo podobnou tomu, čo o komisárovi vedeli, utrúsil Maigret:

– Bol by príliš nešťastný, keby ho považovali za blázna alebo len za čiastočne zodpovedného za svoje činy. Na lavici obžalovaných sa bude naopak usilovať zahrať úlohu výnimočnej bytosti, akéhosi hrdinu.

Pokrčil plecami, smutne sa usmial a zamieril k obloku hľadiac na dážď, ktorý jednostaj padal.

MAIGRET

A TELO

BEZ

HLAVY

KAPITOLA 1

OBJAV BRATOV NAUDOVCOV

Sotva sa rozvidnievalo, keď Jules, starší z dvoch bratov Naudovcov, zjavil sa na lodnom mostíku – najprv hlava, potom plecia, potom celá vycivená postava. Poškrabal sa vo svetlých, ešte neučesaných vlasoch, poobzeral sa po priehrade, po nábreží Jemmapes vľavo, po nábreží Valmy vpravo, a prešlo pár minút, práve toľko, kým si stihol ušúľať cigaretu a vyfajčiť ju v sviežom včasnom ráne, než sa zapálilo svetlo v malom bare na rohu ulice Récollets.

Keďže bol pošmúrny deň, vyzerala žltá farba priečelia vyblednutejšia ako zvyčajne. Majiteľ Popaul, ešte neupravený, neučesaný, vyšiel na chodník otvoriť obločnice.

Naud prešiel cez uličku a kráčal po nábreží, šúľajúc si ďalšiu cigaretu. Keď sa jeho brat Robert, takmer rovnako vysoký a vychudnutý ako on, objavil vo dvierkach lode, uvidel vo vysvietenej krčme Julesa, opretého o pult, a majiteľa, ktorý mu nalieval do kávy pohárik alkoholu.

Vyzeralo to, akoby Robert čakal, kým naňho príde rad. Ušúľal si cigaretu rovnakými pohybmi ako jeho brat. Keď starší vyšiel z baru, mladší zostúpil z lode, takže sa stretli uprostred cesty.

– Spustím motor, – oznámil Jules.

Bývali dni, keď si nevymenili viac než desať viet tohto druhu. Ich loď sa volala Dvaja bratia. Oženili sa so sestrami – dvojičkami a obidve rodiny bývali na lodi.

Robert zaujal miesto staršieho brata v Popaulovom bare, kde rozvoniavala káva s alkoholom.

– Pekný deň, – vyhlásil nízky a tučný Popaul.

Naud sa uspokojil s tým, že sa z obloka zahľadel na nebo, ktoré sa sfarbovalo do ružova. Prvé, čo ožilo a dostalo farbu, boli komíny nad strechami, zatiaľ čo bridlice a škridly, ako aj dlaždice vozovky vyzdobil chlad posledných nočných hodín jemnou prikrývkou inovate, ktorá sa začínala roztápať.

Ozvalo sa pokašľávanie dieselového motora. Korma loďky začala v nárazoch chrliť čierny dym. Naud položil peniaze na pult, dotkol sa končekmi prstov čiapky a prešiel po nábreží. Zjavil sa tu zamestnanec priehrady v rovnošate a začal pripravovať priechod. Z diaľky bolo počuť na nábreží Valmy kroky, nebolo však ešte vidieť nikoho. Znútra lode, kde ženy pripravovali raňajky, ozývali sa detské hlasy.

Jules sa opäť objavil na moste, sklonil sa so zmraštenými obrvami nad kormu a jeho brat šípil, že čosi nie je v poriadku. Naložili stavebný kameň v Beauvale, na 48 stupni kanála Ourcq. Ako obyčajne, naložili ho o niekoľko ton viacej a už včera, keď vychádzali z nádrže La Villette a vošli do kanála Saint-Martin, zaviazli v pobrežnom bahne.

V marci zvyčajne nebýva nedostatok vody. Tento rok však už vyše dvoch mesiacov nepršalo a s vodou v kanáli sa šetrilo.

Vráta priehrady sa otvorili. Jules si zastal ku kormidlu. Jeho brat vyskočil na breh, aby loď odpútal. Motor sa rozbehol, a ako sa obaja obávali, rozvíril husté bahno, ktoré vyrazilo na hladinu vo veľkých bublinách.

Opierajúc sa celým telom o tyč, usiloval sa Robert odraziť predok lode od brehu. Vyzeralo to, akoby lodná skrutka pracovala naprázdno. Zamestnanec priehrady, navyknutý na podobné prípady, trpezlivo vyčkával a plieskal rukami, aby sa zahrial.

Najprv prišiel náraz, potom znepokojujúci, škrípavý zvuk a Robert Naud sa obrátil k bratovi, ktorý zastavil motor.

Ani jeden, ani druhý nevedeli, čo sa robí. Skrutka sa nemohla dotknúť dna, pretože bola chránená časťou kormidla. Niečo sa muselo do nej zamotať, možno staré lano, akých sa povaľuje v starých kanáloch veľa, a ak je to tak, budú mať veru čo robiť, kým sa ho zbavia.

Robert, vyzbrojený tyčou, zamieril ku korme, naklonil sa a usiloval sa nahmatať v nepriehľadnej vode skrutku, zatiaľ čo Jules išiel po menšiu tyč a Laurence, jeho žena, vystrčila hlavu z oblôčika.

– Čo sa robí?

– Neviem.

Obidvaja začali bez slova tyčami obrábať zastavený motor a po chvíli sa zamestnanec priehrady Dambois, ktorého každý volal Charles, postavil na nábrežie a pozeral, čo robia. Nič sa nespytoval a uspokojil sa tým, že ticho bafkal z fajky s pipasárom posťahovaným niťou.

Bolo vidieť niekoľko náhliacich sa chodcov, ako zostupujú smerom k námestiu République, a ošetrovateľky v rovnošate smerujúce k nemocnici Saint-Louis.

– Máš to?

– Tuším.

– Kábel?

– Nemám poňatia.

Jules Naud zachytil čosi tyčou, predmet po istom čase povolil a na hladinu vyplávali ďalšie vzduchové bubliny.

Pomaly vyťahoval tyč, a keď hák bol už takmer na povrchu, zjavil sa čudný balík, zabalený do novín, previazaný povrazom a už roztvorený.

Bola to ľudská ruka od pleca, ktorá vo vode vybledla a vyzerala ako zdochnutá ryba.

***

Depoil, strážmajster v 3. obvode, práve končil nočnú službu na samom konci nábrežia Jemmapes, keď sa v bráne dverí zjavila vysoká postava staršieho Nauda.

– Som nad priehradou Récollets s loďou Dvaja bratia. Zasekla sa nám skrutka, keď sme sa chceli vydať na cestu, a vyslobodili sme odtiaľ mužskú ruku.

Depoil, ktorý už pätnásť rokov slúžil v X. okrese, zareagoval práve tak, ako neskôr reagovali všetci členovia polície, keď sa o tejto záležitosti dozvedeli.

– Mužskú ruku? – opakoval neveriaco.

– Áno, mužskú. Ruka je pokrytá hnedými chlpmi a…

Z kanálu Saint-Martin z času na čas vytiahli mŕtvolu, a takmer vždy to zapríčinila lodná skrutka. Najčastejšie bola mŕtvola v celku a stávalo sa, že to bol muž, napríklad starý nezamestnaný, ktorý si priveľa vypil a pošmykol sa do kanála, alebo výtržník, ktorého konkurenčná banda dopichala nožom a poslala ho na dno, aby sa ochladil.

Neboli zriedkavosťou ani telá rozrezané na kúsky, najmenej dve-tri do roka, no zakaždým, pokiaľ strážmajstrovi Depoilovi siahala pamäť, išlo o ženy. Okamžite vedeli, kde začať pátranie. Aspoň v deviatich prípadoch z desiatich to bola prostitútka zo spodiny, jedna z tých, čo sa po nociach ponevierajú na pustých miestach.

„Zločin sadistu,“ končilo sa hlásenie.

Polícia poznala faunu tejto štvrte, mala presné zoznamy zločincov i podozrivých indivíduí. Zvyčajne postačilo niekoľko dní na zatknutie pôvodcu hocakého zločinu, nech už išlo o vykradnutý stánok alebo o ozbrojené prepadnutie, len málokedy sa však podarilo dolapiť niektorého vraha.

– Doniesli ste ju? – spýtal sa Depoil.

– Tú ruku?

– Kde ste ju nechali?

– Na nábreží. Môžeme odísť? Čakajú nás totiž na nábreží Arsenal, kde musíme vyložiť tovar.

Strážmajster si zapálil cigaretu, oznámil prípad ústrediu Pomocnej polície, potom si vyžiadal súkromné číslo telefónu komisára tejto štvrte pána Magrina.

– Prepáčte, že vás budím. Námorníci vytiahli z kanála ľudskú ruku… Nie! Mužskú… Aj ja som si to uvedomil… Ako?… Je tu, áno… Spýtam sa ho…

Obrátil sa k Naudovi, nezložiac slúchadlo:

– Vyzerá to, že bola dlhšie vo vode?

Starší Naud sa poškrabal po hlave.

– To závisí od toho, čomu hovoríte dlhšie.

– Je veľmi v rozklade?

– To sa nedá povedať. Podľa môjho názoru tam mohla byť také dva-tri dni…

Strážmajster zopakoval do telefónu:

– Dva až tri dni…

Pohrávajúc sa s ceruzkou, vypočul príkazy, ktoré mu dával komisár.

– Môžeme vyplávať cez priehradu? – opakoval Naud, keď strážmajster zavesil.

– Ešte nie. Ako komisár správne podotkol, je možné, že na lodi sa zachytili ešte ďalšie kusy, a keby ste vyplávali, mohli by ste ich cestou stratiť.

– Ale veď tu nemôžem zostať večne! Za nami netrpezlivo čakajú štyri ďalšie lode.

Strážmajster zavolal ďalšie číslo a vyčkával, kým sa mu ozve.

– Haló! Victor? Zobudil som ťa? Už si raňajkoval? Tým lepšie. Mám pre teba fušku.

Victor Cadet býval neďaleko, v ulici Chemin-Vert, a neprešiel mesiac, aby nepotrebovali jeho služby v kanáli Saint-Martin. Bol nepochybne chlapom, ktorý zo Seiny i z parížskych kanálov vylovil najväčší počet rôznych predmetov, vrátane ľudských tiel.

– Počkaj, len to oznámim pomocníkovi.

Bolo sedem hodín ráno, keď na bulvári Richard-Lenoir pani Maigretová, už svieža a upravená, rozvoniavajúca mydlom, pripravovala raňajky, kým jej manžel ešte spal. Na Quai des Orfèvres nastúpili Lucas a Janvier o šiestej do služby a Lucas práve prebral správu o objave v kanáli.

– Čudné! – zamrmlal a obrátil sa k Janvierovi. – Z kanála Saint-Martin vytiahli ruku, a nie je to ženská ruka.

– Mužská?

– No a čia!

– Mohla by byť detská.

Aj to sa stalo, jediný raz, pred tromi rokmi.

– Oznámite to šéfovi?

Lucas pozrel na hodinky, zaváhal, potriasol hlavou.

– To má čas. Nechajme ho, nech si pokojne vypije kávu.

Desať minút pred ôsmou sa vytvorila pred loďou Dvaja bratia úctyhodná skupinka a mestský strážnik udržiaval zvedavcov v patričnej vzdialenosti od predmetu na dlažbe, ktorý zakryli kusom plachty. Museli vpustiť do priehrady bárku Victora Cadeta, ktorá priplávala a teraz sa postavila k ostatným lodiam pri nábreží.

Cadet bol obor a pravdepodobne mu museli skafander ušiť osobitne na mieru. Jeho pomocník bol, naopak, drobný starček, ktorý pri práci odpľúval a bičoval vodu dlhými prúdmi hnedých chrchľov.

Spustil rebrík, nasadil pumpu a napokon nasadil Victorovi na hrdlo obrovskú kovovú kuklu.

Na korme Dvoch bratov stáli dve ženy a päť detí, všetky s plavými, takmer bielymi vlasmi; jedna žena bola tehotná, druhá mala na rukách dieťa.

Slnko sa prudko opieralo o budovy na nábreží Valmy a bolo také jasné, také veselé, že človeka pochytila zvedavosť, prečo má toto nábrežie takú pošmúrnu povesť. Maľovka na budovách isteže nebola nová, bielu i žltú zmyl dážď, no tohto marcového rána to všetko vyvolávalo dojem vzdušnosti ako na Utrillových obrazoch.

Za Dvoma bratmi čakali štyri lode s bielizňou sušiacou sa na šnúrach, s deťmi, ktoré len horko-ťažko udržali na uzde, s vôňou asfaltu, ktorá prehlušila menej príjemný zápach kanála.

O štvrť na deväť Lucas zatelefonoval Maigretovi, ktorý práve dopíjal druhú šálku kávy a utieral si ústa, aby si mohol vyfajčiť prvú fajku.

– Vravíš mužskú ruku?

Aj on sa čudoval.

– Nič iného nenašli?

– Potápač Victor sa už dal do roboty. Musia čím skôr vyprázdniť priehradu, aby sa nezatarasila.

– Kto to mal na starosti doteraz?

– Judel.

Bol to inšpektor X. okresu, bezvýznamný, no svedomitý chlapík, na ktorého sa dalo spoľahnúť pri predbežnom pátraní.

– Zastavíte sa tam, šéfe?

– Nie je to až taká okľuka.

– Chcete, aby ta prišiel za vami niekto z nás?

– Kto je v kancelárii?

– Janvier, Lemaire… Počkajte. Práve prichádza Lapointe.

Maigret chvíľu zaváhal. Aj okolo neho svietilo slnko a mohol by otvoriť oblok. Hádam celá tá záležitosť nebude vôbec dôležitá, nebude tajomná, a v tom prípade sa ňou aj naďalej bude zapodievať Judel. Na začiatku nikdy nemožno vedieť. Ak by tá ruka bola patrila žene, Maigret by bol presvedčený, že všetko bude už len otázkou rutiny.

Keďže však išlo o mužskú ruku, bolo možné všetko. A ak vysvitne, že záležitosť je komplikovaná, ak sa komisár rozhodne sám prevziať vyšetrovanie, závisia budúce dni čiastočne aj od toho, ako sa rozhodne teraz, pretože najradšej dokončil pátranie s inšpektorom, s ktorým začínal.

– Pošli Lapointa.

Už dávnejšie priamo nespolupracoval s Lapointom; rád pozoroval jeho mladícke nadšenie a zmätok, do ktorého upadol, keď sa nazdával, že urobil hlúposť.

– Mám to oznámiť šéfovi?

– Áno. Prídem asi neskoro na hlásenie.

Bolo dvadsiateho tretieho marca. Jar sa podľa kalendára začala predvčerom, a čo nemožno povedať každý rok, bolo ju už cítiť vo vzduchu do tej miery, že Maigret takmer vyšiel von bez zvrchníka.

Na bulvári Richard-Lenoir si vzal taxík. Nešiel ta priamy autobus a nebolo také počasie, aby sa zatvoril do metra Ako očakával, prišiel k priehrade Récollets ešte pred Lapointom a našiel inšpektora Judela skloneného nad čiernou vodou kanála.

– Našlo sa už niečo?

– Ešte nie, šéfe. Victor prezerá loď, či sa na nej niečo nezachytilo.

Prešlo ďalších desať minút a Lapointe práve vystúpil z malého čierneho auta súdnej polície, keď svetlé bublinky ohlasovali, že o chvíľu sa vynorí Victor.

Jeho pomocník sa rozbehol k nemu, aby mu vyslobodil hlavu z prilby. Potápač si hneď zapálil cigaretu, poobzeral sa okolo seba, spoznal Maigreta a priateľsky mu zakýval rukou.

– Nič?

– V tomto úseku nič.

– Môže loď pokračovať v ceste?

– Som istý, že nezachytí nič, iba ak bahno na dne.

Robert Naud, ktorý ich počul, zakričal na brata:

– Spusti motor.

Maigret sa obrátil k Judelovi.

– Máte ich výpoveď?

– Áno. Podpísali ju. Ostatne, zdržia sa tu najmenej štyri dni, budú vykladať na nábreží Arsenal.

Nebolo to ďaleko, niečo vyše dvoch kilometrov, medzi Bastillou a Seinou.

Chvíľu trvalo, kým sa pohla loď, ktorú priveľký náklad tlačil ku dnu, napokon však vplávala do kanála, ktorý hneď uzavreli.

Väčšina zvedavcov sa začala rozchádzať. Tí, čo zostali, nemajú zrejme čo robiť a zostanú tu asi celý deň.

Victor si ešte nevyzliekol kaučukový odev.

– Ak sú ešte ďalšie kusy, – vysvetľoval, – budú tam vyššie, proti prúdu. Stehná, trup, hlava sú ťažšie než ruka a prúd ich ťažšie odnesie.

Na hladine kanálu nebolo badať nijaký prúd, plávajúce odpadky ani čo by sa vôbec nehýbali.

– Nie sú tu prúdy ako v normálnej rieke, aby ste rozumeli. Ale pri každom otvorení priehrady po celej dĺžke vzniká takmer neviditeľný pohyb vody.

– Takže bude potrebné pátrať až po ďalšiu priehradu?

– Úrad platí a vy nariaďujete, – vyhlásil Victor medzi dvoma ťahmi z cigarety.

– Potrvá to dlho?

– Závisí to od miesta, kde nájdem ostatné časti. Pravda, ak sú vôbec v kanáli!

Prečo by však niekto odhodil časť tela do kanála a druhú napríklad na opustený pozemok?

– Pokračujte.

Cadet kázal pomocníkovi, aby uviazal čln trocha vyššie, a opäť sa chystal založiť si na hlavu kovovú prilbu.

Maigret odvolal Judela a Lapointa nabok. Tvorili na nábreží skupinku, na ktorú zvedavci hľadeli s úctou, aká sa mimovoľne preukazuje úradným osobám.

– Mali by ste pre každý prípad dať prezrieť prázdne pozemky a staveniská na okolí.

– Už som na to myslel, – povedal Judel. – Čakal som len vaše príkazy, aby som mohol začať.

– Koľko ľudí máte k dispozícii?

– Ráno dvoch. Poobede budem môcť mať troch.

– Pokúste sa vyzvedieť, či sa v posledné dni nevyskytli na pobreží nejaké ruvačky, výkriky, volanie o pomoc.

– Áno, šéfe.

Maigret nechal strážnika v rovnošate strážiť ľudskú ruku zakrytú plachtou, ktorá ešte stále ležala na dlažbe nábrežia.

Ideš, Lapointe?

Zamieril k výčapu na rohu, natretému krikľavo žltou farbou a otvoril sklené dvere podniku U Popaula. Okolo pultu desiatovalo niekoľko robotníkov z okolia v pracovnom odeve.

– Čo si želáte? – pribehol majiteľ.

– Máte telefón?

Vtom ho zbadal. Bol pripevnený o stenu a nebol v osobitnej búdke, ale vedľa pokladnice.

– Pod, Lapointe.

Nechcelo sa mu verejne telefonovať.

– Neráčite si nič objednať?

– O chvíľu.

Pozdĺž nábrežia bolo vidieť jednoposchodové domčeky aj nájomné domy, dielne i veľké betónové budovy, v ktorých boli úrady.

– Hádam len nájdeme krčmu s telefónnou búdkou.

Išli po chodníku a zbadali na druhej strane kanála vyblednutú zástavu i belasú lampu policajnej stanice s tmavou budovou nemocnice Saint-Louis v pozadí.

Prešli takých tristo metrov, kým objavili tmavý výčap; komisár otvoril dvere. Museli zostúpiť po dvoch kamenných schodíkoch, dlážka bola vykladaná drobnými tmavočervenými štvorčekmi, ako mávajú domy v Marseille.

V miestnosti nebolo nikoho, iba veľká hrdzavá mačka ležala pri kachliach, aj tá lenivo vstala, zamierila k odchýleným dverám a zmizla.

– Je tu niekto? – skríkol Maigret.

Bolo počuť rýchly tikot kukučkových hodín. Vo vzduchu sa vznášali výpary liehovín i bieleho vína, skôr liehovín než vína, s prímesou kávy.

V zadnej miestnosti sa čosi pohlo. Ozval sa ženský, trocha ustatý hlas:

– Už aj!

Povala bola nízka, zafajčená, múry sčerneté, izba ponorená do pološera a skúpe slnečné lúče prenikali do nej ako cez obloky kostola. Na ceduli, čo visela na stene, mohli si prečítať tieto slová, napísané nepekným písmom:

DESIATA HOCIKEDY

A na inej ceduli:

MOŽNO SI PRINIESŤ VLASTNÉ JEDLO

V túto hodinu zrejme sem nikoho nelákalo a Maigret s Lapointom boli asi prví dnešní zákazníci. V kúte bola telefónna búdka. Maigret čakal, kým sa ukáže majiteľka, aby ta mohol vojsť.

Majiteľka prišla, zastrkávajúc si vlásničky do tmavohnedých, takmer čiernych vlasov. Bola chudá, neurčitého veku, možno štyridsať až štyridsaťpäťročná, a podišla k nim s neprívetivou tvárou, šúchajúc plstenými papučami po kachličkovej dlážke.

– Čo si želáte?

Maigret pozrel na Lapointa.

– Máte dobré biele víno?

Pokrčila plecami.

– Dva poháre bieleho vína. Máte telefónne známky?

Zatvoril sa do búdky a zavolal kanceláriu prokurátora, aby mu podal hlásenie. Ozval sa mu prokurátorov zástupca, ktorý sa tiež začudoval ako ostatní, keď sa dozvedel, že ruka, ktorú vylovili z kanála, patrí mužovi.

– Potápač pokračuje v pátraní. Nazdáva sa, že zvyšok tela, ak tu vôbec nejaký zvyšok je, sa nachádza vyššie. Osobne by som bol rád, keby si doktor Paul prezrel ruku čím skôr.

– Môžem vás zavolať ta, kde ste teraz? Pokúsim sa ho okamžite zohnať a zavolám vás.

Maigret si prečítal číslo na telefóne, povedal ho zástupcovi a zamieril k pultu, kde boli dva naliate poháre.

– Na vaše zdravie! – povedal, obrátiac sa k majiteľke.

Nevyzerala, že by to bola počula. Hľadela na nich bez štipky sympatie, zrejme čakala, až odídu, aby mohla dokončiť, čo robila predtým, pravdepodobne rannú toaletu.

Mohla byť celkom pekná. Rozhodne bola kedysi – ako každý – mladá. Teraz mala oči, ústa, celé telo poznačené únavou. Možno bola chorá a každú chvíľu čakala záchvat. Podaktorí ľudia, čo vedia, že v určitú chvíľu opäť začnú trpieť, dostávajú tento tupý a súčasne napätý výraz, aký mávajú narkomani, keď čakajú na svoju ďalšiu dávku.

– Budú ma volať k telefónu, – zamrmlal Maigret akoby na ospravedlnenie.

Bola to verejná miestnosť, ako každý výčap, kaviareň, teda nijaké súkromie, a napriek tomu mali obaja pocit, že vyrušujú, že vnikli do prostredia, kde nemajú čo hľadať.

– Máte dobré víno.

Bola to pravda. Väčšina parížskych krčiem sa vystatuje „gazdovským vínkom“, väčšinou však ide o víno z továrne, rovno z Bercy. Lenže toto malo osobitnú vôňu, podľa ktorej komisár chcel určiť pôvod.

– Sancerre? – spýtal sa.

– Nie. Pochádza z malej dedinky neďaleko Poitiers.

Tak preto má príchuť kameňa.

– Máte tam rodinu?

Neodpovedala a Maigret ju obdivoval, že môže zostať taká nehybná a hľadieť na nich bez slova, s bezvýraznou tvárou. Mačka prišla k nej a obtierala sa jej o holé nohy.

– A váš manžel?

– Práve išiel poň.

Chcela povedať, že po víno. Nebolo ľahké udržiavať rozhovor a práve vo chvíli, keď jej komisár posunkom naznačil, aby im naliala ďalší pohár, prišlo mu na pomoc cenganie telefónu.

– Áno, to som ja. Našli ste Paula? Má čas? O hodinu? V poriadku! Budem tam.

Tvár sa mu zachmúrila, keď si vypočul ďalšie. Prokurátorov zástupca mu totiž oznámil, že prípad zverili vyšetrujúcemu sudcovi Coméliauovi, takpovediac Maigretovmu osobnému nepriateľovi, najservilnejšiemu a súčasne najškriepnejšiemu sudcovi.

– Výslovne si želá, aby ste mu sústavne podávali hlásenie.

– Viem.

To znamenalo, že Coméliau najmenej päť ráz denne zatelefonuje Maigretovi a on mu každé ráno bude musieť prísť podať hlásenie do kancelárie.

– Nuž čo!… – vzdychol si. – Nejako sa z toho dostaneme!

– Ja za to nemôžem, komisár. Bol to jediný voľný sudca a…

Slnečný lúč sa ľahučko skrútol do kaviarne a teraz sa dotkol Maigretovho pohára.

– Ideme ta! – zamrmlal Maigret a vytiahol z vrecka peniaze. – Čo platím?

A cestou:

– Vzal si auto?

– Áno. Zostalo pri priehrade.

Lapointovi sfarbilo víno líca do ružova, oči sa mu mierne leskli. Z miesta, kde stáli, zbadali na brehu kanála skupinu zvedavcov, sledujúcu potápačove pohyby. Keď Maigret s inšpektorom došli až ta, ukázal im Victorov pomocník na dne bárky balík objemnejší než prvý.

– Lýtko a noha, – prehodil, keď si bol odpľul do vody.

Obal bol menej poškodený než predošlý a Maigret necítil potrebu obzrieť si ho bližšie.

– Čo myslíš, oddá sa poslať po vozík? – spýtal sa Lapointa.

– V zadnom kufri bude iste dosť miesta.

Ani jednému z nich to nebolo veľmi po chuti, nechceli však nechať čakať súdneho lekára, s ktorým sa mali stretnúť na Ústave súdneho lekárstva, v modernej svetlej budove na brehu Seiny, neďaleko miesta, kde kanál ústi do rieky.

– Čo mám robiť? – spýtal sa Lapointe.

Maigret radšej neodpovedal a inšpektor, premôžuc odpor, zaniesol postupne oba balíky do kufra auta.

– Smrdí to? – spýtal sa ho komisár, keď sa vrátil k brehu rieky.

Lapointe s rukami ďaleko od tela pokrčil nosom, naznačiac, že veru poriadne.

***

Doktor Paul v bielom plášti a s gumenými rukavicami na rukách fajčil jednu cigaretu za druhou. Rád tvrdieval, že tabak je jedným z najspoľahlivejších dezinfekčných prostriedkov, a stávalo sa, že počas pitvy vyfajčil aj dva balíčky cigariet.

Pracoval oduševnene a mal dokonca aj dobrú náladu, skláňal sa nad mramorovým stolom, vysvetľujúc medzi dvoma šlukmi:

– Aby bolo jasné, teraz vám nemôžem povedať nič definitívneho. Najprv by som rád videl ostatné časti tela, z tých sa dozvieme viacej než z nohy a ruky, potom ešte musím urobiť množstvo rozborov, kým budem môcť povedať svoj názor.

– Koľko mal rokov?

– Podľa toho, čo môžem posúdiť na prvý pohľad, musel ten chlap mať päťdesiat až šesťdesiat, skôr päťdesiat ako šesťdesiat. Pozrite na tú ruku.

– Čo mám na nej vidieť?

– Je to široká a silná ruka, ktorá istý čas musela ťažko pracovať.

– Ruka robotníka.

– Nie. Skôr roľníka. Napriek tomu by som sa stavil, že prešlo veľa rokov odvtedy, čo táto ruka nedržala ťažký nástroj. Ten človek sa veľmi o seba nestaral, čo môžete usudzovať podľa nechtov, najmä na nohách.

– Nezamestnaný?

– Nemyslím. Opakujem, že čakám na zvyšok, pravdaže, ak ho nájdu, aby som sa mohol vyjadriť.

– Je už dávno mŕtvy?

– Aj toto je iba hypotéza. Nepridržiavajte sa toho, pretože dnes večer alebo zajtra vám možno poviem presný opak. Nateraz by som sa stavil, že také tri dni, nie viacej. A som dokonca v pokušení povedať, že menej.

– Nie minulej noci?

– Nie. Ale možno noc predtým.

Aj Maigret s Lapointom fajčili a vyhýbali sa, nakoľko sa len dalo, pohľadu na mramorový stôl. Zdalo sa, že doktor Paul má radosť z práce, narábal so svojimi nástrojmi ako kúzelník.

Práve sa chcel obliecť do civilu, keď Maigreta zavolali k telefónu. Bol to Judel z nábrežia Valmy.

– Našli trup! – oznámil s istým vzrušením.

– Hlavu nie?

– Ešte nie. Victor tvrdí, že to bude zložitejšie, pretože je ťažká a isto sa hlbšie zaryla do bahna. Našiel aj prázdnu peňaženku a ženskú kabelku.

– Pri trupe?

– Nie. Dosť ďaleko. Zdá sa, že to spolu nesúvisí. Vraví, že zakaždým keď sa ponorí do kanála, vytiahne na povrch dosť vecí, aby si mohol otvoriť stánok na blšom trhu. Chvíľu predtým, ako vytiahol trup, našiel skladaciu posteľ a dve vedrá.

Paul, držiac ruky od tela, vyčkával, či si môže stiahnuť rukavice.

– Niečo nového? – spýtal sa.

Maigret prikývol. Potom povedal Judelovi:

– Môžete mi to poslať na Ústav súdneho lekárstva?

– To je vždy možné…

– Počkám tu. A poponáhľajte sa, pretože doktor Paul…

Vyčkávali na prahu, kde bol čerstvejší a príjemnejší vzduch a odkiaľ mohli sledovať neprestajný ruch na Pont d’Austerlitz. Na druhom brehu Seiny lode a malý parník vykladali náklad pred mestskými skladišťami; v rytme Paríža bolo tohto rána čosi mladého, rozihraného, začínalo sa ďalšie ročné obdobie, úplne nová jar, a ľudia boli optimistickí.

– Nijaké tetovanie ani jazvy, predpokladám?

– Na častiach, ktoré som prezrel, nie. Pokožka vyzerá skôr ako u človeka, čo sa zdržuje dnu.

– Zdá sa veľmi chlpatý.

– Áno. Môžem vám takmer opísať typ, ku ktorému patrí. Tmavovlasý, nie veľmi vysoký, skôr malý, územčistý, s dobre vyvinutými svalmi, plecia, ruky, nohy a prsia pokryté tmavými, hustými chlpmi. Na francúzskom vidieku sa rodí veľa takýchto ľudí – mocných, zanovitých, hlavatých. Rád by som videl jeho hlavu.

– Ak ju nájdu!

O štvrť hodiny priniesli dvaja uniformovaní policajti trup, a doktor Paul si div nešúchal ruky od radosti, keď zamieril k mramorovému stolu ako drevorytec k svojmu stolíku.

– Toto mi potvrdzuje, že to neurobil profesionál, – zamrmlal. – Chcem tým povedať, že tohto človeka nerozsekal ani mäsiar, ani odborník z La Villette. Tým menej chirurg! Na kosti použil obyčajnú pílku na kov. Zvyšok, zdá sa, spracoval veľkým sekáčom, aký sa vyskytuje v reštauráciách a takmer v každej kuchyni. Žiadalo si to čas. Urobil to na viac ráz.

Chvíľu zastal:

– Pozrite sa na tú chlpatú hruď…

Maigret s Lapointom sa iba letmo pozreli.

– Nijaké zjavné poranenie?

– Nevidím nič. Jedno je však isté, že tento človek nezomrel utopením.

Bolo to takmer smiešne. Predstava, že človek, ktorého trup nájdu v kanáli, by sa bol mohol v ňom utopiť…

– O chvíľu si prezriem jeho črevá a v rámci možnosti predovšetkým obsah žalúdka. Zostanete tu?

Maigret naznačil, že nie. Nemal nejako zvlášť rád pohľad na tieto veci a žiadalo sa mu rýchlo si vypiť pohár už ani nie vína, ale niečoho tuhého, aby ho prešla pachuť, čo mal v ústach a ktorá mu pripomínala pachuť mŕtvoly.

– Okamih, Maigret… čo som vám to vravel?… Vidíte tú svetlejšiu čiaru a drobné bezfarebné bodky na bruchu?

Komisár prisvedčil, hoci sa ani nepozrel.

– Tá čiara je jazva po operácii spred viacerých rokov. Slepé črevo.

– A tie drobné bodky?

– To je to najpodivnejšie. Nedal by som na to hlavu, ale som takmer istý, že sú to jazvy po brokoch z poľovníckej pušky. To by potvrdzovalo, že ten človek žil istý čas na vidieku, či už bol roľníkom alebo horárom, to neviem. Musel veľmi dávno, niekedy pred dvadsiatimi rokmi, dostať dávku z pušky. Môžem narátať sedem… nie, osem takých jazvičiek, ktoré tvoria akoby dúhu. Videl som to len raz v živote, a aj to nebolo také pravidelné. Budem si to musieť dať odfotografovať pre svoj archív.

– Zavoláte mi?

– Kde budete? V úrade?

– Áno. V úrade a obedovať budem pravdepodobne na námestí Dauphine.

– Zavolám a oznámim vám, čo som zistil.

Keď vyšli von na slnko, Maigret si poutieral čelo a Lapointe sa nezdržal, aby si viac ráz neodpľul, akoby aj on mal v ústach nepríjemnú pachuť.

– Hneď ako prídem do úradu, dám vydenzifikovať kufor auta, – oznámil.

Kým nastúpili do auta, vošli do krčmy a dali si po poháriku. Alkohol bol taký tuhý, že Lapointovi vyrazil dych, držal si chvíľu ruku pred ústami, z očí mu kričala úzkosť, nevedel, či nebude vracať.

Konečne prišiel k sebe a vyjachtal:

– Prosím o prepáčenie…

Keď vyšli von, povedal majiteľ krčmy jednému zo zákazníkov:

– Opäť ľudia, čo prišli identifikovať mŕtvolu. Všetci reagujú rovnako.

Keďže jeho podnik bol rovno oproti Ústavu súdneho lekárstva, bol už na to navyknutý.

KAPITOLA 2

VOSK NA FĽAŠE

Keď Maigret vchádzal do širokej chodby na Quai des Orfèvres, mihol sa mu v očiach veselý plamienok, pretože dokonca aj tejto chodby, najšedivšej, najbezfarebnejšej na svete, dotklo sa dnes slnko aspoň v podobe svetielkujúceho prachu.

Medzi dverami kancelárií čakali ľudia na lavičkách bez operadiel, podaktorí mali na zápästiach putá. Práve chcel zamieriť k šéfovej kancelárii, aby mu povedal o nálezoch na nábreží Valmy, keď z lavice vstal chlap a namiesto pozdravu sa dotkol okraja klobúka.

Maigret ho privítal srdečne ako človeka, s ktorým sa stretáva dennodenne dlhé roky.

– No, Vicomte, čo vy na to? Vy, čo vždy nariekate, že na kusy rozsekajú iba dievčatá…

Človek, ktorého každý volal Vicomte, sa nezačervenal, hoci pravdepodobne pochopil narážku. Bol to homosexuál, pravda, veľmi diskrétny, „dodával“ vyše pätnásť rokov prípady z Quai des Orfèvres pre jedny parížske noviny, pre tlačovú agentúru a zo dvadsať provinčných denníkov.

Ešte stále sa obliekal ako v bulvárnych hrách zo začiatku tohto storočia a na hrudi sa mu na širokej čiernej stuhe hompáľal monokel. Možno vďačil za svoju prezývku práve tomuto monoklu, ktorý takmer nikdy nepoužíval.

– Nevylovili ešte hlavu?

– Neviem o tom.

– Práve som telefonoval Judelovi, a ten tvrdí, že nie. Ak budete mať niečo nového, komisár, nezabudnite na mňa.

Opäť si išiel sadnúť na lavičku, zatiaľ čo Maigret vošiel do šéfovej kancelárie. Aj tu bol otvorený oblok a bolo vidieť lode plávajúce po Seine. Zhovárali sa spolu asi desať minút.

Keď Maigret otvoril dvere vlastnej kancelárie, čakal ho na pijaku odkaz a on okamžite vedel, od koho. Bol to odkaz od sudcu Coméliaua, ktorý ho prosil, aby ho ihneď po príchode zavolal.

– Tu komisár Maigret, pán sudca.

– Dobrý deň, Maigret. Idete od kanála?

– Z Ústavu súdneho lekárstva.

– Je tam doktor Paul?

– V tejto chvíli spracúva črevá.

– Predpokladám, že telo doteraz neidentifikovali?

– Na to nemožno ani pomyslieť, kým chýba hlava. Ibaže by pomohla šťastná náhoda…

– Práve o tom som sa chcel s vami pozhovárať. V obyčajnom prípade, keď je totožnosť obete známa, viac-menej sa vie, ako pokračovať. Počúvate ma? Ale v tomto prípade nemáme ani tušenia, čiu totožnosť zajtra, pozajtra alebo o hodinu zistíme. Možno budeme nepríjemne prekvapení, a preto musíme zachovať mimoriadnu rozvahu.

Coméliau hovoril úsečne a počúval sám seba. Všetko, čo robil alebo hovoril, bolo „mimoriadne“ dôležité.

Väčšina vyšetrujúcich sudcov začína prakticky riešiť prípad až vtedy, keď ho rozmotá polícia. Coméliau však obyčajne viedol operácie od samého začiatku pátrania, a možno to vyplývalo z jeho strachu pred komplikáciami. Jeho švagor bol nádejný politik, funkcionár, akých možno nájsť takmer na každom ministerstve. Coméliau rád vravieval:

– Chápete, že vzhľadom naňho som v chúlostivejšej situácii ako ostatní úradníci.

Maigret sa ho napokon zbavil, keď mu prisľúbil, že ho zavolá zakaždým, keď bude vedieť čo len najmenšiu novinku, hoci aj večer na byt. Prelistoval poštu, vošiel do kancelárie inšpektorov a poslal podaktorých vyšetrovať rôzne bežné prípady.

– Dnes je utorok?

– Áno, šéfe.

Ak sa doktor Paul nemýlil vo svojich prvých odhadoch a telo bolo v kanáli Saint-Martin štyridsaťosem hodín, znamenalo to, že zločin sa stal v nedeľu, bezpochyby večer alebo v noci na nedeľu, pretože bolo málo pravdepodobné, že by niekto odhodil pošmúrnu batožinu za bieleho dňa päťsto metrov od policajnej stanice.

– To si ty, pani Maigretová? – povedal žartovne svojej žene, keď sa jej konečne dovolal. – Neprídem na obed. Čo si navarila?

Baraninu s fazuľou. Nebanoval za ňou, pretože na deň, ako bol dnešný, to bolo priťažké jedlo.

Zavolal Judela.

– Nič nového?

– Victor práve desiatuje na palube lode. Teraz máme pokope celé telo okrem hlavy. Spytuje sa, či má hľadať ďalej.

– Samozrejme.

– Moji ľudia pracujú, nezistili však ešte nič určitého. V nedeľu večer došlo v istej krčme na ulici Récollets k bitke. Nie U Popaula. Ďalej, pri predmestí Saint-Martin. Istá domovnícka sa ponosuje, že jej zmizol manžel, je však preč už vyše mesiaca a jeho popis nesúhlasí.

– Pravdepodobne sa u vás popoludní zastavím.

Keď sa chystal na obed do reštaurácie Dauphine, otvoril dvere u inšpektorov.

– Ideš, Lapointe?

Vôbec nepotreboval mladého inšpektora, keď si chcel sadnúť k svojmu zvyčajnému stolíku v krčmičke na námestí Dauphine. S údivom si to uvedomil, keď bez slova kráčali po nábreží. Pery mu zvlnil úsmev, keď si spomenul, akú otázku raz dostal na túto tému. Jeho priateľ Pardon, lekár pre ulicu Popincourt, ku ktorému raz do mesiaca chodievali so ženou na večeru, sa ho veľmi vážne spýtal:

– Mohli by ste mi povedať, Maigret, prečo policajti v civile práve tak ako inštalatéri chodia vždy dvaja?

Nikdy sa nad tým nepozastavil, musel však pripustiť, že je to pravda. On sám len málokedy viedol pátranie tak, že by ho pritom nesprevádzal jeden z jeho inšpektorov.

Vtedy sa poškrabal po hlave.

– Myslím, že to pochádza predovšetkým ešte z čias, keď parížske ulice neboli bezpečné a bolo istejšie, keď chodili dvaja, ak chceli ísť do istých štvrtí, najmä v noci.

To ešte stále platilo v určitých prípadoch, napríklad ak išlo o zatknutie alebo o prepad v podozrivých končinách. Maigret však uvažoval ďalej.

– Jestvuje ešte iná príčina, ktorá platí aj pre výsluchy na Quai des Orfèvres. Ak policajný úradník vypočuje výpoveď sám, bude môcť podozrivý, ktorý vypovedal s nechuťou, svoje svedectvo neskôr poprieť. Dve potvrdenia majú pred porotou vždy väčšiu váhu ako jedno.

To stačilo, no ešte stále nebol spokojný.

– Z praktického hľadiska je to takmer nevyhnutnosť. V priebehu sledovania je napríklad potrebné zatelefonovať a pritom nespustiť sledovanú osobu z očí. Okrem toho sledovaný môže vojsť do budovy s viacerými východmi.

Pardon, ktorý sa tiež usmieval, namietal:

– Ak niekto uvádza viaceré dôvody, zdá sa mi, že ani jeden sám osebe nestačí.

Nato mu Maigret odpovedal:

– V tom prípade budem hovoriť o sebe. Ak si vždy želám, aby ma niektorý z mojich inšpektorov sprevádzal, robím to len zo strachu, že sa budem sám nudiť.

Nerozpovedal túto príhodu Lapointovi, pretože pred mladými ľuďmi nikdy netreba prejaviť skepsu, a v Lapointovi ešte blčala posvätná horlivosť. Obed bol príjemný, pokojný, boli tu viacerí inšpektori a komisári, chodili hore-dolu po výčape a štyria-piati obedovali v jedálni.

– Myslíte, že hodili hlavu do kanála a že ju nájdu?

Maigreta samého prekvapilo, že záporne potriasol hlavou.

Popravde ešte o tom nerozmýšľal. Jeho odpoveď bola inštinktívna. Nevedel by povedať, prečo mal dojem, že potápač Victor sa bude márne prehŕňať v bahne kanála Saint-Martin.

– Čo s ňou mohli urobiť?

Nevedel nič. Mohli ju napríklad zaniesť v kufri do úschovne Východnej stanice, ktorá bola celkom blízko, alebo Severnej stanice, ktorá tiež nebola veľmi ďaleko. Alebo ju mohli poslať na hocakú adresu na vidiek po jednom z tých obrovských podnikových nákladniakoch, aké komisár videl postávať v uliciach pri nábreží Valmy. Často videl tie červené a zelené nákladniaky prechádzať mestom smerom na diaľnicu a nikdy nevedel, kde vlastne garážujú. Bolo to niekde tam pri kanáli, v ulici Terrage. Niekedy ráno ich narátal vyše dvadsať, čo stáli pozdĺž chodníka, všetky s nápisom: Dopravné podniky Zénith – Roulers a Langlois.

To naznačovalo, že v podstate nemyslel na nič. Celá tá záležitosť ho zaujímala, no nevzrušovala. Jeho záujem vyplýval najmä z toho, že už dávno nepracoval v okolí kanála. Od samých začiatkov svojej pôsobnosti poznal dôverne všetky ulice v tejto štvrte, práve tak ako slušné množstvo postáv, ktoré sa večer zakrádali popri domoch.

Ešte sedeli pri stole a práve pili kávu, keď Maigreta zavolali k telefónu. Bol to Judel.

– Neviem, či robím dobre, že vás vyrušujem, šéfe. Nemožno ešte hovoriť o stope. Blancpain, jeden z mojich ľudí, ktorého som zapojil do akcie v blízkosti potápača, všimol si asi pred hodinou mládenca na trojkolke. Zdalo sa mu, že ho videl už ráno, potom o polhodinu neskôr, potom opäť viac ráz, celé predpoludnie. Iní zvedavci postávali istý čas na nábreží, tento však, ako hovorí Blancpain, sa držal bokom, hoci ho to zrejme zaujímalo viac než ostatných. Doručovatelia na trojkolke zvyčajne majú niečo vybaviť a nemôžu strácať čas.

– Blancpain ho neoslovil?

– Chcel to urobiť, zamieril k nemu tváriac sa čo najpokojnejšie, aby ho nevyplašil. Prešiel však iba niekoľko metrov, keď sa mládenec navidomoči naplašil, skočil na trojkolku a rozbehol sa smerom k ulici Récollets. Blancpain nemal k dispozícii auto ani žiaden dopravný prostriedok. Márne sa usiloval dochytiť utekajúceho – chodci sa za ním obzerali a trojkolka mu zmizla z očí v rušnom predmestí Saint-Martin.

Obaja zmĺkli. Isteže, bolo to neurčité. Nemuselo to znamenať nič, a mohlo to tvoriť východiskový bod.

– Má Blancpain jeho opis?

– Áno. Ide o sedemnásť až deväťnásťročného chlapca, ktorý vyzerá ako vidiečan, pretože má ešte stále silne ohorenú tvár. Je blondín, má dosť dlhé vlasy, koženú vestu a pulóver s vysokým golierom. Blancpain si nestihol prečítať nápis na trojkolke. To slovo sa končí na „ail“ Teraz si overujeme zoznam obchodníkov v tejto štvrti, u ktorých by prichádzalo do úvahy, že používajú pri dodávkach trojkolky.

– Čo hovorí Victor?

– Že od tej chvíle, čo ho platia, je mu jedno, či je pod vodou alebo vonku, je však presvedčený, že stráca čas.

– Ani na prázdnych pozemkoch nič?

– Zatiaľ nie.

– Dúfam, že sa o chvíľu z hlásenia lekára dozviem niektoré podrobnosti o mŕtvom.

Dostal ich v kancelárii okolo pol tretej, telefonicky. Oficiálne hlásenie mu Paul pošle neskôr.

– Značíte si, Maigret?

Komisár si pritiahol poznámkový blok.

– Sú to len dohady, no dosť pravdepodobné. Najprv opis vášho muža, pokiaľ ho možno bez hlavy urobiť. Nie je vysoký; asi 1,67 m. Má krátky, hrubý krk a myslím, že má širokú tvár s pevnou čeľusťou. Tmavé vlasy, možno pár šedín na sluchách, nie veľa. Váha: 74 kg. Mal výzor územčistého človeka – skôr zavalitý než okrúhly, skôr svalnatý než tučný – ešte kým nenapučal. Podľa pečene si rád vypil, nemyslím však, že máme do činenia s opilcom. Patril skôr k tým, čo si každú hodinu alebo polhodinu vypijú pohárik, najmä bieleho vína. Napokon som mu aj našiel v žalúdku pozostatky bieleho vína.

– Aj jedol?

– Áno. Máme šťastie, že išlo o ťažko stráviteľný pokrm. Jeho posledný obed alebo posledná večera pozostávala predovšetkým z pečenej bravčoviny a z fazule.

– Dávno predtým, než zomrel?

– Povedal by som, také dve až dve a pol hodiny. Odobral som mu vzorky spod nechtov na rukách i na nohách a poslal do laboratória. Moers vám povie svoj názor.

– A jazvy?

– Moja domnienka z dnešného rána sa nezmenila. Pred piatimi-šiestimi rokmi mu vybrali slepé črevo, a ak mám súdiť podľa kvality práce, urobil to dobrý chirurg. Stopy po brokoch sú najmenej dvadsaťročné a som v pokušení túto cifru zdvojnásobiť.

– Vek?

– Päťdesiat až päťdesiatpäť rokov.

– Dostal teda zásah z poľovníckej pušky ešte ako dieťa?

– Domnievam sa. Zdravie vcelku uspokojivé okrem zdurenia pečene, ktoré som vám už spomínal. Srdce a pľúca v dobrom stave. Na ľavej strane pľúc má kalcifikát po veľmi dávnej tuberkulóze, čo nehrá nijakú úlohu, veď sa často stáva, že deti alebo dojčatá prekonajú ľahkú tuberkulózu a nik si to ani nevšimne. A teraz, Maigret, ak si želáte vedieť viac, doneste mi hlavu a ja urobím všetko, čo viem.

– Nenašli ju.

– V tom prípade ju už ani nenájdu.

Utvrdil Maigreta v jeho domnienke. Na Quai des Orfèvres jestvujú určité predpoklady, ktoré napokon nadobudnú platnosť axiómy. Napríklad poznatok, že na kusy obyčajne rozsekajú takmer bez výnimky prostitútky najnižšej kategórie. A tiež to, že obyčajne sa nájde určité množstvo trupov, no už zriedkavejšie hlava.

Nik sa to nepokúša vysvetliť, každý však tomu verí.

– Ak ma niekto bude volať, – šiel povedať Maigret do kancelárie inšpektorov, – som hore v laboratóriu.

Pomaly sa vyškriabal na posledné poschodie Palais de Justice, kde našiel Moersa skloneného nad skúmavkami.

– Pracuješ na „mojej“ mŕtvole? – spýtal sa ho.

– Robím analýzu vzoriek, ktoré nám poslal Paul.

– Máš už výsledky?

V obrovskej miestnosti pracovalo viacero odborníkov; v kútiku stála figurína, slúžiaca na rekonštitúcie, napríklad ak chceli zistiť, či bodnutie nožom mohlo nastať jedine v tej či onej polohe.

– Mám taký dojem, – zašepkal Moers, ktorý vždy hovoril polohlasne ako v kostole, – že ten váš človek nechodil veľa po vonku.

– Prečo?

– Preskúmal som pozostatky spoza nechtov na nohách. Môžem teda povedať, že posledné ponožky, čo mal, boli z belasej vlny. Našiel som aj stopy plsti, z ktorej sa robia domáce papuče. Z toho usudzujem, že ten človek väčšinou trčal v papučiach.

– Ak je to tak, bude nám to Paul môcť potvrdiť, pretože ak niekto nosí dlhé roky papuče, zdeformuje sa mu napokon noha, ak mám veriť vlastnej žene, ktorá mi jednostaj opakuje…

Nedokončil vetu a usiloval sa nadviazať spojenie s Ústavom súdneho lekárstva, doktor Paul však už odišiel. Napokon sa mu podarilo chytiť ho na byte.

– Tu Maigret. Ešte otázku, doktor, priviedla ma k tomu Moersova poznámka. Nemali ste dojem, že náš človek nosil častejšie papuče ako topánky?

– Tlmočte Moersovi moje uznanie. Už-už som vám to chcel pred chvíľou spomenúť, myslel som si však, že je to veľmi neurčité a že by som vás mohol zviesť na nesprávnu stopu. Keď som skúmal jeho nohy, zišlo mi na um, že máme možno do činenia s čašníkom. U čašníkov, a potom aj u… u dopravných strážnikov sa vyskytuje sklon k plochej nohe, nie zato, že veľa chodia, ale musia dlho stáť.

– Povedali ste mi, že nechty na rukách neboli pestované.

– To sedí. Pravdepodobne by hlavný čašník nemal za nechtami špinu.

– Ani čašník z väčšieho hostinca alebo z elegantnej kaviarne.

– Neobjavil Moers nič iného?

– Nateraz nie. Ďakujem, doktor.

Maigret sa ešte hodinu ponevieral po laboratóriu, skláňajúc sa raz k jednému, raz k druhému.

– Zaujíma vás zistenie, že mal pod nechtami aj hlinu zmiešanú s liadkom?

Moers vedel práve tak dobre ako Maigret, kde sa najčastejšie nachádza takáto zmes: v pivnici, najmä vo vlhkej pivnici.

– Má toho tam málo? Veľa?

– Práve to ma prekvapuje. Zdá sa, že ten človek sa nezašpinil takto len raz.

– Inými slovami, často chodieval do pivnice?

– Je to len predpoklad.

– A ruky?

– Pod nechtami na rukách som našiel podobnú vrstvu, no zmiešanú s inou látkou – s drobnými úlomkami červeného vosku.

– Takého, aký sa používa na pečatenie vínových fliaš?

– Áno.

– Teda krčma! – zamrmlal.

A v tej chvíli si položil otázku, či celý prípad do večera neskončia. Spomenul si opäť na hnedovlasú, vychudnutú ženu, ktorá im ráno priniesla víno. Veľmi ho udivila a cez deň si na ňu dva-tri razy spomenul, nie priamo v súvislosti s rozštvrteným chlapom, ale pretože to nebola len taká všedná osoba.

Vo štvrti, ako je nábrežie Valmy, nikdy nie je núdza o zaujímavých ľudí. Málokedy sa však stretol s takým druhom nezáujmu, aký vybadal u tej ženy. Dalo sa to ťažko vysvetliť. Väčšina ľudí, keď sa na vás pozrie, stratí s vami čo len pár slov. Vytvorí sa kontakt, aj keď je tento kontakt v istom zmysle výzvou.

Ale s ňou sa vôbec nevytvoril. Priblížila sa k pultu bez prekvapenia, bez obáv, a z čŕt sa jej nedalo vyčítať nič okrem únavy, ktorá ju zrejme nikdy neopúšťala.

Bola to vôbec únava?

Keď Maigret odpíjal z pohára, dva-tri razy na ňu uprene pozrel, no nenašiel v jej očiach nič, nijaké pohnutie, nijakú reakciu.

Nebola to však pasivita neinteligentnej osoby. Nebola ani opitá, ani pod vplyvom nejakej drogy, rozhodne nie v tej chvíli. Už ráno si zaumienil, že ju ešte pôjde pozrieť, ak pre nič iné, tak len preto, aby zistil, akí zákazníci chodia do tohto podniku.

– Rozmýšľate o niečom, šéfe?

– Možno.

– Vravíte to tak, akoby vás to mrzelo.

Maigret radšej neodpovedal. O štvrtej zavolal Lapointa, ktorý vybavoval úradné spisy.

– Zavezieš ma?

– Ku kanálu?

– Áno.

– Dúfam, že už vydezinfikovali auto.

Ženy už nosili svetlé klobúky, a v tomto ročnom období prevládala červená, jasná červeň vlčích makov. Z terás, kde takmer všetky kreslá boli obsadené, stiahli oranžové alebo pásikavé rolety a ľudia kráčali akosi veselšie než pred týždňom.

Na nábreží Valmy vystúpili z auta v blízkosti davu, ktorý označoval miesto, kde Victor ešte vždy skúmal dno kanála. Judel bol tu.

– Nič?

– Nie.

– Ani šaty?

– Vzali sme si do práce špagát. Ak myslíte, že to k niečomu povedie, pošlem ho do laboratória. Na prvý pohľad je to obyčajný hrubý špagát, aký používa väčšina obchodníkov. Bolo ho treba dosť veľa na previazanie balíkov. Poslal som človeka, aby sa povypytoval v okolitých železiarskych obchodoch. Doteraz nie sú nijaké výsledky. Pokiaľ ide o noviny, ktorých útržky som dal sušiť, sú väčšinou z minulého týždňa.

– Z ktorého dňa sú posledné?

– Zo soboty rána.

– Poznáš tú krčmu povyše ulice Terrage, vedľa farmaceutického laboratória?

– U Calasa?

– Nevšimol som si meno na vývesnom štíte: je to malá, tmavá miestnosť v suteréne s veľkými kachľami uprostred a s čiernou rúrou, čo prechádza takmer celou miestnosťou.

– To je ono. U Omera Calasa.

Inšpektori tejto štvrte zrejme poznali tieto miesta lepšie než zamestnanci Quai des Orfèvres.

– Čo je to za podnik? – spýtal sa Maigret, hľadiac na vzduchové bubliny, ktoré označovali Victorovu trasu po dne kanála.

– Pokojný. Nepamätám sa, že by boli mali s nami nejaké opletačky.

– Omer Calas pochádza z vidieka?

– Pravdepodobne. Mohol by som si to zistiť podľa záznamov. Väčšina majiteľov krčiem príde do Paríža buď ako sluhovia, alebo šoféri, potom sa oženia s kuchárkou a napokon si otvoria vlastný podnik.

– Sú tu už dávno?

– Boli tu už predtým, než som nastúpil do tejto štvrte.

Poznal som toto miesto vždy také, ako ste ho videli. Je to takmer rovno oproti policajnej stanici a niekedy prejdem cez uličku vypiť si pohár vína. Majú výborné biele víno.

– Zvyčajne obsluhuje majiteľ?

– Väčšinou. Ibaže si niekedy poobede zájde zahrať biliard do krčmy na ulici La Fayette. Je to vášnivý hráč biliardu.

– Jeho žena je vo výčape, keď on odíde?

– Áno. Nemajú ani slúžku, ani čašníka. Tak sa mi vidí, že istý čas mali akúsi servírku, no neviem, čo sa s ňou stalo.

– Akých zákazníkov majú?

– Ťažko povedať, – riekol Judel, škrabkajúc si zátylok. – Krčmy v tejto štvrti majú všetky viac-menej rovnaký druh zákazníkov. A zároveň sa tí zákazníci predsa len niečím odlišujú. Napríklad U Popaula blízko priehrady býva rušno od rána do večera. Pijú tam tuhé, nahlas rozprávajú a dym by ste mohli krájať. Po ôsmej môžete naisto vedieť, že tam nájdete tri-štyri ženy, čo tu majú stálych zákazníkov.

– A u Omera?

– Predovšetkým nie sú tak blízko pri ceste, a potom, je to tmavšie, smutnejšie. Tam dnu totiž nie je veľmi veselo, ako ste si iste všimli. Ráno k nim prichádzajú robotníci z okolitých stavenísk vypiť si pohárik, na obed prídu podaktorí, čo si donesú jedlo so sebou a objednajú pol litra vína. Popoludní je to pokojnejšie, keďže je to dosť od ruky, ako som vám už spomínal. Omer si nepochybne práve preto vybral tento čas, keď si šiel zahrať biliard. Vtedy ta málokto zájde. Iba keď príde čas na aperitív, je tam opäť rušnejšie.

Stalo sa mi už, že som ta večer zašiel. Zakaždým som videl, že pri stole hrajú karty, pri pulte stáli najviac dvaja. Sú také miesta, kde má človek vždy dojem, že zavadzia, ak nie je stálym zákazníkom.

– Omer a jeho žena sú zosobášení?

– Nikdy som na to nebol zvedavý. Dá sa to ľahko overiť. Môžeme ísť hneď teraz na komisariát a pozrieť sa do záznamov.

– Poinformujete ma o tom neskôr. Zdá sa, že Omer Calas odcestoval.

– Ach! To vám povedala ona?

– Áno.

V tejto chvíli kotvila loď bratov Naudovcov na nábreží Arsenal, kde žeriavy začali vykladať stavebný kameň.

– Bol by som rád, keby ste mi pripravili zoznam krčiem na okolí, najmä takých, kde majiteľ alebo čašník nie sú od nedele prítomní.

– Myslíte, že…?

– Bol to Moersov nápad. Možno je dobrý. Idem sa ta pozrieť.

– Ku Calasovi?

– Áno. Ideš so mnou, Lapointe?

– Mám povedať Victorovi, aby aj zajtra prišiel?

– Myslím, že by to bolo vyhadzovanie občianskych peňazí von oblokom. Ak dnes nič nenašiel, to znamená, že tam už nemá čo nájsť.

– Aj on je tej mienky.

– Nech to nechá tak, keď toho bude mať dosť, a nech nezabudne zajtra poslať hlásenie.

Keď Maigret prechádzal ulicou Terrage, pozrel na nákladniaky, čo stáli pred obrovskou bránou s nápisom Roulers a Langlois.

– Som zvedavý, koľko ich majú… – zamrmlal, rozmýšľajúc nahlas.

– Čoho? – spýtal sa Lapointe.

– Tých nákladniakov.

– Zakaždým keď idem autom na vidiek, stretávam ich na cestách, a možno ich len ťažko predbehnúť.

Komíny už neboli také ružové ako ráno a zdali sa v lúčoch zapadajúceho slnka tmavočervené; na oblohe sa črtali stopy bledej zelene, takmer takej istej, akú máva more krátko pred súmrakom.

– Nazdávate sa, komisár, že by žena bola schopná urobiť túto prácu?

Pomyslel si na chudú, tmavovlasú krčmárku, ktorá ich ráno obsluhovala.

– Je to možné. Ešte neviem.

Možno sa aj Lapointovi videlo, že by to bolo až prijednoduché. Keď vysvitne, že vyšetrovanie je komplikované a problém sa vidí neriešiteľným, hneď je na Quai des Orfèvres každý, počínajúc Maigretom, mrzutý a netrpezlivý. Naopak, ak sa ukáže, že prípad, ktorý sa sprvoti javil ťažký, je jednoduchý a všedný, nevládzu tí istí inšpektori a ten istý komisár skryť svoje sklamanie.

Došli ku krčme. Keďže bola nízka, vyzerala tmavšia než ostatné a nad pultom už svietila lampa.

Tá istá žena, rovnako oblečená ako ráno, obsluhovala dvoch zákazníkov, asi nejakých úradníkov, a keď spoznala Maigreta a jeho spoločníka, ani sa nezháčila.

– Čo to bude? – spýtala sa iba, ani sa nepokúsila o úsmev.

– Biele víno.

V zinkovom bare za pultom boli tri-štyri fľaše bez zátky. Zrejme bolo treba z času na čas zísť do pivnice a naplniť ich zo suda. Tesne pri pulte nebola dlážka pokrytá červenými kachličkami a bolo vidieť asi meter široké padacie dvierka, čo zrejme viedli do podzemia.

Maigret s Lapointom si nesadli. Z útržkov rozhovoru, ktoré vypočuli od dvoch chlapov, čo stáli pri nich, sa dovtípili, že to nie sú úradníci, ale ošetrovatelia, ktorí o ôsmej nastupujú nočnú službu v nemocnici Saint-Louis na druhom brehu kanála. Jeden z nich sa obrátil na majiteľku a spýtal sa jej tónom dôverného známeho:

– Kedy sa Omer vráti?

– Veď viete, že mi to nikdy nepovie.

Prehovorila bez zmätku, rovnako ľahostajne, ako sa ráno zhovárala s Maigretom. Hrdzavá mačka bola ešte stále pri peci, vyzeralo to, že sa stade ani nepohla.

– Tak sa zdá, že teraz hľadajú hlavu! – poznamenal ten, čo sa bol prihovoril majiteľke.

Keď to vyriekol, naklonil sa, aby lepšie videl Maigreta a jeho spoločníka. Možno ich zbadal pri kanáli. Alebo sa mu len zdalo, že sú od polície?

– Nenašli ju, čo? – pokračoval, obrátiac sa rovno na Maigreta.

– Ešte nie.

– Dúfate, že ju nájdu?

Ten druhý skúmal komisárovu tvár a napokon povedal:

– Nie ste vy komisár Maigret?

– Áno.

– Veď sa mi zdalo. Často som videl vašu fotografiu v novinách.

Žena sa ani nepohla, akoby nič nebola počula.

– Aké smiešne, že tentoraz rozrezali na kusy muža. Pôjdeme, Julien? Čo som dlžen, pani Calasová?

Na odchode letmo pozdravili Maigreta a Lapointa.

– Máte veľa zákazníkov medzi zamestnancami nemocnice? Uspokojila sa s odpoveďou:

– Zopár.

– Váš manžel odišiel v nedeľu večer?

Pozrela naňho bezvýrazným pohľadom a povedala rovnako ľahostajným hlasom:

– Prečo v nedeľu?

– Neviem. Tuším som tak počul…

– Odišiel v piatok popoludní.

– Bolo v krčme veľa ľudí, keď odchádzal z domu? Zdalo sa, že rozmýšľa. Občas vyzerala taká neprítomná alebo ľahostajná voči všetkému, čo sa hovorilo, že pripomínala námesačníka.

– Poobede tu nikdy nie je veľa ľudí.

– Nespomínate si na nikoho?

– Možno tu niekto bol. Už neviem. Nevšimla som si.

– Vzal si so sebou batožinu?

– Samozrejme.

– Veľa?

– Kufor.

– Ako bol oblečený?

– Mal sivý oblek. Myslím. Áno.

– Viete, kde je teraz?

– Nie.

– Neviete, kam išiel?

– Viem, že mal ísť vlakom do Poitiers a stade autobusom do Saint-Aubin alebo do inej dediny na okolí.

– Kde potom býva – v hostinci?

– Zvyčajne.

– Nestáva sa, že prespí u priateľov alebo u príbuzných? Alebo u vinohradníkov, čo mu dodávajú víno?

– Nespytovala som sa ho.

– Takže keby ste ho súrne potrebovali vo vážnej veci, keby ste napríklad ochoreli, ani by ste mu nemohli dať vedieť?

Predstava ju zrejme neprekvapila, ani sa nad ňou nezhrozila.

– Vždy sa napokon vráti, – odpovedala monotónnym dutým hlasom. – To isté?

Oba poháre boli prázdne, naplnila ich.

KAPITOLA 3

MLÁDENEC NA TROJKOLKE

Nakoniec z toho bolo jedno z tých vyšetrovaní, aké Maigreta obyčajne veľmi sklamali. Vlastne to ani nebolo vyšetrovanie v pravom slova zmysle, keďže život v krčmičke pokračoval. Komisár s Lapointom dlho postávali pri pulte a popíjali víno ako hostia. Veď tu aj boli ako hostia. Aj keď jeden z ošetrovateľov pred chvíľou Maigreta spoznal a vyslovil nahlas jeho meno, nespomenul komisár v rozhovore s pani Calasovou svoje oficiálne zamestnanie. Zhováral sa s ňou so zámlkami, s dlhými prestávkami, a keď sa jej nič nevypytoval, nestarala sa oňho.

Zostali hodnú chvíľu sami v miestnosti; pani Calasová kamsi zmizla zadnými dverami a nechala ich odchýlené. Asi to bola kuchyňa. Postavila čosi na sporák. Medzitým do krčmy vošiel drobný starček, zrejme stály hosť, zamieril bez váhania k stolu v kúte a vybral zo skrinky škatuľu s dominom.

Až do kuchyne začula zvuk dominových kociek, ktoré starec pohodil na stôl, akoby sa chystal hrať sám so sebou. Ani ho nepozdravila a vrátila sa k fľašiam. Naliala do pohára ružovskastý nápoj a položila ho pred hosťa.

Hosť čakal a neprešlo veľa minút, keď vošiel ďalší drobný starček, ktorý by mu mohol byť bratom, tak veľmi sa na seba ponášali, a sadol si oproti nemu.

– Oneskoril som sa?

– Nie. Ja som prišiel priskoro.

Pani Calasová naliala do pohára iný druh nápoja a všetko to sa odohrávalo v úplnom tichu, ako pantomíma. Idúcky skrútla vypínač a vzadu v miestnosti sa rozsvietila ďalšia lampa.

– Neznepokojuje vás tá osoba? – zašuškal Lapointe Maigretovi do ucha.

Komisár nepociťoval nepokoj, ale skôr záujem, aký už dávno nemal o nejakú ľudskú bytosť.

Keď ešte za mladi sníval o budúcnosti, nepredstavoval si vari ideálne zamestnanie, ktoré, žiaľ, v skutočnom živote nejestvuje? Nikdy to nikomu nepovedal, nikdy tie slová nevyslovil nahlas ani sám pred sebou: chcel byť „opravárom ľudských osudov“.

Zaujímavé – ako zamestnancovi polície sa mu dosť často stávalo, že správne usmernil ľudí, ktorých životné náhody vykoľajili z cesty. A čo bolo ešte zaujímavejšie – za posledné roky sa zrodilo povolanie, ktoré tak trochu zodpovedalo jeho predstavám: psychoanalytik, usilujúci sa objasniť človeku jeho pravú podstatu.

Ak však niekto bol očividne vykoľajený, tak to bola táto žena, čo bez slova chodila hore-dolu, a nedalo sa uhádnuť nič z jej myšlienok ani z jej citov.

Isteže, už sa mu podarilo odhaliť jedno z jej tajomstiev, a zrejme o ňom vedeli všetci návštevníci krčmy. Ešte dva razy sa vrátila do zadnej miestnosti a komisár druhý raz jasne počul, ako odzátkovala fľašu.

Pila. Bol by prisahal, že nebola nikdy opitá, nikdy nestrácala kontrolu nad sebou. Ako všetci praví opilci, ktorým už nepomôže nijaká lekárska veda, poznala svoju mieru a udržiavala sa v určitom stave, v onej námesačnej ľahostajnosti, ktorý človeka na prvý pohľad tak mýlil.

– Koľko máte rokov? – spýtal sa jej, keď si opäť stala za pult.

– Štyridsaťjeden.

Nezaváhala. Odpovedala bez koketérie, bez trpkosti. Vedela, že vyzerá staršia. Bezpochyby už dávno nežila pre ľudí a nestarala sa o ich mienku. Mala uvädnutú tvár s hlbokými kruhmi pod očami, kútiky úst ovisnuté, pod bradou už mäkké vrásky. Zrejme schudla a šaty, teraz priširoké, jej viseli na tele.

– Pochádzate z Paríža?

– Nie.

Bol si istý, že uhádla zmysel jeho otázok, neusilovala sa im však vyhnúť, no neodpovedala ani o slovo viac.

Dvaja starčekovia za Maigretom hrali partiu domina, ako to zrejme robievali každý deň popoludní.

Komisára mýlilo, že sa skrývala, keď si chcela vypiť. Keďže jej nezáležalo na mienke ľudí, načo musela chodiť do zadnej miestnosti, keď si chcela vypiť pohárik tuhého alebo vína rovno z fľaše? Alebo v nej ešte zostalo trocha ľudskej dôstojnosti? Zdalo sa to nepravdepodobné. Alkoholici, ktorí dospejú až sem, len málokedy si dajú námahu skrývať sa, ibaže by chceli pomýliť svoje okolie.

Bola to správna odpoveď na otázku? Je tu predsa Omer Calas. Bolo možné predpokladať, že bráni svojej žene piť, aspoň pred hosťami?

– Chodieva váš manžel často do okolia Poitiers po víno?

– Každý rok.

– Raz?

– Alebo dva razy. Ako kedy.

– Od čoho to závisí?

– Aké víno dostať.

– Odchádza vždy v piatok?

– Nikdy som si to nevšimla.

– Oznámil, že má v úmysle odcestovať?

– Komu?

– Vám.

– Neoznamuje mi, čo má v úmysle.

– Možno svojim zákazníkom, priateľom?

– Neviem o tom nič.

– Boli tu tí dvaja minulý piatok?

– Nie vtedy, keď Omer odchádzal. Nechodia pred piatou.

Maigret sa obrátil k Lapointovi.

– Zatelefonuješ na stanicu Montparnasse a prezvieš sa, kedy popoludní odchádzajú vlaky do Poitiers. Obráť sa na staničného komisára.

Maigret hovoril ticho, a keby pani Calasová bola pozorovala jeho pery, uhádla by, čo povedal, jej však na tom nezáležalo.

– Požiadaj ho, aby sa poinformoval u zamestnancov, najmä u pokladníkov. Daj im opis manžela…

Telefónna búdka nebola vzadu v miestnosti, ako to zvyčajne býva, ale hneď pri dverách. Lapointe si vypýtal známku a urobil pár krokov k zaskleným dverám. Pomaly sa spustila noc a za oblokmi sa vznášala beláskavá hmla. Maigret, obrátený chrbtom k ulici, sa prudko obrátil, keď počul inšpektorove náhlivé kroky. Zdalo sa mu, že po chodníku sa mihol akýsi tieň, mladá tvár, ktorá v súmraku vyzerala bledá a rozmazaná.

Lapointe stlačil kľučku na dverách a bežal teraz smerom k La Villette. Ani dvere za sebou nezatvoril. Maigret vyšiel von a zastal uprostred chodníka. V diaľke len horko-ťažko rozoznal, ako jedna postava prenasleduje druhú, až obe zmizli, no ešte určitý čas počul zvuk rýchlych krokov na dlažbe.

Lapointe mal zrejme dojem, že niekoho za oblokom spoznal. Maigret nevidel nič, napriek tomu však šípil, o čo ide. Mládenec, čo bežal preč, mu pripomínal podľa opisu chlapca na trojkolke, ktorý vtedy, keď potápač pracoval na dne kanála, už raz ušiel, sotva sa k nemu priblížil policajt.

– Poznáte ho? – spýtal sa pani Calasovej.

– Koho?

Daromne by na ňu naliehal. Ostatne, je možné, že sa práve vtedy nedívala na ulicu.

– Máte tu vždy tak ticho?

– Ako kedy.

– Od čoho to závisí?

– Aký je deň. Ktorá hodina.

Vtom sa ozvala siréna, ohlasujúca koniec pracovného času pre zamestnancov dielne, akoby jej chcela dať za pravdu; o niekoľko minút sa na dlažbe ozval dupot, akoby tade šla procesia, dvere sa otvorili, zatvorili, otvorili sa ešte aspoň desať ráz, ľudia si sadli k stolom, iní sa ako Maigret postavili k pultu.

Mnohých sa majiteľka ani nespýtala, čo si objednajú, a naliala im ich zvyčajný nápoj.

– Omer tu nie je?

– Nie.

Nedodala:

– Odcestoval.

Alebo:

– Odišiel v piatok do Poitiers.

Uspokojila sa s priamou odpoveďou na otázku, bez zbytočných podrobností. Skade pochádzala? Netrúfal si ani hádať. Rokmi akoby bola vybledla a stratila kus svojej osobnosti. Keďže pila, žila kdesi v inom svete a bola voči skutočnosti ľahostajná.

– Už dávno tu bývate?

– V Paríži?

– Nie. V tejto kaviarni.

– Dvadsaťštyri rokov.

– Mal ju váš manžel už vtedy, keď vás ešte nepoznal?

– Nie.

V duchu počítal.

– Mali ste sedemnásť, keď ste sa s ním zoznámili?

– Poznala som ho už predtým.

– Koľko má teraz rokov?

– Štyridsaťsedem.

To celkom nesúhlasilo s vekom, ktorý udal doktor Paul, rozdiel však nebol taký veľký. Napokon Maigret pokračoval v otázkach len tak, skôr aby upokojil vlastnú zvedavosť. Veď nebol by to zázrak, keby mu náhoda hneď prvý deň umožnila bez akejkoľvek námahy odhaliť totožnosť tela bez hlavy?

V krčme sa rozprúdila vrava a cigaretový dym nad hlavami utváral pohyblivý koberec. Jedni odchádzali, iní prichádzali. Obaja hráči domina zostali naďalej pokojní, akoby boli sami na svete.

– Máte manželovu fotografiu?

– Nie.

– Nemáte od neho nejaký obrázok?

– Nie.

– A svoju fotografiu?

– Ani to nie. Len na občianskom preukaze.

Len v jednom prípade z tisícich sa stávalo – to vedel Maigret zo skúsenosti – že ľudia nemali vlastnú fotografiu.

– Bývate na poschodí?

Prisvedčila. Ako už zvonku zistil, bol to jednoposchodový dom. Nad kaviarňou a kuchyňou zrejme boli dve-tri miestnosti, pravdepodobne dve izby a kúpeľňa alebo komora.

– Kade sa ide hore?

– Schodmi z kuchyne.

O chvíľu zase odišla do kuchyne a tentoraz pomiešala lyžicou niečo na sporáku. Dvere sa hlučne otvorili a Maigret zazrel Lapointa s ružovými lícami a žiariacimi očami, celého zadychčaného, ako pred sebou vedie chlapca.

Malý Lapointe, ako ho volali medzi sebou nie pre jeho postavu, ale pretože bol najmladší a nastúpil posledný, nebol nikdy taký hrdý sám na seba.

– Poriadne ma prehnal! – povedal s úsmevom a vystrel ruku za pohárom, ktorý zostal na pulte. – Dva-tri razy som myslel, že mi zdrhne. Na šťastie som v škole pretekársky behal päťstovku.

Aj chlapec bol zadychčaný a prudko dýchal.

– Nič som neurobil, – vyhlásil, obrátiac sa k Maigretovi.

– V tom prípade sa nemáš čo báť.

Pozrel na Lapointa.

– Máš jeho občiansky preukaz?

– Pre istotu som si ho nechal vo vrecku. Chodí na trojkolke ako zamestnanec obchodného domu Pincemail. Dnes ráno bol na nábreží a ušiel stade.

– Prečo? – spýtal sa Maigret chlapca.

Ten sa tváril zanovito ako mladí ľudia, čo sa usilujú vyzerať ako zločinci.

– Nechceš odpovedať?

– Nemám čo povedať.

– Vytiahol si z neho niečo cestou? – spýtal sa Lapointa.

– Boli sme priveľmi zadychčaní, aby sme sa veľa rozprávali. Volá sa Antoine Cristin. Má osemnásť rokov a býva s matkou v ulici na predmestí Saint-Martin.

Podaktorí hostia ich pozorovali, no nie bohvieako zvedavo, keďže v tejto štvrti boli navyknutí na náhle zásahy polície.

– Čo si robil na chodníku?

– Nič.

– Mal tvár prilepenú k obloku, – vysvetľoval Lapointe. – Len čo som ho zbadal, spomenul som si na to, čo nám rozprával Judel, a vybehol som von.

– Prečo si ušiel, keď si neurobil nič zlého?

Zaváhal, no keď sa ubezpečil v tom, že aspoň dvaja z hostí ho počúvajú, povedal s chvejúcimi sa perami:

– Pretože nemám rád fízlov.

– Ale pozoruješ ich cez oblok?

– To nie je zakázané.

– Ako si vedel, že sme tu?

Začervenal sa a zahryzol si do hrubej spodnej pery.

– Odpovedz!

– Šiel som okolo.

– Poznáš Omera?

– Nepoznám nikoho.

– Ani majiteľku?

Majiteľka opäť stála za pultom a hľadela na nich tak, že jej z tváre nebolo možné vyčítať byľku strachu alebo obavy. Ak mala čo tajiť, bola silnejšia než bársktorý vinník alebo svedok, s akým sa Maigret v živote stretol.

– Nepoznáš ju?

– Z videnia.

– Nikdy si sem neprišiel na pohárik?

– Možno.

– Kde máš trojkolku?

– U šéfa. Končím prácu o piatej.

Maigret dal Lapointovi znamenie, ktoré on okamžite pochopil, keďže to bolo jedno z mála dohovorených znamení medzi pracovníkmi súdnej polície. Inšpektor zašiel do telefónnej búdky a zavolal nie stanicu Montparnasse, ale policajnú strážnicu takmer oproti na druhom brehu kanála, a napokon sa dovolal Judela.

– Ten chalan je tu, u Calasa. Komisár ho o pár minút prepustí, no bol by rád, keby ho niekto okamžite začal sledovať. Nič nového?

– Stále falošné stopy, alebo také, čo nikam nevedú: v nedeľu večer sa v štyroch-piatich krčmách pobili; komusi sa zazdalo, že počul čľapnúť do vody telo; akási prostitútka tvrdí, že nejaký Arab jej ukradol kabelku…

– Do počutia o chvíľu.

Maigret sa tváril nevšímavo a ešte stále bol pri mládencovi.

– Čo piješ, Antoine? Víno? Pivo?

– Nič.

– Nikdy nič nepiješ?

– Nie s fízlami. Nakoniec ma predsa len budete musieť prepustiť.

– Nejaký si sebavedomý.

– Poznám zákon.

Mal mocné kosti a zdravú, pružnú pokožku mladého vidiečana, ktorého Paríž ešte neobral o zdravie. Maigret už neraz zažil, že takíto chlapci napokon jedného večera dobili trafikantku alebo starú obchodníčku, aby si zadovážili pár stoviek.

– Máš súrodencov?

– Som jedináčik.

– Otec žije s vami?

– Zomrel.

– Tvoja matka pracuje?

– Chodí upratovať.

Maigret povedal Lapointovi:

– Vráť mu občiansky preukaz. Je v ňom správna adresa?

– Áno.

Chlapec ešte stále nevedel, či to nie je pasca.

– Môžem odísť?

– Kedykoľvek sa ti zachce.

Nepovedal ďakujem ani zbohom, komisár však zbadal, ako potajme žmurkol na majiteľku.

– A teraz zatelefonuj na stanicu.

Objednal dva ďalšie poháre bieleho vína. Krčma sa čiastočne vyprázdnila. Okrem neho a Lapointa tam boli spolu s hráčmi domina iba piati zákazníci.

– Predpokladám, že ho nepoznáte?

– Koho?

– Mládenca, čo práve odišiel. Odpovedala bez zaváhania.

– Poznám!

Bolo to také jednoduché, že to Maigreta odzbrojilo.

– Chodí sem často?

– Dosť často.

– Vypiť si?

– Nepije veľa.

– Pivo?

– Zavše aj víno.

– Vídate ho, keď skončí prácu?

– Nie.

– Cez deň?

Prikývla a jej nepreniknuteľný pokoj začal komisára privádzať do zúfalstva.

– Keď ide okolo.

– Chcete povedať, že keď prechádza s trojkolkou po nábreží? Inými slovami, keď dodáva do tejto štvrte tovar?

– Áno.

– O koľkej to zvyčajne býva?

– O pol štvrtej alebo o štvrtej.

– Chodieva teda pravidelne?

– Myslím.

– Stojí pri pulte?

– Alebo si sadne.

– Kam?

– K tomuto stolu. Blízko ku mne.

– Ste dobrí priatelia?

– Áno.

– Prečo to nepriznal?

– Asi sa chcel vyťahovať.

– Často sa vyťahuje?

– Pokúša sa.

– Poznáte jeho matku?

– Nie.

– Ste z tej istej dediny?

– Nie.

– Jedného dňa sem vošiel a zoznámili ste sa?

– Áno.

– Nechodieva váš manžel medzi pol štvrtou a štvrtou do inej kaviarne na biliard?

– Veľmi často.

– Myslíte, že Antoine vás len náhodou navštevuje práve v tomto čase?

– Nikdy som o tom nepremýšľala.

Maigret si uvedomil zjavnú nehoráznosť otázky, ktorú sa jej chystal položiť. Zdalo sa mu však, že okolo neho sa vznášajú veci oveľa neskutočnejšie.

– Dvorí vám?

– To závisí od toho, čo pod tým myslíte.

– Je zaľúbený?

– Myslím, že ma má celkom rád.

– Dávate mu dary?

– Občas mu podstrčím bankovku, ktorú vezmem z pokladnice.

– Váš manžel o tom vie?

– Nie.

– Nezbadá to?

– Už sa to stalo.

– Nahneval sa?

– Áno.

– Neupodozrieval Antoina?

– Nemám ten dojem.

Keď človek prekročil prah a zostúpil po dvoch schodíkoch, prenikol do sveta, keď všetky hodnoty boli iné, aj slová nadobúdali iný zmysel. Lapointe bol ešte stále v búdke a zhováral sa so stanicou Montparnasse.

– Počujte, pani Calasová, smiem vám položiť veľmi osobnú otázku?

– Aj tak urobíte, ako chcete.

– Je Antoine vaším milencom?

Nestihla sa. Neodvrátila pohľad od Maigreta.

– Stalo sa to, – pripustila.

– Chcete povedať, že ste s ním mali pomer?

– Napokon by ste sa to aj tak dozvedeli. Som presvedčená, že sa s tým skôr-neskôr pochváli.

– Stávalo sa to často?

– Dosť.

– Kde?

Otázka mala svoj význam. Keď bol Omer Calas preč, musela jeho žena obsluhovať hostí. Maigret pozrel hore. Ale počula by z izby na prvom poschodí, ako sa otvárajú a zatvárajú dvere?

S rovnakou prostotou ukázala pohľadom na zadnú časť miestnosti, na otvorené dvere, čo viedli do kuchyne.

– Tam?

– Áno.

– Nikdy vás neprekvapili?

– Omer nie.

– A kto?

– Raz to bol hosť, ktorý mal topánky s gumenou podošvou, a keď nikoho nevidel, zašiel do kuchyne.

– Nič nepovedal?

– Smial sa.

– Nerozprával o tom Omerovi?

– Nie.

– Ale prišiel sem znovu?

Maigret to vytušil. Až doteraz sa pri posudzovaní pani Calasovej nemýlil a aj tie najsmelšie predpoklady sa mu presne potvrdili.

– Prišiel sem často? – nástojil.

– Dva-tri razy.

– Keď tu bol Antoine?

– Nie.

Dalo sa ľahko vypátrať, či je mládenec v krčme, lebo ak to bolo pred piatou, musel nechať trojkolku predo dvermi.

– Boli ste sami?

– Áno.

– Museli ste s ním ísť do kuchyne?

Zazdalo sa mu, že sa jej v očiach mihol záblesk ledva badateľnej irónie. Nemýlil sa? Videlo sa mu, akoby svojou rečou bez slov povedala:

„Načo sa ma vypytujete, keď ste to už aj tak pochopili?“

Aj ona chápala komisára. Vyzeralo to, akoby obaja boli rovnako silní, presnejšie povedané, akoby jeden aj druhý mali rovnaké životné skúsenosti.

Bol to však len záblesk, takže o sekundu neskôr by bol komisár prisahal, že sa stal obeťou vlastnej fantázie.

– Bolo tých druhých veľa? – spýtal sa tichšie, skôr dôverne.

– Zopár.

Bez jediného pohybu, nenakloniac sa k nej bližšie, položil poslednú otázku:

– Prečo?

Na túto otázku odpovedala iba neurčitým pohybom. Netvárila sa romanticky, nehrala sa na postavu z románu.

Spýtal sa jej prečo, a ak to nevie pochopiť sám od seba, nemá mu čo vysvetľovať.

Ostatne, Maigret už pochopil. Chcel sa iba utvrdiť vo svojej mienke a žena nemusela povedať ani slovo, aby mu v tom pomohla.

Teraz už vedel, ako hlboko klesla. Nevedel ešte, odkiaľ vyšla, aby dospela až tam. Odpovie mu rovnako úprimne aj na otázky o svojej minulosti?

Nemohol sa o to pokúsiť hneď, pretože prišiel Lapointe. Dal si glg vína a spustil:

– Do Poitiers chodí cez týždeň vlak o 16,48. Staničný komisár sa už povypytoval dvoch zamestnancov, či nevideli niekoho, na koho by sa hodil náš opis. Bude pokračovať v pátraní a pošle vám výsledok do úradu. Podľa neho by však bolo istejšie zatelefonovať do Poitiers. Keďže vlak má cestou viaceré zastávky a pokračuje potom smerom na juh, vystupuje z neho oveľa menej cestujúcich, než ich na stanici Montparnasse nastúpi.

– Pover tým Lucasa. Nech zatelefonuje do Saint-Albin a do blízkych dedín. V niektorej z nich musí byť žandárska stanica. Sú tam aj hostince.

Lapointe si vypýtal ďalšie známky a pani Calasová mu ich ľahostajne podala. Na nič sa nespýtala, zrejme sa jej zdalo prirodzené, že sa takto vyzvedajú na manželovu cestu. Musela však vedieť o náleze v kanáli Saint-Martin i o pátraní, čo prebiehalo celý deň takmer rovno pod ich oblokmi.

– Videli ste Antoina minulý piatok?

– V piatok sem nikdy nechodí.

– Prečo?

– Pretože chodieva iným smerom.

– Ale po piatej?

– V tom čase je manžel takmer vždy tu.

– Neprišiel sem ani popoludní, ani večer?

– Presne tak.

– Ste dvadsaťštyri rokov vydatá za Omera Calasa?

– Žijem s ním dvadsaťštyri rokov.

– Nie ste zosobášení?

– Sme. Zosobášili sme sa na radnici v X. okrese, no len niekedy pred šestnástimi lebo sedemnástimi rokmi. Musela by som to porátať.

– Nemáte deti?

– Dcéru.

– Žije tu?

– Nie.

– V Paríži?

– Áno.

– Koľko má rokov.

– Dvadsaťštyri. Mala som ju v sedemnástich.

– Je to Omerova dcéra?

– Áno.

– Akákoľvek pochybnosť vylúčená?

– Vylúčená.

– Je vydatá?

– Nie.

– Žije sama?

– Má byt na ulici l’Ile Saint-Louis.

– Pracuje?

– Je asistentkou chirurga v sanatóriu u profesora Lavauda.

Po prvý raz povedala niečo viac, než bolo nevyhnutne potrebné. Vari napriek všetkému si uchovala isté pocity, vlastné každému človeku, a bola hrdá na svoju dcéru?

– Videli ste ju minulý piatok?

– Nie.

– Nikdy vás nenavštevuje?

– Občas.

– Kedy tu bola naposledy?

– Asi pred tromi týždňami, možno pred mesiacom.

– Váš manžel bol tu?

– Myslím.

– Vaša dcéra s ním dobre vychádza?

– Stýka sa s nami čo najmenej.

– Hanbí sa?

– Možno.

– Koľko mala rokov, keď odišla z domu? Teraz jej sfarbil líca slabý nádych červene.

– Pätnásť.

Povedala to odmeranejšie.

– Neoznámila vám to vopred? Prikývla.

– S chlapom? Pokrčila plecami.

– Neviem. Na tom nezáleží.

V miestnosti zostali už len hráči domina, ktorí ho práve ukladali do škatule a klopkali mincou o stôl. Pani Calasová sa domyslela a šla im naliať.

– Nie je to Maigret? – spýtal sa jeden z nich polohlasom.

– Áno.

– Čo chce?

– Nepovedal mi to.

Veď sa ho ani na to nespýtala. Zašla do kuchyne, potom sa vrátila do krčmy a zamrmlala:

– Keď skončíte, budem sa musieť najesť.

– Kde jedávate?

– Tam! – povedala a ukázala na jeden zo stolov stojacich vzadu.

– Už toho nemám veľa. Nemal váš manžel pred pár rokmi zápal slepého čreva?

– Asi pred piatimi či šiestimi rokmi. Operovali ho.

– Kto?

– Hneď si na to spomeniem. Počkajte. Doktor Gran… Granvalet. To je ono! Býval na bulvári Voltaire.

– Už tam nebýva?

– Zomrel. Tak mi aspoň povedal jeden zákazník, ktorého tiež operoval.

Keby bol Granvalet nažive, boli by sa mohli od neho dozvedieť, či mal Omer Calas na bruchu jazvy v podobe dúhy. Zajtra sa musia pokúsiť pozhovárať s jeho asistentmi a ošetrovateľkami. Pravda, ak medzitým nenájdu živého Omera v nejakej dedine na okolí Poitiers.

– Nepostrelili niekedy dávno vášho manžela do brucha brokmi?

– Odkedy ho poznám, nie.

– Nebol poľovník?

– Možno, že niekedy poľoval, keď ešte žil na vidieku.

– Nikdy ste si nevšimli na jeho bruchu dosť vyblednutú jazvu v podobe dúhy?

Zdalo sa, že rozmýšľa, stiahla obrvy, napokon však potriasla hlavou.

– Viete to iste?

– Už dávno sa naňho nedívam zblízka.

– Ľúbili ste ho?

– Neviem.

– Ako dlho bol vaším jediným milencom?

– Dlhé roky.

Mimoriadne zdôraznila tieto slová.

– Zoznámili ste sa ako veľmi mladí?

– Sme z tej istej dediny.

– Odkiaľ?

– Z osady na pol cesty medzi Montargis a Gien. Volá sa Boissancourt.

– Vrátili ste sa ta niekedy?

– Nikdy.

– Nikdy ste sa ta nevrátili?

– Nie.

– Od tých čias, čo ste spolu s Omerom?

– Mala som sedemnásť, keď som odišla.

– Boli ste tehotná?

– V šiestom mesiaci.

– Ľudia o tom vedeli?

– Áno.

– Aj vaši rodičia?

S rovnakou prostotou, ktorá mala v sebe čosi mátožného, odvrkla:

– Áno.

– Nikdy ste ich nevideli?

– Nie.

Lapointe, ktorý dával telefonicky pokyny Lucasovi, vyšiel z búdky a utieral si tvár.

– Koľko platím? – spýtal sa Maigret.

Teraz mu ona položila prvú otázku:

– Odchádzate?

A teraz prišiel rad naňho, aby odpovedal jednoslabične:

– Áno.

KAPITOLA 4

MLÁDENEC NA STRECHE

Maigret zaváhal, kým si z vrecka vytiahol fajku, čo sa mu stávalo málokedy, a keď to urobil, zatváril sa nevinne, akoby si len tak medzi rečou automaticky zamestnával prsty.

Keď podali šéfovi hlásenie, čo netrvalo dlho, a keď sa s ním pozhovárali pri otvorenom obloku, prešiel dvierkami z budovy súdnej polície do budovy súdu. V tú hodinu boli lavice na chodbách pred dverami vyšetrujúcich sudcov takmer všetky obsadené, keďže do dvora vošli dva zelené antony. Zo zadržaných, ktorí čakali s putami na zápästí medzi dvoma strážcami, najmenej tri štvrtiny Maigret poznal, a podaktorí ho dokonca srdečne pozdravili, keď okolo nich prechádzal.

Minulý deň mu sudca Coméliau dva-tri razy telefonoval do kancelárie. Bol to vychudnutý, nervózny pán s hnedými fúzikmi, ktoré si zaručene farbil, a držal sa vystretý ako jazdecký dôstojník. Jeho prvá veta znela:

– Informujte ma presne, k čomu ste dospeli.

Maigret poslušne splnil jeho želanie a rozprával o postupných Victorových nálezoch na dne kanála Saint-Martin, o hlave, ktorú nie a nie nájsť; hneď tu ho sudca prerušil:

– Predpokladám, že potápač dnes pokračuje v pátraní?

– Nepovažoval som to za potrebné.

– Zdalo by sa však, že ak sa v kanáli našiel trup a končatiny, nebude hlava ďaleko.

A tu sme pri koreni veci, prečo sa s ním tak ťažko spolupracovalo. Nebol jediným vyšetrujúcim sudcom vo svojom odbore, bol však bezpochyby najagresívnejším. V istom zmysle nebol hlúpy. Advokát, ktorý s ním kedysi študoval právo, tvrdil, že Coméliau patril medzi najvynikajúcejších poslucháčov svojej generácie.

Vzbudzoval dojem, akoby svojou inteligenciou nebol schopný pojať isté skutočnosti. Pochádzal z určitého prostredia, z veľkoburžoáznej rodiny s prísnymi zásadami a s ešte posvätnejšími tabu, a nemohol neposudzovať všetko na základe týchto zásad a tabu.

Komisár trpezlivo vysvetľoval:

– Predovšetkým, pán sudca, Victor pozná kanál, ako vy poznáte svoju kanceláriu a ja zasa svoju. Prešiel jeho dno meter za metrom vyše dvesto ráz. Je to svedomitý chlapec. Ak vraví, že hlava tam nie je…

– Aj môj opravár je človek, čo sa vyzná vo svojom remesle, a vravia o ňom, že je svedomitý. To mu však neprekáža, aby mi zakaždým keď ho zavolám, netvrdil, že v potrubí nemôže byť chyba.

– Keď ide o mŕtvolu rozrezanú na kusy, len málokedy sa nájde hlava na tom istom mieste ako telo.

Coméliau sa usiloval pochopiť, pozorujúc Maigreta drobnými živými očkami, a komisár pokračoval:

– Je to pochopiteľné. Práve tak, ako je ťažké identifikovať odrezané končatiny, najmä ak boli dlhší čas vo vode, možno ľahko spoznať hlavu. Keďže nezaberie toľko miesta ako trup, je logické, že ten, čo sa jej chce zbaviť, dá si tú námahu a odprace ju čo najďalej.

– Predpokladám, že je to tak.

Vtedy si vzal Maigret do ľavej ruky miešok s tabakom a čakal iba na chvíľu, keď si ho sudca prestane všímať, aby si mohol napchať fajku.

Rozprával o pani Calasovej, popísal krčmu na nábreží Valmy.

– Čo vás k nej zaviedlo?

– Priznávam sa, že náhoda. Chcel som telefonovať. V inej krčme bol telefón bez búdky, takže by si každý mohol rozhovor vypočuť.

– Pokračujte.

Spomenul Calasov odchod, vlak do Poitiers, majiteľkin pomer s Antoinom Cristinom, poslíkom na trojkolke, a nezabudol ani na jazvy v podobe rožka.

– Vravíte, že tá žena údajne nevie, či jej manžel má tie jazvy alebo nie? A vy jej dôverujete?

Toto zrejme sudcu pobúrilo a presahovalo jeho chápanie.

– Ak mám byť úprimný, Maigret, nerozumiem, prečo ste nezobrali tú ženu i toho mládenca do svojej kancelárie a nepodrobili ich výsluchu, s ktorým zvyčajne mávate úspech. Predpokladám, že neveríte ani slovo z toho, čo vám narozprávala?

– Nie absolútne.

– Tvrdiť, že nevie, kde šiel jej manžel a kedy sa vráti…

Ako by mohol Coméliau, ktorý po celý život býval na ľavom brehu Seiny oproti Luxembourgu, kde sa aj narodil, chápať calasovskú mentalitu.

Predsa sa to Maigretovi podarilo: zápalka rýchlo vzbĺkla a pripálil si fajku. Coméliau, ktorý z duše nenávidel tabak, pozrel naňho uprene ako zakaždým, keď sa opovážil fajčiť v jeho kancelárii, no komisár bol pevne rozhodnutý tváriť sa, akoby sa nič nestalo.

– Je možné, – pripustil, – že tie jej reči sú nepravdivé. Je možné aj to, že sú pravdivé. Vytiahli sme z kanála pozostatky tela bez hlavy. Ide o nejakého štyridsaťpäť až päťdesiatpäťročného muža. Nateraz nám nič neumožňuje identifikovať ho. Koľko mužov tohto veku zmizlo v posledných dňoch, koľko ich odcestovalo a neudalo presnú adresu? Zavolám vari pani Calasovú do svojej kancelárie a budem sa k nej správať ako k podozrivej osobe, pretože si rada tajne vypije a milkuje sa s mládencom, čo chodí na trojkolke a ujde, keď sa k nemu priblíži polícia? Ako by sme sa zatvárili, keby zajtra alebo o chvíľu objavili kdesi hlavu, čo nepatrí Calasovi?

– Dali ste strážiť jeho dom?

– Judel z X. okresu poveril jedného človeka, aby strážil nábrežie. Včera po večeri som sa ta šiel prejsť.

– Neobjavili ste nič nového?

– Nič určitého. Povypytoval som sa podaktorých prostitútok, ktoré som stretol na ulici. Ovzdušie tej štvrte je iné v noci než vo dne. Chcel som sa predovšetkým dozvedieť, či si v piatok večer nik nevšimol podozrivý ruch okolo krčmy a či niečo nepočul.

– Nič?

– Nič zvláštneho. Jedno z dievčat mi však poskytlo informáciu, ktorú som si ešte nestihol overiť.

Podľa nej by Calasova žena mala ešte ďalšieho milenca, staršieho muža s hrdzavými vlasmi, ktorý zrejme býval v tej štvrti alebo tam pracoval. Pravda, dievča, čo mi to spomínalo, bolo veľmi rozzúrené, pretože majiteľka krčmičky im vraj všetkým kazí kšeft.

„Keby si aspoň,“ povedala mi, „dala zaplatiť, nebolo by nás do toho nič. Ona to však robí zadarmo. Keď sú chlapi v tvŕdzi, vedia, kam sa obrátiť. Stačí vyčkať, kým majiteľ vypadne. Samozrejme, nešla som sa ta pozrieť, hovorí sa však, že nikdy nepovie nie.“

Coméliau si len zhlboka povzdychol, keď počul tieto ohavnosti.

– Maigret, urobíte, čo uznáte za vhodné. Mne je celá záležitosť dosť jasná. A nejde o ľudí, s ktorými treba zaobchádzať v rukavičkách.

– Stretnem sa s ňou znovu o chvíľu. Vyhľadám aj jej dcéru. Dúfam, že pokiaľ ide o totožnosť tela, dostanem správy od ošetrovateliek, ktoré pred piatimi rokmi asistovali pri Calasovej operácii.

Tu sa totiž prišlo na zaujímavý detail. Včera večer, keď sa Maigret ponevieral po tej štvrti, vošiel na chvíľu do krčmy, kde pani Calasová podriemkavala na stoličke a štyria hostia hrali karty. Spýtal sa jej, v ktorej nemocnici vybrali manželovi slepé črevo.

Ako sa dalo usúdiť z rečí, bol Calas skôr drsný človek, o ktorom nik nepredpokladal, že je rozmaznaný, obávajúci sa o svoje zdravie, ani že sa bojí smrti. Mal podstúpiť iba bežnú operáciu, nič komplikovaného ani riskantného.

No namiesto toho, aby šiel do nemocnice, vynaložil dosť vysokú sumu, aby ho operovali v súkromnom sanatóriu Villejuif. Nielenže to bolo súkromné sanatórium, ale ošetrovateľkami tam boli mníšky.

Lapointe bol v tejto chvíli iste tam a jeho telefonické hlásenie nedá na seba dlho čakať.

– Nijaká zhovievavosť, Maigret! – vyhlásil Coméliau, keď komisár kráčal k dverám.

Vôbec tu nešlo o zhovievavosť. Nešlo ani o súcit, no to sa nedalo takému Coméliauovi vysvetliť. Maigret sa zavše našiel vo svete takom odlišnom od jeho každodenného sveta, že sa len horko-ťažko vedel orientovať. Mala krčmička na nábreží Valmy a jej obyvatelia niečo spoločného s telom hodeným do kanála Saint-Martin? Bolo to možné, rovnako však bolo možné, že to bola len zhoda okolností.

Vrátil sa do kancelárie a začal sa tváriť namosúrene, zlostne, ako takmer vždy v istom štádiu vyšetrovania. Včera objavoval rôzne fakty a ukladal si ich, nespytujúc sa, kam ho zavedú. Teraz sa našiel zoči-voči omrvinkám pravdy, ktoré však nevedel vzájomne pospájať.

Pani Calasová bola nielen jednou zo zaujímavých bytostí, aké stretol počas svojej služby; hľadel na ňu súčasne aj ako na ľudský problém.

Pre Coméliaua to bola nehanebná alkoholička, čo spávala s hockým.

Preňho to bolo niečo iného, ešte sám presne nevedel čo, a pokým na to nepríde, pokým „nevycíti“ pravdu, nezbaví sa neurčitého pocitu stiesnenosti.

Lucas bol v kancelárii a práve mu kládol na pijavý papier poštu.

– Nič nového?

– Boli ste v budove, komisár?

– U Coméliaua.

– Keby som to bol vedel, bol by som vám prepojil hovor. Áno, je niečo nového. Judel je celý bez seba.

Maigretovi zišla na um pani Calasová a bol zvedavý, čo ju postihlo; nešlo však o ňu.

– Ide o toho mládenca, o Antoina, ak som dobre rozumel meno.

– Áno. Antoine. Opäť zmizol?

– Presne tak. Tuším ste včera večer kázali, aby ho niektorý z inšpektorov sledoval. Chlapec sa vrátil rovno domov, do predmestia Saint-Martin, takmer na rohu ulice Louis-Blanc. Inšpektor, ktorého Judel poveril sledovaním, sa povypytoval domovníčky. Chlapec býva s matkou, ktorá je upratovačkou, na siedmom poschodí. Majú tam dve manzardky. Nie je tam výťah. Opakujem vám tieto skutočnosti, ako mi ich povedal Judel. Tak sa zdá, že ten dom je jednou z tých veľkých odporných budov, kde sa tlačí päťdesiat-šesťdesiat rodín a po schodoch sa preháňajú kŕdle detí.

– Pokračuj.

– To je takmer všetko. Podľa domovníčky je chlapcova matka veľmi poriadna, statočná žena. Manžel jej zomrel v nemocnici. Aj ona má tuberkulózu, tvrdí síce, že je vyliečená, domovníčka však o tom pochybuje. No vráťme sa k inšpektorovi. Zatelefonoval Judelovi a žiadal o ďalšie príkazy. Judel nechcel nič riskovať a kázal mu strážiť budovu. Zostal teda vonku asi do polnoci, potom vošiel dnu spolu s poslednými nájomníkmi a prežil noc na schodišti.

Dnes ráno mu chvíľu pred ôsmou domovníčka ukázala vychudnutú ženu, čo prechádzala okolo vrátnice, a povedala mu, že je to Antoinova matka. Inšpektor nemal dôvod prihovoriť sa jej alebo ju sledovať. Až po polhodine, keďže nemal čo robiť, pochytila ho zvedavosť a vyšiel na siedme poschodie.

Zdalo sa mu čudné, že chlapec nešiel do práce. Priložil ucho k dverám, nepočul nič, zaklopal. Keď zistil nakoniec, že zámok je veľmi jednoduchý, použil šperhák.

V prvej izbe, ktorá slúži súčasne za kuchyňu, zbadal matkinu posteľ a v susednej izbe druhú rozostlanú posteľ. Neležal však v nej nik a oblôčik na strechu bol otvorený.

Judel je celý bez seba, že na toto nepomyslel a neurobil príslušné opatrenia. Je jasné, že chlapec vyšiel v noci oblokom a liezol po streche, hľadajúc iný otvorený oblôčik. Pravdepodobne vyšiel von inou budovou na ulicu Louis-Blanc.

– Je celkom isté, že už nie je v dome?

– Práve teraz sa vypytujú nájomníkov.

Maigret si vedel predstaviť ironický úsmev sudcu Coméliaua, keď sa dozvie túto správu.

– Lapointe ma nevolal?

– Ešte nie.

– Neprišiel nik do Ústavu súdneho lekárstva zistiť totožnosť mŕtvoly?

– Nik okrem zvyčajných návštevníkov.

Bolo ich asi tucet, najmä starších žien, čo sa prihrnuli zakaždým, keď sa našlo telo s nezistenou totožnosťou.

– Netelefonoval doktor Paul?

– Práve som vám položil na stôl jeho hlásenie.

– Ak bude volať Lapointe, povedz mu, aby sa vrátil do úradu a čakal na mňa. Nejdem ďaleko.

Šiel pešo, smerom k île Saint-Louis, obišiel Notre-Dame, prešiel cez železný mostík a o chvíľu bol v uzučkej, frekventovanej ulici Saint-Louis-en-l’Ile. Ženy sa práve vracali z nákupu a len horko-ťažko sa predieral medzi nimi a ich vozíkmi. Maigret našiel obchod s miešaným tovarom, nad ktorým podľa rozprávania pani Calasovej bývala jej dcéra Lucette. Šiel alejou pri obchode, vošiel do dvora s hrboľatou dlažbou, ktorému lipa dodávala výzor školského alebo kláštorného dvora.

– Hľadáte niekoho? – skríkol ženský hlas z obloka na prízemí.

– Slečnu Calasovú.

– Tretie poschodie vľavo, ale nie je doma.

– Neviete, kedy sa vráti?

– Len málokedy chodí na obed. Nevracia sa pred pol siedmou. Ak je to niečo súrne, nájdete ju v nemocnici.

Nemocnica, kde pracovala Lucette Calasová, bola neďaleko. Aj tak sa však len horko-ťažko dostal do ordinácie profesora Lavauda, pretože to bola najrušnejšia chvíľa dňa. Ženy a muži v bielom, ošetrovatelia s nosidlami, aj chorí sa motali hore-dolu po chodbách a mizli v dverách, čo viedli bohviekam.

– Prosím slečnu Calasovú.

Ledva naňho pozreli.

– Nepoznám. Je to pacientka?

Alebo mu ukázali na koniec chodby:

– Tadeto…

Takto ho poslali troma až štyrmi rôznymi smermi, až sa mu napokon zrazu podarilo vplávať ako do prístavu do pokojnej chodby, kde sedelo pri stolíku mladé dievča.

– Slečna Calasová?

– Je to niečo súkromné? Ako ste sa dostali až sem?

Zrejme sa dostal niekde, kam obyčajný smrteľník nemal prístup. Predstavil sa a dokonca ukázal aj odznak, až natoľko cítil, že jeho prestíž tu nestačí.

– Pozriem sa, či ju môžem vyrušiť. Obávam sa, že je v operačnej sále.

Dobrých desať minút ho nechali samého a ani sa neopovážil fajčiť. Mladé dievča sa napokon vrátilo s vysokou ošetrovateľkou pokojnej, vážnej tváre.

– Vy ste chceli so mnou hovoriť?

– Komisár Maigret od súdnej polície.

Jasné, čisté ovzdušie, biela rovnošata, čepiec ošetrovateľky prekvapujúco kontrastovali s pochybnou krčmou na nábreží Valmy.

Lucette Calasová neprišla do pomykova a pozrela naňho prekvapene ako človek, ktorý nič nechápe.

– Naozaj sa chcete zhovárať so mnou?

– Veď vaši rodičia bývajú na nábreží Valmy.

Trvalo to len chvíľu, komisár však bol istý, že sa jej v očiach mihol tvrdý výraz.

– Áno. Ale ja…

– Rád by som vám položil len niekoľko otázok.

– Profesor ma o chvíľu bude potrebovať. V túto hodinu robieva vizitu a…

– Potrebujem len niekoľko minút…

Zmierila sa s tým, poobzerala sa okolo, ukázala na odchýlené dvere.

– Môžeme ísť sem.

Boli tam dve stoličky, skladacia posteľ a nástroje, zrejme chirurgické, v ktorých sa Maigret nevyznal.

– Kedy naposledy ste boli navštíviť rodičov?

Zbadal, ako sa zachvela pri slove „rodičov“, a zdalo sa mu, že chápe.

– Chodím tam čo najmenej.

– Prečo?

– Videli ste ich?

– Videl som vašu matku.

Nepovedala už ani slovo, ako keby toto vysvetlenie stačilo.

– Hneváte sa na nich?

– Môžem sa na nich hnevať len za to, že ma priviedli na svet.

– Nenavštívili ste ich minulý piatok?

– Nebola som vôbec v Paríži, bola som na vidieku s priateľmi, pretože som mala voľno.

– Neviete teda, či váš otec odcestoval?

– Prečo mi nepoviete pravý dôvod týchto otázok? Prídete sem a spomínate mi ľudí, ktorí sú oficiálne mojimi rodičmi, no pre mňa sú už dávno cudzí. Prečo? Stalo sa im niečo?

Zapálila si cigaretu a poznamenala:

– Tu možno fajčiť. Aspoň teraz.

Maigret to však nevyužil a ani nevytiahol fajku.

– Prekvapilo by vás, keby sa niekomu z nich bolo niečo stalo?

Pozrela mu rovno do očí a riekla:

– Nie.

– Čo by sa im napríklad bolo mohlo stať?

– Že Calas tak zmlátil moju matku, až ju dorazil.

Nepovedala „môj otec“, ale „Calas“.

– Často ju bíjaval?

– Teraz už neviem. Kedysi takmer denne.

– Vaša mama sa nebránila?

– Len sklonila hlavu, keď ju bil. Niekedy som si vravela, či jej to nerobí dobre.

– A čo sa ešte mohlo stať?

– Že sa rozhodla naliať mu do polievky jed.

– Nenávidí ho?

– Viem iba toľko, že s ním žije dvadsaťštyri rokov, no nikdy sa nepokúsila ujsť od neho.

– Myslíte, že je nešťastná?

– Pozrite, pán komisár, usilujem sa vôbec na to nemyslieť. Keď som bola dieťa, mala som jedinú túžbu: odísť. A len čo som to bola schopná urobiť, odišla som.

– Viem, mali ste pätnásť rokov.

– Kto vám to povedal?

– Vaša matka.

– Teda ju nezabil.

Zdalo sa, že rozmýšľa, potom zodvihla hlavu.

– Je to on?

– Čo tým chcete povedať?

– Otrávila ho?

– Nie je to pravdepodobné. Dokonca ani nie je isté, že sa mu niečo stalo. Vaša matka tvrdí, že v piatok popoludní odcestoval do okolia Poitiers, kde obyčajne nakupuje biele víno.

– To sedí. Chodieval na tieto cesty ešte vtedy, keď som bola doma.

– Z kanála Saint-Martin však vytiahli mŕtvolu, ktorá by mohla byť jeho.

– Nik ju neidentifikoval?

– Doteraz nie. Je to dosť ťažké, pretože sme dosial nenašli hlavu.

Možno preto, že sama pracovala v nemocnici, ani nevyskočila.

– Čo myslíte, že sa mu prihodilo? – spýtala sa.

– Neviem. Pátram. Zdá sa, že do života vašej matky sa zaplietol istý počet mužov. Prepáčte, že vám o tom hovorím.

– Ak si myslíte, že je to pre mňa novinka!

– Nedostal váš otec kedysi, ešte ako chlapec alebo dieťa, do brucha zásah brokov z poľovníckej pušky?

– Nikdy som o tom nepočula hovoriť.

– Nikdy ste, samozrejme, tie jazvy nevideli?

– Keď je to na bruchu… – usmiala sa.

– Kedy ste boli posledný raz na nábreží Valmy?

– Počkajte. Rozhodne najmenej pred mesiacom.

– Išli ste ta na návštevu, ako sa chodieva k rodičom?

– Nie celkom tak.

– Calas tam bol?

– Zariadim si to vždy tak, aby som ta išla, keď nie je doma.

– Popoludní?

– Áno. Chodieva hrať biliard niekam k Východnej stanici.

– Nebol u vašej matky iný muž?

– Vtedy nie.

– Išli ste ju navštíviť za určitým cieľom?

– Nie.

– O čom ste sa zhovárali?

– Veru už neviem. O všeličom.

– Spomínali ste Calasa?

– Pochybujem.

– Nešli ste si náhodou od matky požičať peniaze?

– Ste na falošnej stope, pán komisár. Na to som prihrdá, či už oprávnene alebo nie. Boli obdobia, keď som nemala peniaze a dokonca som hladovala, no nikdy som nezaklopala na ich dvere a nežobrala som o pomoc. Tým menej teraz, keď si slušne zarábam.

– Nespomínate si na niečo, o čom ste hovorili pri poslednej návšteve na nábreží Valmy?

– Na nič určitého.

– Nebol medzi tými, ktorých ste častejšie stretávali v krčme, mladý opálený muž, čo chodí na trojkolke?

Zavrtela hlavou.

– A starší muž s hrdzavými vlasmi?

Tentoraz sa zamyslela.

– Má na tvári stopy po kiahňach? – spýtala sa.

– Neviem.

– Ak áno, je to pán Dieudonné.

– Kto je pán Dieudonné?

– Viac o ňom neviem. Priateľ mojej matky. Chodieva už dlhé roky do našej krčmy.

– V popoludňajších hodinách?

Dovtípila sa.

– Určite som ho videla v popoludňajších hodinách. Možno to nie je také, ako sa nazdávate. Neručím za nič. Na mňa robí dojem pokojného človeka, typ, aký večer sedáva v papučiach pri peci. Ostatne, takmer vždy som ho videla sedieť pri kachliach oproti mojej matke. Zdalo sa, že sa už dávno poznajú a že si už nič nemusia predstierať. Chápete ma? Človek by ich mohol považovať za starých manželov.

– Nemáte tušenia, kde býva?

– Počula som, ako vstal a povedal zastretým hlasom, ktorý by som poznala hockedy:

„Musím už ísť do práce.“

Predpokladám, že pracuje niekde v tej štvrti, neviem však, čo robí. Podľa oblečenia asi nebude robotník. Skôr ho považujem za niekoho, kto narába so spismi.

Chodbou sa rozľahlo zvonenie a dievčina automaticky vstala.

– To je pre mňa, – povedala. – Prepáčte, prosím.

– Je možné, že vás ešte budem otravovať v ulici Saint-Louis-en-l’Ile.

– Bývam doma len večer. Nepríďte veľmi neskoro, pretože chodievam zavčasu spať.

Videl ju, ako ide po chodbe a krúti hlavou ako človek, čo sa ešte nestihol zmieriť s novinou, ktorú počul.

– Prepáčte, slečna, kade sa dostanem von?

Vyzeral taký stratený, že dievča pri písacom stole sa usmialo a zaviedlo ho chodbou až ku schodom.

– Odtiaľto už nepoblúdite. Keď zídete dolu, pôjdete doľava a potom ešte raz doľava.

– Ďakujem vám.

Neopovážil sa jej spýtať na mienku o Lucette Calasovej. Napokon ťažko by vedel povedať, čo si o nej myslí sám.

Zastavil sa na pohárik bieleho vína oproti Palais de Justice. Keď o chvíľu prišiel do úradu, Lapointe ho už čakal.

– Tak čo sestričky?

– Boli samá prívetivosť. Bál som sa, že sa medzi nimi nebudem dobre cítiť, no privítali ma tak milo, že…

– A jazvy?

Ale výsledkom návštevy Lapointe už nebol taký uveličený.

– Lekár, čo ho operoval, zomrel pred troma rokmi, ako nám povedala už pani Calasová. Mníška, ktorá vedie kanceláriu, našla jeho záznamy. Jazvy sa v nich nespomínajú, čo je dosť prirodzené, dozvedel som sa však, že Calas mal žalúdočný vred.

– Vyoperovali mu ho?

– Nie. Zdá sa, že pred operáciou robia kompletné vyšetrenie a výsledky zaznamenajú.

– Nespomínajú sa tam nijaké zvláštne znamenia?

– Nič takého. Mníška bola taká milá, že sa išla povypytovať všetkých sestričiek, ktoré mohli asistovať pri operácii. Žiadna z nich sa nepamätá presne na Calasa. Jediná si nejasne spomína, že pred narkózou prosil, aby počkali, kým sa pomodlí.

– Bol katolík?

– Nie. Bál sa. Na takéto podrobnosti sestričky nezabúdajú. Jazvy ich neprekvapili.

Ešte stále teda nepokročili, bolo tu telo bez hlavy, ktorého totožnosť sa nedala s určitosťou zistiť.

– Čo urobíme? – zašepkal Lapointe, lebo radšej hovoril ticho, keď sa Maigret tváril namosúrene.

Nemal sudca Coméliau pravdu? Ak bol mŕtvy z kanála Saint-Martin skutočne Omer Calas, hádam by mohli získať cenné informácie, podrobiac jeho ženu ostrému výsluchu. Aj vyšetrovanie Antoina, mládenca na trojkolke – pravda, keď ho chytia – by prinieslo určité výsledky.

– Ideme!

– Mám vziať auto?

– Áno.

– Kam pôjdeme?

– Ku kanálu.

Keď pôjde okolo, poverí inšpektorov X. okresu, aby hľadali na okolí hrdzavého muža so stopami po kiahňach, ktorý počúva na meno Dieudonné.

Auto sa predieralo medzi autobusmi, nákladniakmi, došlo na bulvár Richard-Lenoir neďaleko Maigretovho bytu, keď komisár zrazu zašomral:

– Choď okolo Východnej stanice. Lapointe pozrel naňho nechápavo.

– Možno ten nápad nestojí za nič, no rád by som si ho overil. Povedali nám, že Calas odcestoval v piatok popoludní a vzal so sebou kufor. Predpokladajme, že sa v sobotu vrátil. Ak to jeho zavraždili a rozsekali na kusy, museli sa zbaviť toho kufra. Som presvedčený, že už nie je na nábreží Valmy a že by sme tam nenašli ani šaty, v ktorých odcestoval.

Lapointe sledoval jeho myšlienky, potriasajúc hlavou.

– V kanáli sa nenašiel ani kufor, ani šaty, teda mŕtvolu vyzliekli, prv než ju rozrezali.

– A nenašli ani hlavu! – upresnil Lapointe. Maigretova domnienka nebola vôbec originálna. Bola to skôr otázka rutiny. Keď sa vrahovia chcú zbaviť kompromitujúcich predmetov, v šiestich prípadoch z desiatich sa uspokoja tým, že ich dajú do úschovne na stanici.

A Východná stanica je celkom blízko pri nábreží Valmy. Lapointe napokon našiel miesto, kde mohol zaparkovať, a nasledoval Maigreta do vestibulu.

– Mali ste službu v piatok popoludní? – spýtal sa zriadenca v úschovni.

– Len do šiestej.

– Uložili sem veľa batožiny?

– Nie viac než v iné dni.

– Zostalo niečo z piatkovej batožiny nevyzdvihnuté? Zriadenec sa obrátil k policiam, na ktorých ležali kufre a rôzne balíky.

– Dva kusy, – odpovedal.

– Patria tej istej osobe?

– Nie. Čísla nenasledujú za sebou. Okrem toho ten kôš zakrytý plachtou uložila tučná žena, na ktorú sa pamätám, pretože som si všimol, že smrdí syrom.

– Sú to syry?

– Veru neviem. Asi nie. Už to nesmrdí. Možno to smrdela tá žena.

– A tá druhá batožina?

– Je to hnedý kufor.

Ukázal prstom na lacný, ošúchaný kufor.

– Nie je na ňom meno ani adresa?

– Nie.

– Nespomínate si na človeka, ktorý ho priniesol?

– Môžem sa mýliť, ale prisahal by som, že to bol vidiečan.

– Prečo vidiečan?

– Vyzeral tak.

– Pretože bol opálený?

– Možno.

– Ako bol oblečený?

– Myslím, že mal koženú bundu a čiapku.

Maigret s Lapointom pozreli na seba a obaja si pomysleli na Antoina Cristina.

– Koľko hodín mohlo byť?

– Tak okolo piatej. Áno. Niečo po piatej, pretože práve vchádzal do stanice rýchlik od Štrasburgu.

– Ak by niekto prišiel po ten kufor, okamžite zatelefonujte láskavo na policajnú stanicu na nábreží Jemmappes, dobre?

– A ak sa chlapík naľaká a ujde?

– V každom prípade tu budeme o pár minút.

Bol to jediný spôsob, ako identifikovať kufor – ísť po pani Calasovú a ukázať jej ho. Zatvárila sa ľahostajne, keď obaja vstúpili do krčmy, a zamierila k pultu, aby ich obslúžila.

– Teraz nebudeme piť, – povedal Maigret. – Prišli sme po vás, aby ste identifikovali istý predmet, ktorý sa nachádza tu neďaleko. Môj inšpektor pôjde s vami.

– Mám zatvoriť podnik?

– To nestojí za to, pretože sa o chvíľočku vrátite. Zostanem tu.

Nedala si na hlavu klobúk, uspokojila sa s tým, že si namiesto papúč obula topánky.

– Obslúžite zákazníkov?

– Pravdepodobne nebudem mať príležitosť.

Keď auto s Lapointom pri volante a s pani Calasovou vedľa neho odišlo, zastal Maigret chvíľu na prahu s čudným úsmevom na perách. Po prvý raz za svojej kariéry zostal sám v malej krčme, akoby bol jej majiteľom, a táto predstava sa mu tak zapáčila, že si stal za pult.

KAPITOLA 5

FĽAŠA ATRAMENTU

Slnečné lúče tvorili na rovnakých miestach ako včera ráno rôzne kresby a jedna z nich, v podobe zvieraťa, bola až na okrúhlom rohu cínového pultu; iná bola na farbotlači ženy v červených šatách, čo podávala pohár penivého piva.

Ako si Maigret už včera všimol, bola to jedna z malých krčiem, ktorá podobne ako mnohé iné v Paríži mala skôr ovzdušie vidieckeho hostinca, čo je väčšinu týždňa prázdny, ale v trhové dni sa zrazu naplní.

Možno ho to pokúšalo, aby sa obslúžil; bolo to však detinské želanie; zahanbil sa a zamieril s rukami vo vreckách a fajkou medzi zubami dozadu k dverám.

Ešte nevidel, čo bolo za týmito dverami, za ktorými pani Calasová z času na čas zmizla. Ako sa dalo očakávať – objavil kuchyňu, kde bol značný neporiadok, no menej špiny, než predpokladal. Hneď vľavo pri dverách na drevenom príborníku natretom na hnedo stála fľaša koňaku. Majiteľka teda nepopíjala celý deň víno, ale tuhé, a keďže pri fľaši nebol pohár, zrejme si vždy glgla rovno z nej.

Jeden oblok viedol na dvor, takisto zasklené dvere, ktoré neboli zamknuté, a tak ich otvoril. V kúte stáli v rade prázdne fľaše, povaľovali sa vechte slamy, do ktorých boli fľaše zabalené, boli tam rozpadnuté sudy, zahrdzavené železné obruče, a zrazu sa cítil veľmi ďaleko od Paríža; ilúzia bola taká mocná, že by ho vôbec nebolo prekvapilo, keby bol zbadal kopu hnoja a sliepky.

Dvor viedol do slepej uličky s múrmi bez oblokov, ktorá zrejme viedla do bočnej ulice.

Mimovoľne sa pozrel k obloku na prvom poschodí, ktorý zrejme už dávno nik neumyl a viseli na ňom vyblednuté záclony. Že by ho klamal zrak? Zdalo sa mu, že za oblokom sa čosi pohlo. Bol si však istý, že mačku videl ležať pri kachliach.

Vrátil sa pomaly do kuchyne a zamieril hore po točitých schodoch. Schody vŕzgali. Tu vôbec nebolo cítiť stuchlinu, čo mu pripomínala hostince v malých dedinách, kde zavše nocúval.

Na chodbu viedlo dvoje dverí. Otvoril jedny a našiel sa v izbe, ktorá nepochybne slúžila Calasovcom za spálňu. Obloky viedli na nábrežie. Orechová manželská posteľ bola ešte nepostlaná, obliečky boli dosť čisté. Nábytok bol taký, aký by sme našli v hocktorom podobnom byte – starý nábytok, ktorý sa dedí z pokolenia na pokolenie, ťažký, vyleštený časom.

V skrini viseli mužské obleky. Medzi oknami pri staromódnom rádiu stálo kreslo potiahnuté červeným ripsom. Uprostred izby bol okrúhly stolík prikrytý obrusom neurčitej farby, s dvoma mahagónovými stoličkami.

Sám bol zvedavý, čo ho od chvíle, keď sem vstúpil, tak zarazilo, prečo sa vždy znovu musel pozrieť na obrus na stole. Stála na ňom fľaštička s atramentom, zrejme nová, rúčka na pero a obálka s pijakom, aké obyčajne dávajú hosťom v kaviarňach namiesto reklamy.

Otvoril ju, hoci nečakal, že v nej niečo objaví, a naozaj: našiel iba tri listy čistého papiera. Vtom sa však napäto započúval – zdalo sa mu, že niečo zavŕzgalo. Nebolo to v kúpeľni, ktorá bola hneď vedľa izby. Vyšiel na chodbu, otvoril druhé dvere, objavil ďalšiu izbu, rovnako veľkú ako predošlá, ktorá zrejme slúžila ako komora a bola zaprataná nábytkom, roztrhanými časopismi, sklom i kadejakým haraburdím.

– Je tu niekto? – spýtal sa nahlas, takmer presvedčený, že nie je v izbe sám.

Chvíľu sa nehýbal, potom náhle vystrel ruku ku skrini a prudko otvoril dvere.

– Tentoraz nijaké hlúposti, – povedal.

Vlastne ani nebol prekvapený, keď spoznal Antoina, ktorý sa krčil v skrini ako štvané zviera.

– Nepochyboval som, že ťa čoskoro nájdeme. Vylez stade.

– Zatýkate ma?

Chlapec s hrôzou pozrel na putá, ktoré komisár vytiahol z vrecka.

– Ešte neviem, čo s tebou urobím, rozhodne však nechcem, aby si sa ešte raz hral na povrazolezca. Ukáž zápästia!

– Nemáte na to právo. Nič som neurobil.

– Ukáž zápästia!

Dovtípil sa, že mládenec je v pokušení skúsiť šťastie a ujsť mu pomedzi nohy. Vykročil vpred, využil svoje mohutné telo, pritlačil ho k múru a napokon sa mu podarilo založiť putá mládencovi, ktorý ho kopal do nôh.

– A teraz pod za mnou!

– Čo povedala mama?

– Neviem, čo na to povie tvoja mama, ale my sa ťa chceme na všeličo spýtať.

– Neodpoviem.

– Len pod.

Viedol ho pred sebou. Prešli cez kuchyňu a keď Antoine vošiel do krčmy a videl, že je taká prázdna a tichá, navidomoči sa zľakol.

– Kde je?

– Majiteľka? Neboj sa, vráti sa.

– Zatkli ste ju?

– Sadni si sem do kúta a ani sa nepohni.

– Pohnem sa, keď sa mi zachce!

Maigret videl už toľko takýchto mládencov vo viac-menej podobných situáciách, že by vedel predvídať každú jeho reakciu, jeho odpoveď.

Dobre mu padlo, hlavne kvôli sudcovi Coméliauovi, že dolapil Antoina, nečakal však, že sa od chlapca dozvie niečo podstatného.

Ktosi otvoril dvere z ulice, vošiel starší chlap a bol zrejme prekvapený, keď namiesto pani Calasovej zbadal stáť uprostred krčmy Maigreta.

– Majiteľka tu nie je?

– O chvíľu sa vráti.

Zbadal chlap putá? Dovtípil sa, že Maigret je od polície, a radšej nešiel priveľmi blízko? Isté bolo, že sa dotkol čiapky a rýchlo odchádzal, mrmlúc čosi ako:

– Prídem neskôr.

Nezašiel ešte ani po roh ulice, keď predo dvermi zastalo čierne auto, z ktorého vystúpil Lapointe, otvoril dvierka pani Calasovej a napokon z auta vytiahol hnedý kufor.

Pani Calasová okamžite zbadala Antoina, zmraštila obrvy a znepokojene sa obrátila k Maigretovi.

– Nevedeli ste, že je u vás?

– Neodpovedz! – skríkol mladík. – Nemá právo ma zatknúť. Nič som neurobil. Nech dokáže, že som urobil niečo zlého.

Komisár si ho nevšímal a obrátil sa k Lapointovi.

– To je ten kufor?

Najprv sa zatvárila, že si nie je istá, potom prikývla, potom zasa tvrdila, že to nemôže vedieť, kým ho neotvorí.

– Otvoril si ho?

– Urobím to radšej vo vašej prítomnosti. Dal som zriadencovi provizórnu potvrdenku. Trvá na tom, aby sme mu čím skôr poslali riadnu potvrdenku.

– Vypýtaš ju od Coméliaua. Zriadenec je ešte tam?

– Predpokladám. Nevyzeralo to, že by sa mu už končila služba.

– Zatelefonuj mu. Spýtaj sa ho, či ho môže niekto na štvrťhodinu zastúpiť. Iste sa to dá zariadiť. Nech si vezme taxík a príde sem.

– Rozumiem, – povedal Lapointe a pozrel na Antoina.

Pozná ho zriadenec z úschovne? Ak áno, bude všetko oveľa jednoduchšie.

– Zatelefonuj aj Moersovi. Bol by som rád, keby aj on prišiel spolu s fotografmi urobiť domovú prehliadku.

– V poriadku, komisár.

Pani Calasová, ktorá stála uprostred miestnosti, akoby tu bola len na návšteve, spýtala sa teraz ako predtým Antoine:

– Zatýkate ma?

Zatvárila sa takmer sklamane, keď jej Maigret jednoducho odpovedal:

– Prečo?

– Môžem sa voľne pohybovať?

– V tomto dome áno.

Dobre vedel, čo chcela, a skutočne aj zamierila do kuchyne a zmizla v kúte, kde mala fľašu s koňakom. Aby to nejako maskovala, pohrmotala riadom a preobula si plstené papuče – na topánky nebola navyknutá a zrejme ju tlačili.

Keď sa vrátila, nadobudla už opäť sebavedomie a zamierila k pultu.

– Nalejem vám niečo?

– Biele víno, áno. A dajte pohár aj inšpektorovi. Antoine si možno vypije pivo?

Tváril sa ako človek, čo má dosť času. Dokonca to vyzeralo, že nevie, čo urobí v najbližšej chvíli. Keď si upil vína, podišiel k dverám a zamkol ich.

– Máte kľúč od kufra?

– Nie.

– Viete, kde je?

– – Pravdepodobne v „jeho“ vrecku.

To znamená v Calasovom vrecku, keďže sa predpokladalo, že odišiel z domu s kufrom.

– Podajte mi kliešte alebo nejaký iný nástroj.

Chvíľu jej trvalo, kým našla kliešte. Maigret položil kufor na jeden zo stolov, počkal, kým Lapointe dotelefonuje, a až potom začal otvárať dosť slabý zámok.

– Objednal som ti biele víno.

– Ďakujem, komisár.

Kov konečne povolil a Maigret nadvihol vrchnák. Pani Calasová zostala za pultom, a aj keď hľadela k nim, nevyzeralo to, že ju to nejako zvlášť zaujíma.

V kufri bol oblek z dosť jemného sivého súkna, pár takmer nových topánok, košele, ponožky, holiaci strojček, hrebeň a zubná kefka, ako aj kus mydla zabalený v papieri.

– Patrí to vášmu manželovi?

– Predpokladám.

– Nie ste si istá?

– Má podobný oblek.

– Nevisí tam hore?

– Nehľadala som.

Nepomáhala im, ani sa však neusilovala uviesť ich na falošnú stopu. Už odvčera odpovedala na otázky čo najstručnejšie, netvárila sa však natoľko vyzývavo ako napríklad Antoine.

Chlapec bol zrejme celý stŕpnutý od strachu. Ona sa naopak tvárila tak, akoby sa nemala čoho báť, akoby sa jej tieto časté návštevy polície a prípadné odhalenie vôbec netýkali.

– Nebadáš niečo? – spýtal sa Maigret Lapointa, prezerajúc kufor.

– Že je tam všetko napchaté bez ladu a skladu?

– Áno. Takto si väčšinou balia kufre chlapi. Je tu však zaujímavý detail. Ako sme počuli, Calas odcestoval. Vzal si so sebou oblek, topánky a bielizeň. Teoreticky by sa mal pobaliť hore vo svojej izbe.

Dvaja chlapi oblečení ako robotníci z kameňolomu mykali dverami, prilepili tváre k obloku a zrejme čosi kričali, ale nebolo ich počuť; napokon odišli.

– Môžeš mi vysvetliť, prečo by si v tom prípade bral so sebou špinavú bielizeň?

Naozaj, jedna z košieľ bola použitá, takisto spodky a pár ponožiek.

– Myslíte, že tieto veci dal do kufra niekto iný?

– Možno to bol on. Pravdepodobne to bol on. Ale nie vtedy, keď sa chystal odcestovať. Tento kufor sa zbalil, keď sa už vracal domov.

– Rozumiem.

– Počuli ste, pani Calasová?

Prikývla,

– Ešte stále tvrdíte, že váš manžel odcestoval v piatok popoludní a vzal si so sebou tento kufor?

– Nemám čo meniť na svojej výpovedi.

– Ste si istá, že tu nebol vo štvrtok? A že sa nevrátil v piatok?

Uspokojila sa s tým, že potriasla hlavou.

– Aj tak uveríte len tomu, čomu budete chcieť uveriť.

Pred krčmou zastal taxík. Maigret šiel otvoriť dvere a z auta vystúpil zriadenec úschovne.

– Nech vás taxík počká. Nezdržím vás dlho.

Komisár ho zaviedol do krčmy; chlap zrejme nemal tušenia, čo od neho chcú, a obzeral sa okolo seba, aby sa zorientoval. Napokon sa mu pohľad pristavil na Antoinovi, ktorý ešte stále sedel schúlený v kútiku na lavičke.

Obrátil sa k Maigretovi, otvoriac ústa, a ešte raz skúmavo pozrel na mládenca.

Antoine mu po celý čas hľadel do očí – zdalo sa, že to trvá večnosť.

– Tak sa mi vidí, že… – začal chlap, škrabkajúc sa na zátylku.

Bol to zrejme čestný človek a zápasil so svojím svedomím.

– Nuž teda, keď sa tak naňho dívam, povedal by som, že je to on.

– Klamete! – skríkol Antoine zúrivo.

– Hádam by bolo lepšie, keby som ho videl stáť.

– Vstaň.

– Nie.

– Vstaň.

Za Maigretovým chrbtom sa ozval hlas pani Calasovej:

– Vstaň, Antoine.

– Nuž teraz, – zamrmlal zriadenec po kratšom rozmýšľaní, – som si takmer istý. Nemá koženú bundu?

– Choď sa pozrieť hore do zadnej izby, – povedal Maigret Lapointovi.

Čakali bez slova. Staničný zriadenec sa obzrel na pult a Maigret sa dovtípil, že je smädný.

– Biele víno? – spýtal sa.

– Veru neodmietnem.

Lapointe sa vrátil s bundou, ktorú mal Antoine včera na sebe.

– Obleč si ju.

Antoine pozrel na majiteľku, akoby od nej žiadal radu, potom sa neochotne podrobil, keď mu uvoľnili zápästie.

– Nevidíte, že sa len chce zalíškať fízlom? Všetci sú rovnakí. Stačí im povedať „polícia“, a celí sa roztrasú. Teda vy chcete teraz tvrdiť, že ste ma už niekedy videli?

– Myslím, že áno.

– Klamete.

Pokojným hlasom, v ktorom však predsa len zaznievalo slabé vzrušenie, povedal zriadenec Maigretovi:

– Predpokladám, že moje svedectvo je dôležité. Nechcel by som niekoho osočovať neprávom. Tento chlapec sa ponáša na toho, čo si v nedeľu dal na stanici kufor do úschovne. Keďže som nemohol predvídať, že sa naňho bude niekto spytovať, nevšimol som si ho pozornejšie. Možno, keby som ho videl na tom istom mieste, v rovnakom osvetlení…

– Privedú vám ho na stanicu zajtra alebo pozajtre, – rozhodol Maigret. – Ďakujem vám. Na vaše zdravie.

Odprevadil ho k dverám a zatvoril za ním. V komisárovom správaní bola akási nevysvetliteľná zhovievavosť, čo Lapointa miatlo. Nevedel by povedať, kedy sa to začalo. Možno už včera, na začiatku vyšetrovania, od tej chvíle, ako prišli na nábrežie Valmy alebo vstúpili do krčmy Calasovcov.

Maigret konal ako zvyčajne a robil všetko, čo bolo potrebné. No zdalo sa, akoby mu chýbala istá dávka presvedčenia, čo jeho inšpektori uňho len málokedy pobadali. Ťažko povedať. Vzbudzoval dojem, akoby konal tak trocha proti svojej vôli. Hmotné dôkazy ho veľmi nezaujímali a zdalo sa, akoby prežúval myšlienky, s ktorými sa nikomu nezdôveril.

Dalo sa to vybadať najmä tu v tejto krčme, a hlavne vtedy, keď oslovil pani Calasovú alebo ju ukradomky pozoroval.

Človek by bol prisahal, že mu na obeti vôbec nezáleží, že rozštvrtenej mŕtvole neprikladá najmenšiu dôležitosť. Neochotne sa zapodieval Antoinom a navidomoči sa musel siliť, aby nezanedbal určité úradné povinnosti.

– Zatelefonuj Coméliauovi. Budem radšej, ak to urobíš ty. Porozprávaj mu stručne, čo sa tu odohralo. Bude hádam lepšie, ak vydá na tohto fagana zatykač. Tak či onak to urobí.

– A ona? – spýtal sa inšpektor a ukázal na pani Calasovú.

– Bol by som radšej, keby nie.

– A ak bude nástojiť?

– Urobí, čo uzná za potrebné. On je tu pánom.

Nedal si námahu hovoriť potichu a tí dvaja ho počúvali.

– Mali by ste si niečo zajesť, – poradil pani Calasovej. – Možnože o chvíľu prídu po vás.

– Na ako dlho?

– Dokiaľ vás sudca bude potrebovať.

– Budem spať vo väzení?

– Najprv asi na polícii.

– A ja? – spýtal sa Antoine.

– Ty tiež.

Maigret dodal:

– No nie v tej istej cele!

– Si hladný? – spýtala sa pani Calasová chlapca.

– Nie.

Aj tak zašla do kuchyne, ale jedine preto, aby si uhla. Keď sa vrátila, spýtala sa:

– Kto za ten čas dozrie na dom?

– Nik. Nebojte sa nič. Budú ho strážiť.

Nemohol si pomôcť, no hľadel na ňu stále rovnako, akoby sa po prvý raz v živote stretol s človekom, v ktorom sa nevyznal.

Už sa stretol so šikovnými ženami, niektoré mu dlho vzdorovali. Zakaždým však hneď od prvej chvíle vedel, že bude mať posledné slovo. Bola to otázka času, trpezlivosti, vôle.

S pani Calasovou to bolo iné. Nevedel ju zaradiť do nijakej kategórie. Keby mu niekto povedal, že chladnokrvne zavraždila svojho manžela a sama ho rozrezala na kusy na kuchynskom stole, nebol by protirečil. A nenamietal by ani slovo, keby mu niekto tvrdil, že pani Calasová nemá ani potuchy o osude svojho manžela.

Stála tu pred ním, z mäsa a kostí, vychudnutá a zvädnutá, v tmavých šatách, čo jej viseli na tele ako staré záclony na obloku. Bola veľmi skutočná, s odrazom intenzívneho vnútorného života v tmavých očiach, a napriek tomu bolo v nej čosi neskutočného, nepostihnuteľného.

Uvedomovala si, že vzbudzuje takýto dojem? Pokojný, ba možno ironický pohľad, akým sa dívala na komisára, by tomu nasvedčoval.

Z toho pramenil ten nedobrý pocit, ktorý si Lapointe pred chvíľou uvedomil. Nešlo tu ani tak o pátranie polície, ktorá hľadala vinníka, ako skôr o osobnú záležitosť medzi Maigretom a tou ženou.

To, čo nesúviselo priamo s ňou, komisára pramálo zaujímalo. Lapointe si to overil o chvíľu, keď vyšiel z telefónnej búdky.

– Čo povedal? – spýtal sa Maigret, mysliac tým na Coméliaua.

– Podpíše zatykač a dá ho poslať do vašej kancelárie.

– Chce ho vidieť?

– Predpokladá, že ho budete chcieť najsamprv vypočuť.

– A ona?

– Podpíše ďalší zatykač. Urobíte s ním, čo uznáte za vhodné, no podľa môjho názoru…

– Rozumiem.

Coméliau čakal, že Maigret sa vráti do kancelárie a predvolá si postupne Antoina i pani Calasovú a bude ich vypočúvať, až kým sa nepoložia.

Ešte vždy nenašli hlavu mŕtvoly. Nebol tu nijaký formálny dôkaz, že chlap, ktorého pozostatky vytiahli z kanála Saint-Martin, je totožný s Calasom. Boli tu však už dosť závažné predpoklady, najmä kufor, a často sa stávalo, že vypočúvanie, pri ktorom mali v rukách oveľa menej tromfov, sa po niekoľkých hodinách skončilo úplným priznaním.

Tento názor zastával nielen sudca Coméliau, ale aj Lapointe, a tak len ťažko vedel skryť svoje prekvapenie, keď mu Maigret prikázal:

– Zaveď ho do úradu. Sadni si s ním do mojej kancelárie a vypočúvaj ho. Nezabudni mu dať doniesť niečo na jedenie.

– Vy zostanete tu?

– Počkám na Moersa a fotografov.

Lapointe zmätený naznačil mládencovi, aby vstal. Antoine sa odchádzajúc vyhrážal Maigretovi:

– Toto vám príde draho, aby ste vedeli!

Takmer v tej istej chvíli Vicomte, ktorý sa obyčajne každé ráno ponevieral po kanceláriách súdnej polície, chodil po chodbách vyšetrujúcich sudcov:

– Nič nového, pán Coméliau? Ešte vždy nenašli hlavu?

– Ešte nie. Ale už formálne takmer zistili totožnosť mŕtvoly.

– Kto je to?

Coméliau ochotne odpovedal desať minút na otázky a vôbec sa nehneval, že tentoraz dáva informácie tlači on, a nie Maigret.

– Komisár je ešte tam?

– Predpokladám.

A tak sa stalo, že o pátraní u Calasovcov a o zatknutí mládenca, ktorému uviedli len iniciálky, o dve hodiny písali všetky popoludňajšie noviny a spomenul to aj rozhlas vo vysielaní o piatej.

Keď Maigret zostal sám s pani Calasovou, zašiel k pultu po pohár a odniesol ho k svojmu stolu. Ona sa ani nepohla a stála za pultom v klasickom postoji krčmárky.

Sirény továrne odtrúbili poludnie. V nasledujúcich desiatich minútach si najmenej tridsať ľudí takmer rozbilo nos o zatvorené dvere a podaktorí, keď videli cez obloky pani Calasovú, začali gestikulovať, akoby s ňou chceli vyjednávať.

– Videl som vašu dcéru, – ozval sa zrazu v tichu Maigretov hlas.

Pozrela naňho a nepovedala ani slovo.

– Potvrdila mi, že vás asi pred mesiacom bola navštíviť. Rád by som vedel, o čom ste sa zhovárali.

Nevyznelo to ako otázka, takže nepovažovala za potrebné odpovedať.

– Pôsobila na mňa dojmom vyrovnaného človeka, čo múdro vedie svoju loďku. Neviem, prečo mi zišlo na um, že je zaľúbená do svojho šéfa a možno je jeho milenkou.

Ešte stále sa ani nepohla. Zaujímalo ju to vôbec? Zostali jej voči dcére aspoň zvyšky nejakých citov?

– Spočiatku to asi nemala ľahké. Pre pätnásťročné dievča je ťažké uchytiť sa v meste, ako je Paríž.

Pozrela naňho, akoby ho chcela prevŕtať pohľadom, a napokon sa ho ustato spýtala:

– Čo chcete dosiahnuť?

Naozaj, čo chce dosiahnuť? Nemal napokon Coméliau pravdu? Nemal by v tejto chvíli radšej vypočúvať Antoina? A pokiaľ išlo o ňu – možno by zmenila svoj postoj po niekoľkých dňoch vyšetrovacej väzby.

– Rád by som vedel, prečo ste sa vydali za Calasa a z akých dôvodov ste od neho neskôr neodišli.

Okolo úst sa jej mihlo čosi, čo nemožno nazvať úsmevom; skôr to bol posmech – alebo súcit.

– Urobili ste to náročky, však? – pokračoval Maigret, nespresniac svoju myšlienku.

Nakoniec to musí rozlúštiť. Boli chvíle, ako napríklad teraz, keď sa mu zdalo, že stačí vyvinúť už len málo úsilia, aby nielen všetko pochopil, ale aby zmizol ten neviditeľný múr, čo sa týčil medzi nimi.

Len nájsť potrebné slovo, a v tej chvíli sa premení na jednoduchú ľudskú bytosť.

– Bol tu v piatok popoludní ten druhý?

Toto mu vyšlo, pretože sa zachvela.

– Aký druhý? – riekla napokon neochotne.

– Váš milenec. Ten pravý.

Chcela sa tváriť ľahostajne, nespýtať sa na nič, napokon sa však poddala.

– Kto?

– Červenovlasý muž stredných rokov, s tvárou poznačenou kiahňami, s krstným menom Dieudonné.

Načisto sa uzavrela do seba. Z tváre sa jej už nedalo nič vyčítať. Okrem toho vonku zastalo auto, z ktorého vystúpil Moers s troma mužmi a technikom.

Maigret znovu šiel otvoriť dvere. Pravda, nevyšlo mu to. Aj tak však nepovažoval čas, ktorý s ňou prežil osamote, za celkom stratený.

– Čo treba preskúmať, komisár?

– Všetko. Najprv kuchyňu, potom obe izby a kúpeľňu na prvom poschodí. Je tu ešte dvor a napokon pivnica, ktorá musí byť pod týmito sklápacími dvierkami.

– Myslíte, že tu zabili a rozštvrtili toho muža?

– Je to možné?

– A tento kufor?

– Preskúmaj ho, aj jeho obsah.

– Máme toho dosť na celé popoludnie. Zostanete tu?

– Nemyslím, no bezpochyby sa sem o chvíľu vrátim.

Vošiel do búdky, zavolal Judela z náprotivnej policajnej stanice a dal mu príkazy, aby dom zostal pod policajnou kontrolou.

– Bude lepšie, ak pôjdete so mnou, – oznámil potom pani Calasovej.

– Mám si vziať so sebou šaty a toaletné potreby?

– Možno to bude rozumné.

Keď vošla do kuchyne, poriadne si uhla. Potom bolo počuť, ako chodí sem i tam po prvom poschodí.

– Nebojíte sa ju nechať samotnú, komisár?

Maigret pokrčil plecami. Ak tam aj zostali stopy, ktoré bolo potrebné zničiť, kompromitujúce predmety, čo mali zmiznúť, iste sa o to postarali už dávno.

Napriek tomu ho prekvapilo, že sa tak dlho nevracala. Bolo počuť kroky, potom hučanie vodovodu, otváranie a zatváranie zásuviek.

Potom sa opäť zastavila v kuchyni – bezpochyby si povedala, že to bude posledný dúšok alkoholu, ktorý bude mať možnosť si vypiť.

Keď sa konečne ukázala, pozerali na ňu traja muži s určitou dávkou prekvapenia, do ktorého sa u Maigreta primiešala kvapka obdivu.

Za dvadsať minút sa jej podarilo takmer úplne prevteliť v inú bytosť. Mala teraz na sebe čierne šaty a kabát, v ktorom vyzerala priam vznešene. Bola dobre učesaná, na hlave mala elegantný klobúk a zdalo sa, akoby sa jej aj črty tváre boli zmenili; kráčala bezpečnejšie a tvárila sa odvážne, div nie hrdo.

Počítala s tým, že urobí na nich dojem? Bolo v tomto jej čine trocha koketérie? Neusmiala sa, zdalo sa, že si nevšíma ich ohromenie. Obmedzila sa na to, že keď si overila, či má v kabelke všetko, čo potrebuje, natiahla si rukavičky, zašepkala:

– Som pripravená.

Šírila okolo seba prekvapujúcu vôňu kolínskej a koňaku. Napudrovala si tvár, narúžovala pery.

– Nevezmete si kufor?

Trocha vyzývavo povedala, že nie. Keby si brala so sebou bielizeň a šatstvo, nevyzeralo by to ako priznanie? V každom prípade by pripustila, že jej zadržanie je odôvodnené.

– Hneď sa vrátim! – povedal Maigret Moersovi a jeho spolupracovníkom.

– Pôjdete autom?

– Nie. Vezmem si taxík.

Bolo to zvláštne ísť s ňou pomalým krokom po chodníku za bieleho dňa.

– Myslím, že skôr zoženieme taxík, keď zídeme dolu k ulici Récollete.

– Myslím.

– Rád by som sa vás niečo spýtal.

– Až doteraz ste si nepýtali dovolenie.

– Ako dávno ste sa takto nevyparádili?

Chvíľu rozmýšľala.

– Aspoň štyri roky, – povedala napokon. – Prečo sa spytujete?

– Len tak.

Načo jej to hovoriť, keď to vedela rovnako dobre ako on sám? Len-len stihol zdvihnúť ruku a zastaviť taxík, čo ich predbiehal. Otvoril svojej spoločníčke dvere a vpustil ju dnu.

KAPITOLA 6

ZVYŠKY ŠPAGÁTU

Pravdu povediac, sám nevedel, čo s ňou urobí. Je pravdepodobné, že keby spolupracoval s iným vyšetrujúcim sudcom, nebol by konal tak ako doteraz a bol by viacej riskoval. S Coméliauom to bolo nebezpečné. Sudca nielenže bol malicherný, dbalý predpisov, ohľaduplný k verejnej mienke i k reakcii vlády, no odjakživa nedôveroval Maigretovým metódam, nepovažoval ich za ortodoxné a v minulosti neraz došlo medzi nimi k zrážke.

Maigret vedel, že sudca ho nespúšťa z očí a je pripravený volať ho na zodpovednosť za najmenší omyl alebo neopatrnosť.

Najradšej by bol nechal pani Calasovú na nábreží Valmy dovtedy, kým si neutvorí presnejšiu predstavu o jej povahe aj o úlohe, ktorú mohla zohrať. Bol by dal strážiť krčmu spoľahlivým človekom, prípadne dvoma. Ale ako ustrážil inšpektor Judel Antoina, ktorý ušiel z budovy na predmestí Saint-Martin? A Antoine bol iba chlapčisko, nebol inteligentnejší než trinásťročné decko. Pani Calasová bola iný typ. Keď prechádzal okolo stánkov s novinami, zbadal, že už priniesli správu o policajnej prehliadke v krčmičke. V každom prípade sa meno Calas objavilo na prvej strane, vytlačené tučnými literami.

Vedel si predstaviť svoj príchod k sudcovi, keby napríklad zajtra raňajšie noviny oznámili:

Pani Calasová zmizla

Neobrátil k nej hlavu, pozoroval ju však úkosom, čo si zrejme nevšímala. Sedela na sedadle vystretá, s istou dávkou dôstojnosti, a v spôsobe, akým si prezerala mesto, sa tajila zvedavosť.

Pred chvíľou sa priznala, že najmenej štyri roky sa takto nevyobliekala. Nepriznala sa, za akých okolností, pri akej príležitosti mala posledný raz na sebe tieto čierne šaty. Možnože ešte dávnejšie nebola v strede mesta a nevidela zástupy hmýriace sa po bulvároch.

Keďže kvôli Coméliauovi nemohol konať svojvoľne, musel to zariadiť ináč.

Keď sa blížili ku Quai des Orfèvres, otvoril po prvý raz ústa: – Predpokladám, že mi nemáte čo povedať?

Pozrela naňho trocha prekvapene. – V akej veci?

– Vo veci vášho manžela.

Nebadateľne pokrčila plecami a riekla:

– Nezabila som Calasa.

Volala ho priezviskom, ako to majú vo zvyku podaktoré ženy sedliakov alebo kramárov. Maigreta to prekvapilo, znelo mu to u nej akosi neprirodzene.

– Vojdem do dvora? – spýtal sa šofér, otvoriac oblôčik.

– Môžete.

Dolu pri hlavnom schodišti stál Vicomte spolu s dvoma ďalšími novinármi a fotografmi. Tušili, že sa niečo deje, a márne by sa usiloval pred nimi zatajiť väzenkyňu.

– Len chvíľočku, komisár…

Nazdávala sa, že ich sem zavolal Maigret? Prešla okolo nich veľmi meravo – fotografovali ju a pobrali sa za ňou hore schodmi. Určite predtým vyfotografovali aj Antoina.

Aj tu na chodbe Maigret ešte váhal, kým napokon otvoril dvere na kancelárii inšpektorov. Lucas tu nebol. Prihovoril sa Janvierovi:

– Zavedieš ju láskavo na niekoľko minút do prázdnej kancelárie a zostaneš tam s ňou?

Počula to? Rozhodne naňho pozrela vyčítavo. Alebo to bolo skôr sklamanie než výčitka?

Odišiel bez slova, zašiel do svojej kancelárie, kde sedel Lapointe bez kabáta. Oproti obloku sedel na stoličke Antoine, vystretý a celý rozpálený, akoby mu bolo priteplo.

Medzi nimi na podnose, ktorý dali priniesť z reštaurácie Dauphine, boli zvyšky obložených chlebíkov a dva poháre, v ktorých zostalo ešte trocha piva.

Keď Maigret spočinul pohľadom najprv na podnose, potom na Antoinovi, videl na chlapcovi, ako ho mrzí, že nepremohol svoj apetít, keďže sa pravdepodobne zaprisahal „potrestať“ ich tým, že odmietne akúkoľvek potravu. Tu však už boli na to navyknutí a komisár sa nemohol ubrániť úsmevu.

– Ide to? – spýtal sa Lapointa.

Lapointe mu pohľadom naznačil, že sa mu nepodarilo dopracovať k nejakému výsledku.

– Len ďalej, deti moje.

Vyšiel hore ku Coméliauovi, ktorého našiel v kancelárii, práve sa chystal ísť na obed.

– Zatkli ste obidvoch?

– Mládenec je v mojej kancelárii s Lapointom, ktorý ho vypočúva.

– Vypovedal?

– Aj keď niečo vie, nepovie ani slovo, kým mu nestrčíme dôkazy priamo pod nos.

– – Je inteligentný.

– Práve že nie. Zvyčajne je ľahšie usvedčiť inteligentného človeka, ak mu dokážeme, že jeho odpovede si protirečia. Hlupák sa uspokojí s tým, že popiera, keďže na iné sa nezmôže.

– A tá žena?

– Nechal som ju s Janvierom.

– Budete ju vypočúvať sám?

– Zatiaľ nie. Neviem toho dosť, aby som to mohol urobiť.

– A kedy to chcete urobiť?

– Možno dnes večer, alebo zajtra, alebo pozajtra.

– A do tých čias?

Maigret sa zdal taký poslušný, taký dobre vychovaný, že Coméliau sa v duchu spytoval, čo zamýšľa.

– Prišiel som sa vás opýtať na vaše rozhodnutie.

– Nemôžete ju nechať donekonečna v kancelárii.

– Naozaj. Je to ťažké. Najmä ženu.

– Nezdá sa vám, že bude múdrejšie nechať ju vo vyšetrovacej väzbe?

– To musíte posúdiť vy.

– Vy osobne by ste ju prepustili?

– Sám neviem, čo by som urobil.

Coméliau stiahol zlostne obrvy a rozmýšľal.

Napokon vyhlásil Maigretovi vyzývavo:

– Pošlite mi ju.

Prečo sa komisár usmieval, keď šiel po chodbe? Predstavoval si stretnutie pani Calasovej so zúfalým sudcom?

Tohto popoludnia ju viac nevidel; uspokojil sa s tým, že sa vrátil do kancelárie inšpektorov a povedal Torrenceovi:

– Sudca Coméliau chce vidieť pani Calasovú. Odovzdáš tento odkaz Janvierovi?

Keď Vicomte dobiedzal doňho na schodišti, Maigret ho krátko odbavil:

– Choďte za Coméliauom. Som presvedčený, že čoskoro bude mať pre noviny senzácie.

Zamieril pešo k reštaurácii Dauphine, zastavil sa v bare na aperitív. Bolo neskoro. Každý už bol po obede. Zvesil telefón.

– To si ty? – povedal svojej žene.

– Neprídeš domov?

– Nie.

– Dúfam, že sa aspoň naobeduješ.

– Som v reštaurácii Dauphine a práve sa tak chystám urobiť.

– Prídeš na večeru?

– Možno.

Medzi vôňami, čo sa vždy vznášali v povetrí reštaurácie, prevládali dve; v okolí pultu to bola vôňa pernodu, z kuchyne rozváňala sliepka na víne.

V jedálni bola väčšina stolov voľná, niekoľkí jeho kolegovia tu popíjali kávu alebo calvados. Zaváhal, napokon zostal stáť a objednal si obložený chlebík. Slnko žiarilo rovnako ako ráno, obloha bola rovnako jasná, no kde-tu sa po nej veľkou rýchlosťou prehnali biele obláčky a ľahký vánok, ktorý sa zdvihol, rozvíril prach na uliciach a lepil ženám šaty na telo.

Majiteľ, čo stál za pultom, veľmi dobre poznal Maigreta, a vedel, že nie je vhodná chvíľa začať rozhovor. Maigret jedol roztržito a pozeral von, ako keď cestujúci na lodi pozerajú na jednotvárny, fascinujúci obraz mora.

– Ešte jeden?

Prisvedčil, možno ani nevedel, čo sa ho spýtal, zjedol však ďalší obložený chlebíček a vypil kávu, ktorú mu priniesli, hoci si ju neobjednal.

O chvíľu už sedel v taxíku, ktorý ho viezol na nábrežie Valmy, a kázal mu zastať na rohu ulice Récollets, oproti priehrade, kde čakali tri lode. Aj keď voda bola špinavá a na hladine sa kde-tu zjavili nechutné bubliny, sedelo tu ako obvykle niekoľko rybárov, uprene pozorujúc svoje udice.

Prešiel okolo tabule U Popaula, natretej na žlto, a majiteľ ho zbadal; Maigret cez oblok videl, ako naňho ukazuje prstom skupinka hostí. Pozdĺž chodníka stáli v rade obrovské nákladniaky, na ktorých sa dal prečítať nápis firmy Roulers a Langlois.

Maigret prešiel okolo dvoch-troch obchodov, aké bývajú vo všetkých husto obývaných štvrtiach Paríža. Stánok so zeleninou a ovocím bol rozložený až doprostred chodníka. Ďalej bolo mäsiarstvo, v ktorom nebolo nikoho, potom, dva kroky od Calasovcov, obchod so zmiešaným tovarom, taký tmavý, že dnu sa nedalo nič rozoznať.

Pani Calasová musela vychádzať z domu, hoci len na nákup, a pravdepodobne aj do týchto obchodov chodila v papučiach a hrubom šále z čiernej vlny, ktorý na nej videl v krčme.

Judel sa už asi týchto ľudí povypytoval. Polícia tejto štvrte ich pozná a oni majú k nej väčšiu dôveru ako k niekomu z Quai des Orfèvres.

Krčma bola zamknutá. Pritisol čelo o sklo, nezbadal dnu nikoho, no v kuchyni sa občas v slnečných lúčoch mihol tieň. Zaklopal, musel zaklopať ešte dva-tri razy, kým sa objavil Moers; keď ho spoznal, rozbehol sa k dverám.

– Prepáčte mi. Tam dnu je hrmot. Dlho ste čakali?

– To nič.

Odomkol vlastnoručne zámku.

– Často ťa vyrušovali?

– Zákazníci sa pokúšajú otvoriť, potom odídu. Iní búchajú na dvere, gestikulujú a nástojčivo žiadajú, aby sme im otvorili.

Maigret sa poobzeral okolo seba, zašiel za pult a hľadal podobnú obálku s reklamným pijakom, akú videl v spálni na stole. V hostincoch zvyčajne bývajú takéto obálky, prekvapilo ho, že ich nenašiel, hoci tu boli tri škatule s dominom, zo štyri-päť spoločenských hier a pol tucta kariet.

– Pokračuj, – povedal Moersovi. – Prídem o chvíľu za tebou.

Predieral sa prístrojmi, ktoré technici rozložili v kuchyni, a vyšiel na prvé poschodie, odkiaľ sa vrátil s atramentom a podložkou.

Sadol si k stolíku a napísal veľkými písmenami:

DOČASNE ZATVORENÉ

Zaváhal, kým napísal druhé slovo, možno si spomenul na Coméliaua, ktorý bol v tejto chvíli sám s pani Calasovou.

– Nevidel si niekde pripináčiky?

Moers z kuchyne odpovedal:

– Na poličke vľavo, pod pultom.

Našiel ich a šiel pripnúť ceduľu na dvere. Keď sa obrátil, zacítil, ako sa mu okolo nôh obšmieta čosi živé, a zazrel hrdzavú mačku, ktorá naňho hľadela a mraučala.

Na toto nepomyslel. Ak mal dom zostať istý čas opustený, nemohol tu mačku nechať.

Zamieril do kuchyne, našiel mlieko v majolikovom krčahu i puknutý polievkový tanier.

– Som zvedavý, komu dám na starosť to zviera.

– Čo myslíte, nevzal by si ju niekto zo susedov? Kúsok ďalej som videl mäsiarstvo.

– O chvíľu sa ta pôjdem opýtať. Čo ste doteraz objavili?

Prečesávali celý dom, nevynechali jediný kút alebo priečinok. Moers chodil všade prvý, prezeral si každý predmet lupou a v prípade potreby použil mikroskop, čo si priniesol so sebou; fotografisti chodili za ním.

– Začali sme dvorom, pretože tam bol najväčší neporiadok. Myslel som si tiež, že medzi tými rozličnými odpadkami môže byť niečo ukryté.

– Predpokladám, že nádoby na smeti vyprázdnili v nedeľu?

– V pondelok ráno. Aj tak sme ich však poprezerali, hľadali sme napríklad krvavé škvrny.

– Nič?

– Nič, – opakoval Moers, no akoby zaváhal.

To znamenalo, že mu niečo chodí po rozume, nebol si však ešte celkom istý.

– Čo je?

– Neviem, komisár, to je len taký dojem. Máme ho všetci štyria. Práve sme sa o tom zhovárali, keď ste prišli.

– Vysvetli mi to.

– Pokiaľ ide o kuchyňu a o dvor, je tu čosi čudného. Nie je to domácnosť, kde by človek čakal, že nájde vzornú čistotu. Stačí pozrieť do priečinkov a zistíte, že tu skôr panoval istý neporiadok. Mali vo zvyku napchať tam veci ledabolo a väčšinou sú pokryté prachom.

Maigret sa poobzeral okolo; zdalo sa mu, že rozumie, a prejavil záujem.

– Pokračuj.

– Vedľa výlevky sme našli aspoň trojdňový riad, nebol umytý od nedele. Možno predpokladať, že to tak robievali, ibaže by žena bola zanedbala domácnosť len v manželovej neprítomnosti.

Moers mal pravdu. Zrejme tu vždy panoval neporiadok a dokonca aj nečistota.

– Museli by sme tu teda logicky nájsť najmenej päť až desaťdňovú špinu. A naozaj, v niektorých priečinkoch a kútoch je ešte staršia. Ale zase na iných miestach to vyzerá, akoby len nedávno boli robili veľké upratovanie, a Sambois vyňuchal na dvore dve fľaše lúhu, z ktorých najmenej jednu, tú prázdnu, kúpili nedávno aspoň tak možno usudzovať súdiac podľa stavu nálepky.

– Čo myslíš, kedy tu upratovali?

– Pred tromi alebo štyrmi dňami. Podrobnosti uvediem v hlásení. Najprv musím ešte urobiť v laboratóriu niektoré rozbory.

– Čo odtlačky prstov?

– Potvrdzujú našu teóriu. V priečinkoch i v skriniach sme našli odtlačky, ktoré nepochybne patria Calasovi.

– Si si tým istý?

– V každom prípade sú totožné s odtlačkami tela vyloveného z kanála.

Konečne mali dôkaz, že chlap rozrezaný na kusy bol skutočne krčmár z nábrežia Valmy.

– A našli ste tie odtlačky aj tam hore?

– Nie na nábytku, ale iba dnu. Dubois neskúmal podrobne poschodie, vrátime sa ta neskôr. Prekvapilo ma, že na nábytku nieto ani zrnka prachu a dlážka je starostlivo vydrhnutá. Pokiaľ ide o obliečky, nespali v nich dlhšie než tri-štyri noci.

– Našli sa niekde špinavé obliečky?

– Myslel som na to. Nie.

– Právali doma?

– Nevidel som tu práčku ani nijaký iný prístroj.

– Zrejme teda dávali bielizeň do práčovne.

– To je takmer isté. Lenže ak tu boli z práčovne včera alebo predvčerom…

– Pokúsim sa vyzvedieť, o ktorú práčovňu ide.

Maigret sa práve chystal, že sa pôjde povypytovať niektorého z obchodníkov v susedstve, keď ho Moers pristavil a otvoril priečinok na príborníku.

– Tu je meno.

Ukázal na hŕbu účtov, medzi ktorými boli aj účty z práčovne v ulici Récollete. Posledný mal dátum asi spred deviatich dní.

Maigret zašiel do telefónnej búdky, vykrútil číslo a spýtal sa, či tento týždeň boli po bielizeň na nábreží Valmy.

– Išli sme po bielizeň iba vo štvrtok ráno, – odpovedali mu.

Teda bielizeň zberali minulý štvrtok.

Moers sa oprávnene čudoval. Dvaja ľudia, čo tu v dome žili, museli od štvrtka zašpiniť nejakú bielizeň, a potom by tu niekde mala byť, aspoň obliečky, keďže tie v spálni boli ešte takmer nepoužité.

Maigret šiel zamyslený za odborníkmi.

– Čo si to hovoril o tých odtlačkoch?

– Doteraz sme v kuchyni našli odtlačky troch osôb, ak nerátame vaše a Lapointove, ktoré poznám naspamäť. Tie, čo sa vyskytujú najčastejšie, patria žene. Predpokladám, že sú to odtlačky majiteľky.

– To sa dá ľahko zistiť.

– Potom sú tu odtlačky muža, o ktorom si myslím, že je ešte mladý. Je ich málo a sú najčerstvejšie.

Pravdepodobne patrili Antoinovi, ktorému pani Calasová iste dala v kuchyni jesť, keď k nej v noci prišiel.

– A navyše ešte Calasove odtlačky v priečinkoch.

– Áno.

– Teda celkove to vyzerá, akoby nedávno, napríklad v nedeľu, boli dôkladne vyriadili celý dom, no pozabudli na vnútro nábytku?

Všetci si spomenuli na rozštvrtené telo, ktorého jednotlivé časti vytiahli kus po kuse z kanála.

Nemohli ho rozrezať na ulici, ani na opustenom mieste. Vyžadovalo si to čas, keďže každý kus bol starostlivo zabalený do novinového papiera a obviazaný špagátom.

Ako asi mohla vyzerať miestnosť, v ktorej vykonali takúto prácu?

Maigreta už teraz tak nemrzelo, že pani Calasovú nechal napospas zúrivým útokom sudcu Coméliaua.

– Bol si dolu v pivnici?

– Prezreli sme zbežne všetko. V pivnici na prvý pohľad nie je nič nenormálneho, no ešte sa ta vrátime.

Nechal ich pracovať a chvíľu sa prechádzal po krčme s hrdzavou mačkou v pätách. Slnko svietilo na fľaše zoradené na poličke a nežne sa odrážalo od zinkového rohu pultu. Keď prešiel okolo veľkých kachieľ, nazdával sa, že oheň vyhasol. Otvoril ich, a keď v nich našiel ešte žeravý popol, mimovoľne ho prehrabal.

Potom zašiel za pult, poprezeral si fľaše, zaváhal, napokon si vybral calvados a nalial si do pohárika. Pred ním bol otvorený priečinok pokladnice, kde bolo niekoľko bankoviek a drobné. Na stene vpravo pri obloku visel cenový zoznam.

Vytiahol z vrecka peniaze za calvados, vložil ich do priečinku a strhol sa, akoby ho bol niekto prichytil pri zlom skutku, keď zbadal za sklenými dvermi postavu. Bol to inšpektor Judel, ktorý chcel dovidieť dnu.

Maigret mu šiel otvoriť.

– Myslel som si, že vás tu nájdem, komisár. Volal som vám do úradu a nevedeli mi povedať, kde ste.

Judel sa poobzeral, mierne prekvapený – zrejme hľadal pohľadom pani Calasovú.

– Teda ste ju naozaj zatkli?

– Je u sudcu Coméliaua.

Judel ukázal bradou na kuchyňu, kde zbadal technikov.

– Našli niečo?

– Ešte sa nevie, je na to priskoro.

A najmä by dlho trvalo, kým by mu to vysvetlil. A Maigretovi sa vonkoncom nežiadalo.

– Som rád, že som vás tu zastihol, pretože som nechcel podniknúť nič, kým sa s vami neporadím. Myslím, že sme objavili toho hrdzavého muža.

– Kde je?

– Ak sú moje informácie presné, na dva kroky odtiaľto. Iba ak by nemal tento týždeň nočnú smenu. Pracuje v dopravnom podniku Zénith na…

– Ulici Récollete. Viem, Roulers a Langlois.

– Myslel som, že si ho radšej predvoláte sám.

Z kuchyne sa ozval Moersov hlas:

– Máte chvíľu čas, komisár?

Maigret zamieril do zadnej časti krčmy. Čierny šál pani Calasovej ležal na stole a Moers, ktorý si ho najprv prezeral lupou, teraz si chystal mikroskop.

– Pozreli by ste sa sem?

– A čo tam mám vidieť?

– Vidíte na čiernej vlne tie hnedasté čiary, ktoré sa ponášajú na triesky zo stromu? V skutočnosti sú to konope. Rozbor nám to potvrdí, som si však celkom istý. Sú to pozostatky špagátu, voľným okom takmer neviditeľné, ktoré sa tu zachytili.

– Toho istého špagátu, čo…

Maigret mal na mysli špagát, ktorým obviazali zvyšky človeka rozrezaného na kusy.

– Takmer by som to odprisahal. Pani Calasová asi nebalila často balíky. V priečinkoch sú zvyšky špagátu, ale buď jemnejšieho, alebo z umelej hmoty, alebo červeného.

– Ďakujem ti. Predpokladám, že tu ešte budeš, keď sa vrátim?

– Čo urobíte s tou mačkou?

– Odnesiem ju.

Mačka sa dala chytiť a Maigret vyšiel z domu, nesúc ju na rukách. Uvažoval, či má vojsť do obchodu so zmiešaným tovarom, potom však usúdil, že zvieraťu bude lepšie u mäsiara

– Nie je to mačka pani Calasovej? – spýtala sa mäsiarova žena, keď pristúpil k pultu.

– Áno. Neotravovalo by vás, keby som vám ju tu niekoľko dní nechal?

– Ak sa nepobije s mojimi…

– Pani Calasová je vaša zákazníčka?

– Chodieva sem každé ráno. Je to pravda, že jej manžel… Nevyslovila sa o tej pošmúrnej veci a radšej pozrela na kanál.

– Pravdepodobne je to on.

– Čo s ňou urobili?

A keďže Maigret hľadal vyhýbavú odpoveď, pokračovala:

– Viem, že nie každý je rovnakej mienky a možno o nej všeličo povedať, podľa mňa je to však nešťastná žena, ktorá za nič nemôže.

O niekoľko minút už stáli dvaja muži pred veľkým dvorom firmy Roulers a Langlois a čakali, kým budú môcť vojsť pomedzi nákladniaky. Zasklená búdka vpravo mala nápis „kancelária“. Celý dvor obklopovali zvýšené plošiny, ponášajúce sa na staničné nástupištia, kde nakladali balíky, vrecia i debny. Panoval tu neprestajný, až surový hluk, ohlušujúci hrmot.

– Komisár! – skríkol Judel, keď sa Maigret práve chystal chytiť kľučku.

Komisár sa obzrel, zbadal ryšavého muža, ktorý stál neďaleko nich na plošine s úzkym zápisníkom v jednej a s ceruzou v druhej ruke a uprene na nich hľadel. Bol strednej postavy, v sivom pracovnom plášti. Mal široké plecia, svetlá, zdravo sfarbená pokožka tváre so stopami po kiahňach pripomínala pomarančovú šupku.

Okolo neho chodili chlapi s balíkmi, skríkli meno, číslo, potom názov mesta alebo dediny; zdalo sa však, že ich nepočúva, a pohľad jeho modrých očí sa jednostaj upieral na Maigreta.

– Nedovoľ mu ujsť, – odporučil Maigret Judelovi.

Vstúpil do kancelárie, kde sa ho mladé dievča spýtalo, čo si želá.

– Je tu niektorý z majiteľov?

Nemusela odpovedať, pretože sivovlasý, na krátko ostrihaný muž zvedavo predstúpil.

– Ste jedným z majiteľov?

– Joseph Langlois. Zdá sa mi, že som vás už niekde videl.

Určite videl v novinách Maigretovu fotografiu. Komisár povedal svoje meno a Langlois nedôverčivo čakal, čo bude nasledovať.

– Kto je ten ryšavý zamestnanec, ktorého vidím na druhom konci dvora?

– Čo od neho chcete?

– Ešte sám neviem. Kto to je?

– Dieudonné Pape, ktorý u mňa pracuje už vyše dvadsaťpäť rokov. Bol by som prekvapený, keby mal u vás niečo na rováši.

– Je ženatý?

– Je už dlhé roky vdovec. Vlastne sa mi zdá, že ovdovel dva-tri roky po svadbe.

– Žije sám?

– Pravdepodobne. Jeho súkromný život sa ma netýka.

– Viete, kde býva?

– Býva v ulici Ecluses-Saint-Martin, na dva kroky odtiaľto. Viete číslo, slečna Berthe?

– Päťdesiatšesť.

– Pracuje celý deň?

– Odkrúti si osem hodín ako každý, no nie vždy cez deň. Skladište pracuje vo dne v noci, autá sa nakladajú a vykladajú v hociktorú hodinu. To nás núti pracovať na tri smeny a rozvrh každej sa týždenne mení.

– V ktorej smene pracoval minulý týždeň?

Langlois sa obrátil k mladej dievčine, ktorú oslovil slečna Berthe.

– Pozriete sa láskavo?

Pozrela do fascikla.

– V prvej smene.

Majiteľ vysvetľoval:

– To znamená, že nastúpil do služby o šiestej ráno a skončil o druhej popoludní.

Dievča znovu pozrelo do záznamov.

– Sú tu iba dvaja-traja chlapi, čo strážia.

– Bol tu minulú nedeľu?

– Je skladište otvorené aj v nedeľu?

– Nie.

– Dokedy bude dnes pracovať?

– Je v druhej smene. Končí teda o desiatej večer.

– Nemohli by ste nájsť niekoho, kto by ho zastúpil?

– Nemôžete mi povedať, čo od neho chcete?

– Ľutujem, nie.

– Je to dôležité?

– Pravdepodobne veľmi dôležité.

– Z čoho ho upodozrievate?

– Radšej vám to nepoviem.

– Neviem, na čo myslíte, ale najradšej by som vám povedal, že ste na falošnej stope. Keby som mal iba takých zamestnancov, ako je on, nemal by som veru žiadne starosti.

Bol znepokojený. Nepovedal Maigretovi, čo zamýšľa, ani ho nepozval, aby ho nasledoval; vyšiel zo zasklenej kancelárie, obišiel dvor a pristúpil k Dieudonné Papovi.

Chlap sa ani nepohol, keď sa majiteľ s ním zhováral, iba uprene pozoroval zasklenú miestnosť. Langlois sa obrátil k skladištiam, akoby niekoho volal, a naozaj, o chvíľu sa zjavil drobný starček tiež v pracovnom plášti a s ceruzou za uchom. Vymenili si niekoľko slov a starček prevzal úzky zápisník z rúk ryšavého chlapa, ktorý nasledoval svojho šéfa.

Maigret sa ani nepohol. Obaja muži vošli dnu a Langlois nahlas povedal:

– Tu je komisár od súdnej polície a chce sa s vami pozhovárať. Zdá sa, že vás potrebuje.

– Chcem sa vás povypytovať na nejaké veci, pán Pape. Keby ste láskave išli so mnou…

Dieudonné Pape ukázal na pracovný plášť.

– Môžem sa preobliecť?

– Pôjdem s vami.

Langlois sa ani nepozdravil komisárovi, ktorý už šiel za skladníkom do akejsi chodby upravenej na šatňu. Pape sa ho na nič nespytoval. Mal už iste vyše päťdesiat a pôsobil dojmom pokojného, svedomitého človeka. Obliekol si zvrchník, založil klobúk a zamieril na ulicu; Judel kráčal po jeho pravej, Maigret po ľavej strane.

Zdal sa prekvapený, že vonku nestojí auto, akoby bol čakal, že ho hneď zavedú na Quai des Orfèvres. Keď na rohu ulice oproti baru natretému na žlto zahli doľava namiesto toho, aby zišli dolu do mesta, otvoril ústa, akoby chcel niečo povedať, potom sa však zháčil.

Judel sa dovtípil, že Maigret ich vedie do krčmy Calasovcov. Dvere boli ešte stále zatvorené a Maigret zaklopal. Moers im prišiel otvoriť.

– Vstúpte, Pape.

Maigret zavrel dvere.

– Poznáte dobre tento dom, však?

Muž bol v pomykove. Aj keď predvídal, že ho polícia bude vypočúvať, rozhodne ho prekvapil spôsob, akým sa všetko odohrávalo.

– Môžete si vyzliecť zvrchník. Je tu zakúrené. Sadnite si na svoje miesto. Pretože predpokladám, že tu máte miesto, kde obyčajne sedávate?

– Nerozumiem.

– Ste dôverným priateľom rodiny, však?

– Som len zákazník.

Usiloval sa pochopiť, čo robia tí chlapi v kuchyni so svojimi prístrojmi, a iste bol zvedavý, kde je pani Calasová.

– Veľmi dobrý zákazník?

– Dobrý zákazník.

– Boli ste tu v nedeľu?

Pôsobil dojmom čestného človeka, v belasých očiach mal nežný, nesmelý pohľad, aký vídať zavše u zvierat – akoby sa spytovali, prečo sú k nim ľudia takí ukrutní.

– Sadnite si.

Počúvol, celý v pomykove, pretože toto bol už rozkaz.

– Čosi som sa vás spýtal o nedeli.

– Nebol som tu. Rozmýšľal, kým odpovedal.

– Boli ste celý deň doma?

– Šiel som k sestre.

– Býva v Paríži?

– V Nogent-sur Marne.

– Má telefón?

– Nogent, číslo 317. Jej muž je konštruktérom.

– Stretli ste sa u sestry aj s inými ľuďmi?

– S jej manželom, deťmi, potom okolo piatej prišli susedia, ktorí k nim chodievajú hrávať karty.

Maigret dal znamenie Judelovi, ktorý pochopil a zamieril k telefónnej búdke.

– O koľkej ste odišli z Nogentu?

– Nastúpil som do autobusu o ôsmej.

– Nestavili ste sa tu, kým ste sa vrátili domov?

– Nie.

– Kedy ste videli pani Calasovú naposledy?

– V sobotu.

– V ktorej smene ste pracovali minulý týždeň?

– V rannej.

– Teda ste sem prišli po druhej popoludní?

– Áno.

– Calas bol doma? Opäť sa zamyslel:

– Keď som prišiel, nie.

– Ale vrátil sa?

– Už sa nepamätám.

– Zdržali ste sa tu dlho?

– Dosť dlho.

– To znamená?

– Vyše dvoch hodín. Neviem presne.

– Čo ste robili?

– Vypil som si pohár a zhováral som sa.

– So zákazníkmi?

– Najmä s Alinou.

Keď povedal toto meno, začervenal sa a rýchlo začal vysvetľovať:

– Považujem ju za svoju priateľku. Poznáme sa už dávno.

– Koľko rokov?

– Vyše desať rokov.

– Teda sem chodíte už vyše desať rokov každý deň?

– Takmer každý deň.

– Najradšej vtedy, keď tu nie je jej manžel? Tentoraz neodpovedal a zmätený sklonil hlavu.

– Ste jej milencom?

– Kto vám to povedal?

– Na tom nezáleží. Ste?

Namiesto odpovede sa znepokojene opýtal:

– Čo ste s ňou urobili?

A Maigret odpovedal pravdivo:

– V tejto chvíli je u vyšetrujúceho sudcu.

– Prečo?

– Aby odpovedala na určité otázky, súvisiace so zmiznutím jej manžela. Nečítali ste noviny?

Keďže Dieudonné Pape sa ani nepohol a len zamyslene upieral pohľad do neznáma, zavolal Maigret:

– Moers! Vezmeš mu odtlačky prstov?

Muž sa skôr ustarostene než prestrašene podvolil a prsty položené na papieri sa mu ani nezachveli.

– Porovnaj ich.

– S ktorými?

– S obidvoma v kuchyni, z ktorých jedny sú čiastočne zotreté.

Keď Moers odišiel, povedal Dieudonné Pape ticho, akoby vyčítavo:

– Ak ste sa chceli dozvedieť, či som zašiel do kuchyne, mohli ste sa ma na to spýtať. Často ta chodievam.

– Boli ste tam minulú sobotu?

– Urobil som si šálku čaju.

– Neviete nič o zmiznutí Omera Calasa?

Ešte stále vyzeral, akoby rozmýšľal, ako keď sa človek chystá urobiť závažné rozhodnutie.

– Neviete o tom, že ho zavraždili a jeho telo rozrezané na kusy hodili do kanála?

Bolo to nečakané. Ani Judel, ani Maigret neboli na to pripravení. Muž pomaly pozrel na komisára, akoby chcel skúmať jeho tvár, a nakoniec vyhlásil stále rovnako tichým hlasom, v ktorom akoby znela výčitka:

– Nemám čo povedať.

Maigret, rovnako vážny ako on, nástojil:

– Vy ste zavraždili Calasa?

A Dieudonné Pape opakoval, vrtiac hlavou:

– Nemám čo povedať.

KAPITOLA 7

MAČKA PANI CALASOVEJ

Maigret práve dojedal zákusok, keď si uvedomil, ako sa naňho díva jeho žena: na perách jej pohrával trocha posmešný a materský úsmev. Najprv sa tváril, že to nezbadal, strčil nos hlbšie do taniera, prehltol ešte pár lyžičiek vtáčieho mlieka, až potom zdvihol oči:

– Mám vari na nose fľak? – spýtal sa napokon.

– Nie.

– Tak prečo sa mi posmievaš?

– Neposmievam sa. Usmievam sa.

– A tváriš sa, akoby si sa mi posmievala. Čo je na mne smiešne?

– Nie si smiešny, Jules.

Len zriedkavo ho tak oslovila, obyčajne vtedy, keď bola dojatá.

– Tak čo je vo veci?

– Uvedomuješ si, že od tej chvíle, čo si sadol za stôl, nepovedal si ani slovo?

Nie, vôbec si to neuvedomil.

– Vedel by si mi povedať, čo si jedol?

Odpovedal, usilujúc sa tváriť urazene.

– Teľacie ľadvinky.

– A predtým?

– Polievku.

– Akú?

– Neviem. Iste zeleninovú.

– Až natoľko ťa tá žena zamestnáva?

Pani Maigretová väčšinou vedela o záležitostiach svojho muža len to, čo sa dočítala v novinách, ako to bolo aj v tomto prípade.

– Nemyslíš, že ho zabila ona?

Pokrčil plecami ako človek, ktorý zaháňa utkvelú myšlienku.

– Neviem.

– Alebo že to urobil Dieudonné Pape a ona mu pri tom pomáhala?

Najradšej by jej bol odpovedal, že na tom vôbec nezáleží. A skutočne, pokiaľ išlo oňho, toto nebol ten hlavný problém. Preňho bolo dôležité, aby to pochopil. A on nielenže to nechápal, ale čím lepšie poznal jednotlivých ľudí, tým to bolo zamotanejšie.

Ak sa vrátil na večeru domov, namiesto aby pokračoval vo vyšetrovaní, urobil tak preto, aby prišiel na iné myšlienky a opäť zapadol do každodenného života, keďže chcel vidieť účinkujúcich v dráme na nábreží Valmy z iného zorného uhla.

Namiesto toho, ako žartovne poznamenala jeho žena, večeral bez slova a ani na chvíľu neprestal rozmýšľať o pani Calasovej, o Papovi a občas aj o Antoinovi.

Len zriedkakedy mával pocit, že mu vyriešenie problému až natoľko uniká, presnejšie povedané, že sa mu nastolí v takejto nešablónovitej forme.

Druhy zločinov nie sú až také početné. Všeobecne ich možno zatriediť do troch-štyroch väčších kategórií.

Pokiaľ ide o zločiny profesionálov, je to len otázka rutiny. Ak výtržník z bandy Korzičanov zakole v bare na ulici de Douai kohosi z bandy Marseillčanov, býva to pre Quai des Orfèvres len matematickou rovnicou, ktorá sa dá vyriešiť bežným spôsobom.

Ak jeden alebo dvaja mravne narušení mladiství napadnú trafikantku alebo bankového pokladníka, začnú ich prenasledovať, a aj to má svoje pravidlá.

V zločine spáchanom z vášne vedia okamžite, ako na to.

Pokiaľ ide o zločin zo ziskuchtivosti, to znamená pre dedičstvo, životnú poistku, alebo o komplikovanejší plán smerujúci k tomu, aby si zločinec osvojil peniaze obete, od chvíle, keď odhalia pohnútku, postupujú po známom teréne.

Sudca Coméliau pravdepodobne vychádzal z týchto predpokladov; možno nevedel pripustiť, že jestvujú ľudia z iného prostredia, než je jeho vlastné, a že obyvatelia nábrežia Valmy môžu mať komplikovaný súkromný život.

Keďže Dieudonné Pape bol milencom pani Calasovej, museli sa Pape a pani Calasová zbaviť manžela jednak preto, aby boli voľní, a tiež aby získali jeho majetok.

– Sú milencami už vyše desať rokov, – namietal Maigret, – prečo by boli tak dlho čakali?

Sudca nesúhlasným gestom odvrhol túto námietku. Calas mohol nadobudnúť dosť značnú sumu peňazí, alebo milenci čakali na priaznivú chvíľu, alebo sa pani Calasová povadila s manželom a povedala si, že s tým skoncuje. Alebo…

– A čo ak zistíme, že Calas okrem svojej krčmy, čo nebola bohvieaká, nemal nijaké peniaze?

Zostáva tu krčma. Dieudonné mal už po krk práce v dopravnom podniku Zénith a rozhodol sa dožiť svoje dni v papučiach, v teplej krčmičke.

Ozaj, teraz mal sudca naporúdzi namiesto jedného vinníka dvoch. Cristin bol taktiež milencom pani Calasovej a bol vo väčšom podozrení než Pape, že potreboval peniaze.

– Tí dvaja len využili jeho služby. Zistíme, že im pomáhal, uvidíte.

Toto zostalo z celého príbehu, kým prešiel z nábrežia Valmy do kancelárie vyšetrujúceho sudcu. A kým sa dopátrajú pravdy, zostanú v base všetci traja.

Maigret bol namrzený a veľmi sa hneval sám na seba za to, že sa vôbec nepokúsil odporovať Coméliauovi a hneď povolil – z lenivosti, zo strachu pred komplikáciami.

Od samého začiatku svojej kariéry sa najprv od starších, potom z vlastnej skúsenosti naučil, že podozrivého sa nikdy netreba spytovať na podstatu vecí, kým človek o nej sám nemá presnú predstavu. Výsluch nespočíva v tom, že naverímboha vyslovujeme domnienky a do omrzenia niekomu opakujeme, že je vinný, v nádeji, že po niekoľkohodinovom týraní mozgu sa napokon prizná.

Aj ten najobmedzenejší vinník má šiesty zmysel a okamžite vycíti, či polícia niečo tvrdí len tak naverímboha, alebo postupuje na základe presných poznatkov.

Maigret vždy radšej čakal. V ťažkých prípadoch sa mu dokonca stávalo, že keď nemal stopercentnú istotu, radšej nechal podozrivého na slobode tak dlho, kým to bolo potrebné, aj keď to znamenalo určité riziko.

Doteraz mu to vždy vyšlo.

– Podozrivý, ktorého zatknú, – vravieval, – pocíti, nech je to akokoľvek čudné, určitú úľavu, pretože od tej chvíle vie, na čom je. Už nemusí byť zvedavý, či ho sledujú, špehujú, podozrievajú, či mu nechcú nastaviť pascu. Obvinia ho. Teda sa bráni. A od tej chvíle ho chráni zákon. Vo väzení sa stáva bytosťou takmer posvätnou a všetko, čo proti nemu podniknú, musí byť v súlade s istými presnými pravidlami.

Živým dôkazom toho bola Aline Calasová. Od chvíle, ako vstúpila do kancelárie vyšetrujúceho sudcu, takpovediac neotvorila ústa. Coméliau od nej vytiahol asi toľko, ako keby vypočúval skalu.

– Nemám čo povedať, – vravela bezvýrazným hlasom.

A keď ju zaplavil otázkami, doložila:

– Nemáte právo vypočúvať ma bez advokáta.

– Povedzte mi teda meno svojho advokáta.

– Nemám ho.

– Tu je zoznam členov parížskej Advokátskej komory. Vyberte si jedného.

– Nepoznám ich.

– Vyberte si len tak naverímboha.

– Nemám peniaze.

Museli jej teda prideliť úradného advokáta, z čoho vyplynuli rôzne formality a vyžiadali si určitý čas.

Coméliau si neskoro popoludní dal predvolať Antoina, ktorý dlhé hodiny odolával Lapointovým otázkam, ale sudcovi o nič viac nepovedal.

– Nezabil som pána Calasa. Nešiel som po nábreží Valmy v sobotu popoludní. Neuložil som kufor do úschovne na Východnej stanici. Zriadenec klame, alebo si ma s niekým splietol.

Medzitým jeho matka so zhúžvanou vreckovkou v ruke a s červenými očami čakala na chodbe súdnej polície. Lapointe sa šiel s ňou pozhovárať. Aj Lucas sa o to pokúsil. Ona však zanovito čakala a opakovala, že chce hovoriť s komisárom Maigretom.

Často to tak býva s jednoduchými ľuďmi, čo sa nazdávajú, že podriadení im nepomôžu, a chcú sa stoj čo stoj zhovárať s veľkým šéfom.

Komisár by ju v tej chvíli nebol mohol prijať, pretože práve odchádzal z krčmy na nábreží Valmy s Judelom a Dieudonné Papom.

– Zamkneš tu a prinesieš mi kľúč do úradu, dobre? – povedal Moersovi.

Všetci traja prešli cez mostík a išli po nábreží Jemmapes. Ulica Ecluses-Saint-Martin bola na dva kroky odtiaľ, v pokojnej štvrti za nemocnicou Saint-Louis, pripomínajúcou vidiek. Pape nemal putá. Maigret usúdil, že nepatrí k ľuďom, čo by sa pokúsili o útek.

Bol pokojný a dôstojný; vyžaroval z neho rovnaký pokoj ako z pani Calasovej, a nevyzeral ani tak ohromený, ako skôr smutný, akoby s nádychom rezignácie.

Hovoril málo. Asi toho nikdy veľa nenahovoril. Odpovedal na otázky čo najstručnejšie, a zavše neodpovedal vôbec, iba pozrel na komisára očami belasými ako levanduľa.

Býval v starom päťposchodovom dome, ktorý vyzeral pohodlne, malomeštiacky. Keď prechádzali okolo vrátnice, domovníčka vstala, aby ich lepšie videla, nepristavili sa však a šli rovno na druhé poschodie, kde Pape odomkol dvere vľavo.

V byte boli tri miestnosti – jedáleň, obývačka a kuchyňa, ktorú prestaval na kúpeľňu, a Maigreta dosť prekvapilo, keď v nej našiel vaňu. Nábytok nebol síce moderný, no nie taký starý ako na nábreží Valmy, a všetko bolo až nápadne čisté.

– Máte upratovačku? – spýtal sa Maigret prekvapene.

– Nie.

– Upratujete si sám?

Dieudonné Pape, celý hrdý na svoj byt, nevedel sa ubrániť spokojnému úsmevu.

– Domovníčka vám nikdy nepríde pomôcť?

Pri kuchynskom obloku visela skrinka, dosť dobre zásobená potravinami.

– Varíte si sám?

– Vždy.

V jedálni visela nad bielizníkom zväčšená fotografia pani Calasovej v zlatom ráme, taká podobná tým, čo sa vyskytujú vo väčšine skromných domácností, že dodávala bytu meštiacke, ba dokonca manželské ovzdušie.

Maigret si spomenul, že na nábreží Valmy nenašiel nijakú fotografiu, a spýtal sa:

– Ako ste k nej prišli?

– Vyfotografoval som ju svojím fotoaparátom a dal som ju zväčšiť na bulvári Saint-Martin.

Fotografický prístroj ležal v priečinku bielizníka. V rohu kúpeľne bol stolík, zaprataný sklenými krčiažkami a fľaštičkami s preparátmi na vyvolávanie filmov.

– Veľa fotografujete?

– Áno. Najmä krajinky.

Bola to pravda. Keď sa Maigret prehrabával v priečinkoch, našiel hŕbu fotografií rôznych kútov Paríža a niekoľko záberov prírody. Na mnohých bol kanál a Seina. Dieudonné Pape musel zvyčajne asi dlho vyčkávať, kým sa mu podarilo zachytiť isté dosť obdivuhodné svetelné efekty.

– Aký oblek ste mali, keď ste šli k sestre?

– Tmavobelasý.

Mal tri obleky spolu s tým, čo mal na sebe.

– Vezmeš ich so sebou, – povedal Maigret Judelovi. – Aj topánky.

A keď našiel v koši z vŕbového prútia špinavú bielizeň, kázal ju pridať k ostatnému.

Zbadal kanárika poskakujúceho v klietke, no až na odchode si pomyslel, čo s ním bude.

– Poznáte niekoho, kto sa oňho bude starať?

– Myslím, že domovníčka to vďačne urobí.

Maigret odnášal klietku a zastal pred vrátnicou, na ktorú ani nemusel zaklopať.

– Hádam len nechcete povedať, že ho beriete so sebou? – skríkla nahnevane.

Nehovorila o kanárikovi, ale o nájomníkovi. Spoznala Judela, ktorý bol z tejto štvrte. Možno poznala aj Maigreta. A napokon, čítala noviny.

– S najporiadnejším človekom na svete zaobchádzať ako so zločincom!

Bola drobná, počerná, bezočivá. Mala prenikavý hlas. Bola taká rozzúrená, že by nikoho neprekvapilo, keby ich bola doškriabala.

– Ste ochotná starať sa začas o kanárika?

Doslova mu vytrhla klietku z rúk.

– Uvidíte, čo povedia nájomníci a všetci ľudia z tejto štvrte! A nebojte sa, pán Dieudonné, prídeme vás všetci navštíviť do väzenia!

Niektoré jednoduché ženy, keď dosiahnu určitý vek, často priam zbožňujú slobodných mužov alebo vdovcov typu Dieudonné Papa, obdivujú ich usporiadaný život. Keď traja muži odchádzali, ešte stále bola na chodníku, plakala a kývala rukou na rozlúčku.

Maigret povedal Judelovi:

– Zanes šaty a topánky Moersovi. On už vie, čo s tým má urobiť. Nech aj naďalej strážia dom na nábreží Valmy.

Prikázal strážiť ho bez príčiny, skôr aby sa vyhol prípadným výčitkám. Dieudonné Pape poslušne čakal na kraji chodníka a o chvíľu prispôsobil svoje kroky Maigretovým, kým spolu kráčali pozdĺž kanála a hľadali taxík.

V aute nehovoril nič a ani Maigret sa ho nič nespytoval. Napchal si fajku a podal ju svojmu spoločníkovi.

– Fajčíte fajku?

– Nie.

– Cigarety?

– Nefajčím.

Predsa len sa ho čosi spýtal, to však nemalo nič spoločného s Calasovou smrťou.

– Ani nepijete?

– Nie.

To bola ďalšia anomália. Maigret si to len ťažko vedel dať dokopy so všetkým ostatným. Pani Calasová bola alkoholička a začala piť už dávno, pravdepodobne ešte prv, ako spoznala Papa.

Len málokedy sa však stáva, že alkoholik znáša prítomnosť triezveho človeka. Komisár poznal dvojice viac-menej podobné pani Calasovej a Dieudonné Papovi. V každom prípade, na ktorý sa rozpamätal, pili obaja – muž aj žena.

Toto všetko premieľal v duchu podvedome pri stole, zatiaľ čo ho jeho žena pozorovala a on to ani nezbadal. Myslel ešte na veľa iných vecí.

Medziiným na Antoinovu matku, ktorú našiel na chodbe súdnej polície a zaviedol ju do svojej kancelárie. Vtedy už zveril Papa Lucasovi a prikázal mu:

– Oznám Coméliauovi, že je Pape tu, a ak ťa sudca požiada, doveď ho k nemu. V opačnom prípade ho odveď do väzenia na súd.

Pape nereagoval a vošiel za Lucasom do jednej z kancelárií, zatiaľ čo Maigret odchádzal s Antoinovou matkou.

– Prisahám vám, pán komisár, že môj syn by niečo takého neurobil. Neublížil by ani muche. Chce vyzerať ako grobian, lebo je to teraz medzi chlapcami v móde. Ale ja ho poznám a viem, že je to ešte len decko.

– Verím vám, pani.

– Teda ak mi veríte, prečo mi ho nevrátite? Sľubujem vám, že ho nepustím večer von a nedovolím mu chodiť za ženskými. Keď si pomyslím, že tamtá má skoro toľko rokov ako ja, a nehanbí sa začať si s chlapcom, ktorému by mohla byť matkou! Veď som ja už šípila, že sa niečo pečie. Keď som videla, že si kupuje vodičky na vlasy, dva razy denne si čistí zuby a dokonca sa voňavkuje, povedala som si…

– Máte len toto jedno dieťa?

– Áno. A vychovávam ho tým starostlivejšie, že jeho otec zomrel na tuberkulózu. Urobila som preňho všetko, pán komisár. Keby som ho aspoň mohla vidieť, zhovárať sa s ním! Myslíte, že mi to nedovolia, že môžu nedovoliť matke, aby sa stretla so svojím synom?

Nemal iné východisko ako ju poslať za Coméliauom. Bolo to trocha zbabelé, uvedomoval si to, nemal však na výber. Tamhore musela opäť čakať na lavičke na chodbe a Maigret nevedel, či ju sudca vôbec prijal.

Moers sa vrátil do úradu krátko pred šiestou a odovzdal mu kľúč od krčmy na nábreží Valmy. Hrubý kľúč starodávneho typu, ktorý si dal Maigret do vrecka ku kľúču od Papovho bytu.

– Odovzdal ti Judel šaty, topánky a bielizeň?

– Áno. Mám ich v laboratóriu. Zrejme mám hľadať škvrny od krvi.

– To predovšetkým, áno. Možno ťa zajtra ráno pošlem do jeho bytu.

– Vrátim sa do práce dnes večer, len si niečo zajem. Predpokladám, že je to súrne.

Bolo to vždy súrne. Čím pomalšie sa v nejakej záležitosti postupuje, tým sú stopy staršie a ľudia majú viacej času pripraviť si výhovorky.

– Zastavíte sa tam dnes večer?

– Neviem. Keď budeš odchádzať, nechaj mi pre každý prípad odkaz na písacom stole.

Keď vstával a napchával si fajku, vyzeral pritom veľmi bezradne, a keď pozrel váhavo na svoje kreslo, pani Maigretová sa odvážila:

– A čo keby si si jeden večer urobil pauzu? Už na to nemysli. Čítaj si, alebo ak chceš, poďme radšej do kina a zajtra ráno sa zobudíš s čerstvou mysľou.

Posmešne na ňu pozrel.

– Ty máš chuť ísť do kina?

– V Moderne hrajú dosť dobrý film.

Priniesla mu kávu, a keby bol mal poruke peniaz, bol by v pokušení vyhodiť si ho a čakať, na ktorú stranu padne.

Pani Maigretová radšej naňho nenaliehala a dožičila mu dosť času, aby si mohol pomaly vypiť kávu. Prechádzal sa veľkými krokmi po jedálni a občas zastal s pohľadom upretým na koberec.

– Nie! – vyhlásil napokon.

– Ideš preč?

– Áno.

Kým si obliekol zvrchník, nalial si pohárik slivovice.

– Vrátiš sa neskoro?

– Neviem. Pravdepodobne nie.

Zrejme tomu, čo zamýšľal urobiť, neprikladal veľkú dôležitosť, lebo si nevzal taxík a nezatelefonoval ani do úradu po úradné auto. Šiel k metru a vystúpil z podzemia až na stanici Château-Landon.

Štvrť opäť nadobudla svoju znepokojujúcu nočnú tvár, s dlhými tieňmi domov, nehybnými ženami na okraji chodníkov a s beláskavým osvetlením krčiem, ktoré sa takto ponášali na akváriá.

Pred dverami Calasovcov stál chlap, a len čo sa Maigret zastavil, chlap sa hneď vrhol k nemu a osvietil mu tvár baterkou.

– Ach, prepáčte, pán komisár. Nepoznal som vás v tej tme.

Bol to jeden z Judelových strážnikov.

– Nezistili ste nič?

– Nič. Ale vlastne hej. Neviem, či to je zaujímavé. Asi pred hodinou prešiel po nábreží taxík a začal spomaľovať takých päťdesiat metrov odtiaľto. Šiel ešte pomalšie, keď sa priblížil k domu, ale nezastal.

– Videl si, kto sedel dnu?

– Žena. Keď auto prechádzalo popod plynovú lampu, videl som, že bola mladá, v sivom kabáte, bez klobúka. Tam ďalej taxík opäť nabral rýchlosť a zabočil doľava, do ulice Louis-le-Blanc.

Že by to bola Lucette, dcéra pani Calasovej, a prišla sa presvedčiť, či jej matku neprepustili na slobodu? Dozvedela sa z novín, že ju priviedli na Quai des Orfèvres, noviny však doteraz nepriniesli ďalšie údaje.

– Čo myslíš, videla ťa?

– Pravdepodobne. Judel mi nekázal, aby som sa skryl. Väčšinou som sa prechádzal hore-dolu, aby som sa zohrial.

Mohol tu byť aj iný predpoklad. Nechcela Lucette Calasová vstúpiť do domu v prípade, že by nebol strážený? A ak je to tak, čo z neho chcela odniesť?

Pokrčil plecami, vytiahol z vrecka kľúč a zvrtol ho v zámku. Nenašiel hneď elektrický vypínač, keďže ho doteraz ešte nepoužil. Zapálila sa jediná lampa, a aby mohol rozsvietiť lampu vzadu, musel zájsť až k pultu, kde bol ďalší vypínač.

Kým Moers a jeho pomocníci odišli, dali všetko do poriadku, takže v krčmičke sa nič nezmenilo, ibaže oheň konečne vyhasol a bolo tu chladno. Maigret zamieril do kuchyne a zrazu sa strhol – čosi sa pri ňom ticho pohlo, a potreboval niekoľko sekúnd, kým si uvedomil, že je to mačka, ktorú popoludní nechal u mäsiarky.

Teraz sa mu zviera obtieralo o nohy, Maigret sa zohol, hladkal ho a mrmlal:

– Kade si len sem vliezla?

Prekvapilo ho to. Dvere, čo viedli z kuchyne na dvor, boli zahasprované. Aj oblok bol zatvorený. Zamieril na schodište, zapálil na prvom poschodí svetlo, a keď našiel odchýlený oblok, všetko pochopil. V dvore susedného domu bola garáž s plechovou strechou, skade mačka vyskočila do vyše dvojmetrovej výšky.

Maigret zišiel dolu, a keďže v majolikovom krčahu zostalo ešte trocha mlieka, nalial ho mačke.

– A čo teraz? – povedal nahlas, akoby sa prihováral zvieraťu.

Akým dojmom pôsobili obaja v prázdnom dome?

Nikdy si neuvedomil, aký opustený a smutný môže byť pult, za ktorým nestojí majiteľ, krčma bez zákazníkov. A takto vyzerala miestnosť každý večer, keď poslední hostia odišli a Calas zatvoril okenice, zamkol dvere.

Zostal tu sám so svojou ženou a neostávalo im už nič iného ako zhasnúť svetlá, prejsť cez kuchyňu, vyjsť hore a ľahnúť si. Pani Calasová bola väčšinou v stave tupej malátnosti, vďaka častým dúškom koňaku, ktoré si cez deň dožičila.

Musela sa pred ním skrývať, keď si chcela vypiť? Alebo bol zhovievavý k tajnej ženinej vášni, keďže mal zadosťučinenie vo svojich každodenných popoludňajších výletoch?

Maigret si zrazu uvedomil, že o jednom človeku nevedia takmer nič – a to o nebožtíkovi. Od samého začiatku bol pre každého mužom rozrezaným na kusy. Čudná vec, ktorú si komisár už často všimol: ľudia nereagujú rovnako – či už ide o súcit alebo odpor – keď sa nájdu kusy tela, jeden tu, druhý tam, ako keď je mŕtvola vcelku. Akoby sa mŕtvy stával čímsi anonymným, takmer smiešnym, a len málo stačilo, aby sa o ňom nehovorilo s úsmevom.

Nevidel ani Calasovu hlavu, ktorú ešte vždy nenašli a bezpochyby ju nikdy nenájdu, ani jeho fotografiu.

Ten muž bol pôvodom z vidieka, krátky a zavalitý. Chodieval každý rok kupovať víno k vinohradníkom na okolí Poitiers, nosil obleky z dosť jemného súkna a hrával popoludní biliard neďaleko Východnej stanice.

Jestvovala v jeho živote okrem manželky aj iná žena, alebo viaceré? Vari nevedel, čo sa deje doma v jeho neprítomnosti?

Určite sa stretol s Papom, a ak mal len trocha jemný nos, musel zaňuchať, aký vzťah sa vyvinul medzi Papom a jeho ženou.

Obaja pôsobili dojmom ani nie tak mileneckého páru, ako skôr starých manželov, ľudí, ktorých spája pokojný, hlboký cit na základe vzájomného porozumenia, zhovievavosti, zvláštnej nežnosti – s týmto sa človek stretne len u dvojíc určitého veku, ktoré si už musia navzájom veľa odpustiť.

A ak o tom vedel, zmieril sa s tým? Privrel oči, alebo naopak, robil svojej žene výstupy?

A ako reagoval na ostatných, na takých ako Antoine, čo chodili tajne využívať slabosť Aliny Calasovej? Vedel aj o tom?

Maigret napokon zamieril k pultu, ruka mu zaváhala medzi fľašami liehovín, a nakoniec si vybral calvados. Povedal si, že nesmie zabudnúť dať do pokladnice peniaze. Mačka si šla sadnúť ku kachliam a namiesto toho, aby zadriemala, začala sa mrviť, celá prekvapená, že nezacítila teplo.

Maigret chápal vzťahy medzi pani Calasovou a Papom. Chápal aj Antoina i ostatných, ktorí sa tu len náhodne vyskytli.

Nechápal však Calasa a jeho ženu. Ako a prečo sa tí dvaja dali dokopy, zosobášili sa, prežili spolu toľko rokov, mali dokonca dcéru, o ktorú sa zrejme nestarali, akoby nemala s nimi nič spoločné?

Nijaká fotografia, nijaká korešpondencia mu neprišla na pomoc, nič z vecí, ktoré v izbe umožňujú uhádnuť mentalitu jej obyvateľov.

Vyprázdnil pohár, nalial si zlostne druhý a potom si s pohárom v ruke šiel sadnúť k stolu, kde videl sedieť pani Calasovú, akoby to bolo jej zvyčajné miesto.

Vyklepal si fajku o opätok, napchal si ďalšiu, zapálil ju s pohľadom upretým na pult, poháre, fľaše, a v duchu sa spytoval, či nenájde teraz odpoveď na svoju otázku, hoci len čiastočnú.

Z čoho vlastne dom pozostával? Z kuchyne, kde nejedávali, pretože manželia jedli v krčme pri zadnom stole, a z izby, kde iba spávali.

Obaja, Calas aj jeho žena, žili tu, v krčme, ktorá pre nich znamenala to, čo pre iných manželov jedáleň alebo obývačka.

Keď manželia prišli do Paríža, nebodaj sa usídlili hneď alebo takmer hneď na nábreží Valmy a už sa odtiaľ viacej nepohli?

Maigretovi sa dokonca zazdalo, že táto skutočnosť vrhá nové svetlo aj na vzťahy medzi pani Calasovou a Dieudonné Papom, a usmial sa.

Bolo to ešte stále veľmi neurčité a nevedel by vyjadriť presnými slovami svoju myšlienku. Ešte stále bol v zajatí onej zhovievavosti, ktorá už niekoľko hodín určovala jeho konanie. Dopil, zamieril k búdke a vykrútil číslo súdu.

– Tu komisár Maigret. Kto je pri telefóne? To ste vy, Joris? Aká je vaša nová klientka? Calasova žena, áno, ako vravíte. Ako? A čo ste urobili?

Ľutoval ju. Dva razy volala. Dva razy sa pokúšala prehovoriť strážneho, aby jej priniesol kvapku alkoholu, a sľubovala mu za to hory-doly. Neuvedomil si, že bude hrozne trpieť, keď ho nebude mať.

– Nie, pravdaže nie…

Nemohol poradiť Jorisovi, aby jej ho v rozpore s predpismi dal. Možno jej ho prinesie zajtra ráno sám, alebo ju má ponúknuť vo svojej kancelárii?

– Bol by som rád, keby ste prezreli doklady, ktoré jej odobrali. Musí medzi nimi byť jej občiansky preukaz. Viem, že pochádza z okolia Gien, nespomínam si však na meno tej dediny.

Musel dosť dlho čakať.

– Ako? Boissancourt pri Saint-André. Boissancourt s a? Ďakujem, starký! Dobrú noc! A nebuďte k nej veľmi zlý.

Zavolal informácie, predstavil sa.

– Boli by ste taká láskavá, slečna, a našli mi Boissancourt pri Saint-André, medzi Montargis a Gien, a prečítali by ste mi zoznam telefónnych účastníkov?

– Zostanete pri telefóne?

– Áno.

Netrvalo to dlho, lebo telefonistka bola celá vzrušená pri pomyslení, že pracuje pre slávneho komisára Maigreta.

– Budete si značiť?

– Áno.

– Aillevard, ulica Chênes, bez zamestnania.

– Ďalej.

– Ancelin Victor, mäsiar. Nechcete jeho číslo?

– Nie.

– Honoré de Boissancourt, kaštieľ Boissancourt.

– Ďalej.

– Doktor Camuzet.

– Dajte mi pre každý prípad jeho číslo.

– Sedemnásť.

– Potom?

– Calas Robert, obchodník s dobytkom.

– Číslo?

– Dvadsaťjeden.

– Calas Julien, kupec, číslo tri.

– Nijaký iný Calas?

– Nie. Je tu ešte Louchez, bez zamestnania, Piedboeuf, kováč, a Simonin, obchodník s obilím.

– Zavoláte mi láskavo toho prvého Calasa zo zoznamu, a potom toho ďalšieho?

Počul, ako sa slečny telefonistky zhovárajú na linke a ozval sa hlas:

– Tu je Saint-André.

Potom zazvonili na čísle 21 a zvonili dlho, kým sa ozval ženský hlas:

– Kto volá?

– Tu komisár Maigret zo súdnej polície v Paríži. Vy ste pani Calasová? Váš manžel je doma?

Ležal v posteli s chrípkou.

– Istý Omer Calas je váš príbuzný?

– Čo sa s ním stalo? Vyviedol niečo?

– Poznáte ho?

– Totiž nikdy som ho nevidela, pretože nie som odtiaľto, ale z Haute-Loire, a keď som sa sem vydala, už tu nebýval.

– Je to príbuzný vášho manžela?

– Jeho nevlastný bratanec. Tu v kraji žije ešte jeho brat, kupec.

– Nič viac o ňom neviete?

– O Omerovi? Nie. A ani nechcem vedieť. Iste zavesila, pretože iný hlas sa spýtal:

– Mám teraz zavolať to druhé číslo, pán komisár?

Tu sa ozvali rýchlejšie a na druhom konci drôtu bol muž. Bol však ešte skúpejší na slovo.

– Počujem vás dobre, ale čo vlastne odo mňa chcete?

– Bol Omer Calas vaším bratom?

– Mal som brata, ktorý sa volal Omer.

– Zomrel?

– Neviem o ňom nič. Je to už vyše dvadsať rokov, takmer dvadsaťpäť, čo o ňom nemám nijaké správy.

– Istého Omera Calasa zavraždili v Paríži.

– Počul som to pred chvíľou v rozhlase.

– Počuli ste aj jeho opis? Ponáša sa na vášho brata?

– Po takom dlhom čase ťažko možno povedať.

– Vedeli ste, že býva v Paríži?

– Nie.

– Že bol ženatý? Ticho.

– Poznáte jeho ženu?

– Počúvajte. Nemám vám čo povedať. Mal som pätnásť rokov, keď brat odišiel. Viac som ho nevidel. Nikdy mi nenapísal.

Nie som naňho zvedavý. Ak sa chcete niečo dozvedieť, obráťte sa radšej na advokáta Canongea.

– Kto je to?

– Notár.

Keď sa konečne spojil s bytom notára Canongea, skríkla jeho žena:

– Nuž ale takáto náhoda!

– Čo?

– Že práve voláte. Ako ste na to prišli? Keď sa môj manžel pred chvíľou dozvedel z rozhlasu tú správu, uvažoval, či vám má zatelefonovať, alebo sa vybrať za vami. Napokon sa rozhodol ísť do Paríža vlakom, čo odchádza o 8,22 hod. Bude na stanici Austerlitz krátko po polnoci, neviem presne kedy.

– Kde asi bude bývať?

– Kedysi chodil vlak až do stanice Orsay, a tak sa vždy ubytuje v hoteli Orsay.

– Ako vyzerá váš manžel?

– Je to pekný muž, vysoký a silný, so sivými vlasmi. Má na sebe hnedý zvrchník, hnedý oblek a okrem aktovky si vzal kufor z bravčovej kože. Som naozaj zvedavá, ako ste prišli naňho.

Keď Maigret zavesil, nevedel sa ubrániť spokojnému úsmevu: už-už si nalial posledný pohárik, potom si však povedal, že bude mať dosť času vypiť si ho na stanici.

Nezostávalo mu teda iné ako zatelefonovať pani Maigretovej, že sa vráti dosť neskoro v noci.

KAPITOLA 8

NOTÁR ZO SAINT-ANDRÉ

Pani Canongeová nezveličovala. Jej manžel bol skutočne pekný muž okolo šesťdesiatky, pripomínajúci skôr vznešeného farmára než vidieckeho úradníka. Maigret, ktorý stál na samom konci nástupišťa, blízko mreže, ho okamžite už zďaleka poznal, ako rýchlo kráčal medzi cestujúcimi polnočného vlaku, vyšší než ostatní, s bravčovým kufrom v jednej, s aktovkou v druhej ruke, a podľa toho, ako nenútene sa tu pohyboval, dalo sa usudzovať, že často prichádza na túto stanicu, dokonca aj týmto vlakom.

Bol vysoký, mocný a vynikal nápadnou eleganciou. Jeho zvrchník nebol obyčajnej hnedej farby, bola to zriedkavá gaštanová, akú Maigret nikdy predtým nevidel, a jeho strih prezrádzal výborného krajčíra.

Pod striebristými vlasmi mal tvár zdravej farby a napriek slabému svetlu staničnej haly bolo vidieť pestovaného, hladko vyholeného človeka, ktorý sa diskrétne voňavkoval kolínskou. Asi päťdesiat metrov pred mrežou objavil medzi čakajúcimi Maigreta a stiahol obrvy ako človek, ktorý pátra vo svojej pamäti. Aj on iste často videl komisárovu fotografiu v novinách. Keď prišiel bližšie, ešte váhal, či sa má naňho usmiať a priblížiť sa k nemu s vystretou rukou.

Maigret urobil dva kroky vpred.

– Advokát Canonge?

– Áno. Vy ste komisár Maigret?

Zložil si kufor na zem a stisol ponúknutú ruku.

– Nebudete mi predsa tvrdiť, že vás sem priviedla náhoda!

– Nie. Večer som vám telefonoval. Od vašej ženy som sa dozvedel, že ste šli vlakom a ubytujete sa v hoteli Orsay. Pre istotu som vás radšej prišiel čakať.

Bol tu ešte detail, ktorý si notár chcel ujasniť.

– Prečítali ste si môj oznam?

– Nie.

– To je čudné! Myslím, že by sme najprv mali stadeto odísť. Odprevadíte ma do hotela?

Vzali si taxík.

– Prišiel som do Paríža, aby som vás vyhľadal, a chcel som vám hneď zajtra ráno telefonovať.

Maigret sa nemýlil. Jeho spoločník voňal kolínskou a jemnou cigarou.

– Uväznili ste pani Calasovú?

– Sudca Coméliau podpísal zatykač.

– Je to taký zvláštny príbeh…

Išli po nábreží a o niekoľko minút už boli pred hotelom Orsay, kde vrátnik privítal notára ako známeho hosťa.

– Predpokladám, Alfred, že reštaurácia je zatvorená.

– Áno, pán Canonge.

Notár vysvetľoval Maigretovi, ktorý to aj tak dobre vedel:

– Pred vojnou, keď sem chodili všetky vlaky z východu, zostávala staničná reštaurácia otvorená celú noc. Bolo to praktické. Myslím, že sa vám nežiada zhovárať sa v hotelovej izbe? Čo keby sme si šli niekde sadnúť na pohárik?

Museli ísť dosť ďaleko po bulvári Saint-Germain, kým našli otvorenú reštauráciu.

– Čo si vypijete, komisár?

– Veľké pivo.

– Máte pre mňa niečo jemného, čašník?

Obaja si vyzliekli zvrchníky a zložili klobúky. Sadli si na lavičku a zatiaľ čo si Maigret zapaľoval fajku, odrezával Canonge strieborným nožíkom koniec cigary.

– Zrejme ste nikdy neboli v Saint-André.

– Nikdy.

– Je to bokom od hradskej a nie je tam nič, čo by lákalo turistov. Ak som dobre rozumel, čo dnes popoludní hlásil rozhlas, ten chlap z kanála Saint-Martin rozrezaný na kusy nie je nik iný ako ten odroň Calas.

– Jeho odtlačky prstov sú totožné s tými, ktoré získali v dome na nábreží Valmy.

– Keď som si prečítal tých pár riadkov, ktoré noviny venovali objaveniu tela, hneď som si to myslel a dokonca som vám takmer zatelefonoval.

– Poznali ste Calasa?

– Kedysi som ho poznal. Ale ešte lepšie som poznal tú, čo sa stala jeho ženou. Na vaše zdravie! Teraz neviem, odkiaľ mám začať, pretože ten príbeh je komplikovanejší, než sa zdá. Nespomínala ma Aline Calasová?

– Nie.

– Myslíte, že je zapletená do vraždy svojho manžela?

– Neviem. Vyšetrujúci sudca je o tom presvedčený.

– Čo hovorí na svoju obranu?

– Nič.

– Priznáva sa?

– Nie. Radšej mlčí.

– Myslím, komisár, že je to najpodivnejšia bytosť, s akou som sa v živote stretol. Ubezpečujem vás napriek tomu, že u nás na vidieku vidíme všetko.

Musel byť navyknutý na to, že ho počúvali, a počúval sa sám, držiac cigaru v pestovaných prstoch so zlatým pečatným prsteňom.

– Najlepšie bude, ak začnem od začiatku. Iste ste nikdy nepočuli o Honorém de Boissancourt?

Komisár zavrtel hlavou.

– Je to, presnejšie povedané, ešte pred mesiacom to bol „boháč“ v našom kraji. Okrem kaštieľa Boissancourt mal ešte ďalších pätnásť gazdovstiev, spolu o rozlohe dvetisíc hektárov, potom ďalšiu tisícku hektárov lesov a dva rybníky. Ak poznáte vidiek, viete, čo to znamená.

– Narodil som sa na vidieku.

Maigret nielenže sa narodil na vidieku, ale vari jeho otec nespravoval práve takýto majetok?

– Teraz musíte vedieť, kto bol tento Boissancourt. Musím sa vrátiť k jeho starému otcovi, ktorého môj otec, notár zo Saint-André, ešte poznal. Nevolal sa Boissancourt, ale Dupré. Christophe Dupré. Bol synom bíreša v kaštieli, potom začal obchodovať s dobytkom a bol dosť tvrdý a prefíkaný, takže si rýchlo nadobudol majetok. Predpokladám, že aj vy poznáte tento druh ľudí.

Keď ho Maigret počúval, mal pocit, akoby opäť prežíval svoje detstvo, pretože aj u nich bol takýto Christophe Dupré, ktorý sa stal jedným z najbohatších mužov v kraji, a jeho syn bol teraz senátorom.

– V istom období začal Dupré skupovať a predávať obilie a tieto špekulácie sa mu darili. Zo zisku si kúpil pozemky, najprv jeden majetok, potom dva, potom tri, takže keď zomrel, prešiel kaštieľ Boissancourt, ktorý kedysi patril bezdetnej vdove, aj s okolím do jeho rúk. Christophe mal syna a dcéru. Vydal dcéru za jazdeckého dôstojníka a jeho syn Alain sa po otcovej smrti začal volať Dupré de Boissancourt. Postupne zabúdal na to Dupré a napokon, keď ho zvolili do zastupiteľstva departementu, dostal dekrét legalizujúci jeho nové meno.

Aj toto Maigretovi všeličo pripomínalo.

– Toľko, pokiaľ ide o staršie generácie. Honoré de Boissancourt je vnukom Christopha Duprého, ktorého možno nazývať zakladateľom dynastie. Pred mesiacom zomrel.

Oženil sa kedysi s istou slečnou Emilie de Espissac zo starej rodiny v okolí, čo vyšla na mizinu; porodila mu dcéru a zomrela po páde z koňa, keď dieťa bolo ešte celkom malé. Dobre ju poznal, bola to skvelá žena, ktorá melancholicky znášala skutočnosť, že nebola pekná, a neprotestovala, keď ju rodičia obetovali. Tvrdilo sa, že im Boissancourt dal milión, takže si ju vlastne kúpil. Ako notár rodiny môžem povedať, že tá suma je prehnaná, je však pravda, že stará grófka de Espissac dostala v deň podpísania sobášnej zmluvy značnú sumu.

– Aký človek bol posledný Boissancourt?

– Hneď k tomu prídeme. Bol som jeho notárom. Dlhé roky som raz týždenne obedoval v kaštieli a vždy som poľoval na jeho pozemkoch. Teda ho dobre poznám. Predovšetkým kríval na jednu nohu, čím si možno čiastočne vysvetliť jeho smutnú, zachmúrenú povahu. A to, že každý poznal históriu jeho rodiny a väčšina kaštieľov v tomto kraji mu zostávala zatvorená, iste neprispelo k jeho poľudšteniu.

Po celý život mal dojem, že ľudia ním opovrhujú a chcú ho okradnúť, takže bol večne v akomsi obrannom postavení, hoci naňho nik neútočil.

Vežičku v kaštieli si premenil na pracovňu, kde po celé dni kontroloval účty nielen správcov a dozorcov, ale aj tých najmenších dodávateľov, a opravoval červeným atramentom cifry mäsiara a kupca. Často chodil dolu do kuchyne, keď jedlo služobníctvo, aby sa ubezpečil, že im nedávajú drahé jedlá.

Dúfam, že nerobím nič zlého, keď vám prezrádzam niečo, čo je určitým služobným tajomstvom, hoci v Saint-André by vám ktokoľvek mohol povedať to isté.

– Pani Calasová je jeho dcéra?

– Uhádli ste.

– A Omer Calas?

– Pracoval v kaštieli štyri roky ako sluha. Je synom večne ožratého nádenníka, ktorý nestál zaveľa.

Prenesme sa teraz o štvrťstoročie nazad.

Privolal čašníka, čo šiel okolo, a povedal Maigretovi:

– Dáte si teraz so mnou likér? Dva likéry, čašník!

– Toto všetko, – pokračoval o chvíľu, obrátiac sa ku komisárovi, – ste samozrejme nemohli vedieť, keď ste vošli do krčmy na nábreží Valmy.

Nebolo to celkom tak, lebo Maigreta ani trocha neprekvapilo, čo sa dozvedel.

– Často som sa o Aline zhováral so starým doktorom Pétrellom, ktorý na nešťastie už zomrel a na jeho miesto nastúpil Camuzet. Camuzet ju nepozná a nebude vám o tom vedieť nič povedať. A pokiaľ ide o mňa, neviem opísať jej prípad odbornými výrazmi.

Už ako malé dieťa bola celkom iná než ostatné dievčatká a mala v sebe čosi odpudzujúceho. Nikdy sa nehrala s deťmi, ani nechodila do školy, pretože jej otec nástojil na tom, aby mala súkromnú učiteľku. Mala ich nie jednu, ale aspoň tucet, pretože robila všetko možné, aby im znepríjemňovala život.

Zazlievala otcovi skutočnosť, že žije ináč než ostatné deti? Alebo, ako tvrdil Pétrelle, bolo to oveľa komplikovanejšie? Neviem. Zdá sa, že dcéry niekedy až prepiato zbožňujú svojho otca. Neviem to z vlastnej skúsenosti, pretože nemáme deti. Je možné, aby sa tento druh zbožňovania zvrhol v nenávisť?

V každom prípade je isté, že si lámala hlavu, ako priviesť Boissancourta do zúfalstva, a keď mala dvanásť, pristihli ju, ako sa pokúša podpáliť kaštieľ.

Oheň bol dlho jej mániou a museli ju ustavične strážiť.

A potom prišiel Omer, o päť-šesť rokov starší od nej, ktorý bol vtedy typickým dedinským krásavcom – pevný a svalnatý, z očí mu sršala nehanebnosť, len čo pán vytiahol päty z domu.

– Zbadali ste, čo sa s nimi robí? – spýtal sa Maigret, ktorý neprítomne pozoroval prázdnu reštauráciu, kde čašníci čakali na odchod posledných hostí.

– Vtedy nie. Zhovárali sme sa o tom neskôr s Pétrellom. Pétrelle tvrdí, že sa začala zaujímať o Omera, ešte keď mala trinásť alebo štrnásť rokov. Stáva sa to aj iným dievčatám v tomto veku, no zvyčajne sa to udrží v neurčitej, viac-menej platonickej polohe.

Bolo to v jej prípade iné? Bol Calas, ktorý určite nemal nijaké zábrany, cynickejší, než bývajú muži v takýchto prípadoch?

Pétrelle však bol presvedčený, že mali spolu dlho pomer. Vysvetľoval to do značnej miery Alininou potrebou robiť otcovi napriek a spôsobovať mu sklamanie.

Je to možné. V tejto oblasti sa nevyznám. Ak sa pristavujem pri týchto podrobnostiach, robím to preto, aby ste lepšie vedeli pochopiť všetko ostatné.

Jedného dňa, keď ešte nemala sedemnásť, vybrala sa tajne k lekárovi, aby sa dala prezrieť, a ten jej potvrdil, že je tehotná.

– Ako to prijala? – spýtal sa Maigret.

– Pétrelle mi rozprával, že sa naňho uprene, tvrdo pozrela a precedila pomedzi zuby:

„Tým lepšie!“

Podotýkam, že Calas sa medzitým oženil s mäsiarovou dcérou, pretože aj tá bola tehotná a porodila mu pred pár týždňami dieťa.

Pracoval ďalej ako sluha v kaštieli, keďže nemal iné zamestnanie, a jeho žena žila u rodičov.

Jednej nedele sa dedina dozvedela, že Aline de Boissancourt a Omer Calas zmizli.

Služobníctvo rozprávalo, že v predvečer došlo medzi dievčinou a jej otcom k dramatickému výstupu. Počuli, ako sa viac ako dve hodiny prudko zhovárali v malom salóne.

Pokiaľ viem, Boissancourt sa nikdy nepokúsil nájsť svoju dcéru. A viem aj to, že mu nikdy nenapísala.

Z Calasovej prvej ženy sa stala neurastenička a živorila tri roky, až ju napokon našli obesenú na strome v ovocnom sade.

Čašníci povykladali stoličky na stoly a jeden hľadel na nich s veľkými striebornými hodinkami v ruke.

– Myslím, že urobíme lepšie, keď im umožníme zatvoriť, – navrhol Maigret.

Canonge trval na tom, že zaplatí sám, a vyšli von. Noc bola čerstvá, obloha posiata hviezdami, a chvíľu kráčali bez slova. Potom notár navrhol:

– Možno nájdeme ešte nejaký otvorený podnik, kde si vypijeme posledný pohárik?

Prešli hodný kus bulvára Raspail, obaja zahrúžení do vlastných myšlienok, a objavili na Montparnasse malý lokál, beláskavo osvetlený, skade ticho znela hudba.

– Ideme dnu?

Nesadli si k stolu, ale rovno k barovému pultu, kde dve dievčatá útočili na tučného, dosť podnapitého chlapa.

– To isté? – spýtal sa Canonge, vytiahnuc z vrecka ďalšiu cigaru.

Niekoľko dvojíc tancovalo. Z druhého konca miestnosti prišli dve dievčatá a prisadli si k nim, komisár im však odmietavo kýval, a viacej nedobiedzali.

– V Boissancourt a Saint-André ešte žijú Calasovci, – povedal notár.

– Viem, obchodník s dobytkom a kupec.

Canonge sa usmial.

– Bolo by smiešne, keby si teraz ten obchodník s dobytkom nadobudol toľko peňazí, aby si mohol kúpiť kaštieľ a pozemky! Jeden z tých Calasovcov je Omerov brat, druhý bratanec. Má ešte sestru, ktorá sa vydala za žandára z Gien. Keď Boissancourt pred mesiacom dostal mozgovú porážku, práve keď si sadal za stôl, vyhľadal som ich všetkých troch, aby som sa prezvedel, či dostali niekedy správy o Omerovi.

– Okamih, – prerušil ho Maigret. – Nevydedil Boissancourt svoju dcéru?

– Všetci boli presvedčení, že to urobil. Boli zvedaví, kto asi zdedí celý majetok, pretože v takejto dedine závisí každý viac-menej od kaštieľa.

– Predpokladám, že vy ste to vedeli.

– Nie. Za posledné roky zostavil Boissancourt viac závetov, ktoré sa od seba líšili, no nikdy mi ich nedal do opatery. Zrejme ich roztrhal, pretože nenašli ani jeden.

– Takže jeho dcéra dedí celý majetok?

– Automaticky.

– Dali ste uverejniť oznam v novinách?

– Áno, ako sa to v takýchto prípadoch robieva. Nemohol som tam uviesť meno Calas, keďže som nevedel, či sú zosobášení. Tieto oznamy si prečíta len málo ľudí. Ani som nečakal nejaký výsledok.

Vyprázdnil pohár a hľadel na barmana. Ak bol vo vlaku jedálny vozeň, iste si už vypil dva-tri poháriky, kým prišiel do Paríža, pretože mal červenú tvár a oči mu svietili.

– To isté, komisár?

Možno si aj Maigret vypil viac, než sám myslel. Nepovedal nie. Po telesnej i duševnej stránke sa cítil výborne. Mal dokonca dojem, že je obdarený šiestym zmyslom, ktorý mu umožňoval vniknúť spomínaným osobám pod kožu.

Vari by bol vedel aj bez notárovej pomoci rekonštituovať tento príbeh? Pred niekoľkými hodinami ani nebol tak ďaleko od pravdy – dôkazom toho bolo, že si zmyslel zatelefonovať do Saint-André.

Aj keď neuhádol všetko, predstava, ktorú si o pani Calasovej urobil, dosť zodpovedala tej, ktorú o nej teraz mohol mať, keď vedel všetko.

– Dala sa na pijatiku, – zamrlal; zrazu sa mu zažiadalo prehovoriť.

– Viem, videl som ju.

– Kedy? Minulý týždeň?

Aj tu boli jeho predpoklady správne. Ale Canonge mu nedal hovoriť ďalej, zrejme si v Saint-André navykol, že ho neprerušujú.

– Dovoľte mi pokračovať po poriadku, komisár. Nezabúdajte, že som notár, a notári sú pedanti.

Zasmial sa a dievča, čo sedelo o dve stoličky ďalej, to hneď využilo a spýtalo sa:

– Môžem si aj ja objednať pohárik?

– Nech sa páči, maličká, ale s podmienkou, že sa nebudete miešať do nášho rozhovoru. Je to dôležitejšie, než si viete predstaviť.

Obrátil sa spokojne k Maigretovi.

– Môj oznam teda po celé tri týždne nepriniesol nijaké výsledky, iba niekoľko listov šialencov. Nakoniec som objavil Alinu nie zásluhou oznamu, ale čírou náhodou. Asi pred týždňom mi z Paríža expresne vrátili poľovnícku pušku, ktorú som ta poslal opraviť. Bol som doma, keď mi ju dodali, a tak sa stalo, že som šoférovi nákladniaka sám otvoril dvere.

– Nákladniaka dopravného podniku Zénith?

– Vy to viete? Presne tak. Ponúkol som ho pohárom vína, ako je zvykom na dedine. Obchod Calasovcov je rovno oproti mne, na námestí, kde stojí kostol. Muž popíjal, pozeral von oblokom a zrazu zamrmlal:

„Som zvedavý, či je to rodina tých z krčmy na nábreží Valmy.“

„Existuje na nábreží Valmy nejaký Calas?“

„Taká smiešna krčmička, kde som do minulého týždňa nikdy nevkročil. Zaviedol ma tam jeden z našich zamestnancov.“

Maigret by sa bol stavil, že ten zamestnanec nebol nik iný ako Dieudonné Pape.

– Nespýtali ste sa ho, či ten zamestnanec nebol ryšavý?

– Nie. Spýtal som sa ho, ako sa dotyčný Calas volá krstným menom. Začal pátrať v pamäti a nejasne si spomínal, že si na vývesnom štíte prečítal meno. Spýtal som sa ho, či sa nevolá Omer, a on mi potvrdil, že veru tak.

Pre každý prípad som na druhý deň odcestoval do Paríža.

– Večerným vlakom?

– Nie. Ranným.

– O koľkej ste prišli na nábrežie Valmy?

– Krátko po tretej popoludní. Objavil som v dosť tmavej krčme ženu, ktorú som sprvoti nepoznal. Spýtal som sa jej, či je pani Calasová, a ona mi odpovedala, že áno. Potom som sa jej opýtal na krstné meno. Mal som dojem, že je dosť podnapitá. Pije, však?

Aj on pil, pravda, mierne, ale stačilo mu to zakaliť pohľad.

Maigret si nebol istý, či im znovu nenaplnili poháre, a žena, čo si presadla na inú stoličku, nakláňala sa teraz k notárovi a držala ho pod pazuchou. Ak aj sledovala rozprávanie, na bezvýraznej tvári sa to neodrážalo. – „Volali ste sa za slobodna Aline de Boissancourt?“ spýtal som sa jej.

Pozrela na mňa a neprotirečila. Spomínam si, že sedela dosť blízko pri kachliach a na lone mala veľkú hrdzavú mačku.

Pokračoval som:

„Viete o tom, že váš otec zomrel?“

Naznačila, že nevie, no neprejavila nijaké prekvapenie alebo dojatie.

„Bol som jeho notárom a teraz mám na starosti jeho pozostalosť. Váš otec, pani Calasová, nezanechal závet, takže dedíte kaštieľ, pozemky i celý majetok.“

Spýtala sa:

„Ako ste sa dozvedeli moju adresu?“

„Od šoféra nákladného auta, ktorý sem náhodou prišiel.“

„Nik iný ju nevie?“

„Myslím, že nie.“

Vstala a zašla do kuchyne.

Zrejme si potiahnuť z koňaku!

Keď sa vrátila, na tvári sa jej zračilo pevné rozhodnutie.

„Nechcem tie peniaze,“ vyhlásila ľahostajným hlasom. „Dúfam, že mám právo zrieknuť sa dedičstva?“

„Človek má vždy právo odmietnuť dedičstvo, ale…“

„Ale čo?“

„Radím vám, aby ste si to rozmysleli a nerozhodovali sa ľahkomyseľne.“

„Rozmyslela som si to. Odmietam. Dúfam tiež, že mám právo žiadať, aby ste nikomu neodhalili, kto som?“

Keď hovorila, pozrela občas bojazlivo von, akoby sa obávala, že sa ktosi zjaví, zrejme manžel. Tak som si aspoň myslel.

Prehováral som ju, bola to moja povinnosť. Nenašiel som iných Boissancourtových dedičov.

„Asi bude lepšie, keď sem prídem znovu,“ navrhol som.

„Nie. Nevracajte sa. A hlavne nech vás tu nevidí Omer.“

Doložila celá zhrozená:

„Potom by bol všetkému koniec.“

„Nemyslíte, že by ste sa mali poradiť s manželom?“

„Najmä s ním nie.“

Chvíľu som ju ešte presviedčal, potom, keď som už bol na odchode, dal som jej svoju vizitku s odporúčaním, aby mi zatelefonovala alebo napísala, ak v priebehu najbližších týždňov zmení svoje rozhodnutie. Vtedy vošiel zákazník, ktorý sa tváril ako dôverný známy rodiny.

– Ryšavý človek s poďobanou tvárou?

– Myslím, že áno.

– Čo sa odohralo?

– Nič. Strčila si moju vizitku do vrecka zástery a odprevadila ma k dverám.

– V ktorý deň to bolo?

– Minulý štvrtok.

– Viac ste ju nevideli?

– Nie. Ale stretol som jej manžela.

– V Paríži?

– V mojej kancelárii, v Saint-André.

– Kedy?

– V sobotu ráno. Pricestoval do Saint-André v piatok popoludní alebo večer a prišiel ku mne prvý raz v piatok okolo ôsmej. Bol som u doktora hrať bridž a slúžka mu povedala, aby prišiel na druhý deň.

– Spoznali ste ho?

– Áno, aj keď pribral. Zrejme spal v miestnom hostinci, kde sa samozrejme dozvedel o Boissancourtovej smrti. Iste mu aj povedali, že jeho žena zdedila celý majetok. Správal sa od začiatku veľmi bezočivo a tvrdil, že ako manžel má právo prevziať dedičstvo v mene svojej ženy. Zosobášili sa bez zmluvy, čo znamená, že majú spoločný majetok.

– Takže jeden bez druhého nemôže nič podniknúť?

– Práve toto som mu vysvetľoval.

– Mali ste dojem, že sa už predtým zhováral o tom so svojou ženou?

– Nie. Spočiatku dokonca ani nevedel, že odmietla dedičstvo. Skôr si myslel, že ho prijala bez jeho vedomia. Nebudem vám rozprávať podrobnosti toho rozhovoru, trvalo by to pridlho. Podľa všetkého našiel doma moju vizitku, ktorú jeho žena niekde zapotrošila, bezpochyby aj zabudla, že som jej ju dal. A prečo by bol prišiel notár zo Saint-André na nábrežie Valmy, ak nie vo veci Boissancourtovej pozostalosti?

Až u mňa sa postupne dozvedel pravdu. Odišiel rozzúrený, vyhlásil, že ešte o ňom počujem, a buchol dvermi.

– Viac ste ho nevideli?

– Už som o ňom nepočul. Toto sa odohralo v sobotu ráno a on nasadol na montargiský autobus a potom prestúpil na vlak do Paríža.

– Ktorým vlakom šiel, čo myslíte?

– Pravdepodobne tým, čo prichádza pár minút po tretej na stanicu Austerlitz.

To znamenalo, že sa vrátil domov okolo štvrtej, a ak si vzal taxík, trocha skôr.

– Keď som sa dočítal, – pokračoval notár, – že v kanáli Saint-Martin, rovno oproti nábrežiu Valmy, objavili pozostatky muža rozrezaného na kusy, priznám sa vám, že som sa strhol a ohromila ma zhoda okolností. Ako som vám pred chvíľou povedal, chcel som vám hneď zatelefonovať, no potom som si pomyslel, že by ste sa mi hádam vysmiali.

Až keď som dnes popoludní počul v rozhlase meno Calas, rozhodol som sa ísť za vami.

– Smiem? – spýtalo sa dievča vedľa neho, ukážuc na svoj prázdny pohár.

– Ale áno, maličká. Čo si o tom všetkom myslíte, komisár?

Toto slovko postačilo, aby sa ho dievča okamžite pustilo.

– Nie som prekvapený, – zašomral Maigret, ktorý začínal mať ťažkú hlavu.

– Priznajte sa, že by ste neboli predpokladali takýto príbeh! Len na vidieku možno stretnúť takéto neobyčajné javy, a ja sám, priznávam sa…

Maigret ho už nepočúval. Myslel na Alinu Calasovú, o ktorej konečne mal jasný obraz. Vedel si ju dokonca predstaviť ako malé dievčatko.

Táto predstava ho však neprekvapovala. Ťažko by to mohol vysvetliť slovami, najmä človeku ako sudca Coméliau, a už si vedel predstaviť, aký bude na druhý deň nedôverčivý.

Coméliau bude namietať:

– Ale aj tak ho spolu so svojím milencom zabila.

Omer Calas bol mŕtvy a bolo jasné, že nespáchal samovraždu. Niekto ho teda zabil a potom rozrezal telo na kusy.

Maigretovi sa zdalo, že počuje ostrý Coméliauov hlas:

– A toto vari nie je chladnokrvnosť? Hádam len nechcete tvrdiť, že tu ide o zločin z náruživosti? Nie, Maigret. Obyčajne na vás dám, ale tentoraz…

Canonge mu podal plný pohár.

– Na vaše zdravie!

– Na zdravie!

– Na Čo ste práve teraz mysleli?

– Na Alinu Calasovú.

– Myslíte, že ušla s Omerom len preto, aby nahnevala svojho otca?

Ani notárovi a dokonca ani po niekoľkých pohárikoch likéru nevedel vyjadriť, ako on vidí celú záležitosť. Predovšetkým bolo potrebné pripustiť, že všetko, čo to dievčisko kedysi v kaštieli Boissancourt vystrájalo, bola už forma protestu.

Doktor Pétrelle by rozhodne vedel tento prípad lepšie vysvetliť ako on. Najprv jej podpaľačské pokusy. Potom pomer s Calasom a nakoniec jej odchod s ním, hoci iné by si na jej mieste boli dali urobiť potrat.

Možno aj v tom bola akási výzva? Alebo odpor?

Maigret sa už pokúšal vysvetliť ľuďom, aj takým, čo sa do veci rozumeli, že všetci, ktorí sa dostanú na šikmú plochu, a najmä tí, čo sa s pošmúrnou zaťatosťou usilujú dostať čoraz nižšie a s radosťou sa zašpinia, sú takmer vždy idealistami.

Bolo by to zbytočné. Coméliau mu odpovie:

– Povedzte radšej, že po celý život bola nerestná.

Na nábreží Valmy sa dala na pijatiku. Bolo to v súlade so všetkým ostatným. Aj s tým, že tam zostala, nikdy sa nepokúsila ujsť, pripútala sa k ovzdušiu krčmy.

Zdalo sa mu, že chápe aj Omera, ktorému sa podarilo uskutočniť sen toľkých chlapcov z vidieka: zarobiť si ako sluha alebo šofér dosť peňazí a stať sa majiteľom krčmy v Paríži.

Omer tam viedol lenivý život, vláčil sa od pultu do pivnice, raz, dva razy do roka zašiel do Poitiers po víno a trávil svoje popoludnia v podniku na Východnej stanici, kde hrával karty alebo biliard.

Nemali čas pátrať po jeho súkromnom živote. Maigret sa to chystal urobiť v nasledujúce dni, čiste pre vlastné uspokojenie. Bol presvedčený, že okrem náruživosti pre biliard mával Omer chvíľkové, cynické dobrodružstvá so slúžtičkami a robotníčkami tejto štvrte.

Rátal s dedičstvom po Boissancourtovi? Nebolo to pravdepodobné, pretože musel predpokladať ako každý, že zámocký pán svoju dcéru vydedil.

Až notárova vizitka mu zrejme poskytla nádej.

– Čo neviem pochopiť, – povedal Canonge, – čo mi nejde do hlavy, milý Maigret – a veru som v živote videl všelijakých dedičov – že odmietla majetok, ktorý jej spadol rovno z neba.

Komisárovi, naopak, sa to videlo normálne. Čo by pre ňu znamenali peniaze v stave, v akom bola? Nasťahovala by sa s Omerom do kaštieľa Boissancourt? Boli by začali obaja v Paríži alebo niekde na Côte d’Azur napodobňovať život boháčov?

Radšej chcela zostať v kútiku, ktorý si vytvorila, tak trocha ako zviera vo svojom brlohu.

Prežívala tam dni podobné jeden druhému, s glgmi koňaku za kuchynskými dverami a s návštevami Dieudonné Papa popoludní.

Aj on sa stal zvykom. A viac než to, pretože vedel o všetkom a ona sa pred ním nemala za čo hanbiť, mohli teda bez slova sedieť vedľa seba pri kachliach.

– Myslíte, že ho zavraždila ona?

– Nemyslím.

– Jej milenec?

– To skôr.

Hudobníci odkladali nástroje a aj tu bola záverečná. Našli sa na chodníku a opäť kráčali po Saint-Germain-des-Prés.

– Bývate ďaleko?

– Na bulvári Richard-Lenoir.

– Kúsok vás odprevadím. Prečo jej milenec zavraždil Omera? Dúfal, že ju presvedčí, aby prijala dedičstvo?

Obaja kráčali neisto, no dobre im padla prechádzka po parížskych uliciach, kde ich občas vyrušil iba taxík.

– Nemyslím.

Bude sa musieť na druhý deň zhovárať s Coméliauom iným tónom, pretože si uvedomoval, že mu v hlave zaznieva čosi sentimentálne.

– Prečo ho zabil?

– Čo myslíte, že bolo prvou Omerovou starosťou, keď sa vrátil zo Saint-André?

– Neviem. Predpokladám, že bol rozzúrený a nútil ženu, aby prijala dedičstvo.

Maigret si spomenul na obraz: fľaša atramentu a obálka s niekoľkými hárkami čistého papiera na stole v spálni.

– Je to v súlade s jeho povahou, však?

– Dokonale.

– Predpokladajme, že ju Omer chcel prinútiť podpísať niečo v tom zmysle, a ona zanovito odmietala.

– Bol to človek schopný ju zmlátiť. Poznám našich sedliakov.

– Bíjal ju pravidelne.

– Začínam chápať, čo mi chcete naznačiť.

– Keď sa vrátil, ani sa nestihol preobliecť. Je sobota popoludní, okolo štvrtej. Prikáže Aline ísť hore do izby, rozkazuje, hrozí, bije ju.

– A vtedy príde jej milenec?

– Je to naj vierohodnejšie vysvetlenie. Dieudonné Pape sa vyzná v dome. Keď počuje na prvom poschodí hluk, prejde cez kuchyňu a ide Aline na pomoc.

– A zabije manžela! – zavŕšil komicky notár.

– Zabije ho, či už náročky alebo náhodne, ovalí ho niečím po hlave.

– A potom ho rozreže na kusy.

Toto Canongea, ktorý bol v povznesenej nálade, rozosmialo.

– Do popuku! – povedal. – Je mi do popuku, keď si predstavím, že si zmysleli rozrezať Omera na kusy, keby ste boli poznali Omera…

Namiesto toho, aby na vzduchu vytriezveli, pociťovali ešte silnejšie účinky alkoholu.

– Odprevadíte ma teraz vy kúsok?

Obaja sa obrátili, a potom ešte raz.

– Je to čudný človek, – povzdychol Maigret.

– Kto? Omer?

– Nie, Pape.

– A on sa ešte navyše volá Pape?

– Nielenže Pape, ale Dieudonné Pape.

– Do popuku!

– Je to najpokojnejší človek, akého som stretol.

– A preto rozrezal Omera na kusy?

Pravda, len človek ako on, osamelý, trpezlivý, svedomitý, mohol tak úspešne odstrániť stopy vraždy. Dokonca ani Moers so svojimi ľuďmi nenašli v dome na nábreží Valmy ani s technikou nič, čo by dokazovalo, že tu došlo k zločinu.

Pomohla Aline Calasová všetko dôkladne vyčistiť, odstrániť bielizeň i predmety, na ktorých mohli byť zradné stopy?

Pape sa dopustil jedinej chyby, ktorej sa napokon len ťažko mohol vyhnúť: nepredvídal, že sa Maigret začuduje nad tým, že v dome niet špinavej bielizne, a že sa obráti na práčovňu.

V čo dvojica dúfala? Že prejdú týždne, mesiace, kým v kanáli objavia časť Calasových pozostatkov a že vtedy už nebude možné zistiť ich totožnosť? A bolo by sa aj tak stalo, keby loď bratov Naudovcov nebola viezla niekoľko ton stavebného materiálu navyše a nepohýbala by bahnom kanála.

Hodili hlavu do Seiny alebo do kanála? Možno sa to Maigret o niekoľko dní dozvie. Bol presvedčený, že sa dozvie všetko, a vyvolávalo to uňho už len technickú zvedavosť. Závažná bola jedine tragédia, čo sa odohrala medzi týmito tromi ľuďmi, a bol presvedčený, že sa nemýlil o jej podstate.

Bol by prisahal, že keď zahladili stopu zločinu, kochali sa Aline a Pape nádejou na nový život, len málo odlišný od predošlého.

Pape by istý čas bol aj naďalej chodil tak ako kedysi popoludní na hodinku, na dve do krčmičky a jeho návštevy by sa postupne predlžovali, až by zákazníci a susedia napokon zabudli na manžela a on sa natrvalo nasťahoval do domu.

Bola by sa Aline aj naďalej podvoľovala Antoinovi Cristinovi a ostatným? Možnom Maigret sa neodvažoval preniknúť až do takýchto hĺbok.

– A teraz už naozaj dobrú noc!

– Smiem vám zajtra ráno zatelefonovať do hotela? Budem vás potrebovať pre isté formality.

– Nemusíte mi telefonovať. O deviatej budem vo vašej kancelárii.

***

Notár tam samozrejme o deviatej nebol a Maigret zabudol, že ta sľúbil prísť. Komisár sa necítil celkom vo svojej koži a otvoril oči s pocitom previnenia, keď mu žena položila na nočný stolík kávu a dotkla sa mu pleca.

Usmievala sa čudne, materskejšie než zvyčajne a byľku dojato.

– Ako sa cítiš?

Nepamätal, že by ho niekedy pri zobudení tak bolela hlava – to znamenalo, že si veľa vypil. Len málokedy sa vrátil domov opitý a najväčšmi ho prekvapilo, že vôbec nemal v úmysle piť. Prišlo to postupne, pohárik za pohárikom.

– Spomínaš si na všetko, čo si mi dnes v noci narozprával o Aline Calasovej?

Radšej si nechcel spomenúť, pretože mal dojem, že bol čoraz sentimentálnejší.

– Vyzeralo to, akoby si bol do nej zaľúbený. Keby som bola žiarlivá…

Začervenal sa a ona ho rýchlo ubezpečovala:

– Len žartujem. Pôjdeš to všetko vyrozprávať Coméliauovi?

Rozprával jej teda aj o Coméliauovi? Naozaj, ešte to mu zostávalo urobiť. Ibaže mu to povie inými slovami.

– Nič nového, Lapointe?

– Nič, komisár.

– Daj, prosím ťa, do novín inzerát, aby sa mladý muž, ktorého niekto v nedeľu poveril uložiť na Východnej stanici kufor, prihlásil na polícii.

– Nie je to Antoine?

– Som presvedčený, že nie. Pape by nebol zveril túto úlohu niekomu dôverne známemu.

– Zriadenec tvrdí, že…

– Videl chlapca asi v Antoinovom veku, v koženej bunde. V tejto štvrti je veľa takých, na ktorých sa tento opis hodí.

– Máte proti Papovi dôkazy?

– Prizná sa.

– Budete ich vypočúvať?

– Myslím, že Coméliau to bude chcieť v tomto štádiu pátrania urobiť sám.

Už to bolo ľahké. Nebolo treba klásť náhodné otázky, ísť na rybačku, ako hovorievali medzi sebou. Maigret napokon vlastne nevedel, či mu až tak veľmi záleží na tom, aby donútil Alinu Calasovú a Dieudonné Papa vzdať sa posledných výhovoriek. Jeden aj druhý sa budú brániť do samého konca, keď už nebudú môcť ďalej mlčať.

Asi hodinu bol hore u sudcu, zatelefonoval notárovi Canongeovi. Tohto zrejme zobudilo až zvonenie telefónu.

– Kto volá? – skríkol tak smiešne, že sa Maigret usmial.

– Komisár Maigret.

– Koľko je hodín?

– Pol jedenástej. Sudca Coméliau, ktorý je poverený vyšetrovaním, by vás rád čím skôr privítal vo svojej kancelárii.

– Povedzte mu, že hneď prídem. Mám so sebou priniesť doklady Boissancourtovcov?

– Môžete.

– Nešli ste kvôli mne prineskoro spať?

Notár šiel spať zrejme ešte neskoršie. Bohvie, kde sa ponevieral, keď sa s ním Maigret rozlúčil, pretože komisár počul v telefóne ženský hlas, ktorý sa lenivo spýtal:

– Koľko je hodín?

Maigret sa vrátil do svojej kancelárie. Lapointe sa ho spýtal:

– Bude ich vypočúvať?

– Áno.

– A začne ženou?

– Poradil som mu, aby začal Papom.

– Ľahšie sa položí?

– Áno. Najmä ak to bol on, čo, ako predpokladám, zasadil Calasovi smrteľný úder.

– Idete preč?

– Chcem sa len niečo spýtať v nemocnici.

Bol to len taký drobný detail. Musel vyčkať koniec operácie, kým sa mohol stretnúť s Lucettou Calasovou.

– Iste ste sa dozvedeli z novín o smrti vášho otca a o zatknutí vašej matky?

– K niečomu takému muselo prísť.

– Keď ste ju posledný raz išli navštíviť, chceli ste si od nej pýtať peniaze?

– Nie.

– Prečo?

– Chcela som jej oznámiť, že sa vydám za profesora Lavauda, len čo sa rozvedie. Náhodou bude zvedavý na mojich rodičov, chcela som, aby vyzerala slušne.

– Nevedeli ste, že Boissancourt zomrel?

– Kto je to?

Jej prekvapenie bolo úprimné.

– Váš starý otec.

A neutrálnym tónom, akoby jej oznamoval bezvýznamnú správu, dodal:

– Ak vašej matke nedokážu vraždu, dedí kaštieľ, osemnásť statkov a neviem koľko miliónov.

– Ste si tým istý?

– Môžete sa spýtať notára Canongea, ktorý býva v hoteli d’Orsay a je poverený vybavovaním pozostalosti.

– Bude tam celý deň?

– Predpokladám.

Nespýtala sa ho, čo bude s jej matkou, a Maigret odišiel, pokrčiac plecami.

Maigret v ten deň neobedoval, keďže nebol hladný, no dva poháre piva mu viac-menej napravili žalúdok. Celé popoludnie zostal zatvorený vo svojej kancelárii. Položil pred seba kľúče od krčmy na nábreží Valmy i od Papovho bytu, a akoby nachádzal zlomyseľné potešenie vo vykonávaní administratívnych prác, ktoré mu inokedy boli odporné.

Keď zazvonil telefón, siahol po ňom živšie než zvyčajne, no až krátko po piatej sa na druhom konci ozval Coméliauov hlas:

– Maigret?

– Áno.

Sudca len horko-ťažko potláčal záchvevy víťazstva.

– Mal som pravdu, keď som ich dal zatknúť.

– Všetkých troch?

– Nie. Práve som prepustil Antoina.

– Ostatní sa priznali?

– Áno.

– Ku všetkému?

– Ku všetkému, čo sme predpokladali. Mal som dobrý nápad, že som si vzal najprv do práce toho chlapa, a keď som mu podrobne vyrozprával, čo sa pravdepodobne odohralo, nepoprel to.

– A žena?

– Pape zopakoval svoje priznanie v jej prítomnosti, takže nemohla zapierať.

– Nedoložila nič?

– Keď odchádzala z mojej kancelárie, spýtala sa ma iba, či ste sa postarali o jej mačku.

– Čo ste povedali?

– Že máte na starosti iné veci.

Tento výrok bude Maigret sudcovi Coméliauovi do smrti zazlievať.

MAIGRETOVE

PAMÄTI

KAPITOLA 1

v ktorej som sa potešil príležitosti, aby sa konečne vysvetlili moje dôverné známosti s menovaným Simenonom.

Bolo to roku 1927 alebo roku 1928. Nemám pamäť na dáta a nie som z tých, čo starostlivo strážia všetky písomné stopy ku svojim skutkom a činom, a to býva dosť časté v našom povolaní, mnohým to bolo dosť užitočné, ba niekedy výhodné. A nie je to tak dávno, čo som si spomenul, že moja žena bez môjho vedomia tajne nalepovala do zošita novinové články, týkajúce sa mojej osoby.

Pre nejakú tohoročnú zamotanú udalosť by som zaiste mohol nájsť presné dátum, ale nemám odvahu v týchto zošitoch listovať.

Nuž, nie je to dôležité. Napokon, moje spomienky sú veľmi presné, najmä pokiaľ ide o čas, kedy sa udalosť odohrávala. Bolo to v ktorýsi deň na začiatku zimy, v taký bezfarebný šedivý deň, ktorý mám chuť nazvať administratívnym, lebo človek má pocit, že sa nemôže nič zaujímavého prihodiť a v pracovni sa mu chce od nudy vytiahnuť spisy, skončiť správy, ktoré sa už dlho ťahajú, napochytre ich bez chuti vyexpedovať, a tak vybaviť bežnú robotu.

Ak zdôrazňujem túto beztvárnu šedivosť, nuž nie pre akúsi malebnosť, ale aby som ukázal udalosti hoci celkom banálne, ktoré sa skrývajú v rôznych faktoch a činoch všedného dňa.

Bolo asi desať hodín ráno. Správa bola hotová už pred pol hodinou, lebo bola krátka.

Aj celkom neinformovaná verejnosť teraz ako-tak vie, ako vyzerá správa kriminálnej polície, ale vtedy by bola väčšina

Parížanov sotva vedela povedať, aký úrad sídli na Quai des Orfèvres.

Úderom deviatej hodiny zvolalo zvonenie rôznych šéfov v službe do veľkej riaditeľovej pracovne, ktorej okná hľadeli na Seinu. Na schôdzke nebolo nič zvláštneho. Človek tam prišiel s fajkou alebo cigaretou a väčšinou so spismi pod pazuchou. Denná mašinéria sa ešte nerozbehla a pre mnohých si zachovával začínajúci sa deň neurčitú potuchnutú vôňu bielej kávy a rožkov. Podávajú sa ruky. Ľudia sa voľne zhovárajú, čaká sa na chvíľu, kým sa všetci zhromaždia.

Potom všetci rad-radom poinformujú šéfa o bežných udalostiach zo svojho rezortu. Poniektorí zostali stáť, väčšinou pri obloku, aby mohli pozorovať autobusy a taxíky, ako prechádzajú po moste Saint-Michel.

V rozpore s predstavami verejnosti sa vôbec nehovorilo o zločincoch.

– Ako sa má vaša dcéra Priollet? Ešte má šarlach?

Pamätám sa, ako ktosi veľmi vážne a zasvätene hovoril o kuchárskych receptoch.

Samozrejme, hovorí sa aj o vážnejších veciach, napríklad o synovi jedného poslanca alebo ministra, ktorý vystrája hlúposti, ba dokonca, akoby mu to robilo radosť, ich je stále viac a že je už naozaj načase priviesť ho bez veľkého škandálu k rozumu. Alebo sa hovorí o bohatom cudzincovi, čo sa prednedávnom usadil v hoteli na Champs-Elysées a ktorý začína znepokojovať vládu. Ďalej je reč o malom dievčatku, ktoré pred niekoľkými dňami našli na ulici, a hoci všetky noviny uverejnili fotografiu, predsa sa rodičia neprihlásili. Človek je medzi ľuďmi od remesla a udalosti sa popisujú prísne odborne, bez zbytočných slov, takým spôsobom, že všetko znie veľmi jednoducho. Nuž, a takto to býva denne.

– Tak čo, Maigret, ešte ste nezatkli vášho Poliaka z ulice Birague?

Musím rýchlo vyhlásiť, že nemám nič proti Poliakom. Ak mi prichodí o nich často hovoriť, tak nie preto, že by šlo o nejaký zvlášť divoký a skazený národ. Problém je v tom, že vtedy Francúzsku chýbali pracovné sily, nuž v tisícoch dovážalo Poliakov a osadzovalo ich v baniach na severe.

V Poľsku ich bez ladu a skladu zhromažďovali po dedinách – mužov, ženy a deti, napchali ich do vlakov, tak trocha ako sa v minulých storočiach najímali čierne pracovné sily.

Z väčšiny sa stali prvotriedni pracovníci a mnohí sa stali váženými občanmi. Bolo treba rátať aj s menším odpadom, ktorý nám po čase robil starosti.

Ak takto hovorím, pokúšam sa trošku nesúvisle zasvätiť čitateľa do svojich chvíľkových predsudkov a do atmosféry.

– Ešte by som ho rád dva-tri dni sledoval, šéf. Doteraz nás nikam nepriviedol. Nakoniec sa iste stretne so spolupáchateľmi.

– Minister sa znepokojuje kvôli novinárom…

Vždy tie noviny! A na vysokých miestach vždy vládne strach z novín a z verejnej mienky. Len čo sa spácha zločin, už nás žiadajú, aby sme ihneď a stoj čo stoj odhalili vinníka.

A je celkom správne, ak nám po niekoľkých dňoch nepovedia:

– Strčte kohosi do basy, nezáleží na tom koho, aby sa utíšila verejná mienka.

K tomu sa ešte pravdepodobne vrátim. Napokon, tohto rána nešlo o Poliaka, ale o krádež, ktorú uskutočnili novou, dosiaľ zriedkavou technikou.

Pred tromi dňami na bulvári Saint-Denis napoludnie, keď väčšina obchodov zatvára pri poludňajšej prestávke, zastavil sa pred malou bižutériou kamión. Akísi ľudia vyložili obrovskú debnu, postavili ju pred dvere a potom zas na kamióne odišli.

Stovky ľudí prešlo popri debne bez toho, že by sa začudovali. Keď sa majiteľ bižutérie vrátil z reštaurácie, kde si bol zajesť, zvraštil obočie.

Odtisol debnu, ktorá zrazu bola veľmi ľahká, a zazrel, že na boku, ktorý sa opieral o dvere, je otvor, ďalší je vo dverách, obchod je vylúpený a ohňovzdorná pokladnica preč.

Takýto druh vyšetrovania nemá obdoby, môže trvať mesiace a bude naň treba množstvo ľudí. Lupiči nezanechali ani najmenšiu stopu, ani nijaký predmet, ktorý by ich usvedčil.

Skutočnosť, že šlo o novú metódu, vylučovala, aby sme hľadali v nejakej určitej kategórii zločincov.

Mali sme iba obyčajnú debnu, dosť veľkú, a už tri dni najmenej desať inšpektorov navštevovalo všetkých výrobcov veľkých debien a všetky podniky, ktoré používajú debny podobných rozmerov.

Práve som sa vrátil do kancelárie a začal som písať správu, keď sa ozval domáci telefón.

– To ste vy, Maigret? Mohli by ste ku mne prísť na chvíľu?

Nebolo na tom vôbec nič prekvapujúce. Každý deň a či skoro každý deň sa stávalo, že veľký šéf ma raz alebo viackrát zavolal mimo porady, keď sa normálne podávali správy, do svojej kancelárie: poznal som ho od detstva, často trávieval prázdniny neďaleko nás v Allier a bol priateľom môjho otca.

Pod týmto veľkým šéfom, bol to veľký šéf v pravom zmysle slova, som si vyslúžil prvé ostrohy u kriminálnej polície, a aby som sa úprimne vyjadril, nenápadne ma sledoval z diaľky, a práve jeho som videl, ako oblečený v čiernom, na hlave s čiernym klobúkom, kráča celkom sám v spŕške guliek k dverám búdy, kde Bonnot a jeho banda už dva dni kládla odpor polícii a žandárom.

Chcem hovoriť o Xavierovi Guichardovi so zlomyseľnými očkami a básnicky dlhými plavými vlasmi.

– Vstúpte, Maigret.

Toto ráno bolo také pochmúrne, že lampa pod zeleným tienidlom na jeho stole svietila. Pri písacom stole zazrel som v kresle mladého muža, ktorý sa zdvihol, keď nás predstavovali, a podal mi ruku.

– Komisár Maigret. Pán Georges Sim, novinár.

– Nie novinár, spisovateľ, – protestoval mladý muž s úsmevom.

Aj Xavier Guichard sa usmieval. Mal v zásobe celú škálu úsmevov, ktoré mohli vyjadriť všetky odtiene jeho duševného stavu. Okrem toho aj značné množstvo zjavnej irónie najmä pre tých, čo ho dobre poznali a niekedy ho považovali za naivného.

Rozprával sa so mnou tak vážne, akoby šlo o dôležitú vec alebo o významnú osobnosť.

– Pán Sim by sa potreboval pre svoje romány oboznámiť s prácou kriminálnej polície. Ako mi práve povedal, väčšina ľudských drám sa odhaľuje v tejto budove. Tiež mi vysvetlil, že ho menej zaujímajú kolieska policajnej mašinérie, o ktorých si môže získať údaje inde, ako skôr ovzdušie, v ktorom sa odohrávajú všetky akcie.

Iba kedy-tedy som pozrel na mladého človeka, ktorý nemohol mať viac ako dvadsaťštyri rokov; bol štíhlej postavy a vlasy mal skoro také dlhé ako šéf, o ktorom by som mohol povedať aspoň to, že o ničom nepochybuje, a najmä nie o sebe.

– Boli by ste taký láskavý a ukázali mu budovu, Maigret?

Vo chvíli, keď som už kráčal ku dverám, Sim doložil:

– Prepáčte, pán Guichard, ale zabudli ste povedať komisárovi…

– Ach áno! Máte pravdu. Ako pán Sim zdôraznil, nie je novinárom. Neriskujeme, že by vyzradil novinám veci, čo by nemali byť publikované. Nežiadal som ho o to, ale sľúbil mi, že všetko, čo tu uvidí a počuje, použije iba vo svojich románoch, a to v takej forme, ktorá bude dostatočne odlišná, aby pre nás nevznikli nijaké ťažkosti.

Ešte som počul, ako veľký šéf vážne dodal, skláňajúc sa nad novinami:

– Môžete mu dôverovať, Maigret. Dal mi slovo.

Na veci nič nemení, že Xavier Guichard sa dal oklamať, vycítil som to a hneď vzápätí som mal aj dôkaz. Nebola to iba odvážna mladosť jeho návštevníka, ale dôvod, o ktorom som sa dozvedel iba neskôr. Šéf mal mimo služby jednu vášeň: archeológiu. Bol členom viacerých vedeckých spoločností a napísal obsiahle dielo (nikdy som ho nečítal) o historickom pôvode oblasti Paríža.

Pravda, náš Sim o tom vedel – a v duchu si kladiem otázku, či začal o tom hovoriť s ním náhodou alebo náročky.

Pýtate sa, či ma to osobne rozčuľovalo? Takmer každý deň sa chcel ktosi natisnúť do budovy, išlo o akúsi „mimoriadnu prácu s návštevníkmi“. Vo väčšine prípadov išlo o významných cudzincov, ktorí viac-menej patrili k polícii svojej krajiny, a niekedy to boli jednoducho vplyvní voliči, ktorí prišli z vidieka a hrdo sa vystatovali vizitkou svojho poslanca.

A tak sa to stalo zvykom. Bolo by správne, keby sme mali ako sprievodcovia turistov pripravený malý text, ktorý by sa každý naučil naspamäť.

Zvyčajne vec vybavil niektorý inšpektor, a iba ak išlo o význačnú osobnosť, ujal sa veci sám šéf.

– Ak mi dovolíte, navrhoval by som, aby sme sa najprv pozreli na antropometrické oddelenie.

– Ak by vám to veľmi neprekážalo, začal by som radšej čakárňou.

To bolo prvé prekvapenie. Povedal to napokon jemne, s odzbrojujúcim pohľadom, a vysvetlil:

– Chápete, chcel by som sledovať postup, akým vaši klienti musia zvyčajne prejsť.

– V tom prípade musíme začať väzením, lebo väčšina v ňom strávi noc, kým ich privedú k nám.

Dodal pokojne:

– Väzenie som navštívil predchádzajúcu noc.

Nerobil si poznámky. Nemal ani notes ani pero. Niekoľko minút sa zdržal v sklenej čakárni, kde sú v čiernych rámoch vystavené fotografie členov polície, ktorí padli v službe.

– Koľko ich takto priemerne ročne zomiera?

Potom chcel vidieť moju pracovňu. Náhoda chcela, že práve v tom čase sťahovali moju kanceláriu. V medziposchodí som mal provizórne starú kanceláriu, zariadenú v najstaršom administratívnom štýle, hojne zaprášenú, s nábytkom z čierneho dreva a s pieckou na uhlie, akú možno vidieť dodnes na niektorých železničných staniciach na francúzskom vidieku.

Bola to kancelária, v ktorej som začínal a pracoval asi pätnásť rokov ako inšpektor, a priznávam, že cítim akúsi nehu pri pohľade na túto veľkú pec, ktorú som mal rád najmä v zime, keď sa jej liatina rozžeravila, lebo som do pece zvyčajne naložil až po vrch.

Nešlo ani tak o mániu ako skôr o úvahu, ba priam lesť. Uprostred namáhavého vyšetrovania som vstal a začal v peci prehrabávať, potom z popola vyťahovať žeravé uhlíky, a to všetko s dobráckou tvárou, zatiaľ čo ma vyšetrovaný sledoval s celkom zmäteným pohľadom.

Pravda je aj to, že keď som konečne dostal modernú pracovňu s ústredným kúrením, bolo mi ľúto za starou pecou, ktorú som si nemohol vziať do nových miestností, lebo mi to priam zamietli.

Prepáčte, že sa zdržiavam pri týchto podrobnostiach, ale viem, o čo mi ide.

Môj hosť si prezeral moje fajky, popolníky, hodiny z čierneho mramoru na kozube, malé emailové umývadlo a uterák, ktorý vždy zapáchal ako mokrý pes.

Nepoložil mi nijakú technickú otázku. Zdalo sa, že ho najmenej zaujímajú spisy.

– Týmto schodišťom prídeme do laboratória.

Aj tu prezeral sčasti zasklenú povalu, múry, dlážku a figurínu, ktorá sa používa pri určitých rekonštrukciách, ale úprimne povedané, nezaujímal sa ani o laboratórium, ani o komplikované zariadenia, ani o prácu v nich.

Chcel som vysvetľovať ako zvyčajne:

– Ak zväčšíme niekoľkostokrát hocijaký písaný text a ak ho porovnáme…

– Viem, viem.

A potom sa ma nedbanlivo spýtal;

– Čítali ste Hansa Grossa?

Nikdy som toto meno nepočul. Vedel som však, že ide o rakúskeho vyšetrujúceho sudcu, ktorý okolo r. 1880 viedol prvú katedru vyšetrovania zločincov na viedenskej univerzite.

Môj návštevník prečítal dva hrubé zväzky tohto autora. Čítal všetko, množstvo kníh, o ktorých som nevedel, že vôbec existujú, a ktorých názvy citoval nezaujatým tónom.

– Poďte so mnou touto chodbou, ukážem vám hlavné registre, v ktorých sú usporiadané karty…

– Viem, viem.

Začal som sa znepokojovať. Dalo by sa povedať, že ma vyrušil iba preto, aby si prezrel múry, dlážky, povaly a akoby si to všetko iba prezeral, lebo sa chystá na inventúru.

– O tomto čase stretneme na antropometrii množstvo ľudí. Práve mali skončiť so ženami. Teraz sú na rade muži…

Bolo ich tam zo dvadsať, všetci nahí, všetko pozberali cez noc a teraz čakali, kým príde na nich rad, aby ich odmerali a sfotografovali.

– V podstate, – povedal mi mladý muž, – neostáva mi nič iné, iba si prezrieť väzenskú nemocnicu.

Zvraštil som obočie.

– Návštevníci nemajú povolený vstup.

Ide o miesto najmenej známe, ktorým prechádzajú zločinci a podozriví ešte pred prehliadkou u policajného lekára, kde sa robí niekoľko mentálnych testov.

– Paul Bourget sa seansí zvyčajne zúčastňuje, – odpovedal mi pokojne návštevník. – Budem žiadať o povolenie.

Koniec koncov, zachoval som si naňho iba celkom bezvýznamnú spomienku, takú bezvýznamnú ako na počasie v ten deň. Ak som neskrátil návštevu, bolo to napokon iba pre šéfovo odporúčanie, a preto, že som nemal nič vážneho na práci a takto sa predsa dalo zabiť pár minút.

Znova sa prešiel po mojej pracovni, sadol si a ponúkol ma tabakom z mešteka.

– Vidím, že aj vy fajčíte fajku. Mám rád fajčiarov fajky.

Aj teraz som mal asi tucet fajok pekne uložených na stole a on si ich znalecky prezeral.

– Ktorým prípadom sa teraz zapodievate?

Najprofesionálnejším tónom som mu porozprával o debne, ktorú položili pred dvere bižutérie, a poznamenal som, že prvý raz páchatelia použili túto metódu.

– Nie, – povedal. – Už pred ôsmimi rokmi ju použili v New Yorku na Ôsmej avenue.

Bol spokojný sám so sebou, musím však povedať, že nevyzeral vystatovačne. Vážne fajčil, ako keby chcel vyzerať o desať rokov starší a vyrovnať sa mojej zrelosti.

– Vidíte, pán komisár, profesionáli ma nezaujímajú. Ich psychológia nevytvára nijaký problém. Sú to ľudia, ktorí vykonávajú svoje povolanie, a to je všetko.

– Čo vás zaujíma?

– Tí ostatní. Takí ako vy a ja, ktorí zabíjajú v pekný deň a končia ho bez toho, že by boli na to pripravení.

– Takých je málo.

– Ja viem.

– Nehovoriac o sexuálnych zločinoch…

– Ani sexuálne zločiny nie sú zaujímavé.

To je približne všetko, čo sa mi vynára v pamäti z tejto návštevy. Mimochodom som mu spomenul aj prípad, ktorý sa odohral pred niekoľkými mesiacmi a ktorému som venoval značnú pozornosť práve preto, že nešlo o profesionálov, ale o mladé dievča a perlový náhrdelník.

– Ďakujem vám, pán komisár. Dúfam, že budem mať to potešenie a znova sa stretneme.

Ja som si však povedal: „Dúfam, že nie.“

***

Prešli týždne, mesiace. Iba jediný raz, uprostred zimy, sa mi zdalo, že som zazrel menovaného Sima prechádzať sa v hlavnej chodbe našej budovy.

Jedného rána som našiel na stole malú knižku strašne ilustrovanú, asi ako knihy, ktoré vídame v novinových stánkoch alebo v rukách parížskych krajčírok. Mala názov: „Mladé dievča s perlami“ a meno autora Georges Sim.

Nelákala ma, aby som si ju prečítal. Čítam málo a nikdy nie populárne romány. Dokonca ani neviem, kam som položil brožúrku, vytlačenú na zlom papieri, asi som ju hodil do koša a niekoľko dní som na to nemyslel.

Potom však, nasledujúce ráno, našiel som podobnú knižku na tom istom mieste na mojom stole a od toho času sa každé ráno vedľa pošty zjavil nový exemplár.

Od určitého času som pobadal, že moji inšpektori, najmä Lucas, kedy-tedy na mňa pobavene pozerajú. Nakoniec mi Lucas povedal, hoci sa najprv dlho okúňal, keď sme šli na aperitív do pivovaru Dauphine:

– Pozrime sa, komisár, stali ste sa románovým hrdinom.

Vytiahol z vrecka knihu.

– Čítali ste to?

Priznal sa mi, že to bol Janvier, najmladší člen brigády, ktorý mi kládol každé ráno na stôl tieto knižky.

– V určitých črtách sa vám podobá, uvidíte.

Mal pravdu. Podobalo sa mi to tak, ako sa kresba nakreslená karikaturistom amatérom na mramore kaviarenského stola podobá bytosti z mäsa a krvi.

Bol som oveľa robustnejší, ťažší než v skutočnosti, a ak sa smiem tak vyjadriť, mal som priam udivujúcu váhu.

Nuž, pokiaľ ide o dej, ten bol na nepoznanie a dokonca som v románe používal celkom neočakávané metódy.

Toho istého večera som našiel ženu s knižkou v rukách.

– Dala mi ju mliekárka. Zdá sa, že sa v nej o tebe píše. Ešte som ju nemala kedy prečítať.

Čo som mohol robiť? Tak ako spomínaný Sim sľúbil, nešlo o noviny. Nešlo však ani o serióznu knižku, ale o lacnú publikáciu a bolo by smiešne pripisovať jej dôležitosť.

Použil moje pravé meno. Mohol mi napokon namietnuť, že na svete je viacero Maigretov. Sľúbil som si, že ak ho náhodou stretnem, budem odmeraný, a bol som pevne presvedčený, že sa neopováži vstúpiť do budovy Kriminálnej polície.

V tomto som sa však mýlil. Keď som jedného dňa zaklopal na šéfove dvere, hoci ma nevolal, aby som sa s ním o čomsi poradil, veselo mi povedal:

– Vstúpte, Maigret. Práve som vám chcel volať. Je tu náš priateľ Sim.

Priateľ Sim, ktorý nemal nijaké starosti. Naopak, bol výborne naladený, ba dokonca s väčšou fajkou v ústach.

– Ako sa máte, pán komisár?

A Guichard mi začal vysvetľovať:

– Prečítal mi niekoľko odsekov z toho… toho, čo napísal o našej budove.

– Poznám to.

Oči Xaviera Guicharda sa smiali, ale tentoraz som ja vyzeral ako človek, z ktorého si robia blázna.

– Povedal niekoľko vecí, ktoré vás môžu zaujímať a týkajú sa našej práce. Zopakuje vám ich.

– To je veľmi jednoduché. Dosial vo Francúzsku a najmä v literatúre, okrem zriedkavých výnimiek, sympatickú úlohu vždy hral zločinec, zatiaľ čo polícia bola zosmiešňovaná, a to by nebolo ešte to najhoršie.

Guichard prikyvoval.

– Však je to tak?

Naozaj to bolo tak. A nielen v literatúre, ale aj v bežnom živote. To mi pripomenulo dosť trápnu spomienku z čias, keď som začínal a pôsobil som ešte vo verejnej službe. Práve vo chvíli, keď som chcel zatknúť vreckového zlodeja pri východe z metra, začal zlodej kričať čosi také ako: „Chyťte zlodeja!“

Okamžite ma odzadu napadlo asi dvadsať ľudí. Vysvetľoval som im, že patrím k polícii a že indivíduum, ktoré tamto uteká, je známy recidivista. Som presvedčený, že mi všetci uverili. Ale jednako ma všetkými možnými prostriedkami zdržiavali, aby môj vreckár získal čas a náskok.

– Tak teda, – znova začal Guichard, – náš priateľ Sim sa podujal napísať sériu románov, v ktorých ukáže pravdivú tvár polície.

Spravil som grimasu, čo veľkému šéfovi neušlo.

– Približne pravdivú tvár polície, – opravil sa. – Rozumiete ma? Jeho kniha je iba náčrtom toho, čo zamýšľa napísať.

– Poslúžil si mojím menom.

Myslel som si, že mladý muž sa zahanbene začne ospravedlňovať. Ale vôbec nie.

– Dúfam, že vás to nešokovalo, pán komisár. Je to silnejšie ako ja. Keď som si predstavoval hrdinu s určitým menom, nemohol som ho zmeniť. Márne som sa pokúšal zostaviť nepredstaviteľné slabiky a nahradiť slovo Maigret. Nakoniec som sa toho vzdal. Už to nebola „moja“ postava.

Povedal pokojne „moja“ postava, a najstrašnejšie bolo, že ja som ani len nezapochyboval, možno preto, lebo Xavier Guichard na mňa uprene a zlomyseľne hľadel.

– V tomto prípade už nejde o populárne čítanie, ale o… ako to nazýva… Ako ste to povedali, pán Sim?

– Pololiteratúru.

– A vy so mnou rátate pre…

– Rád by som vás lepšie poznal…

Povedal som vám hneď na začiatku: nepochyboval o ničom. Som si istý, že v tom bola jeho sila. Aj tomu mohol ďakovať, že sa mu podarilo do hry vtiahnuť veľkého šéfa, ktorý sa zaujímal o najrozličnejšie typy ľudí a ktorý vážne vyhlásil:

– Má iba dvadsaťštyri rokov.

– Ťažko mi je vytvoriť postavu, keď neviem, ako sa kedy správa. Nemohol by som napríklad písať o miliardárovi, ak som nevidel ani jedného, ako v župane raňajkuje vajce na tvrdo.

To všetko bolo už veľmi dávno a teraz si kladiem otázku, z akých záhadných príčin sme to všetko počúvali a nerozrehotali sa.

– Nuž, v podstate by ste chceli…

– Lepšie vás poznať, poznať, ako žijete a pracujete.

Samozrejme, šéf mi nič nenariadil. Bezpochyby by som sa bol vzoprel. Istý čas som celkom presne nevedel, či mu nejde iba o zneužitie mojej dôvery, lebo si v svojom správaní zachoval čosi z návykov z Quartier Latin, myslím, z čias, keď v nej ešte obľubovali podobné žarty. Pravdepodobne som celú vec nebral veľmi vážne, lebo som pokrčil plecami a riekol:

– Nuž, ak chcete.

Napokon sa Sim spokojne zdvihol.

– Tak začneme hneď.

Nuž opakujem, že po časovom odstupe to všetko môže vyzerať smiešne. Dolár mal neuveriteľný kurz. Američania si pripaľovali cigary tisícfrankovkami. Čierni hudobníci vystrájali na Montmartri a bohaté postaršie dámy dali sa okrádať v tanečných lokáloch o šperky argentínskymi gigolami.

Časopis Garçonne dosahoval astronomické náklady a mravnostná polícia sa topila vo vyšetrovaní „prípadov“ v Boulogneskom lesíku a niekedy sa ani neodvážila zasiahnuť zo strachu, aby nevyrušila diplomatov v ich výstrelkoch.

Ženy nosili krátke vlasy a krátke sukne, mužovia špicaté topánky a nohavice úzke v členkoch.

Viem, že to nevysvetľuje nič. Ale všetko súvisí so všetkým. A ráno som znova zazrel Sima vstupovať do mojej kancelárie, akoby sa stal jedným z mojich inšpektorov, ktorý sa so zdvorilými slovami: „Nevyrušujte sa…“ usadil v kúte mojej kancelárie.

Ešte stále si nerobil poznámky. Kládol mi málo otázok.

Skôr prejavoval snahu všetko potvrdzovať. Vzápätí mi to vysvetlil – to ešte neznamená, že by som mu bol veril – že reakcie človeka na určité tvrdenie sú oveľa smerodajnejšie ako jeho odpovede na presné otázky.

V jedno poludnie, keď Lucas, Janvier a ja sme zašli na aperitív do pivovaru Dauphine, čo sa dosť často stávalo, šiel aj on s nami.

A jedného rána, bolo to práve vtedy, keď sa podávali správy, našiel som ho sedieť v kúte šéfovej pracovne.

Nuž, a takto prešlo niekoľko mesiacov. Raz som sa ho spýtal, čo píše, a on mi odpovedal:

– Populárne romány, aby som si zarobil na živobytie. Od štvrtej ráno do ôsmej. O ôsmej sa končí môj deň. Do románov pololiterárnych sa pustím, až sa budem cítiť dostatočne zasvätený.

Neviem, čo si od toho sľuboval, ale keď som ho o týždeň pozval na obed na bulvár Richard-Lenoir, kde som ho predstavil žene, prestali zrazu jeho návštevy na Quai des Orfèvres.

Bolo to čudné nevídať ho viac v jeho kúte, ako vstáva, keď ja vstávam, ako ma nasleduje, keď odchádzam, a krok za krokom ma sleduje po kanceláriách.

Na jar som dostal celkom nečakane „pozvánku“ tohto znenia:

„Georges Sim si vás dovoľuje pozvať na krstenie svojej lode Ostrogoth budúcu stredu v prístave Vert-Galant. Obrad uskutoční vdp. farár z Notre-Dame.“

Nešiel som tam. Od polície zo štvrte som sa dozvedel, že po tri dni a noci akísi diablom posadnutí robili obrovský hurhaj na palube lode zakotvenej uprostred Paríža a pripevňovali na nej veľký štít.

Raz, keď som prechádzal cez Pont-Neuf, zazrel som spomínanú loď a pod stožiarom ktosi klepal na stroji, na hlave s čiapkou námorného kapitána zámorských lodí.

Nasledujúci týždeň už tam loď nebola a nábrežie Vert-Galant znova nadobudlo svoj normálny vzhľad.

O rok neskôr dostal som ďalšiu pozvánku, napísanú na našom daktyloskopickom formulári.

„Georges Simenon má tú česť pozvať vás na antropometrický ples, ktorý sa bude konať v Boule Blanche z príležitosti vydania jeho detektívnych románov“.

Zo Sima sa stal Simenon.

Presnejšie povedané – možno sa zrazu cítil veľkou osobnosťou, nuž sa znova vrátil k svojmu pôvodnému, pravému menu.

Vôbec som sa o to nestaral. Na spomínaný ples som nešiel a na druhý deň som sa dozvedel, že sa ho zúčastnil policajný prefekt.

Dozvedel som sa to z novín. A z tých istých novín, z prvej strany, som sa dozvedel, že komisár Maigret zvučne vstupuje do detektívnej literatúry.

Toho rána, keď som vystupoval hore po veľkom schodišti na Quai des Orfèvres, zazrel som uštipačné a veselé tváre, ktoré sa za mnou obracali.

Moji inšpektori robili všetko možné, aby zachovali vážnosť. Kolegovia pri podávaní správ predstierali ku mne nový rešpekt.

Iba veľký šéf sa správal tak, ako keby sa nič nestalo, a s neprítomným výrazom sa ma spýtal:

– A vy, Maigret? Vaše bežné záležitosti?

V krámikoch štvrte Richard-Lenoir nebolo jedného obchodníka, ktorý by neukázal mojej žene noviny s mojím menom, vytlačeným veľkými písmenami, a s úctou sa neopýtal:

– Však je to váš muž?

Naozaj som to bol ja!!

KAPITOLA 2

kde sa hovorí o pravde nazývanej pravdou holou, ktorá však nikoho nepresvedčí, a o pravdách „zaranžovaných“, ktoré sú presvedčivejšie ako sama skutočnosť.

Keď sa už vedelo, že napíšem túto knižku a Simenonov vydavateľ mi ponúkol vydať ju skôr, než ju prečítal, ba dokonca skôr, než bola napísaná prvá kapitola, cítil som, že väčšina mojich priateľov s týmto činom váha súhlasiť. Viem, že si vraveli: „Pozrime sa, Maigret vyčíňa!“

V posledných rokoch však najmenej traja kolegovia z mojej generácie napísali a vydali svoje pamäti.

Musím však hneď poznamenať, že nasledovali starú tradíciu parížskej polície, ktorá zanechala medziiným pamäti Macého a veľkého Gorona; obaja boli kedysi šéfmi inštitúcie, zvanej Bezpečnosť. Nuž a najslávnejší z nich, legendárny Vidocq, nanešťastie nezanechal vlastnoručne písané pamäti, ktoré by sme mohli porovnať s jeho portrétmi, načrtnutými románopiscami, ktorí ho nazývali buď jeho vlastným menom, alebo tak ako Balzac Vautrinom.

Neprichodí mi brániť mojich kolegov, ale predsa len by som odpovedal na výčitku, ktorú som často počul.

– Aby sa dali čítať, – namietali mi, – boli by potrebné na rozlúštenie slávnych prípadov najmenej tri osoby.

Vyzdvihovali najmä prípad Mestorino, ktorý kedysi vzbudil veľkú pozornosť.

Nuž aj ja by som sa pustil do takého prípadu, pri spolupráci všetkých zložiek. Pokiaľ ide o záverečné vyšetrovanie, to slávne vyšetrovanie, ktoré trvalo dvadsaťosem hodín a ktoré sa dnes dáva za príklad, neboli sme tam štyria, ale šiesti, aby sme sa mohli striedať a postupne prebrať všetky otázky, všetkými možnými a predstaviteľnými spôsobmi, získavajúc krok za krokom pôdu pod nohami.

Považoval by som za zlomyseľnosť, keby chcel niekto tvrdiť, že v danej chvíli to bol ten alebo onen, kto uvoľnil lavínu a získal priznanie.

Priznávam, že na názov „pamäti“ som neprišiel ja, ale sme ho vymysleli, len keď sme nenašli iný vhodný názov.

Sú tu však aj podtitulky (zdôrazňujem to pri čítaní korektúr), to je to, čo sa tuším volá názov kapitoly a o čo ma nečakane požiadal vydavateľ, vraj z technických príčin, ako jemne naznačil; myslím si však, že to bolo preto, aby môj text trošku nadľahčil.

Zo všetkých povinností, ktoré som konal na Quai des Orfèvres, iba nad jedinou som ohrnoval nos – bolo to redigovanie správ. Súvisí to hádam s akousi atavistickou obavou pred nepresnosťou a so škrupuľami, s akými bojoval už môj otec.

Často som počul skoro klasický žart:

– V Maigretových správach sú predovšetkým zátvorky.

Pravdepodobne preto, že som chcel priveľa vysvetliť, všetko vysvetliť, lebo nič sa mi nezdalo jednoduché, vyriešené.

Ak budú v pamätiach opísané udalosti, do ktorých som počas svojej služby zasahoval, obávam sa, že verejnosť bude sklamaná.

Myslím si, že za celých päťdesiat rokov nevyskytlo sa viac ako dvadsať skutočne senzačných prípadov, vrátane tých, čo som už spomenul: prípad Bonnot, Mestorino, potom prípad Landru, Sarret a iné.

O tých však už moji kolegovia a niekedy moji bývalí šéfovia podrobne hovorili.

Iných prípadov, ktoré boli zaujímavé samy osebe, hoci noviny ich nespomínali ako senzáciu, ujal sa Simenon.

Blížim sa k miestu, ku ktorému som chcel dospieť, keď som začal písať tento rukopis: k ozajstnej príčine mojich pamätí, hoci nimi nie sú, a zisťujem, že dnes viem ešte menej, ako by som sa mal vyjadriť.

Kedysi som čítal v novinách, že Anatole France, ktorý bol nesporne inteligentným človekom a miloval iróniu, dal sa portrétovať maliarovi van Dongenovi. Keď bol obraz hotový, nielenže nechcel prevziať obraz, ale ho zakázal verejne vystavovať.

Odohralo sa to práve v čase, keď istá slávna herečka začala senzačný proces proti jednému karikaturistovi, ktorý ju nakreslil spôsobom, aký považovala za urážlivý a škodlivý pre svoju hereckú kariéru.

Nie som akademikom ani filmovou hviezdou. Nemyslím si, že som mimoriadne nedotklivý. Za dlhé roky služby sa nikdy nestalo, žeby som bol poslal novinám jedinú správu, ak kritizovali moje konanie alebo metódy.

Každý nemá možnosť objednať si portrét u maliara, ale dnes má skoro každý skúsenosti aspoň s fotografom. Domnievam sa, že všetci poznajú ten zlý pocit pri pohľade na vlastnú fotografiu, ktorá nie je veľmi výstižná.

Rozumiete, čo tým chcem povedať? Trocha sa to hanbím zdôrazňovať. Viem, že sa dotýkam podstaty problému mimoriadne citlivého, a zrazu sa mi zdá, a to sa zriedka stáva, že budem smiešny.

Myslím si, že by mi bolo celkom jedno, ak by ma vykreslili inak, než aký som, dokonca aj vtedy, ak by ma tým niekto chcel ohovoriť.

Ale v tejto súvislosti sa vraciam k porovnaniu s fotografiou. Negatív nemôže byť nepresný. Obrázok je rozdielny bez toho, že by ním chcel byť. Pred skúškou, čo vás často zaráža, nevládzete ukázať prstom na zvláštny detail, ukázať na „to“, čím nie ste, na „to“ čo nepovažujete pre seba za charakteristické.

Nuž dobre! Celé roky ma takto Simenon predstavoval ako Maigreta, ktorého som videl denne rásť po mojom boku, takže sa ma ľudia dobromyseľne vypytovali, či som napodobňoval jeho čudáctva, iní zasa, či moje meno je aj menom môjho otca a či som ho nepožičal spisovateľovi.

Oporne a nevinne som sa pokúšal vysvetliť, ako sa všetko od začiatku odohralo, avšak bez toho, že by sa mi podarilo dovidieť dôsledky.

Sám fakt, že som bol nerozvážny mladík, keď ma jedného dňa dobrácky Xavier Guichard priviedol do svojej kancelárie, vyvoláva skôr pokrčenie plecami ako nedôveru ku mne. Nuž som sa teda o niekoľko mesiacov pekne-krásne dostal do takých vzájomne sa ovplyvňujúcich okolností, z ktorých som sa už nikdy nevytiahol, a ani stránky, ktoré teraz píšem, ma celkom pred nimi nezachránia.

– Čo sa vlastne sťažujete? Ste predsa slávny!

Viem! Viem! Tak hovorí ten, kto to neskúsil. Pripúšťam aj to, že niekedy a za určitých podmienok je to príjemné. Nemyslím iba na uspokojenie márnivosti. Často z celkom praktických dôvodov. Zapamätajte si, ak pre nič, tak aspoň preto, aby ste dostali vo vlaku či v preplnenej reštaurácii lepšie miesto alebo nemuseli stáť v rade.

Za toľké roky som nikdy neprotestoval, ba ani neposlal do novín najmenšiu tlačovú opravu.

Nechcem sa odrazu rozčuľovať alebo zožierať hnevom. Zveličoval by som, a ja nemám rád, keď niekto zbytočne zveličuje.

Dokonca som si ani nesľúbil, že jedného dňa pokojne, bez úsmevu, ale aj bez hnevu vyrozprávam všetko, čo treba povedať, a definitívne dám všetko do poriadku.

Nuž a tento deň prišiel.

Prečo som túto knihu nazval Pamäťami? Opakujem, že za to nie som zodpovedný a názov som si nevybral.

V skutočnosti nejde o Mestorina, ani o Landrua, ani o advokáta z Massif Central, ktorý odstraňoval svoje obete tak, že ich hádzal do jamy s nehaseným vápnom.

Ide skôr jednoducho o konfrontáciu dvoch osôb a dvoch právd.

***

Teraz uvidíte, čo niektorí ľudia očakávajú od pravdy.

Bolo to na samom začiatku, keď sa konal antropometrický ples, ktorý tak ako niektoré iné podujatia dosť atraktívne a vkusne slúžil na propagovanie toho, čo ľudia začali nazývať „prvými Maigretmi“ z prvých dvoch zväzkov nazvaných: „Obesenec zo Saint-Pholienu“ a „Smrť pána Galleta“.

Netajím, že som tie dve veci čítal. Simenona som stretol na druhý deň u mňa v pracovni, spokojného so sebou a ešte sebavedomejšieho ako minule, ale s istou obavou v pohľade.

– Viem, čo mi chcete povedať! – ozval sa skôr, ako som otvoril ústa.

A začal mi vysvetľovať, chodiac hore-dolu po kancelárii:

– Uvedomujem si, že obidve knižky sa hemžia technickými nepresnosťami. Je zbytočné si to uvedomovať. Vedzte, že som sa ich dopustil zámerne, a hneď vám vysvetlím prečo.

Nezaznamenal som si celý náš rozhovor, ale pamätám si najdôležitejšiu vetu, ktorú ustavične opakoval priam so zadosťučinením, hraničiacim už so sadizmom:

– Pravda nikdy nevyzerá pravdivo. Nehovorím iba o literatúre a o maliarstve. Nebudem vám uvádzať ani príklad dórskych stĺpov, ktorých línie sú zdanlivo prísne zvislé a tento dojem vzniká iba preto, lebo sú ľahko pokrivené. Možno, že keby boli skutočne rovné, naše oko by ich videlo pokrivené, chápete?

V tom čase sa rád vystatoval svojimi vedomosťami.

– Skúste niekomu porozprávať hocijaký príbeh. Ak ho neupravíte, bude sa zdať neuveriteľný a bude pôsobiť neskutočne. Upravte ho, a bude pravdivejší ako sama skutočnosť.

Nadchýnal sa týmito poslednými slovami, akoby spravil senzačný objav.

– Pravdivejšie ako skutočnosť, to je ono. Naozaj! Ja som vás urobil pravdivejším, než v skutočnosti ste.

Čušal som. V tejto chvíli úbohý komisár, ktorým som bol, komisár „menej pravdivý než skutočnosť“ nenašiel vhodnú odpoveď.

Živo gestikulujúc, vysvetľoval mi s belgickým prízvukom moje výsluchy, a tak, ako ich opísal, boli podľa neho oveľa pravdepodobnejšie – zdôraznil, že možno oveľa presnejšie – ako tie, na ktorých som sa sám zúčastnil.

Už od prvých našich stretnutí, bolo to v jeseni, nestrácal sebadôveru. Úspech mu pomáhal, mal ho nadostač a bol by ho ďalej rozdával všetkým bojazlivcom sveta.

– Pozorne ma sledujte, komisár…

„Pána“ si už odpustil.

– V ozajstnom vyšetrovaní je vás niekedy až päťdesiat, ak nie viac, a všetci pátrate po vinníkovi. No nie iba vy a vaši inšpektori sledujete stopu. Zalarmovali políciu a žandárstvo v celej krajine. Pracuje sa na staniciach, v prístavoch, odkiaľ odchádzajú parníky, aj na hraniciach. Nespomínam udavačov a amatérov, ktorí sa tiež púšťajú do hry.

Pokúste sa na dvesto či dvestopäťdesiatich stranách jedného románu vykresliť približne verný obraz tohto chaosu! Na to by nestačilo ani románové dielo, čitateľ by bol znechutený po niekoľkých kapitolách a zúril by nad všetkým, všetko by mal popletené.

Nuž teda v skutočnosti kto sa bráni tomuto zmätku, kto sa každé ráno znova vynájde a každého postaví na správne miesto a sleduje vedúcu niť?

Víťazoslávne si ma premeriaval.

– To ste vy, veď vy to dobre viete. To je ten, kto vedie vyšetrovanie. Nezabúdam na to, že komisár kriminálnej polície, šéf zvláštnej brigády nebehá osobne po uliciach, aby šiel vypočúvať domovníčky a krčmárov.

Nezabúdam ani na to, že nerátajúc výnimočné prípady, netrávite noci a nederiete podošvy v daždi na opustených uliciach a nečakáte, kým sa ktorési okno rozsvieti a ktorési dvere pootvoria.

A nezáleží na tom, že to nie je presne to isté, ako keby ste tam boli vy osobne, však?

Čo na to odpovedať? Z určitého hľadiska to bolo logické.

– Teda zjednodušenie! Prvá hodnota a podstatná hodnota určitej pravdy je, aby bola jednoduchá. A ja som zjednodušoval. Zjednodušil som kolieska okolo vás do ich najprostejšej podoby bez toho, že by sa bol výsledok zmenil hoci o vlások.

Tam, kde sa chaoticky hemží päťdesiat viac-menej anonymných inšpektorov, ponechal som len troch či štyroch a každý má vlastnú tvár.

Pokúsil som sa namietnuť:

– Ostatní však nie sú spokojní.

– Nepíšem pre niekoľko desiatok úradníkov kriminálnej polície. Ak sa píše kniha o učiteľoch, tak nech autor robí čokoľvek, neuspokojí desaťtisíce ďalších. Podobná situácia by vznikla, keby sa písalo o prednostoch staníc alebo o korešpondentkách. Ale kde sme to ostali?

– Pri rôznych druhoch pravdy.

– Pokúsil som sa vám dokázať, že iba a výlučne moja platí. Chcete, aby som vám uviedol ďalší príklad? Nebolo neužitočné stráviť v tejto budove toľké dni a presvedčiť sa, že Kriminálna polícia ako súčasť Policajnej prefektúry môže vyvíjať činnosť iba v parížskom obvode a v určitých prípadoch, ak je to naliehavé, aj v departemente Seine.

Nuž v Smrti pána Galleta rozprávam o vyšetrovaní, ktoré sa odohráva v strednom Francúzsku.

Boli ste tam, áno či nie?

Pravdaže som tam bol.

– Bol, to je pravda, ale to bolo v období, v ktorom…

– V období, v ktorom ste určitý čas nepracovali pre Quai des Orfèvres, ale pre ulicu Saussaies. Načo pliesť myšlienky čitateľa takýmito administratívnymi podrobnosťami?

A či treba u každého vyšetrovania vysvetľovať a začínať napríklad takto: „Príbeh sa odohral v tom a tom roku. Maigret vtedy pracoval v takom a takom oddelení.“

– Dovoľte, aby som dokončil…

Mal čosi na mysli a vedel, že sa dotkne určitej slabiny.

– Vzhľadom na vaše zvyky, spôsoby, charakter boli ste človekom Quai des Orfèvres alebo ulice Saussaies?

Prosím o prepáčenie kolegov z Národnej bezpečnosti, medzi ktorými mám dobrých priateľov, ale nikomu neublížim, ak budem tvrdiť, že medzi oboma úradmi existuje určitá rivalita, ak nie čosi viac.

Dodajme ešte, že Simenon chápal od samého začiatku, že najmä v tom období existovali dva dosť rozdielne typy policistov.

Tí z ulice Saussaies priamo podliehali ministrovi vnútra a viac-menej charakter služby ich nútil zapodievať sa politickou prácou.

Nechcem im krivdiť. Jednoducho sa priznávam, že ja som radšej, ak ma nepoverujú takouto prácou.

Naše pole pôsobnosti na Quai des Orfèvres je možno trochu rozptýlené, skôr akosi uzemnené. V podstate sme radi, ak sa môžeme zapodievať najrozličnejšími typmi zločincov a vo všeobecnosti všetkým tým, čo obsahuje slovo polícia, spresnené slovom „kriminálna“.

– Budete so mnou súhlasiť, ak poviem, že ste človekom z Quai des Orfèvres. Ste na to hrdý. Nuž dobre! Ja som z vás urobil tohto človeka. Pokúsil som sa o akési stelesnenie. Načo by nám boli akési malichernosti, lebo vy ste zaslepený presnosťou, aby tento obraz bol menej jasný tým, žeby som začal vysvetľovať, ako v istom roku zo zložitých dôvodov ste dočasne zmenili úrad a to vám vlastne umožnilo pracovať vo všetkých štyroch kútoch Francúzska?

– Ale…

– Dovoľte ešte chvíľočku. Prvý deň, keď som vás stretol, vyhlásil som, že nie som novinár, ale že píšem romány, a pamätám sa, že som sľúbil pánu Guichardovi, že moje opisovanie nikdy nevytvorí podozrivé nediskrétnosti, ktoré by spôsobili polícii nejaké ťažkosti.

– Ja viem, ale…

– Doparoma, Maigret, počúvajte!

Bolo to prvý raz, čo ma takto oslovil. Bolo to tiež prvý raz, čo ma ten uličník umlčal.

– Zmenil som mená okrem vášho a niekoľkých vašich spolupracovníkov. Starostlivo som zmenil aj miesta. Často som z opatrnosti pomenil aj rodinné vzťahy medzi jednotlivými osobami.

Zjednodušoval som a niekedy ostal iba jeden výsluch tam, kde vy ste museli podstúpiť štyri či päť, iba dve-tri stopy tam, kde ste ich vy spočiatku mali pred sebou desať.

Tvrdím, že ja mám pravdu, že moja pravda je správna. Dokázal som vám to.

Ukázal mi na hŕbu kníh, ktoré položil na stôl, keď prišiel, a ktoré som si nevšimol.

– To sú knihy napísané za posledných dvadsať rokov odborníkmi o kriminalistike, sú to pravdivé opisy, také, aké vy máte rád.

Prečítajte si ich. Zväčša ide o vyšetrovania, ktoré sú v knihách podrobne opísané.

Tak! Stavím sa s vami, že ich nepoznáte práve preto, že tu ide o falošnú objektivitu na úkor pravdy, ktorá vždy je a vždy „musí“ byť jednoduchá.

A teraz…

Nuž do toho! Som radšej, ak ide o rýchle priznanie. Presne v tejto chvíli som vedel, kde ma topánka najviac omína.

Doparoma, mal pravdu vo všetkých bodoch, čo mi vyrátal. Aj ja som sa hneval, že zredukoval počet inšpektorov, že ma nechal tráviť noci v daždi miesto iných a dobrovoľne či nie pomiešal Verejnú bezpečnosť s Kriminálnou políciou.

Čo ma však v podstate najviac zarazilo a čo som si nechcel priznať, bolo…

Panebože! Aká je to ťažké! Pamätáte sa, čo som vám vravel o mužovi pred vlastnou fotografiou.

Všimnite si iba takú maličkosť ako tvrdý klobúk. Tým horšie, ak sa zosmiešňujem priznaním, že táto hlúpa maličkosť ma väčšmi trápi ako všetky ostatné.

Keď sa mladý Sim prvý raz ukázal na Quai des Orfèvres, mal som ešte v skrini tvrdý klobúk, hoci som ho nosil iba pri výnimočných príležitostiach: na pohreby alebo pri oficiálnych podujatiach.

Stalo sa však, že v mojej pracovni visela staršia fotografia z akéhosi kongresu, kde som mal na hlave tento prekliaty klobúk.

Treba poznamenať, že ešte aj dnes, ak ma predstavia ľuďom, ktorí ma nikdy nevideli, čudujú sa.

– Pozrime! Vy nosíte iný klobúk.

Nuž, a pokiaľ ide o slávny zvrchník so zamatovým golierom, bude to musieť jedného dňa vysvetliť mojej žene a nie mne.

Mal som raz takýto kabát, pripúšťam. Dokonca som ich mal niekoľko ako všetci mužovia mojej generácie. Možno sa stalo, že som približne v roku 1927, keď bola veľká zima alebo prudký dážď, vytiahol jeden z tých starých zvrchníkov.

Nie som márnomyseľný. Dosť málo dbám o eleganciu. Ale hádam práve preto sa obávam, že by som mal na seba upozorňovať zvláštnosťami. Ani môj bezvýznamný židovský krajčír z ulice Turenne nechce, aby sa ľudia za mnou obracali, keď idem po ulici.

„Je to moja chyba, ak vás tak vidím,“ mohol by mi namietnuť Simenon, tak ako maliar, ktorý namaľuje svojmu modelu krivý nos alebo škuľavé oči.

Ale spomínaný model nemusí celý život žiť zoči-voči svojmu portrétu a nie sú tu tisíce ľudí, ktorí naďalej veria, že má nakrivo nos alebo škúli.

Všetko toto som spomínaného rána nepovedal. Skromne som sa uspokojil iba s vyhlásením, odvracajúc pohľad:

– Bolo nevyhnutné zjednodušiť aj moju osobu?

– Spočiatku áno. Treba, aby si verejnosť na vás zvykla, na vašu siluetu, na vašu chôdzu. Nepochybne nájdem vhodné slovo. V tejto chvíli ste iba siluetou, chrbtom, fajkou, určitým spôsobom chôdze, mrmlania.

– Ďakujem.

– Postupne sa budú objavovať detaily. Neviem, ako dlho to bude trvať. Po troške začnete žiť čoraz podrobnejším životom, oveľa komplexnejším.

– To je upokojujúce.

– Napríklad, doteraz ste nemali rodinný život, aj keď bulvár Richard-Lenoir a pani Maigretová tvoria dobrú polovicu vašej existencie. Zatiaľ ste tam iba telefonovali, ale aj tam vás uvidíme.

– V župane a v papučiach?

– Dokonca v posteli.

– Nosím nočné košele, – poznamenal som ironicky.

– Viem o tom. To vás dopĺňa. Aj keby ste boli zvyknutý na pyžamu, bol by som vám obliekol nočnú košeľu.

Kladiem si otázku, ako by sa bol tento rozhovor skončil – pravdepodobne hádkou – keby mi neboli oznámili, že akýsi malý udavač z ulice Pigalle chce so mnou hovoriť.

– Vcelku, – povedal som Simenonovi, keď mi podával ruku, – ste so sebou spokojný.

– Ešte nie, ale to príde.

Mohol som vyhlásiť, že mu odteraz zakazujem používať moje meno. Legálne áno. Nuž, a to by bola príčina toho, čo sa volá pekný parížsky proces, ktorý by ma poriadne zosmiešnil.

Postava by sa volala ináč. Už by sa nepodobala mne, alebo presnejšie môjmu zjednodušenému „ja“, a ak máme veriť autorovi, tomu „ja“, ktoré sa postupne bude komplikovať.

Najhoršie na tom je to, že chlapík sa nemýlil a že v priebehu rokov nachádzal som každý mesiac na knižke s fotografickou obálkou Maigreta, ktorý ma viac a viac imitoval.

Nuž, a keby bolo ostalo iba pri knihách!

Zamiešal sa do toho film, rozhlas a neskôr televízia.

Je to úžasný zázrak vidieť na plátne muža, ktorý sa správa, akoby ste to boli vy – príde, odíde, hovorí, smrká, požičiava si určité vaše pohyby, vyslovuje vaše vety, čo ste vyslovili za okolností, v ktorých ste žili, a to všetko na obrazoch niekedy priam úzkostlivo zrekonštruovaných.

Približnú podobnosť ešte rešpektoval prvý Maigret na plátne v podaní Pierra Renoira. Bol som vyšší a štíhlejší. Samozrejme, že tvár bola iná, ale určité pohyby boli také podobné, že som herca podozrieval, či ma naozaj nepozoroval.

O niekoľko mesiacov som sa zmenšil asi o dvadsať centimetrov a to, čo som stratil na výške, pribral som na objeme; v pohyboch Abela Tarrida bol som tučnučký a taký dobrácky, že som vyzeral ako nafukovacie zvieratko, ktoré vyletí k povale. Nevravím o žmurkaní okom, ktorým zdôrazňujem vlastné odhalenie a dôvtip.

Neostal som až do konca filmu a moje útrapy sa tým neskončili.

Harry Baur bol nepochybne veľký herec, ale v tom čase mal o dobrých dvadsať rokov viac ako ja a výraz tváre mäkký a tragický.

Poďme však ďalej!

Keď som ostarol o dvadsať rokov, práve o toľko som oveľa neskôr omladol s akýmsi Préjeanom, tomu nemám čo vyčítať – aspoň nie viac ako iným – ale ten sa skôr ponáša na niektorých terajších mladých inšpektorov ako na inšpektorov mojej generácie.

Napokon som celkom prednedávnom pribral, stlstol na prasknutie a začal hovoriť v kreácii Charlesa Laughtona dokonale po anglicky.

No dobre! Zo všetkých hercov sa našiel iba jeden, ktorý mal chuť podviesť Simenona a dokázať, že moja pravda zavážila viac ako jeho.

Bol to Pierre Renoir, ktorý si nenarazil na hlavu tvrdý klobúk, ale si založil obyčajný mäkký klobúk, obliekol si bežný oblek, aký nosí hociktorý úradník, čo pracuje alebo nepracuje u polície.

Zbadal som, že spomínam iba úbohé, bezvýznamné maličkosti, ako klobúky, zvrchníky a piecku, pravdepodobne preto, lebo tieto detaily ma predovšetkým šokovali.

Človek sa nečuduje, že sa najprv stane mužom a potom starcom. Ani ak si muž jednoducho pristrihne fúzy, potom sa to nedá zbadať. Priznávam sa, že by som radšej skončil so všetkým, čo považujem za slabôstky, ako napríklad konfrontáciu dvoch osôb.

Ak má Simenon pravdu, čo pripúšťam, nuž moja pravda vyzerá bláznivo a neohrabane popri jeho preslávenej zjednodušenej – alebo aranžovanej pravde, a ja by som mohol vyzerať ako mrzutý pán, ktorý retušuje svoj vlastný portrét.

Teraz, keď som už začal s obliekaním, treba, aby som pokračoval, hoci len pre vlastné uspokojenie.

Simenon sa ma prednedávnom spýtal – vlastne aj on sa zmenil odvtedy, čo sa zjavil ako uličník u Xaviera Guicharda – nuž povedal som, že Simenon sa ma spýtal s trocha posmešným výrazom:

– Tak čo? Nový Maigret?

Pokúsil som sa mu odpovedať jeho starými slovami.

– Už sa to črtá! Zatiaľ je to ešte len obrys. Klobúk. Zvrchník. Ale je to skutočný klobúk. Jeho skutočný zvrchník! Pomaly, postupne možno príde i to ostatné a bude mať ruky, nohy, a ktovie, možno i tvár? Možno bude aj rozmýšľať bez pomoci spisovateľa.

Simenon má vlastne teraz toľko rokov, ako som mal ja, keď sme sa prvý raz stretli. Vtedy ma ochotne považoval za zrelého muža, ba z jeho hľadiska za muža starého.

Nespýtal som sa ho, čo si o tom myslí dnes, ale neubránil som sa poznámke:

– Uvedomujete si, že za tie roky začínate chodiť, fajčiť fajku, pozorovať a hovoriť ako „váš“ Maigret?

Naozaj som sa dožil veľmi príjemnej pomsty.

Zdá sa mi, že čím ďalej, tým viac sa ma „zastáva“!

KAPITOLA 3

v ktorej sa pokúsim hovoriť o istom bradatom doktorovi, čo mal vplyv na život našej rodiny a v konečnom dôsledku možno aj na výber môjho povolania.

Neviem, či tentoraz nájdem správny tón, lebo dnes ráno som naplnil kôš na papier pokrčenými hárkami.

Včera večer som už chcel písanie nechať.

Moja žena čítala to, čo som cez deň napísal, a ja som ju pozoroval, lebo som bol lenivý čítať ako zvyčajne noviny, a raz sa mi pozdalo, že je prekvapená, až kým na mňa nepozrela napokon krátko, s údivom, ba priam ustarostene.

Neoslovila ma hneď, ale ticho šla odložiť rukopis do skrine a po chvíli poznamenala, usilujúc sa o najmiernejší tón:

– Povráva sa, že ho nemáš rád.

Bolo zbytočné pýtať sa jej, o kom hovorí, nuž som sa teraz zasa ja tváril, že nerozumiem, a naivne som na ňu upieral oči.

– Čo to rozprávaš? – zvolal som. – Odkedy Simenon nie je naším priateľom?

– Pravdaže, je…

Uvažoval som, čo má za lubom, preto som sa usiloval rozpamätať na to, čo som napísal.

– Možno sa mýlim, – dodala. – Určite sa mýlim, lebo ty to tvrdíš. Čítala som niektoré časti a zdalo sa mi, že ti ide o ozajstnú pomstu. Pochop ma. Nie akúsi veľkú pomstu, ku ktorej sa človek prizná. Ide o čosi oveľa hlbšie, oveľa…

Nevypovedala to slovo – dokončil som za ňu: „… oveľa podlejšie…“

Nuž bohvie, či som nebol pri písaní veľmi roztržitý. Nielenže sme sa neustále stretávali so Simenonom a naše vzťahy boli veľmi srdečné, ale využil každú príležitosť, aby sa stal priateľom našej rodiny. Ak sme v lete kdesi odcestovali, tak skoro vždy preto, aby sme ho vyhľadali na miestach, kde sa postupne presťahoval. Keď ešte býval vo Francúzsku, navštívili sme ho v Alsasku, v Porquerolles, v Chatente, vo Vendée a tak ďalej. Prednedávnom som hádam len preto prijal polooficiálne turné po Spojených štátoch, lebo som vedel, že ho stretnem v Arizone, kde práve žil.

– Namojdušu… – začal som vážne.

– Ja ti verím. Ale čitatelia ti to asi neuveria.

Je to moja chyba, viem to. Neviem byť ironický a uvedomujem si, že som pritom ťarbavý. Nuž, chcel som zvládnuť náročnú tému s ľahkosťou, s akýmsi ostychom, tému, ktorá je trocha trápna, lebo sa dotýka mojej márnomyseľnosti.

Vcelku sa usilujem iba o jedno: priblížiť jeden obraz druhému, priblížiť postavu reálne jej dvojníkovi. A Simenon bol prvý, ktorý ma podporoval v tomto úmysle.

Dodávam, aby som upokojil svoju ženu, ktorá je veľmi nekompromisná vo svojej vernosti priateľom, že Simenon, ako som už včera žartom a inými slovami povedal, nemá nič z toho mladého človeka, ktorého agresívna sebaistota mi kedysi liezla na nervy: naopak, dnes je dobrovoľne mlčanlivý, a ak rozpráva, tak trocha váhavo, najmä pri témach, ktoré mu ležia na srdci, a priam sa obáva čosi tvrdiť a prisahal by som, že doslova žobre o môj súhlas.

Mám ho po týchto slovách ešte aj kritizovať? Napriek tomu si ho však trocha podám. Nepochybne to bude posledný raz. Príležitosť je príliš vábivá, nemôžem sa jej teda vzdať.

Asi v štyridsiatich zväzkoch, ktoré venoval mojim vyšetrovaniam, dalo by sa narátať zo dvadsať zmienok o mojom pôvode, o mojej rodine, niekoľko slov o mojom otcovi a o jeho správcovskom zamestnaní, zmienka o škole v Nantes, kde som istý čas študoval, ostatne veľmi krátko, a dva roky štúdií na medicíne.

Nuž a to má byť človek, ktorý potreboval skoro osemsto strán, aby vyrozprával svoje detstvo až do šestnástich rokov. Nie je dôležité, že to spravil vo forme románu, či sú postavy verné alebo nie, aj tak by tomu nebol menej veril, ak jeho hrdinu sprevádzajú starí rodičia a rodičia, strýcovia a tetky, ak opisuje ich čudáctva a choroby, drobné hriešky a neduhy a každý, ešte aj susedov pes, má právo na pol druha stránky.

Nesťažujem sa, a ak som sa o tom zmienil, nuž sa už vopred bránim proti obvineniu, že o svojich rozprávam s príliš veľkou záľubou.

Pre mňa človek bez minulosti nie je celkom človekom. Pri určitých vyšetrovaniach sa stávalo, že som sa musel venovať viac rodine a okoliu podozrivého ako jemu, a často som takto našiel kľúč k veciam, ktoré by inak boli ostali záhadou.

Povedalo sa o mne, a to je presné, že som sa narodil v Centre neďaleko Moulinsu, no nepamätám sa už, kto uviedol, že majetok, na ktorom môj otec bol správcom, mal tritisíc hektárov a pozostával vraj z dvadsiatich šiestich majerov.

A prvým nájomcom jedného takého majera nebol môj starý otec, ale už najmenej tri generácie Maigretovcov obrábali tú istú pôdu.

Týfová epidémia v čase otcovej mladosti vykynožila rodinu, ktorá mala sedem či osem detí, takže ostali nažive iba dve, otec a jedna sestra, tá sa preto musela neskôr vydať za pekára a usadila sa v Nantes.

Prečo šiel otec na lýceum do Moulinsu a takto narušil starú tradíciu? Podľa všetkého sa domnievam, že sa oňho zaujímal dedinský farár. Neprerušil však zväzky s pôdou, lebo po dvojročnej poľnohospodárskej škole sa vrátil na dedinu a vstúpil do služieb v kaštieli ako pomocný správca.

Vždy som trocha v rozpakoch, keď o ňom rozprávam. Vidí sa mi, že ľudia vravia:

„Zachoval si obraz rodičov presne taký, aký si vytvoril v detstve.“

Dlho som sa skúmal, či som bol dostatočne kritický.

Stretol som sa však s ľuďmi odlišnými, najmä z jeho generácie a zväčša z tých istých sociálnych podmienok, o ktorých by sa dalo povedať, že tvorili akýchsi prostredníkov.

Môj starý otec nediskutoval o obyvateľoch kaštieľa, o ich právach, privilégiách a správaní. To, čo si o nich v hĺbke duše myslel, som sa nikdy nedozvedel. Bol som ešte malý, keď zomrel. Som si však rovnako istý, ak sa rozpomínam na niektoré jeho pohľady a hlavne zámlky, že nesúhlasil pasívne so všetkým, často to nebol súhlas ani rezignácia, ale zavše akási hrdosť, ale predovšetkým veľmi vyvinutý zmysel pre povinnosť.

Práve tento pocit, ktorý sa zachoval u ľudí ako môj otec, ku ktorému pristupovala ešte akási rezervovanosť a potreba slušnosti, mohlo všetko dovedna vytvárať dojem rezignácie.

Znova ho mám pred očami. Zachovali sa mi jeho fotografie. Bol veľmi vysoký a štíhly a jeho štíhlosť ešte zdôrazňovali úzke nohavice a kožené gamaše po kolená. Vždy som ho videl v kožených gamašiach. Preňho to bolo čosi ako uniforma. Nenosil bradu, ale dlhé plavoryšavé fúzy, v ktorých som v zime, keď sa vrátil zvonku a bozkal ma, cítil kryštáliky srieňa.

Náš dom z červených tehál, pekné jednoposchodové stavanie, vypínal sa uprostred kaštieľskeho dvora a dominoval nad nízkymi budovami, kde žili rodiny sluhov, čeľade a strážnikov, ktorých ženy zväčša pracovali v kaštieli ako práčky, krajčírky alebo pomocnice v kuchyni.

V tomto dvore bol môj otec skoro neobmedzeným pánom a ľudia sa s ním rozprávali s úctou, držiac čiapku v ruke.

Približne raz do týždňa odchádzal v noci alebo už zvečera na bričke s jedným alebo niekoľkými sluhami predávať alebo nakupovať dobytok na niektoré vzdialené trhy, odkiaľ sa vracal na druhý deň k večeru.

Kanceláriu mal v oddelenej budove, na jej stenách boli fotografie a ceny vyznamenaných býkov a koní, kalendáre trhov a každoročne uschýnal snop najkrajšieho obilia z poslednej úrody.

Okolo desiatej obišiel majer a vošiel do susediaceho kaštieľa. Prešiel popri staviskách až k veľkému schodišťu, ku ktorému sedliaci nikdy nechodili, a zdržal sa nejaký čas za hrubými múrmi kaštieľa.

Bolo to preňho v podstate akési ranné hlásenie, čosi ako u nás na Kriminálnej polícii, a ja ako dieťa bol som naňho veľmi pyšný, keď som ho videl vzpriameného, hrdého vystupovať hore týmto nádherným schodišťom.

Bol nezhovorčivý, zriedkavo sa smial, ale keď sa už rozveselil, človeka prekvapil jeho mladistvý, skoro detský smiech a radosť, s akou sa tešil naivným žartom.

Odlišoval sa od mnohých ľudí, ktorých som poznal, lebo nepil. Ku každému jedlu postavili pred neho na stôl malú karafu dopoly naplnenú ľahkým bielym vínom z domácej úrody a nikdy som ho nevidel piť iné ani na svadbách alebo na pohreboch. Na trhoch, kde musel chodiť po hostincoch, objednával si šálku kávy, ktorú veľmi obľuboval.

V mojich očiach bol ozajstným mužom, ba povedal by som mužom určitého veku. Mal som päť rokov, keď môj starý otec zomrel. Nuž a čo sa týka mojich starých rodičov z matkinej strany, tí bývali na päťdesiat kilometrov od nás a chodievali sme k nim iba dva razy do roka, preto som ich málo poznal. Neboli to roľníci. V dosť významnom malom mestečku mali obchod s miešaným tovarom, a tak ako to býva zvykom na vidieku, vedia malú kaviarničku.

Dnes by som nevedel tvrdiť, či to nebolo dôvodom, že naše styky s touto rodinou neboli užšie.

Nemal som ani osem rokov, keď som zistil, že moja matka je v druhom stave. Z náhodných viet a zo šuškania som akosi vyrozumel, že je to neočakávaná udalosť, lebo potom, čo som sa ja narodil, lekári vyhlásili, že už ďalšie deti pravdepodobne nebude mať.

Všetko toto som si vlastne len postupne zrekonštruoval, a zdá sa mi, že tam sa končia všetky detské spomienky.

V tom čase vo vedľajšej dedine, významnejšej ako naša, bol lekár s ryšavou špicatou bradou, ktorý sa volal Gadelle – Victor Gadelle, ak sa nemýlim – veľa sa o ňom rozprávalo, takmer vždy so záhadným výrazom v tvári, pravdepodobne pre jeho bradu a ja hádam aj pre všetky tie reči o ňom ako dieťa som ho div nepovažoval za akýsi druh diabla.

Prežil v živote drámu, ozajstnú tragédiu, prvú, o ktorej som sa v živote dopočul a ktorá na mňa veľmi zapôsobila, najmä preto, že ovplyvnila život našej rodiny a tým vlastne celú moju existenciu.

Gadelle pil. Pil viac ako hociktorý sedliak a nie príležitostne, lež každý deň od rána a prestal až večer. Pil toľko, že zápach alkoholu za horúčavy sa šíril po miestnosti a odvtedy sa mi protiví.

Prirodzene, i jeho zovňajšok bol zanedbaný. Ba možno povedať, že špinavý.

Ako mohol byť za týchto okolností priateľom môjho otca? Je pravda, že ho často navštevoval v našom dome, aby si s ním pohovoril, a že dokonca jestvoval akýsi obrad jeho príchodu, keď sa vybrala zo zaskleného príborníka karafa s pálenkou, ktorou nikdy nikoho neponúkali, iba Gadella.

Vtedy som ešte o prvej tragédii takmer nič nevedel. Žena doktora Gadella prišla do druhého stavu, a to vari šiesty či siedmy raz. V mojich očiach to bola už stará žena, pravdepodobne mala okolo štyridsiatky.

Čo sa odohralo v deň pôrodu? Zdá sa, že Gadelle, keď sa vracal domov, bol opitejší ako zvyčajne a čakajúc na pôrod pri ženinom lôžku, pil ďalej.

Pôrod však trval dlhšie ako normálne. Deti odviedli k susedom. Nad ránom, nakoľko sa ešte nič nevedelo, nevlastná sestra odskočila na chvíľu pozrieť domov.

Bolo vraj počuť krik a vravu, ľudia behali hore-dolu.

Keď tam vstúpili, zazreli Gadella plakať v kúte. Doktorova žena bola mŕtva. Dieťa tiež.

Ešte dlho po tom som s údivom pozoroval tetky, ako si dôverne šepkajú s pobúrenými a zhrozenými tvárami:

– Ozajstný mäsiar!

***

Celé mesiace bol predmetom všetkých rozhovorov prípad Gadelle a samozrejme rozdeľoval ľudí na dva tábory.

Poniektorí – a tých bolo viac – začali chodievať do mesta, a to už bola ozajstná cesta, radiť sa s iným lekárom a poniektorí nezúčastnení alebo napriek tomu dôverujúci ďalej si volali bradatého lekára.

Môj otec sa nikdy nezhováral so mnou o tejto veci. Nuž, musím ostať pri dohadoch.

Gadelle nás ďalej navštevoval, to je pravda. Chodieval k nám rovnako pri svojich obchôdzkach a rovnakým pohybom kládol pred seba známu karafu s pozláteným okrajom.

Predsa však pil menej. Povrávalo sa, že už ho nikdy nevideli opitého. Jednej noci zavolali ho do najvzdialenejšieho majera k pôrodu a svedomite si vykonal svoju povinnosť. Keď sa vracal domov, zastavil sa u nás a pamätám sa, že bol veľmi bledý; vidím, ako mu môj otec tisne ruku s akousi naliehavosťou, čo nemával vo zvyku, akoby mu chcel dodať odvahy, a vravel: „Vidíte, viete to.“

Môj otec vždy veril ľuďom. Nikdy som ho nepočul odsudzovať dakoho, aj keď nejaká prašivá ovca z jeho podriadených, bezočivý sluha, na ktorého sa sťažoval pre podvody v kaštieli, ho obvinil z dákych machinácií.

Je isté, že keby sa nebol našiel človek, ktorý by mu po smrti jeho ženy a dieťaťa nebol stisol ruku, bol by doktor strateným človekom.

Môj otec mu ruku stisol. A keď moja matka otehotnela, určitý cit, ktorý mi je ťažko vysvetliť, ale ktorý chápem, ho donútil ísť až do konca.

Predsa však bol opatrný. Dva razy v posledných dňoch tehotenstva zaviedol matku do Moulinsu, aby sa poradil so špecialistom.

Deň prišiel. Sluha z koniarne šiel na koni po doktora v noci. Z domu ma neposlali preč, ale ma zavreli v izbe, strašne vzrušeného, aj keď som ako všetci dedinskí chlapci už od mala kadečo vedel.

Moja matka zomrela o siedmej ráno, práve vychádzalo slnko, a keď som schádzal dolu, prvá vec, ktorú som si všimol, napriek vzrušeniu, bola karafa na stole v jedálni.

Ostal som jedináčikom. Dievča z dediny prišlo do domu, aby sa staralo o domácnosť a o mňa. Doktora Gadella som viac nevidel prekročiť prah nášho domu, ale ani otca som nikdy nepočul hovoriť o tejto veci.

Po týchto tragických udalostiach nasledovalo obdobie veľmi fádne a zmätené. Chodil som do dedinskej školy. Môj otec bol čoraz mlčanlivejší. Mal tridsaťdva rokov a až teraz si uvedomujem, aký bol vlastne mladý.

Neprotestoval som, mal som vtedy dvanásť rokov, keď vznikla otázka, či mám ďalej študovať na lýceu v Moulinse, kde ma nemohli vodievať každý deň.

Ostal som tam iba niekoľko mesiacov. Cítil som sa tam nešťastný, celkom cudzí v novom svete, ktorý som pokladal za nepriateľský. Otcovi, ktorý ma odvádzal každú sobotu večer domov, som o tom nič nehovoril. Nikdy som sa nesťažoval.

Pochopil som, keď nás cez Veľkú noc prišla navštíviť jeho sestra, ktorej manžel si otvoril v Nantes pekáreň, že ide o plán už dlhšie osnovaný v korešpondencii.

Moja ružolíca teta začala byť nespokojná. Nemala deti, a to ju škrelo.

Niekoľko dní som badal, ako sa okolo mňa neobratne točia, akoby si ma chceli získať.

Rozprávala mi o Nantes, o ich dome vedia prístavu, o príjemnej vôni teplého chleba, o jej manželovi, ktorý trávi celú noc v pekárni a cez deň spí.

Zistil som, že je to veľmi veselá osôbka. Predvídal som to. Rezignoval som. Alebo – presnejšie povedané, nakoľko nemám rád toto slovo – prijal som ponuku.

V jednu nedeľu po omši sme mali s otcom dlhý rozhovor, prechádzajúc sa po poli. To bolo po prvé, čo sa so mnou zhováral ako s dospelým. Spomínal mi budúcnosť, ďalej to, že je nemožné študovať na dedine, a ak ostanem na lýceu v Moulinse, nuž nebudem vôbec poznať život normálnej rodiny.

Dnes viem, čo mal na mysli. Uvedomoval si, že spoločnosť človeka, ako je on, upútaného iba na seba a žijúceho najčastejšie pre svoje myšlienky, nie je vhodná pre chlapca, ktorý má celý život pred sebou.

Odcestoval som s tetou na bričke na stanicu, vzadu s obrovským natriasajúcim sa kufrom.

Otec neplakal. Ani ja.

***

To je vari všetko, čo o ňom viem. Počas pobytu v Nantes som bol synovcom pekára a pekárky a skoro som si privykol na muža, ktorého chlpaté prsia som denne vídaval v červenkastom svetle žiariacej pece.

Každé prázdniny som trávil pri otcovi. Neodvážil by som sa tvrdiť, že sme si boli navzájom cudzí. Mal som však svoj osobný život, vlastné ambície a problémy.

Otca som miloval, rešpektoval, ale nepokúšal som sa ho viac chápať. A tak to trvalo celé roky. A nie je to tak ustavične? Mám dôvod si to myslieť.

Keď sa vo mne opäť prebudila zvedavosť, bolo už neskoro klásť otázky, ktoré by som mu bol tak rád položil, a vyčítal som si, že som tak neurobil, keď tu ešte bol, aby mi na ne odpovedal.

Otec zomrel štyridsaťštyriročný na zápal pohrudnice.

Bol som mladý človek, ktorý práve začal študovať medicínu.

Pri svojej poslednej návšteve v kaštieli ma prekvapil rumenec na lícach otcových a jeho oči, ktoré večer horúčkovite žiarili.

– Vyskytla sa v našej rodine tuberkulóza? – spýtal som sa jedného dňa tetky.

Odpovedala, ako keby som hovoril o hanebnej škvrne:

– Nikdy v živote, pozrime ho! Všetci boli zdraví ako buky! Nepamätáš sa na svojho starého otca?

Dobre sa naňho pamätám. Spomínam si na akýsi suchý kašeľ, ktorý vraj mal od fajčenia. A hoci načieram hlboko do spomienok, vždy mi utkvejú v pamäti otcove líca, na ktorých rumenec značil zárodok nemoci.

Aj moja tetka mala líca tej istej ružovej farby.

– Ustavične žijem v tej pekárenskej horúčave, – použila tetka zbraň, akou sa na ňu zaútočilo.

O desať rokov neskôr zomrela na tú istú chorobu ako jej brat.

Nuž a ja, po návrate z Nantes, kde som si bol vybaviť niektoré veci pred započatím novej existencie, som dlho váhal, kým som zašiel na byt istého môjho profesora, aby ma prezrel.

– Táto choroba vám nehrozí! – uistil ma.

O dva dni som nasadol na parížsky vlak.

***

Moja žena by tentoraz nechcela, aby som sa vrátil k Simenonovi a k obrazu, ktorý o mne vytvoril, lebo by to znamenalo diskutovať o bode, ktorý spomenul v jednej z posledných kníh a ktorý sa ma osobitne dotýka.

Je to jedno z miest, ktoré ma najväčšmi mrzí – pričom nehovorím o drobnostiach v obliekaní alebo podobne, to som skôr spomenul na pobavenie.

Nebol by som synom vlastného otca, keby som nebol háklivý na všetko, čo sa týka môjho zamestnania a kariéry, a práve o to ide.

Zavše sa mi zdalo, a nebolo to príjemné, že Simenon sa ma akosi pokúša ospravedlňovať v očiach verejnosti, že som vstúpil do služieb polície. Viem, že niektorí čitatelia si v duchu myslia, že som toto povolanie prijal len ako východisko z núdze.

Isté je, že som začal študovať medicínu a že som si vybral toto povolanie z vlastnej vôle bez toho, žeby ma doň hnali dáko ambiciózni príbuzní, ako to už často býva.

Prešli roky a ja som na to vôbec nemyslel, ani mi nezišlo na um uvažovať o tejto veci, nebyť niekoľkých viet o mojom povolaní, až sa mi pomaly táto otázka čoraz viac natískala.

Nikomu som to zatiaľ nespomínal, dokonca ani vlastnej žene. Dnes musím prekonať určitý ostych a všetko usporiadať alebo sa aspoň o to pokúsiť.

Simenon v jednej zo svojich kníh píše o „uzmierovateľovi osudu“, no toto slovo nevynašiel, pochádza odo mňa a budem mu to musieť jedného dňa v rozhovore pripomenúť.

Pýtam sa, či sa všetko nezačalo vlastne Gadellom, ktorého tragický osud, ako som si postupne uvedomil, ma oveľa viac ubil, než som si myslel.

Pretože bol lekárom, pretože sklamal, povolanie lekára bolo v mojich očiach zahalené takou úctou, že som naň hľadel ako na kňazský stav.

Po celé roky, bez toho, aby som si to uvedomoval, pokúšal som sa pochopiť tragédiu tohto človeka v boji s osudom, ktorý bol nad jeho sily.

Pamätám sa na vzťah môjho otca ku Gadellovi a pýtam sa, či môj otec pochopil to čo ja a či to bolo dôvodom, nech si ho už akokoľvek vážil, že ho nechal zasiahnuť do svojho šťastia.

Z Gadella som nepozorovane prešiel k iným známym ľuďom, jednoduchým ľuďom, čo takmer všetci žili na pohľad poriadnym životom a predsa sa odrazu museli vyporiadať s osudom.

Netreba zabúdať, že to nie sú myšlienky zrelého muža, ktoré sa tu snažím tlmočiť, ale sú to úvahy chlapca a neskôr mladého muža.

Smrť mojej matky nejaví sa mi už ako tragédia taká nezmyselná a zbytočná!

Všetky ostatné nešťastia, ktoré som poznal, všetky tie cesty, čo vedú k neúspechu, privádzali ma do akejsi zúrivej beznádeje.

A nikto nemôže zasiahnuť? Nemal by byť kdesi múdry človek alebo skúsenejší od ostatných – predstavujem si ho asi ako rodinného lekára Gadella, ktorý však by nepadol – ktorý by jemne a úprimne povedal:

– Ste na nesprávnej ceste. Ak budete takto pokračovať, rútite sa do katastrofy. Vaše miesto je tu a nie tam.

Myslím, že viem, v čom to väzí; mám nejasný pocit, že veľa ľudí nie je na svojom mieste a usilujú sa hrať úlohu, ktorá im nesedí, nuž a preto hru už vopred prehrali.

Nemyslite si však, žeby som sa chcel stať jedného dňa akýmsi všemocným bohom.

Po tom, čo som sa pokúsil pochopiť Gadella a otcovo správanie voči nemu, pozorujem ďalej svoje okolie a kladiem si tie isté otázky.

Uvediem príklad, ktorý iste vyvolá úsmev. V jednom roku nás bolo v triede päťdesiatosem, päťdesiatosem žiakov z rôzneho prostredia, rôznych kvalít, ambícií a chýb. Zabával som sa tak, že som určoval ideálnu budúcnosť všetkým spolužiakom a v duchu som ich nazýval: „advokátom“… „daňovým úradníkom“ atd.…

Istý čas som si lámal hlavu a usiloval som sa uhádnuť, na čo zomrú ľudia, s ktorými som sa zblížil.

Nestačí to na pochopenie, prečo som sa chcel stať lekárom? V tom čase vo mne slovo polícia vyvolávalo iba predstavu mestského policajta na rohu ulice. Ak som počul hovoriť o tajnej polícii, nemal som ani potuchy, čo to môže znamenať.

A potom som si mal zrazu zarábať na živobytie. Prišiel som do Paríža bez akéhokoľvek plánu, aké povolanie si nájdem. Keďže som štúdiá neskončil, nemohol som dúfať, že nájdem čosi iné ako miesto v nejakom úrade, a tak som začal hľadať v malých inzerátoch v novinách. Môj strýc mi ponúkol, ale zbytočne, že si ma ponechá v pekárni a vyučí ma remeslu.

V malom hoteli na ľavom brehu, v ktorom som sa usadil, býval na tej istej chodbe ako ja asi štyridsaťročný muž, ktorý ma začal zaujímať a bohvieprečo som v ňom našiel akúsi podobnosť s otcom.

Podobou sa v skutočnosti odlišoval od plavého, štíhleho muža s poklesnutými plecami, ktorého som vždy vídaval v kožených gamašiach.

Bol skôr nízky, zavalitý, tmavovlasý so strašnou plešinou, ktorú si starostlivo zakrýval vlasmi odzadu sčesanými do čela, s čiernymi fúzikmi, s ostro vykrútenými končekmi.

Vždy bol pekne oblečený v čiernom zvrchníku so zamatovým golierom, ktorý pripomínal iný už známy zvrchník, a vždy chodil s palicou, ktorá mala rúčku z masívneho striebra.

Zdá sa mi, že podoba s mojím otcom spočívala v jeho správaní a v určitom spôsobe chôdze – v rovnomernom kroku, v tom, ako načúval, pozoroval, a napokon aj v istej uzavretosti.

Náhoda chcela, že som ho stretol v našej štvrti v akejsi reštaurácii s pevnými cenami; dozvedel som sa, že tu večeriava denne, a chcel som sa s ním zoznámiť bez zjavnej príčiny.

Márne som sa pokúšal zistiť, čím sa zapodieva. Musel to byť starý mládenec, lebo v hoteli žil sám. Počul som, ako ráno vstáva a nepravidelne sa vracia večer na izbu.

Nikdy nikoho neprijímal a jediný raz, keď som ho videl zhovárať sa na rohu bulvára Saint-Michel s akýmsi indivíduom, nemusel som zaváhať a uhádol som, že to bol apač.

Vtedy som mal práve nastúpiť miesto v istom galantérnom obchode na ulici Victoires. Na druhý deň som sa mal ísť predstaviť s odporúčaniami, ktoré som si písomne vyžiadal od bývalých profesorov.

Tohto večera ma do reštaurácie zaviedol akýsi inštinkt a od stola som vstal práve vo chvíli, keď môj sused zo spoločnej chodby odložil servítku a zdvihol sa. Keď sme spoločne vychádzali, pridržal som mu dvere.

Nuž musel ma spozorovať. Možno uhádol, že si želám s ním hovoriť, lebo na mňa povzbudivo pozrel.

– Ďakujem vám, – povedal.

Potom, keď som ostal stáť na chodníku, pokračoval:

– Vraciate sa do hotela?

– Hádam… Neviem…

Bola krásna noc pozdnej jesene. Nábrežia neboli ďaleko a za stromami vychádzal mesiac.

– Sám ste v Paríži?

– Áno, sám.

Bez toho, že by si želal moju spoločnosť, prijal ju a súhlasil s ňou ako s hotovou vecou.

– Hľadáte prácu?

– Ako to viete?

Nenamáhal sa s odpoveďou a preložil si medzi perami kúsok sladkého drievka, ktoré žuval. Čoskoro som pochopil prečo. Trápilo ho, že mu zapácha z úst, a uvedomoval si to.

– Prišli ste z vidieka.

– Z Nantes, ale pochádzam z vidieka.

Dôveroval som mu. Bolo to po prvé, odkedy som bol v Paríži, čo som našiel spoločníka, a jeho mlčanlivosť ma vôbec nedráždila, zaiste preto, že som bol navyknutý na láskavú mlčanlivosť môjho otca.

Porozprával som mu o sebe takmer všetko, kým sme sa ocitli na Quai des Orfèvres, na druhej strane mosta Saint-Michel.

Pred veľkou pootvorenou bránou sa zastavil a povedal mi:

– Mohli by ste ma chvíľku počkať? Zdržím sa iba niekoľko minút.

Pri bráne držal stráž policajt v uniforme. Chvíľu som sa prechádzal a potom som sa ho spýtal:

– Však je to Justičný palác?

– Tento vchod vedie do miestností Bezpečnosti.

Môj sused zo spoločnej chodby sa volal Jacquemain. Tento večer som sa vlastne dozvedel, keď sme sa prechádzali popri Seine a viac ráz prešli tie isté mosty, zatiaľ čo beztvárna budova Justičného paláca bola pred nami, že je ešte slobodný. Bol policajným inšpektorom a rozprával mi o svojom povolaní tak, ako mi môj otec rozprával o svojom, s tou istou skrytou hrdosťou.

O tri roky ho zabili, skôr než som vstúpil do tých istých miestností na Quai des Orfèvres, ktoré sa stali pre mňa také lákavé. Stalo sa to pri Porte d’Italie počas akejsi prestrelky.

Zasiahla ho doprostred hrude guľka, ktorá ani nebola jemu určená.

Jeho fotografia visí dosial pri ostatných fotografiách v čiernych rámoch s nápisom „Zahynul pri výkone služby“.

Veľa mi toho nenarozprával. Predovšetkým ma počúval. Nebránilo mi to však, aby som sa ho asi okolo jedenástej večer nespýtal hlasom trasúcim sa od netrpezlivosti:

– Skutočne si myslíte, že je to možné?

– Zajtra večer vám odpoviem.

Zrejme nebolo možné, aby som sa stal členom Bezpečnosti ihneď. Menovacie dekréty dosial nejestvovali a každý musel začínať od piky.

Mojou jedinou túžbou bolo, aby ma prijali z hocijakých dôvodov na niektorom z parížskych komisariátov a aby som mal možnosť objavovať jednu z tvárí toho sveta, do ktorého mi dal inšpektor Jacquemain nazrieť.

Vo chvíli keď sme sa rozchádzali na spoločnej chodbe nášho hotela, ktorý je už dávno zrúcaný, sa ma spýtal:

– Veľmi by vás to otravovalo, keby ste nosili uniformu?

Priznávam sa, že ma to trocha udivilo, a chvíľu som váhal, čo neušlo jeho pozornosti, a iste ho to nepotešilo.

– Nie… – odpovedal som ticho.

Nosil som ju síce, ale krátko, sedem či osem mesiacov. Pretože som bol dlhonohý a veľmi štíhly, dali mi, hoci to už dnes znie čudne, veľmi rýchlo bicykel, aby som sa oboznámil s Parížom, kde som vždy zablúdil, a mal som doručovať obálky rozličným úradom.

Rozprával o tom Simenon? Nepamätám sa. Celé mesiace som sa zhrbený na bicykli prepletal medzi fiakrami, koňmi ťahanými omnibusmi so sedadlami na streche, ktoré sa valili z Montmartru a naháňali mi obrovský strach.

Úradníci nosili ešte redingoty a cylindre a od určitých hodností aj žakety.

Väčšina agentov boli mužovia v istom veku, zavše s ružovkastými nosmi, lebo ich bolo vidieť často pri barových pultoch piť s kočišmi, a šansioniéri si, z nich nehanebne uťahovali.

Nebol som ženatý. Uniforma mi prekážala dvoriť mladým dievčatám a tak som sa rozhodol, že začnem ozajstný život v deň, keď vstúpim do budovy na Quai des Orfèvres veľkým schodišťom nie ako poslík, čo doručuje obálky, ale ako inšpektor.

Keď som to spomenul Jacquemainovi, môj sused zo spoločnej chodby sa neusmial, iba zamrmlal so zasneným výrazom:

– Prečo nie?

Nevedel som, že mu tak skoro pôjdem na pohreb. Moje predpovede o ľudskom osude ostali iba želaním.

KAPITOLA 4

v ktorej jem drobné pečivo Anselma a Géraldiny, čo som predchytil Mostom a cestám.

Či by sa môj otec a starý otec boli spytovali, či môžu byť aj niečím iným, než boli? Mali iné ambície? Závideli iným ich osud?

Je to smiešne žiť s ľuďmi tak dlho a nevedieť nič o tom, čo sa zdá dnes také dôležité. Vždy som si kládol takúto otázku s pocitom, že som na hranici medzi dvoma celkom vzdialenými svetmi.

Hovorili sme o tom prednedávnom so Simenonom v mojom byte na bulvári Richard-Lenoir. Bolo to vari v predvečer jeho odchodu do Spojených štátov. Zastavil sa pred zväčšenou fotografiou môjho otca, hoci ju predtým roky vídaval na stene jedálne.

Pozoroval ju čudne uprene a vrhol na mňa krátke skúmavé pohľady, akoby chcel porovnať podobu, a celkom sa zasnil.

– Maigret, vy ste sa vlastne narodili v ideálnom prostredí, ideálnom čase rozvoja rodiny, – zakončil svoje pozorovanie, – aby ste sa stali vysokým úradníkom, ako sa tomu kedysi hovorilo, alebo ak chcete, aby ste sa stali úradníkom vysokej triedy.

Udivilo ma to, lebo už som na to myslel, síce nie tak presne a hlavne nie tak osobne; zaznačil som si počet kolegov, ktorí pochádzali z roľníckych rodín a ktorí nestratili priamy kontakt s pôdou.

Simenon pokračoval, tváriac sa, že ľutuje, ba že mi závidí:

– Ja som o generáciu pred vami. Aby som našiel ekvivalent vášho otca, musím sa vrátiť až k môjmu starému otcovi. Môj otec už bol v rebríčku úradníkov.

Moja žena ho pozorne počúvala, usilujúc sa pochopiť, a on ľahkým tónom dodal:

– Normálne by som bol mal prístup k slobodným povolaniam iba veľmi obmedzený a bolo by ma to stálo veľa námahy, aby bol zo mňa lekár v mestskej štvrti, advokát alebo inžinier. Alebo…

– Alebo?

– Alebo som sa mohol stať rozhorčeným vzbúrencom. Tí nevyhnutne tvoria väčšinu. Keby to nebolo tak, bol by nadbytok lekárov a advokátov. Domnievam sa, že patrím k ľuďom, čo zásobujú najväčším počtom práve tú skupinu ľudí, ktorá sa sklamala v živote.

Neviem, prečo som si zrazu spomenul na tento rozhovor. Pravdepodobne preto, lebo si v spomienkach vyvolávam roky svojich začiatkov a pokúšam sa analyzovať svoj vtedajší duševný stav.

Bol som na svete sám. Prišiel som do Paríža, ktorý som nepoznal a ktorý sa vystatoval svojím bohatstvom oveľa honosnejšie ako dnes.

Dve veci udierali do očí: na jednej strane toto bohatstvo, a na druhej strane chudoba; ja som patril k tej druhej strane.

Pred očami ľudu tu žil osobitný svet v rafinovanej lenivosti a noviny písali o konaní týchto ľudí, čo sa zapodievali iba svojimi zábavami a pochabosťami.

Nikdy mi nezišlo na um, aby som sa vzbúril. Nezávidel som im. Neúfal som, že sa im budem raz podobať. Môj osud som neprirovnával k ich osudu.

V mojich očiach tvorili časť takého rozdielneho sveta, ako keby boli z inej planéty.

Pamätám sa, že som vtedy mal neukojiteľnú chuť do jedenia, ktorou som sa preslávil už ako dieťa. Moja teta v Nantes rada rozprávala o tom, ako som sa raz vrátil z lýcea a na posedenie som zjedol štvorlibrový chlieb, čo mi vôbec nebránilo, aby som o dve hodiny večeral.

Zarábal som veľmi málo a najväčšou mojou starosťou bolo, ako zasýtiť tento svoj apetít; luxus som nevidel na terasách známych kaviarní na bulvároch, ani vo výkladoch na ulici de la Paix, ale oveľa prozaickejšie vo výkladoch údenárstiev.

V uliciach, ktorými som chodieval, poznal som niektoré údenárstva, čo ma fascinovali a zavše, keď som krúžil po Paríži v uniforme, schúlený na bicykli, vypočítal som si čas tak, aby som získal niekoľko minút a mohol si kúpiť a na chodníku zhltnúť párok alebo paštétu so žemľou z blízkej pekárne.

Keď som nasýtil žalúdok, cítil som sa šťastný a plný sebadôvery. Povolanie som si vykonával veľmi svedomite. Považoval som aj tú najmenšiu úlohu, ktorou ma poverili, za veľmi dôležitú. Ani práci po zamestnaní som sa nebránil. Považoval som za celkom prirodzené, že všetok môj čas patrí polícii a že nepretržite pracujem štrnásť alebo pätnásť hodín.

Nevravím to preto, aby som si robil zásluhy, naopak, iba preto, aby som si uvedomil, že v tom čase to bolo bežným javom.

Málo mestských policajtov malo vyššie vzdelanie ako ľudovú školu. Cez inšpektora Jacquemaina vedelo sa na nadriadených miestach – ja som však ešte nevedel, kto to vedel a že sa to vôbec vie – že som začal študovať na vysokej škole.

Po niekoľkých mesiacoch som bol veľmi prekvapený, keď ma zadelili na miesto, ktoré sa mi zdalo také nedosiahnuteľné: miesto tajomníka policajného komisára v štvrti Saint-Georges.

Vtedy toto zamestnanie malo neveľmi žiarivý názov. Volalo sa: komisárov pes.

Zobrali mi bicykel, pláštenku a uniformu. Stratil som tiež možnosť zaskočiť si do údenárstva pri pochôdzkach po parížskych uliciach.

To, že som už v civile, som si ocenil zvlášť vtedy, keď som jedného dňa šiel po chodníku bulvára Saint-Michel a počul, že ma ktosi volá.

Vysoký mládenec v bielom plášti utekal za mnou.

– Jubert! – zvolal som.

– Maigret!

– Čo tu robíš?

– A ty?

– Počúvaj, teraz nemôžem ostať vonku. Príď po mňa o siedmej k lekárni.

Jubert, Félix Jubert, bol jeden z mojich priateľov na medicíne v Nantes. Vedel som, že prerušil štúdiá v tom istom čase ako ja, ale z iných dôvodov. Nebol to leňoch, ale skôr veľmi pomaly myslel a pamätám sa, čo sa o ňom hovorievalo:

Bifľuje sa stále, ale na druhý deň už z toho nič nevie.

Bol veľmi vysoký, kostnatý, s veľkým nosom, hrubými črtami a vždy mal tvár plnú vriedkov, nie drobných, pre ktoré sa mladí ľudia sužujú, ale veľkých, červeno-modrých, ktoré si natieral rôznymi mastičkami a zásypmi.

V ten večer som ho prišiel čakať pred lekáreň, kde pracoval niekoľko týždňov. V Paríži nemal príbuzných. Býval vo štvrti Cherche-Midi, v rodine, ktorá prijímala niekoľkých podnájomníkov na stravu a na byt.

– A ty čo robíš?

– Nastúpil som u polície.

Videl som jeho modré oči, dievčenský jasné oči, ktoré sa pokúšali skryť pochybnosť. Hlas mal celkom smiešny, keď opakoval:

– U polície?

Prezrel si ma od hlavy po päty a už vo mne videl policajného agenta z nárožia bulvára.

– Som komisárovým tajomníkom.

– Ach tak! Chápem!

Vyjadril sa tak z akejsi ľudskej úcty. Alebo vari preto, že som mu to nevedel lepšie vysvetliť, alebo nebol schopný chápať? Nepriznal som sa mu, že pred troma týždňami som ešte nosil uniformu a že som túžil nastúpiť k Bezpečnosti.

Tajomník v jeho očiach a v očiach mnohých ľudí bolo čosi dokonalé a čestné; bola to čistá práca v kancelárii s knihami a s plniacim perom v ruke.

– Máš mnoho priateľov v Paríži?

Dalo by sa povedať, že okrem inšpektora Jacquemaina nepoznal som nikoho a na komisariáte som bol ešte nováčik, ktorého skôr pozorovali, ako by sa s ním priatelili.

– Nemáš dáku priateľku? Čo robíš vo voľnom čase?

Vlastne som ho nemal veľa. Aby som čo najrýchlejšie dosiahol svoj cieľ, veľa som študoval, lebo som sa rozhodol zložiť skúšky, ktoré práve predpísali.

V ten večer sme spolu večerali. Po múčniku mi mnohosľubne povedal:

– Musím ťa predstaviť.

– Komu?

– Skvelým ľuďom, priateľom. Uvidíš.

V ten prvý deň mi viac nevysvetlil. Neviem, prečo sme sa niekoľko týždňov nevideli. Je možné, že by sme sa už nikdy viac neboli stretli. Nedal som mu svoju adresu. A ani jeho adresu som nemal. Neprišlo mi na um, že by som ho mohol ísť čakať pred lekáreň.

Náhoda chcela, že sme sa stretli pred bránou Théâtre-Français, kde sme obaja čakali v rade.

– To je hlúpe! – povedal mi. – Myslel som, že som ťa už stratil. Ani som nevedel, na ktorom komisariáte pracuješ. Spomínal som ťa priateľom.

Hovoril o svojich priateľoch tak, že vo mne vznikal dojem, akoby šlo o akýsi klan, skoro tajomnú sektu.

– Máš aspoň oblek?

– Mám jeden.

Nebolo vhodné dodávať, že to bol oblek môjho otca, trošku nemoderný, lebo ho mal ešte na svojej svadbe, a ja som si ho dal prešiť.

– V piatok ťa tam zavediem. Zariaď si to tak, aby si bol voľný v piatok večer od ôsmej. Vieš tancovať?

– Nie.

– To nič. Bolo by však dobre, keby si absolvoval niekoľko hodín tanca. Poznám jeden kurz, nie veľmi drahý. Chodil som tam.

Tentoraz si poznačil moju adresu, aj adresu malej reštaurácie, kde som večeriaval, keď som nemal službu, a v piatok večer prišiel ku mne na izbu, a kým som sa obliekal, sedel na posteli.

– Musím ti to vysvetliť, aby si neporobil hlúposti. Budeme tam iba my dvaja, ty a ja, nehovoriac o tých, čo patria k firme Mosty a cesty. Môj vzdialený bratanec, ktorého som náhodou stretol, predstavil ma veľmi milým manželom Léonardovcom. Ich neter je veľmi očarujúce dievča.

Hneď som pochopil, že je do nej zaľúbený a že mi chce ukázať tento objekt, pre ktorý tak vzbĺkol a kam ma takmer násilím zatiahol.

– Nemaj strach, budú tam aj iné, – sľúbil mi. – Sympatické.

Keďže pršalo a veľmi mu záležalo na tom, aby sme nezmokli, vzali sme si fiaker, prvý fiaker v Paríži, ktorý sme si najali súkromne. Keď sme prechádzali popri plynových lampách, zazrel som v nich naše biele náprsenky. Félix Jubert zastavil fiaker pred kvetinárstvom, kde sme si každý do gombíkovej dierky zastrčili kvet.

– Starý pán Léonard, – vysvetľoval mi, – volajú ho Anselmom, je už asi desať rokov na penzii. Bol vysokým úradníkom u firmy Mosty a cesty a ešte aj teraz sa zavše jeho nástupcovia chodia s ním radiť. Otec jeho netere tiež patrí do administratívy tohto podniku. Dalo by sa povedať, že celá ich rodina.

Z toho, ako hovoril o tomto podniku, som usúdil, že pre Juberta to bol akýsi stratený raj a že by dal neviem čo za to, keby nebol premárnil vzácne roky štúdiom medicíny a mohol sa hneď venovať tomuto povolaniu.

– Uvidíš!

A uvidel som. Bolo to na bulvári Beaumarchais, neďaleko námestia Bastille v staršej síce, ale komfortnej a honosnej budove. Všetky okná na treťom poschodí svietili a zo Jubertovho pohľadu, keď sme vystupovali z fiakra, dalo sa zreteľne vyčítať, že ohlásená spoločenská udalosť sa tam odohráva.

Necítil som sa veľmi vo svojej koži. Hneď som oľutoval, že som sa sem dal zaviesť. Môj tvrdý golier so zohnutými rožkami ma rozčuľoval; ustavične som mal pocit, že sa mi kravata skĺzla a krídla kabáta sa krútia ako kohútie perá.

Schodište bolo málo osvetlené a schody pokrýval tmavočervený koberec, ktorý sa mi zdal príliš parádny. V oknách chodby boli vitrínky, ktoré som dlhý čas považoval za posledný výkrik rafinovanosti.

Jubert si na tvár natrel hrubšiu vrstvu krému a neviem prečo, dodávalo mu to fialový odtieň. Zbožne potiahol strapec šnúry, ktorá visela pred dverami. Zdnu sme počuli rozhovor, ale bez tej zvyčajnej prenikavosti a smiechu, ktorá je taká príznačná pre mondénnu spoločnosť.

Slúžka v bielej zástere nám prišla otvoriť a Félix, keď jej podával zvrchník, bol celý šťastlivý, že ju môže osloviť ako človek, čo dôverne pozná tieto miesta:

– Dobrý večer, Clémence.

– Dobrý večer, pán Félix.

Salón bol dosť veľký, nepríliš osvetlený, s tmavými záclonami a vo vedľajšej miestnosti cez sklené dvere bolo vidno nábytok odtlačený k stenám, aby bol parket voľný na tanec.

Môj ochranca Jubert ma zaviedol k starej bielovlasej dáme, ktorá sedela pri kozube.

– Predstavujem vám svojho priateľa Maigreta, o ktorom mal som tú česť vám už hovoriť a ktorý horí želaním osobne sa vám pokloniť.

Bezpochyby si celou cestou opakoval túto vetu a bol presvedčený, že ja vhodne pozdravím, ak nebudem veľmi v rozpakoch, a že mu v podstate budem robiť česť.

Stará dáma bola rozkošná, drobučká, jemných čŕt, so živou tvárou, ale celkom ma vykoľajila, keď sa ma s úsmevom spýtala:

– Prečo nepatríte k firme Mosty a cesty? Som presvedčená, že Anselm to bude ľutovať.

Volala sa Géraldine. Anselme, jej manžel, sedel v ďalšom kresle a bol taký nepohyblivý, že vyzeral, akoby ho tam doniesli a vystavili sťa voskovú figurínu. Bol veľmi starý. Neskôr som sa dozvedel, že už dávno dosiahol osemdesiatku a Géraldine má práve osemdesiat.

Ktosi ticho hral na klavíri, bol to tučný mladík, priam napchatý do obleku, a mladé dievča v bledomodrom mu obracalo noty. Keď ma predstavili, nebol som schopný na ňu pozrieť; taký som bol zmätený skutočnosťou, že som v tomto dome, že som nevedel, čo povedať a kde sa podieť.

Tancovať sa nezačalo. Na malom stolíku bola tácňa s drobným pečivom a o malú chvíľu, keď ma Jubert ponechal vlastnému osudu, priblížil som sa k stolíku, dodnes sám neviem prečo, no iste nie z maškrtníctva, lebo som nebol hladný a drobné, suché pečivo som nikdy nemal rád, pravdepodobne preto, lebo bolo také drobné.

Mechanicky som si vzal jeden kúsok. Potom ďalší. Ktosi zasyčal:

– Pst!…

Ďalšie mladé dievča, ktoré trošku škúlilo, začalo spievať pri klavíri, o ktorý sa jednou rukou opieralo, a druhou sa ovievalo vejárom.

Ja som ustavične jedol, bez toho, že by som si to uvedomoval. Nevnímal som ani to, že stará pani sa na mňa zhrozene díva, a potom aj ostatní, keď si všimli, čo robím, nespustili zo mňa oči.

Jeden z mládencov polohlasne čosi poznamenal svojmu susedovi a znova sa ozvalo:

– Pst!…

Mladé dievčatá ste mohli spočítať podľa svetlých šiat medzi čiernymi oblekmi. Boli štyri. Zdalo sa, že Jubert chce upútať moju pozornosť, no nedarilo sa mu to a bol celkom nešťastný, keď videl, ako si beriem jeden keks za druhým a ako ich svedomite jem. Neskôr sa mi priznal, že ma ľutoval a bol presvedčený, že som nevečeral.

Ostatní si to asi tiež mysleli. Pesnička sa skončila. Dievča v ružovom sa ukláňalo a všetci tlieskali; vtedy som si uvedomil, že sa to dívajú na mňa, ako stojím pri stolíku s plnými ústami a s keksom v ruke.

Chcelo sa mi odísť bez ospravedlnenia, utekať, doslovne ujsť z tohto bytu, v ktorom sídlil svet pre mňa taký cudzí.

Vtom som zbadal v polotieni tvár, tvár toho dievčaťa v modrom, a na nej sladký výraz, povzbudzujúci, takmer priateľský. Zdalo sa, že ma chápe, že mi dodáva odvahy.

Slúžka vstúpila s občerstvením, a pretože som nanešťastie toľko jedol, neodvážil som sa vziať si pohárik, aj keď mi ho ponúkli.

– Louise, odnes drobné pečivo.

Takto som sa dozvedel, že mladé dievča v modrom sa volá Louise a že je neterou pána a panej Léonardovcov.

Všetkých ponúkla, kým došla ku mne, potom mi ukázala na ktorúsi sladkosť so zaváraninou a povedala so sprisahaneckým pohľadom:

– Nechali tie najlepšie. Ochutnajte tento.

Nevedel som, čo odpovedať:

– Myslíte?

To boli prvé slová, ktoré sme si vymenili, totiž pani Maigretová a ja.

***

Viem hneď, že hneď ako si prečíta stránky, čo som práve napísal, bude hundrať a pokrčí plecami:

– Načo je to dobré rozprávať voľačo také?

V podstate bola spokojná s obrazom, ktorý vykreslil Simenon, s obrazom dobrej „mamy“, čo je ustavične pri sporáku, ustavične čosi leští a rozmaznáva svoje veľké dieťa, vlastného manžela. Práve pre toto ju podozrievam, že ona prvá mu sľúbila večné, priateľstvo, namiesto toho, že by ho považovala za rodinného príslušníka a bránila ho aj vtedy, keď sa mi ani nesnívalo útočiť naňho.

Tak ako všetky portréty ani tento nie je zďaleka presný. Keď som sa s ňou zoznámil v tento slávny večer, bola mladým bucľatým dievčaťom, veľmi svieža, s iskričkami v očiach, ktoré by ste nezazreli v očiach priateliek.

Čo by sa bolo stalo, keby som to pečivo nebol jedol? Je veľmi pravdepodobné, že by ma nebola zbadala medzi toľkými mladými ľuďmi, čo tam boli a všetci až na môjho priateľa Juberta patrili k firme Mosty a cesty.

Tie dve slová Mosty a cesty zachovali si pre nás zmysel priam komický a stačí, aby ich jeden z nás vyslovil, a už sa usmievame; ak ich dakde počujeme, ešte ani teraz sa neubránime a vymeníme si významné pohľady.

Bolo by dobré opísať celý rod, všetkých tých Schöellerovcov, Kurtovcov a Léonardovcov, v ktorom som sa dlhý čas motal a ktorý predstavuje to, čo voláme „rodina zo strany mojej ženy“.

Keby ste išli do Alsaska, od Štrasburgu po Mulhouse, pravdepodobne by ste o nich počuli. Bol to jeden Kurt, myslím, že zo Scharrachbergheimu, ktorý prvý za Napoleona založil skoro dynastickú tradíciu stavebného podniku. Potom sa preslávil a spojil sa so Schöellerovcami, ktorí patrili k tej istej firme.

Léonardovci zasa vstúpili do ich rodiny a odvtedy otec, syn, brat, nevlastný brat aj bratanci a vlastne všetci, či skoro všetci boli zamestnancami tej istej firmy, takže považovali za úpadok, keď sa jeden z Kurtov odrodil a stal sa najväčším pivovarníkom v Colmare.

Onoho večera som všetko toto iba tušil, vďaka niekoľkým Jubertovým informáciám.

Keď sme potom odišli v hustom lejaku, teraz už nedbajúc na fiaker, ktorý by sme aj tak ťažko boli zohnali v tejto štvrti, skoro som ľutoval, že som si zle vybral povolanie.

– Čo na to povieš?

– Na čo?

– Na Louise! Nechcem ti nič vyčítať. Tým sa nič nenapraví. Videl si, s akým taktom ťa upozornila a nebolo to na nej vidieť? Je to úžasné mladé dievča. Alice Perretová je skvelejšia, ale…

Nevedel som, kto je Alice Perretová. Po celý večer som sa nezoznámil ani s jednou dievčinou, iba s dievčaťom v bledomodrom, ktoré sa medzi tancom prišlo so mnou pozhovárať.

– Alice je tá, čo spievala. Nazdávam sa, že sa čo nevidieť zasnúbi s chlapcom, ktorý ju sprevádzal, s Louisom, má veľmi bohatých rodičov.

Tejto noci sme sa vrátili veľmi neskoro. Na každej zákrute sme vošli do otvoreného bistra na kávu, aby sme sa schovali pred dažďom. Félix sa neuspokojoval iba tým, že ma upokojoval ustavičnými rečami o Louise, ale pokúšal sa prinútiť ma, aby som uznal, že je to ideálne mladé dievča.

– Viem, že nemám veľa nádejí už preto, lebo rodičia by jej chceli nájsť manžela od firmy, veď preto ju poslali k strýkovi Léonardovi. Vieš, v Colmare alebo Mulhouse nie je veľa súcich mladých mužov, lebo všetci už patria k tejto rodine. Prišla práve pred dvoma mesiacmi. Má byť v Paríži celú zimu.

– Vie o tom?

– O čom?

– Že jej hľadajú manžela u firmy Mosty a cesty.

– Samozrejme. Ale jej je to jedno. Je to veľmi zvláštne mladé dievča, oveľa viac, než by si si myslel. Ešte si nemal čas oceniť ju. Na budúci piatok sa pokús hovoriť s ňou dlhšie. Keby si tancoval, bolo by to oveľa ľahšie. Prečo nechceš absolvovať do budúceho piatku niekoľko tanečných hodín?

Tanečných hodín sa nezúčastním. Našťastie. Lebo Louise, na rozdiel od toho, čo si myslel dobráčisko Jubert, nenávidela práve to zvŕtanie sa na ramene gavaliera.

O dva týždne odohral sa malý incident, ktorému som v tej chvíli pripisoval mimoriadnu dôležitosť – a ktorý možno aj bol dôležitý, ale v opačnom zmysle.

Mladí inžinieri, čo navštevovali Léonardovcov, tvorili samostatnú spoločnosť a radi medzi sebou používali slová, ktoré nemali zmysel, iba medzi členmi spoločnosti.

Či mi boli nesympatickí? Pravdepodobne. A nemal som rád ich vytrvalosť, s ktorou ma nazývali policajným komisárom. Bolo to pre nich hrou, ktorou ma otravovali.

– Hej! Komisár… – vykrikovali z jedného kúta salóna do druhého.

Nuž a tentoraz, keď Jubert a Louise sa zhovárali v jednom kúte, neďaleko izbovej rastliny, s ktorou sa ešte stretnem, nízky mladík v okuliaroch sa k nim priblížil a čosi im zašepkal, pozrúc pobavene smerom ku mne.

O chvíľu som sa priateľa spýtal:

– Čo ti vravel?

A on v rozpakoch vyhýbavo odpovedal:

– Nič.

– Nejakú zlomyseľnosť?

– Poviem ti to, až budeme doma.

Mladík v okuliaroch opakoval klebetu v ďalšej skupinke a zdalo sa, že sa mnohí dobre zabávajú na môj účet.

Mnohí – nie však Louise, ktorá tohto večera odmietla niekoľko tancov a radšej sa bavila so mnou.

Keď sme boli vonku, spýtal som sa Félixa:

– Čo ti povedal?

– Povedz mi však najprv úprimne, čo si robil, kým si sa stal komisárovým tajomníkom?

– Nuž… Bol som u polície…

– V uniforme?

Aha! To bola tá veľká aféra. To indivíduum v okuliaroch ma asi spoznalo v uniforme mestského policajta.

Predstavte si teraz policajného agenta medzi týmito pánmi od firmy Mosty a cesty!

– Čo povedala ona? – spýtal som sa ho so zovretým hrdlom.

– Bola veľmi taktná. Je vždy taktná. Ty mi nechceš veriť, ale uvidíš…

Úbohý starý Jubert!

– Povedala mu, že uniforma ti určite lepšie pristane, ako by pristala jemu.

Aj tak som však v nasledujúci piatok nešiel na bulvár Beaumarchais. Vyhýbal som sa stretnúť s Jubertom. Až mi on o dva týždne znova vyčítal.

– Veď v piatok sa znepokojovali, čo je s tebou.

– Kto?

– Pani Léonardová. Spytovala sa ma, či si chorý.

– Bol som veľmi zaneprázdnený.

Vedel som, že ak pani Léonardová o mne hovorila, nuž iba preto, že jej neter…

Ale poďme ďalej! Nemyslím, že je potrebné zmieňovať sa o podrobnostiach. Už som si aj tak narobil dosť nepríjemností, že som si neoveril to, o čom píšem.

Po tri mesiace pokračoval Jubert vo svojej úlohe a nemal ani najmenšie podozrenie, napriek tomu, že sme sa vôbec nepokúšali ho klamať. On prišiel za mnou do hotela a uviazal mi uzol na kravate pod zámienkou, že sa neviem obliekať. On mi vravel, keď ma zazrel v kúte salóna:

– Mal by si sa starať o Louisu. Vôbec nie si zdvorilý.

Keď sme odchádzali, on zdôrazňoval:

– Nemáš pravdu, ak si myslíš, že sa o teba nezaujíma. Naopak, má ťa veľmi rada. Stále sa ma na teba spytuje.

Okolo Nového roku sa škuľavá priateľka zasnúbila s klaviristom a viac sme ich na bulvári Beuamarchais nevideli.

Neviem, či Louisino správanie zbavilo ostatných odvahy, alebo či sme boli menej diskrétni, než sme si mysleli. Je však isté, že každý piatok bolo u Anselma a Géraldiny čoraz menej ľudí.

Asi vo februári sme si v mojej izbe veľa vysvetlili s Jubertom. V tento piatok nebol spoločensky oblečený, čo som hneď zbadal. Tváril sa trpne a rezignovane ako hrdina z Comédie Française.

– Aj tak som ti prišiel uviazať kravatu! – povedal mi, škrípajúc zubami.

– Ty nemáš čas?

– Naopak, som celkom voľný. Voľný ako vták, voľný ako nikdy dosiaľ.

Stál predo mnou s mojou bielou kravatou v ruke a uprene na mňa pozeral:

– Louise mi všetko povedala.

Do mňa ako keby bol hrom udrel. Lebo mne ešte nevravela nič. Ja som mu na to tiež nič nepovedal.

– O čom chceš hovoriť?

– O tebe a o nej.

– Ale…

– Spýtal som sa jej… Bol som za ňou včera.

– Čo si sa jej pýtal?

– Spýtal som sa jej, či by sa za mňa vydala.

– Povedala ti, že nie?

– Povedala mi, že nie, že ma má veľmi rada, že vždy zostanem jej najlepším priateľom, ale že…

– Hovorila ti o mne?

– Nie celkom presne.

– Nuž a?

– Pochopil som! Mal som to pochopiť hneď prvý večer, keď si jedol to pečivo a keď na teba tak zhovievavo hľadela. Ak ženy pozerajú s takouto zhovievavosťou na muža, ktorý sa tak správa ako ty…

Úbohý Jubert! Stratil sa nám z dohľadu takmer hneď, podobne ako všetci tí páni od firmy Mosty a cesty, čo obklopovali strýca Léonarda.

Po mnohé roky sme nevedeli, čo sa s ním stalo. Už som bol takmer päťdesiatročný, keď som jedného dňa v Canebière pri Marseille vošiel do lekárne, aby som si kúpil aspirín. Neprečítal som si meno na dverách. Začul som výkrik:

– Maigret!

– Jubert!

– Čo sa s tebou stalo? Som hlupák, že sa ťa na to spytujem, lebo to už dávno viem z novín. Ako sa má Louise?

Potom mi rozprával o svojom staršom synovi, ktorý sa iróniou osudu pripravoval na skúšku, aby nastúpil u firmy Mosty a cesty.

***

Tak piatkové večierky na bulvári Beaumarchais za Jubertovej prítomnosti boli čoraz redšie, až napokon nebolo nikoho, kto by hral na klavíri. Pri takýchto príležitostiach hrala na klavíri Louise a ja som obracal strany, zatiaľ čo jeden, dva páry tancovali v jedálni, ktorá bola zrazu priveľká.

Nemyslím si, že som sa Louise spýtal, či bude súhlasiť a vydá sa za mňa. Väčšinu času sme hovorili o mojej kariére, o polícii a o povolaní inšpektora.

Vravel som jej, koľko zarobím, keď ma vymenujú na Quai des Orfèvres, a dodal som, že to ešte potrvá najmenej tri roky a dovtedy moje príjmy nebudú dostačujúce, aby som mohol dôstojne vydržiavať domácnosť.

Vravel som jej tiež o dvoch-troch stretnutiach s Xavierom Guichardom, už sa stal veľkým šéfom, ktorý nezabudol na môjho otca a tak trocha ma zobral pod svoju ochranu.

– Neviem, či máte rada Paríž. Lebo pochopte, celý život budem musieť zostať v Paríži.

– Tam sa však dá tiež tak pokojne žiť ako na vidieku, však?

Napokon v jeden piatok nestretol som ani jedného pozvaného, iba Géraldinu, ktorá mi prišla otvoriť, oblečená v čiernom hodvábe, a ktorá mi s akýmsi slávnostným tónom povedala:

– Nech sa páči!

Louise nebola v salóne. Neboli tam ani tácne so zákuskami, ani občerstvenie. Bola už jar a v kozube nehorel oheň. Zdalo sa mi, že sa nemám čoho zachytiť, nuž som držal klobúk v ruke, tiesnil ma oblek a omínali lakové topánky.

– Povedzte mi, mladý muž, aké sú vaše úmysly?

Pravdepodobne to bol jeden z najtrápnejších okamihov môjho života. Jej hlas sa mi zdal suchý a obviňujúci. Neodvážil som sa zdvihnúť oči a videl som iba to, ako jej na kvetovanom koberci spod čiernych šiat vytŕčajú konce veľmi špicatých topánok. Uši mi očerveneli.

– Prisahám vám… – bľabotal som.

– Nechcem, aby ste prisahali. Pýtam sa vás, či sa chcete s ňou oženiť.

Konečne som na ňu pozrel a zdá sa mi, že som ešte nikdy nevidel toľko láskavej zlomyseľnosti, akú vyjadrovala tvár tejto starej ženy.

– Ale pravdaže!

Vidí sa mi – potom mi často o tom rozprávali – že som vyskočil ako čertík na pružine a ešte hlasnejšie som opakoval:

– Pravdaže!

A tretí raz som takmer zakričal:

– Pravdaže! To je predsa jasné!

Pokojným hlasom zvolala:

– Louise!

Louise stála za pootvorený dvermi, potom vstúpila celá popletená a práve taká červená ako ja.

– Čo som ti povedala? – ozvala sa teta.

– Prečo? – ohlásil som sa. – Ona tomu neverí?

– Nebola som si istá. To teta…

Poďme však ďalej, lebo som presvedčený, že manželská cenzúra by tento odsek vyškrtla.

Starý Léonard, musím sa priznať, preukázal oveľa menej nadšenia a nikdy mi neodpustil, že nepatrím k firme Mosty a cesty. Veľmi starý, skoro storočný, neduhmi upútaný na svoje kreslo, zdvihol hlavu a pozrel na mňa tak, akoby sa stalo čosi, čo zastavuje beh sveta.

– Treba, aby ste si vzali dovolenku a šli do Colmaru. Čo budete robiť cez veľkonočné prázdniny?

Stará Géraldine niekoľkokrát napísala Louisiným rodičom – vraj preto, aby ich pripravila na prekvapenie – kým im oznámila túto novinu.

Na Veľkú noc som dostal presne iba štyridsaťosem hodín dovolenky. Väčšinu z nich som strávil vo vlakoch, ktoré vtedy ešte neboli také rýchle ako dnes.

Prijali ma korektne, no bez vzrušenia.

– Najlepší spôsob, ako zistíme, či úmysly vás oboch sú vážne, je, ak budete určitý čas od seba vzdialení. Louise tohto leta zostane tu. Na jar nás prídete pozrieť.

– Môžem jej písať?

– Nie veľmi často. Napríklad raz do týždňa.

Dnes sa to zdá smiešne, no vtedy to smiešne nebolo.

Sľúbil som si, nebola v tom ani stopa nejakej skrytej krutosti, že požiadam Juberta, aby mi bol svedkom na svadbe. Keď som šiel za ním do lekárne na bulvár Saint-Michel, už tam nebol a nevedeli, čo sa s ním stalo.

Časť leta som strávil hľadaním bytu a napokon som našiel byt na bulvári Richard-Lenoir.

– Kým nedostaneme čosi lepšie, chápeš? Až ma vymenujú za inšpektora.

KAPITOLA 5

v ktorej sa bez ladu a skladu miešajú okuté baganče, apači, prostitútky, diery v kozuboch, chodníky a stanice.

Pred niekoľkými rokmi sme sa niekoľkí pokúšali založiť čosi ako klub alebo hádam skôr usporiadať raz mesačne večierok, ktorý sa mal nazývať „večierok okutých bagančí“.

No v každom prípade sme sa všetci schádzali na aperitív do pivovaru Dauphine. Diskutovalo sa o tom, kto bude a kto nebude prijatý. Veľmi vážne sa hovorilo o členoch z úradu na ulici Saussaies, či ich máme považovať za svojich.

Pretože bolo treba na nich čakať, veci zostali na mŕtvom bode. Vtedy sme sa najmenej štyria komisári kriminálnej polície pýšili názvom „baganče s klincami“, ktorý nám kedysi dali autori šansónov a ktorý istí mladí inšpektori, čo ledva skončili školu, používali medzi sebou, aby tak označili tých starších, čo už mali skúšky za sebou.

V skutočnosti sa muselo čakať veľa rokov na to, aby človeka povýšili, iba skúšky nestačili. Kým inšpektor získal nádej na povýšenie, musel zodrať podrážky skoro vo všetkých službách.

Nie je jednoduché ukázať mladším generáciám aspoň približne, čo to znamenalo.

„Okuté baganče“ a „dlhé fúzy“, tieto slová sa tisnú celkom prirodzene na jazyk, ak je reč o polícii.

Aj ja som dlho nosil okuté baganče. Nie preto, že by to bol môj vkus. Nie preto, ako naznačujú karikaturisti, že by sme považovali túto obuv za vrchol elegancie a pohodlia, ale z oveľa prízemnejších príčin. Sú to presne dve príčiny. Po prvé – náš plat nám nedovoľoval, ako sa vraví, veľmi vyskakovať. Často počujem hovoriť o bezstarostnom, veselom živote v prvých rokoch storočia. Mladí často so závisťou spomínajú ceny z tohto obdobia – cigary po dve sous, večeru s vínom a kávou za dvadsať sous.

Zabúda sa však na to, že spočiatku úradník, ktorý vstúpil do zamestnania, zarábal o voľačo menej než sto frankov.

Keď som bol pri verejnej polícii, prechodil som služobný deň, a to bolo často trinásť až štrnásť hodín, kilometre a kilometre po chodníku. Zašlo to až tak ďaleko, že podbitie topánok bolo jedným z prvých problémov v domácnosti. Keď som na konci mesiaca priniesol žene obálku, naukladala z jej obsahu niekoľko malých kôpok.

– Na mäsiara… na nájomné… na plyn…

Nezostalo takmer nič, aby pozhŕňala ešte jednu kôpku.

– Na tvoje topánky.

Vždy bolo snom kúpiť si nové topánky, ale dlhý čas to ostávalo iba snom. Často som sa celé týždne nepriznal, že sa mi medzi klincami na podrážkach porobili diery, ktoré lačne pili vodu z kaluží.

Ak to tu spomínam, nuž nie s hnevom, naopak, skôr veselo, a domnievam sa, že je to potrebné, aby som vytvoril určitú predstavu o živote policajného úradníka.

Neexistovali taxíky, a keby nimi ulice boli aj prepchaté, boli by pre nás bývali nedostupné, podobne ako fiakre, ktoré sme používali len pri zriedkavých príležitostiach.

Keď som slúžil u brigády verejnej polície, našou povinnosťou bolo práve chodiť po uliciach, byť medzi ľuďmi od rána do večera a od večera do rána.

Prečo si pri týchto spomienkach vždy spomínam na dážď? Hádam nie preto, aby si čitateľ myslel, že po celé tie roky iba pršalo a že neboli tie isté ročné obdobia ako teraz. Zrejme preto, lebo dážď nás na dôvažok vystavoval pri našich úlohách ďalším skúškam. Neboli to iba topánky, ktoré sa napili. Bolo to aj šatstvo, ktoré sa postupne menilo na studené obklady, klobúk, z ktorého pomaly kvapkalo, a obelasené ruky, vopchaté do vreciek.

Ulice boli menej osvetlené ako dnes. Niektoré z nich na periférii neboli dláždené.

Večer sa črtali obloky na čiernom pozadí ako žltkavé štvorce, lebo vo väčšine domov sa svietilo petrolejovými lampami, ak nie ešte chudobnejšie, sviečkami.

Boli aj apači.

Bola to móda hrať sa v tieni okolo opevnení s nožom, a nie vždy pre zisk a či pre peňaženku alebo hodinky nejakého meštiaka.

Išlo predovšetkým o to, dokázať sebe samému, že som chlap „terorista“, ohromovať prostitútky v čiernych skladaných sukniach a s vyčesaným kontom, ktoré merali chodníky pod plynovou lampou.

Neboli sme ozbrojení. V rozpore s predstavami verejnosti nemá civilný policajt právo nosiť vo vrecku revolver, a keď sme ho v určitých prípadoch predsa mali, bolo to proti pravidlám a celkom na vlastnú zodpovednosť.

Mladí si to nemohli dovoliť. Bolo niekoľko ulíc, pri La Villette, Ménilmontant, Porte d’Italie, kde človek váhal, či má zasiahnuť, a kde zvuk vlastných krokov nám niekedy rozochvel srdce.

Aj telefón bol dlhý čas nedosiahnuteľným pre naše rozpočty. No ak som musel oznámiť svojej žene, že sa zdržím niekoľko hodín, predsa som ju zavolal, a ona osamote strávila večery pod staromódnou lampou našej jedálne, aby sledovala každý zvuk na schodišti a štyri či päť ráz zohrievala večeru.

Pokiaľ ide o fúzy z karikatúr, sú tiež pravdivé. Veď muž bez fúzov by vyzeral ako sluha.

Ja som ich mal dosť dlhé, tmavohnedé, trocha tmavšie než môj otec, na koncoch vykrútené. Neskoršie som ich skrátil do podoby zubnej kefky a potom zmizli úplne.

Mimochodom, je pravda, že väčšina inšpektorov nosila obrovské navoskované čierne fúzy, aké vidno na karikatúrach. Zo záhadných príčin práve ony dlho priťahovali na tomto zamestnaní, a predovšetkým krajanov od Massif Central.

Je málo ulíc v Paríži, v ktorých by som nebol dral podrážky a nečíhal, v ktorých by som sa nebol učil poznávať celý ten malý svet chodníkov, od žobráka, verklikára z Barbarie, kvetinárky až po prefíkaných falošných hráčov, vreckárov, cez prostitútky a starú notoričku, ktorá sa väčšinu noci váľa po policajných strážniciach.

„Robil som“ tržnicu, cez noc námestie Maubert, nábrežia a úsek pod nábrežiami.

Tiež som pracoval medzi veľa ľuďmi, čo znamenalo veľkú námahu, napríklad tržnicu v Trône a tržnicu v Neuilly, dostihy v Longchamp, vlastenecké manifestácie, vojenské prehliadky, návštevy cudzích štátnikov, sprievody v kočoch, hosťujúce cirkusy a tržnicu v Puces.

Po niekoľkých mesiacoch a rokoch tohto remesla mal človek v hlave rozsiahly repertoár postáv a tvárí, ktoré z nej už nikdy nevymiznú. Chcel by som – ale je to ťažké – vytvoriť približne presnú predstavu o našich vzťahoch s touto klientelou, vrátane tých, ktorých sme pravidelne odvádzali do väzenia.

Netreba zdôrazňovať, že malebnosť už dávno pre nás neexistuje. Náš pohľad do parížskych ulíc sa nevyhnutne stáva pohľadom profesionálnym, ktorý sa zachytí na nejakých známych detailoch, spozoruje dáku zvláštnosť a vyvodí z nej dôsledky.

To, čo ma najviac udivuje vo chvíli, keď píšem o tejto téme, je puto, čo spája policistu a prenasledovaného, ktorého má prenasledovať. Policista vôbec nepociťuje, okrem niektorých veľmi zriedkavých prípadov, nenávisť alebo dokonca pomstychtivosť.

Nepozná však ani milosrdenstvo v takom zmysle slova, aký mu zvyčajne dávame.

Ak chcete, naše vzťahy sú prísne profesionálne.

Každý ľahko pochopí, že toho vidíme priveľa, aby sme sa čudovali biede a zvrátenostiam. Vyzerá to tak, že nás nerozčúlia zvrátenosti, ale keď neočakávane stretneme biedu, nezovrie sa nám srdce.

Je tu však čosi, čo sa Simenon pokúsil opísať, čo sa mu ale nepodarilo, a nech už to znie akokoľvek paradoxne, je to určitý druh skoro rodinnej súdržnosti.

No neobviňujte ma z toho, čo som nepovedal.

Pravdaže, každý sme na inej strane barikády. Ale aj my sme do určitej miery v tej istej kaši.

Prostitútka z bulvára Clichy a inšpektor, ktorý ju stráži, majú obaja zlé topánky, oboch bolia nohy, keď prechodili mnohé kilometre po chodníku. Trápi ich ten istý dážď a ten istý ľadový vietor. Večer a noc má pre nich tú istú farbu a obaja vidia skoro rovnako dav, čo sa valí okolo nich, lenže z inej strany.

Podobne je to v tržnici, kde sa vreckár votrie medzi ľudí. Pre neho tržnica, hocijaké zhromaždenie niekoľkých stovák jedincov neznamená zábavu, drevené koníčky, cirkus alebo medovník, ale istý počet peňaženiek vo vreckách obetí.

Pre policajta tiež. A obaja na prvý pohľad rozoznajú pokojného vidiečana, ktorý je najideálnejšou korisťou.

Koľkokrát sa mi stalo, že som sledoval celé hodiny známeho zlodeja, napríklad vreckára. Vedel, že som mu v pätách, že sledujem každý jeho najmenší pohyb. On však vedel to, čo viem ja. Ja som zasa vedel, že vie o mojej prítomnosti.

Jeho remeslom bolo za každú cenu zmocniť sa peňaženky alebo hodiniek, mojím zasa zabrániť mu v tom alebo pristihnúť ho pri čine.

Nuž, stávalo sa, že vreckár sa obrátil a usmial sa na mňa. Ja som sa tiež usmial. Stávalo sa aj to, že sa na mňa obrátil so vzdychom:

– Bude to ťažké!

Vedel som, že bol „napnutý ako tričko za dve koruny“ a že tohto večera bude jesť len vtedy, ak sa mu krádež podarí.

Navyše vedel o mojich sto frankoch mesačného platu, o mojich deravých topánkach a o mojej žene, ktorá ma netrpezlivo čaká.

Tohto som už najmenej desať ráz zatýkal! Jemne, so slovami:

– Mám ťa!

Vydýchol si takisto ako ja. Veď to znamenalo, že sa naje na strážnici a bude spať pod strechou. Boli aj takí, čo natoľko dobre poznali našu budovu, že sa spýtali:

– Kto má dnes v noci službu?

Lebo niektorí im dovolili fajčiť, iní to zasa zakazovali.

Po pol druha roku sa mi zdali chodníky skvelým miestom, lebo ma napokon zadelili na službu do veľkých obchodných domov.

Namiesto dní strávených v daždi, na mraze, na slnku a v prachu trávil som celé dni v prekúrenom ovzduší medzi zatuchnutými látkami zo škótskej vlny, plátna, linolea a klbkami impregnovaných nití.

V určitých vzdialenostiach nachádzali sa v chodbách, čo oddeľovali jednotlivé oddelenia, tepelné otvory, odkiaľ prúdil zdola nahor suchý a páliaci vzduch. Bolo to dobré, ak človek prišiel premočený. Postavil sa pred takýto otvor a hneď z neho vychádzali oblaky pary.

Po niekoľkých hodinách ste sa radšej potulovali okolo dverí, ktoré pri otváraní vpúšťali trocha čistého vzduchu.

Bolo dôležité, aby ste vyzerali nenápadne. Ako zákazník. Neviem však, či je to také jednoduché, keď je celé poschodie preplnené korzetmi, ženskou bielizňou alebo balmi hodvábu?

– Ráčte ísť so mnou a nerobte krik!

Poniektoré to pochopili hneď a šli s nami bez slova do riaditeľovej kancelárie. Iné sa urazili, odpovedali prenikavým hlasom alebo predstierali nervový záchvat.

Ale aj tu sme pracovali s pravidelnou klientelou. Nech už to bolo v Bon Marché, v Louvri či v Printemps, človek stretal známe postavy, väčšinou ženy neurčitého veku, ktoré si napchali nepredstaviteľné množstvo rôzneho tovaru do vrecka, čo mali prišité medzi šatami a spodnou bielizňou.

Po poldruharočnom odstupe nezdá sa mi to nijaká veľká vec. No vtedy mi bola každá hodina približne rovnako dlhá ako hodina strávená v čakárni u zubára.

– Toto popoludnie si v Galeries? – spýtala sa ma niekedy moja žena. – Chcela by som si tam kúpiť nejaké maličkosti.

Nezhovárali sme sa spolu, predstierali sme, že sa nepoznáme. Bolo to čarovné. Bol som šťastný, že ju vidím, ako si chodí celá pyšná z oddelenia do oddelenia a občas na mňa vrhne diskrétny pohľad.

Nemyslím, že by si niekedy položila otázku, či by sa vôbec mohla vydať za niekoho iného než za policajného inšpektora. Poznala po mene všetkých mojich kolegov, dôverne hovorila aj o tých, ktorých nikdy nevidela, o ich záľubách, úspechoch alebo neúspechoch.

Roky som sa rozhodoval, že v jednu nedeľu ráno, keď budem mať službu, zavediem ju do známej budovy na Quai des Orfèvres, a ona sa tomu vôbec nečudovala. Zvŕtala sa tam ako doma, očami hľadala detaily, ktoré poznala iba z počutia.

Jej jediná reakcia bola:

– Je tu menej špiny, ako som si myslela.

– Prečo by tu mala byť špina?

– Miestnosti, kde žijú iba muži, nie sú nikdy dosť čisté. A je tam aj určitý zápach.

Nepozval som ju dolu do väzenia, kde by si bola prišla na svoje.

– Tu vľavo, to je čie miesto?

– Torrenceovo.

– Toho tučného? Skoro by som o tom pochybovala. Je ako dieťa. Ešte sa zabáva tým, že vyrýva svoje iniciálky do dreva na stole? A ten, ktorý sa toľko nachodí, otec Lagrume?

Pretože som hovoril o topánkach, porozprávam vám príbeh, ktorý vzbudil toľko ľútosti u mojej ženy.

Lagrume, my sme ho nazývali otec Lagrume, bol medzi nami najstarší, no nikdy nedosiahol vyššiu hodnosť než inšpektora. Bol to vysoký a zachmúrený muž. V lete ho trápila senná nádcha, a keď vypukli prvé mrazíky, duto kašľal, lebo trpel chronickou bronchitídou, takže ho bolo počuť po celej budove. Našťastie tam nebýval často.

Bol natoľko nerozumný, že jedného dňa, keď spomínal svoj kašeľ, povedal:

– Lekár mi odporúča čerstvý vzduch.

A od toho času musel slúžiť. Mal dlhé nohy s veľkými chodidlami a práve jemu zverili najneuveriteľnejšie vyšetrovania po celom Paríži, také, čo vás nútia prechodiť hore-dolu celé mesto deň za dňom, bez akejkoľvek nádeje, že to bude mať výsledok.

– Nezostáva nám nič iné, len zveriť to Lagrumovi!

Všetci okrem neho vedeli, čo to znamená, zapísal si niekoľko údajov do svojho zápisníka, vytiahol svoj skrútený dáždnik a odišiel, krátko pozdraviac všetkých.

Teraz rozmýšľam, či si celkom uvedomoval úlohu, ktorú hral. Bol rezignovaný. Roky a roky mal chorú ženu, ktorá ho večer čakávala, aby dal do poriadku domácnosť v ich domčeku na okraji mesta. A keď sa mu vydala dcéra, myslím si, že on v noci vstával, aby opatril jej dieťa.

– Lagrume, z teba ešte cítiť detské plienky!

Na ulici Caulaincourt zavraždili starú ženu. Bol to banálny zločin, ktorý nemal nijaký ohlas v tlači, lebo obeť bola neznáma bezvýznamná penzistka.

Takéto prípady bývajú vždy najťažšie. Ja som bol vo veľkých obchodných domoch a mal som plné ruky práce s blížiacimi sa Vianocami, nuž som sa nezapodieval týmto prípadom, ale ako všetci u nás poznal som podrobnosti vyšetrovania.

Starkú zabili kuchynským nožom, ktorý zostal na mieste činu. Bol to jediný usvedčujúci dôkaz. Obyčajný nôž, aké sa predávajú v železiarskych obchodoch, v bazároch a v najmenších obchodíkoch v každej štvrti, pričom našli výrobcu, ktorý hovoril, že ich predal na desaťtisíce do celého okolia Paríža.

Bol nový. Páchateľ ho zrejme kúpil len na tento účel. Ešte bolo vidno napísanú cenu atramentovou ceruzkou na rúčke.

Práve táto maličkosť dávala neistú nádej, že sa nájde obchodník, ktorý ho predal.

– Lagrume! Vyšetrite to s tým nožom.

Zabalil ho do kúska novín, dal ho do vrecka a odišiel.

Odišiel, aby prechodil Paríž, čo trvalo deväť týždňov. Každé ráno prišiel načas do úradu a večer sa vrátil, aby zatvoril nôž do zásuvky. Denne bolo vidieť, ako zbraň dáva do vrecka, berie dáždnik a odchádza vždy s tým istým pozdravom, adresovaným všetkým.

Viem, koľko obchodov prichádzalo do úvahy, že predali takýto nôž – bol to priam legendárny príbeh. Stačí, ak ostaneme v meste pri dvadsiatich parížskych okresoch – je to závratné.

Dopravné prostriedky sa vôbec nedali používať. Musel chodiť z ulice do ulice, takmer z brány do brány. Lagrume mal vo vrecku plán Paríža, na ktorom vždy po hodine začiarkol určitý počet ulíc.

Nazdávam sa, že napokon jeho šéfovia ani nevedeli, akou úlohou ho poverili.

– Lagrume je voľný?

Ktosi odpovedal, že má akýsi prípad, a už sa viac naňho nemyslelo. Už som spomenul, že zima bola daždivá a studená. A Lagrume sa v tomto počasí prechádzal so svojou bronchitídou a dutým kašľom od rána do večera, nesťažoval sa a nespytoval sa, či to má vôbec zmysel. Na deviaty týždeň po Novom roku, keď mrzlo, až tak prašťalo, zjavil sa o tretej poobede rovnako pokojný, zachmúrený, bez jedinej iskričky radosti alebo úľavy v očiach.

– Je tam šéf?

– Našiel si?

– Našiel.

V nijakom železiarskom obchode, ani v bazári, ani v obchode s domácimi potrebami. Všetko prešiel nadarmo.

Nôž bol predaný v papiernickom obchode na bulvári Rochechouart. Obchodník poznal svoje písmo, rozpamätal sa na mladého muža so zeleným hodvábnym šálom, ktorému predal zbraň pred dvoma mesiacmi.

Dodal dosť presný popis, mladého muža zatkli a v nasledujúci rok popravili.

Nuž a Lagrume zomrel na ulici, nie od bronchitídy, ale na infarkt.

***

Skôr ako spomeniem stanice a najmä niektoré severné stanice, kde by som si hádam mal ešte vybaviť starý účet, musím sa niekoľkými slovami zmieniť o téme, ktorá sa mi skutočne nepáči.

Často sa ma spytovali, keď sa hovorilo o mojich pracovných výsledkoch a rozličných úlohách:

– Boli ste aj u mravnostnej polície?

Dnes ju už tak nenazývame. Taktne ju volajú „mondénnou brigádou“.

Veru tak! Krátko som aj tam robil, ako väčšina mojich kolegov. Veľmi krátko. Sotva niekoľko mesiacov.

Ak teraz uvažujem, či to bolo potrebné, prichodí mi na um spomienka trocha zmätená a trocha trápna.

Hovoril som o akejsi rodinnej súdržnosti, ktorá sa prirodzene vytvára medzi policistami a tými, na ktorých majú dávať pozor.

Je celkom prirodzené, že existuje aj v tejto oblasti práve tak ako v ostatných. Dokonca ešte väčšmi. V skutočnosti klientela každého inšpektora, ak ju tak môžem nazvať, skladá sa z relatívneho počtu žien, ktoré takmer vždy nájdete na tých istých miestach, pred bránou toho istého hotela alebo pod tou istou plynovou lampou či pod schodíkmi terasy tej istej reštaurácie. Ešte som nebol taký plecnatý a zdá sa mi, že mladší.

Len sa treba rozpamätať na drobné pečivo z bulvára Beaumarchais, a ihneď pochopíte, že v určitej sfére som bol skôr nesmelý.

Väčšina mravnostných agentov si tykala s dievčatami, ktoré poznali podľa priezviska alebo krstného mena. Bolo zvykom, že keď ich nakladali do zeleného antona pri razii, správali sa bezočivo a s úsmevom im adresovali najhrubšie a najoplzlejšie slová.

Tieto dámy zas obyčajne zdvihli sukne a ukázali zadok, čo bolo gestom, ktoré považovali bezpochyby za najhrubšiu urážku, a sprevádzali ju rôznymi nadávkami. Spočiatku som často očervenel, pretože som sa veľmi ľahko červenal. Moje trápne pocity nezostali nepovšimnuté, a treba dodať, že tieto ženy majú určité znalosti o mužoch. Hneď som sa stal, ak nie stredom pozornosti, nuž prinajmenšom terčom posmechu.

Na Quai Orfèvres ma nikdy nevolali krstným menom a som si istý, že mnohí moji kolegovia ho dodnes nepoznajú. Nebol by som na to prišiel, keby sa ma na to neboli pýtali. Ale teraz sa už nečervenám.

Bola to malá pomsta istého inšpektora, ktorý o tom vedel? Mňa skôr poverili, aby som sa staral o štvrť Sevastopol, v ktorej sa najmä okolo tržnice motali dievčatá z najhlbšej spodiny a najmä isté veľmi staré prostitútky, ktoré tam mali svoje útočište.

Mohli ste tam vidieť aj malé slúžtičky, ktoré práve prišli z Bretagne a začínali, takže sa tam vlastne stretali dva extrémy: šestnásťročné uličnice, o ktoré sa hádali pasáci, a megery neurčitého veku, ktoré sa samy vedeli dokonale brániť.

Jedného dňa sa to trápenie začalo – lebo to naozaj bolo trápenie. Prešiel som popri jednej z týchto starousadlíčok pred bránou špinavého hotela, keď som začul, ako s úsmevom precedila cez riedke zuby:

– Dobrý večer, Jules!

Myslel som, že vyslovila moje meno iba náhodou, ale o niečo ďalej som sa stretol s tými istými slovami:

– Tak čo, Jules?

Potom, keď boli v skupine, vybuchli v smiech a ozývali sa komentáre, ktoré ťažko možno opísať.

Vedel som, čo by niektorí urobili na mojom mieste. Stačilo ich pár zbaliť a zavrieť v Saint-Lazare, kde by mali dosť času na rozmýšľanie.

Jeden príklad by bol stačil a pravdepodobne by sa ku mne boli správali s patričným rešpektom. Neurobil som to. Nepovažoval som to za potrebné pre svoj cit pre spravodlivosť. Nie však preto, že by som ich bol ľutoval.

Chápal som to ako hru, ktorú som nechcel hrať. Radšej som sa tváril, že nič nepočujem. Myslel som, že ich to omrzí. Ale tieto dievčatá sú ako deti, ktoré nikdy nemajú dosť žartov.

Slávny Jules sa dostal aj do pesničky, ktorú začali spievať alebo ju na plné hrdlo vykrikovali, keď som sa objavil. Ak som niektorým prezeral legitimácie, vraveli:

– Nebuď somár, Jules! Si taký zlatý!

Úbohá Louise! Vtedy sa ani tak nebála, že podľahnem pokušeniu, ako skôr toho, že prinesiem domov dáku chorobu. Nachytal som blchy. Keď som sa vrátil domov, musel som sa vyzliecť a okúpať, zatiaľ čo ona na chodbe alebo z otvoreného obloka vytriasala moje šatstvo.

– Iste si sa ich dnes dotkol. Dobre si vyčisti nechty!

Vraví sa predsa, že syfilis možno chytiť aj tak, ak sa len napijete z toho istého pohára.

Nebolo to príjemné, ale naučil som sa to, čo som sa naučiť musel. Nevybral som si sám toto povolanie?

Za nič na svete by som nebol požiadal, aby ma zadelili inde. Moji predstavení urobili to, čo bolo potrebné, ale skôr zo starostlivosti o službu, ako predpokladám, než v úvahách o mne.

Zadelili ma na stanicu, alebo presnejšie, určili mi službu v istej pochmúrnej a tmavej budove, ktorá sa nazýva Severná stanica.

***

Aj tu tak ako vo veľkých obchodných domoch je výhodné byť chránený pred dažďom. Nie pred zimou a vetrom, lebo celkom iste nikde na svete nie je toľko prievanu ako v staničnom vestibule a najmä vo vestibule Severnej stanice a ja som dlhé mesiace konkuroval v nádche starému Lagrumovi.

No nesmiete si myslieť, že sa sťažujem a že sa vyžívam v špinení do vlastného hniezda.

Bol som dokonale šťastný. Bol som šťastný a kľučkoval som ulicami, podobne ako vtedy, keď som dozeral na takzvaných kleptomanov vo veľkých obchodných domoch. Mal som pocit, že zakaždým postupujem o jednu priečku, učím sa novému remeslu, ktorého zložitosť sa mi jedného dňa zíde.

Pohľad na Východnú stanicu vo mne napríklad vyvoláva pochmúrnu predstavu mobilizácie. A zasa Lyonská stanica aj stanica Montparnasse vzbudzujú vo mne predstavu prázdnin. Severná stanica, chladnejšia a najfrekventovanejšia zo všetkých, núti ma rozmýšľať o trpkom a neúprosnom boji o každodenný chlieb. Vari preto, že odtiaľ vedú cesty do banských a priemyselných oblastí?

Ráno, keď prichádzali prvé nočné vlaky z Belgicka a Nemecka, zjavil sa sem-tam nejaký podvodník a drobní obchodníci s tvárami tvrdými ako kameň.

Ale nejde o malé podvody. Existujú medzinárodní profesionáli – pašeráci so svojimi agentmi, podstrčenými osobami, pomocníkmi a ľuďmi, čo hrajú veľkú hru a sú pripravení brániť sa všetkými prostriedkami.

Sotva sa vychrlil von tento dav, prichádzali vlaky z vidieka, a nie z idylických dedín, tak ako chodia na Západnú a Južnú stanicu, ale zo zasadzených a nezdravých oblastí.

Odtiaľ odchádzajú všetci z rozličných príčin a pokúšajú sa uniknúť smerom do Belgicka, kde je najbližšia hranica.

Stovky ľudí čakajú v ponurom ovzduší, kde cítiť dym a pot, pobehujú, tlačia sa pred okienkami v úschovniach batožiny, skúmavo pozerajú na tabule s odchodmi a príchodmi vlakov, jedia a pijú aj s deťmi, psami a batožinou, skoro vždy nevyspatí, znervóznení pocitom, že zmeškajú, a niekedy sa jednoducho boja zajtrajška, ktorý si chcú zabezpečiť kdesi inde.

Trávil som hodiny a dni ich pozorovaním a hľadal som medzi množstvom tých tvárí tvár uzavretejšiu, s upretým pohľadom, tvár muža alebo ženy, ktorí hrajú o svoju poslednú príležitosť.

Vlak, ktorý má o niekoľko minút odísť, je tu. Treba prejsť iba sto metrov a podať lístok zovretý v ruke. Na obrovskom žltkavom ciferníku veľkých hodín sa skackavo posúvajú ručičky.

Hop alebo trop! Sloboda alebo väzenie. Alebo aj horšie.

A ja, v náprsnej taške s fotografiou alebo popisom osoby, zavše iba s detailným popisom napríklad ucha.

Často zbadáme v istom okamihu akýsi úľak v pohľade. Skoro vždy takýto človek pochopí na prvý raz.

To, čo nasleduje, závisí od jeho povahy, či riskuje, že bude utekať, od jeho nervov, či zazrie dáku malú drobnosť na otvorenej alebo zatvorenej bráne, od cestovného kufra, ktorý stojí náhodou medzi nami.

Poniektorí sa snažia utiecť a potom je to zmätený beh medzi skupinami ľudí, čo protestujú alebo sa uhýbajú, pomedzi pristavené vagóny, cez koľajnice a pomedzi výhybkárske búdky.

Zažil som v priebehu troch mesiacov dva prípady – jeden bol celkom mladý človek – ktoré sa rovnako skončili.

Obaja vopchali ruku do vrecka, akoby si chceli vytiahnuť cigaretu, a vzápätí si uprostred davu, s pohľadom upretým na mňa, vpálili guľku do hlavy.

Nechceli mať so mnou nič do činenia, práve tak ako ja s nimi.

Vykonávali sme svoje remeslo.

Prehrali svoju partiu, bod a odišli, to je všetko.

Aj ja som prehral, lebo mojou úlohou bolo ich predviesť živých pred súd.

Videl som odchádzať tisíce vlakov. Ďalšie tisíce som videl prichádzať a vždy ten istý stisk, dlhá reťaz ľudí, čo sa ponáhľajú, nevedno kde.

Bolo to vo mne ako podvedomý reflex, tak ako u mojich kolegov. Aj vtedy, keď nie som v službe a stane sa taký zázrak, že ma sprevádza moja žena a odchádzame na dovolenku, môj pohľad sa kĺže po tvárach a zväčša sa to končí tak, že sa pristaví na tvári vyžarujúcej strach, ktorý sa všemožne usiluje skryť.

– Prečo nejdeš? Čo zasa máš?

Až kým sa neusadíme v kupé, ba čo to vravím, kým sa vlak nepohne, nie je moja žena nikdy istá, či skutočne odchádzame na dovolenku.

– Čo ťa to zaujíma? Veď nie si v službe!

Často sa stalo, že som za ňou dobehol zadychčaný a ešte posledný raz som sa obzrel za záhadnou tvárou, ktorá zmizla v dave. A vždy som to oľutoval.

Nemyslím, že by to bola iba akási profesionálna usilovnosť alebo láska k spravodlivosti.

Opakujem, je to hra, ktorá sa hrá, hra, čo nemá konca. Keď ste ju raz začali, je veľmi ťažké, ba priam nemožné prestať.

Dôkazom sú tí, čo od nás odchádzajú do penzie, a zavše proti svojej vôli, ba skoro vždy, skončia v súkromnej detektívnej kancelárii.

To by ešte nebolo to najhoršie, poznám mnohých, čo aj tridsať rokov hundrali na biedny život policistu, a predsa by radi znova nastúpili do služby, aj keby to bolo zadarmo.

Zo Severnej stanice mi ostali neveselé spomienky. Neviem, prečo ju vždy vidím vo vlhkej hmle s lepkavými brieždeniami, s ospanlivým davom ľudí, čo ako stádo kráča ku koľajniciam alebo k ulici Maubeuge.

Tie ľudské typy, čo som tam stretal, patrili medzi najbeznádejnejšie a niektoré zatýkania zanechali vo mne skôr výčitky svedomia ako pocit profesionálneho zadosťučinenia.

Keby som si mal vybrať, nastúpil by som hneď zajtra pri niektorom nábreží alebo na malej slnečnej stanici v Côte d’Azur ako na ktorejkoľvek výstavnej železničnej stanici.

KAPITOLA 6

Poschodia, poschodia a zasa poschodia!

Z času na čas, ale takmer vždy pri politických otrasoch vypuknú v uliciach nepokoje, ktoré nie sú iba manifestovaním nespokojnosti ľudu. Vraví sa, že vo chvíli, keď vzniká prelom, otvoria sa neviditeľné priehrady a zrazu sa vynoria v bohatých štvrtiach indivíduá, o existencii ktorých sa vo všeobecnosti nevie; ako keby vystupovali zo zázračnej ríše, prechádzajú popod okná, tak ako sa v stredoveku vynorila čvarga a hrdlorezi.

Najviac ma prekvapil úžas tlače na druhý deň, keď prepukla takáto situácia neobyčajne živelne pri nepokojoch 6. februára.

Táto invázia z centra Paríža, ktorú nemali na svedomí manifestujúci, ale temné indivíduá, ktoré potom terorizovali ako svorka vlkov a zalarmovali ľudí, čo z profesionálneho hľadiska poznajú spodinu hlavného mesta takmer tak dobre ako my.

Tentoraz mal Paríž skutočne strach. Na druhý deň, keď už bol opäť poriadok, zabudol Paríž na túto čvargu, ktorú nezničili a ktorá sa jednoducho vrátila do svojich brlohov.

Veď polícia tu vari je na to, aby ich tam udržala?

Vie sa o tom, že existuje špeciálna brigáda, ktorá sa výlučne zapodieva Severoafričanmi, Portugalcami a Rumunmi, čo žijú v okolí XX. okresu, táboria tam a dá sa povedať že málo poznajú náš jazyk alebo ho vôbec nepoznajú a poslúchajú iné zákony a iné podnety, ako sú naše?

Na Quai des Orfèvres jestvujú mapy, kde sú v podobe ostrovov zakreslení farebnou ceruzkou židia v ulici Rossiers, Taliani vo štvrti l’Hôtel de Ville, Rusi v Ternes a v Denfert-Rochereau…

Medzi nimi je veľa takých, čo sa chcú naozaj prispôsobiť, a ťažkosti nevznikajú pre nich, ale pre tých, čo žijú izolovane alebo v skupinách a dobrovoľne vedú, utiahnuto od davu, ktorý ich nebadá, svoju tajomnú existenciu.

Ide skoro vždy o ľudí, čo myslia iba na malé podvody a starostlivo utajované podlosti, tí sa ma pýtajú s nepatrným, mne tak známym zachvením pier:

– Vás to nikdy neznechutí?

Nehovoria osobitne o niektorom z týchto javov, ale všeobecne o ľuďoch, s ktorými máme do činenia. A veľmi by si želali, keby sme ich zbavili tých riadne špinavých tajomstiev, tajných chýb a celej tej biedy, nad ktorou by sa mali búriť, ale ktorou sa tajne kochajú.

Práve oni často a radi používajú slovo čvarga.

– Čo chcete od tej čvargy?

Radšej neodpovedám. Pozorujem ich po svojom s bezvýraznou tvárou a oni chápu, čo tým mám na mysli, lebo sa zväčša zatvária urazene a stiahnu sa.

Veľa som sa naučil vo verejnej službe. Učil som sa v tržniciach, vo veľkých obchodných domoch a všade tam, kde je dav.

Hovoril som o svojich skúsenostiach, nadobudnutých na Severnej stanici.

Ale je isté, že práve v pekne zariadených bytoch som si pozornejšie všimol ľudí, čo naháňajú strach obyvateľom prepychových štvrtí, ak vypukne nejaká aféra.

Tu som už nepotreboval obuté baganče, lebo nešlo o kilometre po chodníkoch, ale skôr, ak sa tak môžem vyjadriť, o pohybovanie sa vo výšinách.

Každý deň som skontroloval niekoľko desiatok prihlášok v niekoľkých hoteloch alebo v bytoch, kde najčastejšie nebol výťah a kde sa bolo treba vyškriabať šesť či sedem poschodí hore dusnými schodišťami, kde chytal prenikavý zápach chudoby človeka za nos.

Aj veľké hotely s otáčavými dverami, strážené livrejovanými sluhmi, majú svoje drámy a tajomstvá, do ktorých polícia musí každodenne strkať nos.

Sú to však najmä tisícky neznámych hotelov, čo zvonka ťažko zbadať, kde sa tiesni hemžiace sa obyvateľstvo, medzi ktoré sa dá ťažko vniknúť a ktoré je zriedkakedy v poriadku.

Chodili sme vo dvojke. V nebezpečných štvrtiach nás bývalo viac. Prišli sme vždy v hodine, keď väčšina ľudí už spala, teda niečo po polnoci.

Bolo to ako nočná mora, ktorá sa začína vždy v určitých detailoch rovnako, nočný strážca, šéf alebo šéfka spí za svojou prepážkou, vždy sa namrzene zobúdza a pokúša sa dopredu tajiť.

– Dobre viete, že tu nikdy neboli nijaké nepríjemnosti.

Kedysi sa mená zapisovali v registroch. Neskôr, keď zaviedli povinný občiansky preukaz, museli sa vyplňovať formuláre.

Jeden z nás zostal dole. Druhý šiel hore. Niekedy, napriek všetkej opatrnosti, sa už z prízemia signalizovalo na poschodie, dom sa zobúdzal ako úľ, ozývalo sa čulé chodenie hore-dolu po izbách a chvatné kroky na schodišti.

Často sme našli izbu prázdnu, ale posteľ bola ešte teplá, a tam celkom hore otvorený svetlík, ktorý viedol na strechu.

Prvé poschodie sme zvyčajne dosiahli bez toho, že by sa nájomníci zobudili, a zaklopali sme na prvé dvere, skade sa ozvalo chrápanie a napokon otázky skoro vždy v cudzom jazyku.

– Polícia!

Všetci rozumeli tomuto slovu. A ľudia v bielizni, celkom nahí, muži, ženy a deti sa motali v slabom svetle, v nevyvetranom vzduchu, otvárali najneuveriteľnejšiu batožinu, aby stade vytiahli pas, ukrytý pod zvrškami.

Museli by ste vidieť tú úzkosť v ich pohľadoch, tie námesačné gestá a zvláštnu pokoru, akú mávajú iba tí, čo nemajú vlasť. Povedal som pyšná pokora?

Necítili voči nám odpor. My sme boli páni. Mali sme – alebo oni si mysleli, že máme – jednu z najstrašnejších zbraní: vrátiť ich na druhú stranu hraníc.

Pre daktorých fakt, že sú tu, predstavoval roky trpezlivosti a úzkosti. Dosiahli zasľúbenú zem. Mali papiere v poriadku alebo falošné.

A keď nám ich podávali, vždy so strachom, že ich strčíme do vrecka, inštinktívne si nás chceli získať úsmevom, alebo hľadali niekoľko francúzskych slov, ktoré vybľabotali:

– Missié li comissaire…

Ženy zvyčajne neboli hanblivé a zavše sa dalo z ich pohľadu vyčítať váhanie, neisto ukazovali na odokrytú posteľ. Či sme neboli v pokušení? Či by nám to nebolo spravilo potešenie?

Napriek tomu bol tento svet hrdý, bola to zvláštna hrdosť, ktorú neviem opísať. Hrdosť divej zveri?

Vlastne boli ako divá zver v klietke, čo na nás pozerá, keď prechádzame okolo a nevie, či ju udrieme alebo pohladkáme.

Neraz sme videli, ako daktorý páli svoje papiere, zachvátený panikou, a vášnivo hovorí v rodnom jazyku, gestikulujúc a volajúc ostatných na pomoc v snahe presvedčiť nás, že je čestný človek a že všetky zdania sú falošné, že…

Jedni plakali a iní sa placho tlačili do kúta, akoby pripravení na skok, no v skutočnosti boli odovzdaní osudu.

Overovanie totožnosti. Tak sa to nazýva v úradnej reči. Tých, čo mali papiere zjavne v poriadku, sme prepustili do ich izby, kde sa zatvorili a odkiaľ bolo počuť, ako si uľahčene vydýchli.

A ostatní…

– Poďte s nami!

Ak nerozumeli, museli sme im to naznačiť gestom. Obliekali sa, hovoriac sami k sebe. Nevedia, čo si majú alebo čo si môžu zobrať so sebou. Zavše, keď sa k nim obrátite chrbtom, hľadajú v akejsi skrýši svoj poklad, aby ho vopchali do vrecka alebo pod košeľu.

Všetci utvorili na prízemí malú, tichú skupinu, v ktorej každý sníva o svojom vlastnom prípade a o spôsobe, ako sa bude brániť.

V štvrti Saint-Antoine sú hotely, kde som našiel v jednej jedinej izbe sedem či osem Poliakov, z ktorých väčšina spala na zemi.

Iba jediný bol zapísaný v prihláške. Vedel o tom šéf hotela?

Platili mu za ďalších nocľažníkov? Je to viac ako pravdepodobné, ale sú to veci, ktoré nechcite dokazovať. Ako sa dalo očakávať, ostatní nemali v poriadku papiere. Čo si počnú, ak jedného dňa budú musieť opustiť svoje prístrešie?

Keďže nemali pracovnú kartu, nemohli si legálne zarábať na živobytie. Nuž, ale od hladu nezomreli. Predsa len jedli.

A v podobnej situácii sú vždy tisíce a desaťtisíce ľudí.

Vo vreckách, alebo kdesi dolu v skrini či v topánkach sa našli peniaze. Ide o to, aby ste sa dozvedeli, ako k nim prišli, to je najčastejšie najúnavnejšie vyšetrovanie.

Aj keď rozumejú po francúzsky, predstierajú, že nepočujú, pozerajú sa vám do očí s dobromyseľným výrazom a ustavične a neúnavne protestujú a tvrdia, že sú nevinní.

Je zbytočné pýtať sa na nich iných. Nezrádzajú sa. Všetci rozprávajú tú istú historku.

Nuž, priemerne šesťdesiatich piatich percent zločinov spáchaných v parížskej oblasti sa dopustili cudzinci.

Schodištia, schodištia a zasa schodištia. A nie iba v noci, ale aj cez deň, a všade dievčatá, profesionálky aj iné, mladé a pekné, ktoré bohvieprečo ušli z rodnej krajiny.

Poznal som jednu z nich, bola to Polka, bývala spoločne s piatimi mužmi v hotelovej izbe na ulici Saint-Antoine a určovala zločiny, ktoré treba vykonať; tým, čo mali úspech, sa svojím spôsobom odmeňovala, zatiaľ čo ostatní sa zožierali od zlosti v izbe a najčastejšie sa divo vrhli na vyčerpaného víťaza.

Dvaja z nich boli ozrutní, mocní chlapi, nebála sa ich však a vynútila si u nich rešpekt úsmevom alebo zvraštením obočia; keď som ich vyšetroval u seba v kancelárii, videl som, ako po akejsi vete, vyslovenej v ich jazyku, pokojne nafackala jedného z obrov.

– Aby ste ho videli vo všetkých farbách!

Napokon, vidíme najrozličnejšie typy mužov a žien z rôznych spoločenských vrstiev v tých najnemožnejších situáciách. Človek ich vidí, zapamätá si ich a pokúša sa ich pochopiť. Nejde o pochopenie neviem akej ľudskej záhady. Možno práve proti tejto romantickej myšlienke protestujem čo najrozhodnejšie, ba skoro s hnevom. V tom tkvie jedna z príčin tejto knihy a mojich opráv.

Simenon sa ich pokúsil vysvetliť, to uznávam. Nebolo mi o nič menej trápne, keď som sa často stretal v jeho knihách s určitými úsmevmi, zvykmi, ktoré som nikdy nemal a nad ktorými moji kolegovia iba krčili plecami.

Najlepšie to však vycítila moja žena. Keď som sa vracal z práce, nikdy sa ma zvedavo nevypytovala, nech už to bol akýkoľvek prípad, ktorým som sa zapodieval.

Ja som sa jej zas nikdy nezdôveroval. Sadol som si za stôl ako obyčajný úradník, čo sa práve vrátil z kancelárie. Niekedy som niekoľkými slovami, len akoby pre seba, porozprával o stretnutí, o vyšetrovaní, spomínal som muža alebo ženu, ktorých som mal vypočuť.

Ak mi položila otázku, bola to skoro vždy technická otázka.

– V ktorej štvrti?

Alebo:

– Koľko má rokov?

Alebo aj:

– Ako dlho je tá žena vo Francúzsku?

Lebo tieto podrobnosti boli aj pre ňu dôležité.

Nikdy sa ma nespytuje na špinavé alebo žalostné veci.

A boh vie, že to z jej strany nie je ľahostajnosť.

– Navštívila ho žena vo väzení?

– Dnes ráno.

– Priviedla aj dieťa?

Podrobnejšie sa zaujímala o tých, čo mali deti, z dôvodov, proti ktorým nemôžem nič namietať, a bolo by omylom nazdávať sa, že podvodníci, kriminalisti a zločinci nemajú deti.

Mali sme raz u nás malé dievčatko, ktorej matku som poslal do väzenia doživotne, ale vedeli sme, že otec sa ho ujme, len čo bude opäť normálnym občanom.

Dosiaľ nás navštevuje. Je z nej mladá dievčina a moja žena s ňou veľmi hrdo chodí poobede po obchodoch.

Chcel by som zdôrazniť, že voči ľuďom, s ktorými sa zaoberáme, nie sme ani precitlivení ani tvrdí, niet v nás ani nenávisti ani milosrdenstva v bežnom zmysle tohto slova.

Pracujeme s ľuďmi, pozorujeme ich správanie. Zaznamenávame ich skutky, a chceli by sme ich pretvoriť.

Naše vedomosti sú, povedal by som, technického charakteru.

Ako mladý policista som navštívil hotel, tmavý ako sýpka na obilie, vnikal som do buniek izieb, prekvapujúc ľudí v spánku a v najdôvernejších intimitách, prezeral som ako pod lupou ich papiere, a mohol som skoro každému z nich povedať, čo z neho bude.

Napokon, určité tváre som už dobre poznal, lebo Paríž predsa len nie je taký veľký, aby v určitom okruhu človek nestretal tie isté osoby. Daktoré prípady sa tiež presne opakujú, veď tie isté príčiny vedú k tým istým výsledkom.

Nešťastný občan zo strednej Európy, ktorý mesiace, ak nie roky šetril, aby si zaplatil falošný pas v tajnej agencii svojej krajiny a ktorý si myslel, že sa všetko šťastne skončilo, keď prešiel hranice, nám obyčajne padol do rúk do šiestich mesiacov, najneskôr do jedného roka.

Alebo ešte lepšie: vieme ho sledovať v myšlienkach od hraníc a predvídať, v ktorej štvrti, v ktorej reštaurácii a v ktorom hoteli skončí.

Vieme, u koho sa rozhodne získať potrebnú pracovnú kartu, pravú či falošnú; stačí, ak si zájdeme poň do dlhého radu, ktorý sa každého rána utvorí pred veľkým podnikom Javel.

Prečo sa máme hnevať, behať za ním, keď príde tam, kam musí prísť?

Podobne je to aj s malou sviežou slúžtičkou, ktorú vidíme po prvý raz tancovať v nejakom lokáli. Povedať jej, aby sa vrátila ku svojim domácim a nabudúce sa vyhla svojmu spoločníkovi, ktorý je tak nápadne elegantný?

To by neposlúžilo nikomu. Vráti sa tam. Nájdeme ju v inom podniku a potom jedného pekného večera pred bránou hotela v štvrti Halles alebo Bastille.

Priemerne desaťtisíc ich každý rok takto skončí, desaťtisíc ich opúšťa rodnú dedinu a objaví sa v Paríži, kde pracujú ako slúžky, aby o niekoľko mesiacov alebo týždňov klesli až na dno.

Je vari taký veľký rozdiel medzi osemnásť až dvadsaťročným mládencom, čo pracuje v závode a začne sa istým spôsobom obliekať a drať lakte za pultom v nejakom bare?

Onedlho by ste ho mohli vidieť v novom obleku, topánkach a s kravatou z umelého hodvábu.

Aj on skončí u nás s potmehúdskym alebo zahanbeným pohľadom po pokuse o lúpež alebo krádež so zbraňou, alebo aspoň ako jeden zo zlodejov áut.

Určité znaky nikdy neklamú a vždy sú to tie znaky, ktoré sa naučíme poznávať, keď sme prešli kilometre vo všetkých službách, prekľučkovali po chodníkoch, vyškriabali sa z poschodia na poschodie a vnikali do tých špinavých dier a medzi každý dav.

Práve preto nás prezývka „okuté baganče“ vôbec nemrzí, skôr naopak.

Na Quai Orfèvres je veľmi málo štyridsaťročných, čo by dôverne nepoznali napríklad všetkých vreckárov. Vie sa dokonca, kde ich možno v ktorý deň nájsť, pri akej príležitosti alebo ceremónii či gala slávnosti.

Práve tak sa vie, že pravdepodobne čoskoro dôjde ku krádeži klenotov, lebo jeden z fachmanov, ktorého len zriedkavo prichytili, začína byť v koncoch. Opustil hotel na bulvári Haussman a zamenil ho za skromnejší na Place de la République. Už pätnásť dní neplatí účty. Žena, s ktorou žije, začína mu robiť scény a už dlho si nekúpila nový klobúk.

Nemožno ho predsa krok za krokom sledovať: nikdy nebude dosť policajtov, aby preosiali všetkých podozrivých. Ale je v koncoch. Ľudia z verejnej polície sú upozornení, aby strážili predovšetkým klenotníctva.

Vie sa, ako pracuje. Vie sa, že nebude pracovať ináč.

Takýto postup nemá vždy úspech. Bolo by to príliš ružové. Zavše ho chytia pri čine. Zavše až vtedy, keď sa diskrétne pozhovárame s jeho spoločníčkou, ktorej naznačíme, že budúcnosť bude mať oveľa menej problematickú, ak nám podá informácie.

V novinách sa veľa píše o vyrovnávaní účtov na Montmartri alebo v okolí ulice Fontaine, pretože nočné výstrely sú pre verejnosť vždy vzrušujúce.

Tieto prípady nám robia najmenej starostí.

Poznáme súperiace bandy, ich záujmy a ich spory. Tiež poznáme ich nenávisť a osobné antipatie.

Jeden zločin prináša ako protiúder ďalší. Vari nezavraždili Luciana v bare na ulici Douai? Korzičania sa fatálne pomstia a temer vždy v krátkom čase. A vždy sa nájde medzi nimi jeden, ktorý nás informuje.

– Čosi sa pečie proti Dédému Platfusákovi. Skrýva sa alebo vychádza iba s dvoma zabijakmi.

S pravdepodobnosťou deväť ku desiatim nám deň, kedy zabijú Dédého Platfusáka, oznámi obyčajne záhadný telefonát, z ktorého sa dozvieme o všetkom do najmenších podrobností.

– O jedného menej!

Aj tak zatvoríme vinníkov, no nemá to význam, lebo títo ľudia sa vraždia iba medzi sebou a z príčin, ktoré sú iba im vlastné, na základe určitého kľúča, ktorý používajú veľmi prísne.

Práve na toto narážal Simenon, keď pri našom prvom stretnutí kategoricky vyhlásil:

– Profesionálne zločiny ma nezaujímajú.

Vtedy ešte nevedel, no odvtedy sa to už naučil, že iných zločinov je iba veľmi málo.

Nespomínam zločiny z vášne, ktoré vo väčšine prípadov nie sú záhadné a sú iba logickým vyvrcholením zostrenej krízy medzi dvoma alebo niekoľkými ľuďmi.

Ani nespomínam bitky s nožmi, ak sa v sobotu alebo v nedeľu večer pobijú dvaja opilci.

Medzi najčastejšie patria tieto zločiny:

Vražda osamelej starej ženy, páchateľom zvyčajne býva jeden alebo viacero mladých ľudí, a vražda prostitútky na neznámom mieste.

V prvom prípade páchateľ unikne iba zriedkavo. Obyčajne je to mladík z tých typov, aké som len nedávno opísal – prerušil zamestnanie na niekoľko mesiacov a priam túži vykonať násilný čin.

Vyberie si trafiku, obchod s miešaným tovarom a či hocijaký obchod v opustenej ulici.

Niekedy si kúpi revolver. Inokedy sa uspokojí s kladivom alebo s francúzskym kľúčom.

Skoro vždy pozná svoju obeť a najmenej v jednom prípade z desiatich vykonala preňho nejaký dobrý skutok.

Nechcel zabíjať. Na tvár si uviazal šatku, aby ho nepoznali.

Šatka sa skĺzla alebo stará žena začala kričať.

Strieľal. Udrel. Ak strieľal, vyprázdnil celý zásobník, čo znamená, že bol šokovaný. Ak udrel, udrel desať, dvadsať ráz, domnieva sa, že divo, no v skutočnosti preto, lebo bol celkom pomätený od hrôzy.

Udivuje vás, že keď ho už máme pred sebou úplne zrúteného, pokúša sa ešte vystatovať, a my mu celkom jednoducho povieme:

– Hlupák!

Obyčajne príde o hlavu. Najnižší trest je dvadsať rokov, a to v prípade, že má šťastie a že sa o jeho osud zaujíma známy advokát.

Nuž a vrahovia prostitútok – je priam zázrak, ak sa nám podarí navliecť im želiezka na ruky. Sú to najzdĺhavejšie vyšetrovania, najnechutnejšie a najodpornejšie, aké poznám.

Začína sa to zvyčajne vrecom, ktoré vyloví námorník hákom niekde v Seine a v ňom skoro vždy zmrzačené telo. Chýba hlava, ruka alebo noha.

Často prejdú týždne, kým telo identifikujeme. Zväčša ide o dievča určitého veku, o jednu z tých, čo už svojich klientov nevodí ani do hotela alebo do svojej izby, ale ktorá sa uspokojí dákym kútom pri dverách alebo s prístreškom.

Vo štvrti ju prestali vídať, v takej štvrti, ktorá s nočnou temnotou je zahalená tajomstvom a tichými tieňmi.

Tí, čo ju poznajú, nemajú veľa chuti dať sa s nami do styku. Pri vyšetrovaní sa vyjadrujú neurčito.

Horko-ťažko, aj to vďaka trpezlivosti, sa prípad končí tak, že sa dozvieme o jej zvyčajných klientoch, väčšinou ide o neznámych, osamotených mužov neurčitého veku, ktorí zanechávajú po sebe iba spomienku na svoju siluetu.

Zabili ju pre peniaze? To znie nepravdepodobne. Mala ich tak málo! Alebo je to jeden z tých starcov, ktorého zrazu pochytilo šialenstvo, či človek, čo prišiel odinakiaľ, z inej štvrte, jeden z tých šialencov, u ktorého sa opakujú záchvaty šialenstva v pravidelných intervaloch a on cíti, že sa blíži kríza, vie presne, čo urobí, a s neuveriteľnou jasnozrivosťou prejaví takú opatrnosť, akej nie sú ostatní zločinci schopní?

Vôbec nevieme, koľko takých ľudí existuje. Každé hlavné mesto má svojich, po vykonaní zločinu sa ponoria na neurčitý čas do neznámeho života.

Možno, sú to úctyhodní ľudia, otcovia rodín, drobní úradníci.

Nikto nevie, ako vyzerajú, a keď náhodou jedného chytíme, skoro nikdy nemáme absolútnu istotu.

Máme iba približné štatistiky o rozličných druhoch zločinov.

S výnimkou jedného, a to je travičstvo.

Ale aj tu by boli všetky dohady nanajvýš falošné – či už prinízke alebo privysoké.

Každého štvrťroka alebo polroka v Paríži, ale najmä na vidieku, v malom meste či na dedine náhoda chce, že lekár bližšie vyšetrí príčinu smrti a mýlia ho určité charakteristické príznaky.

Povedal som náhoda, lebo obyčajne ide o jedného z jeho pacientov, ktorého pozná dlhšie. Ten však zrazu zomrie v posteli, obkolesený rodinou, ktorá normálne prejavuje svoj smútok. Príbuzní neradi počujú o pitve. Lekár sa pre ňu nerozhodne, len ak má veľké podozrenie.

Stáva sa aj to, že týždne po pohrebe dostane polícia anonymný list s podrobnosťami, ktoré sú na prvý pohľad neuveriteľné.

Chcel by som vymenovať všetky okolnosti, za ktorých sa začne podobné vyšetrovanie. Administratívne formality sú veľmi komplikované.

Vo väčšine prípadov ide o ženu roľníka, ktorá roky čaká na smrť svojho manžela, aby sa vydala za sluhu, a ten začína byť netrpezlivý.

Pomohla prírode, ako to niektorí ľudia kruto nazývajú.

Niekedy, ale zriedkavejšie, je to muž, čo sa takto chce zbaviť chorej ženy, ktorá sa stala mŕtvou príťažou v dome.

Odhalia ich obyčajne náhodou. Ale v koľkých prípadoch niet tejto náhody? O tom však nevieme nič. Nemôžeme riskovať predpoklady. Niektorí naši spolupracovníci z Quai Orfèvres, ale aj z ulice Saussaies, sa domnievajú, že zo všetkých zločinov a zo zločinov netrestaných je práve travičstvo najčastejšie. Iné zločiny, o ktoré sa zaujímajú spisovatelia a psychológovia, majú tak málo spoločného, že tvoria iba nevýznamnú časť našej agendy.

Nuž ale to sú zločiny, ktoré verejnosť pozná najlepšie. Sú to príbehy, ktoré práve Simenon opísal, a myslím, že v tom bude pokračovať.

Chcel by som hovoriť o zločinoch, ktoré sa nečakane odohrali v kruhoch, kde by ste ich najmenej očakávali, a ktoré sú dôsledkom dlhého a ťažkého procesu.

Môže to byť ktorákoľvek čistá, bohatá ulica v Paríži alebo mimo Paríža. Ľudia, čo majú komfortný dom, úctyhodné zamestnanie a vedú usporiadaný rodinný život.

Nikdy sa nám nepodarilo prekročiť ich prah. Často ide o prostredie, kde by nás asi neprijali, kde by sme pôsobili rušivo a kde by sme sa prinajmenšom zle cítili.

Nuž, ak ktosi zomrie násilnou smrťou, zacengáme zrazu pri dverách a ocitneme sa zoči-voči meravým tváram, v rodine, kde, zdá sa, má každý svoje tajomstvo.

Tu sú skúsenosti nadobudnuté za celé roky na uliciach, staniciach, v hoteloch bezvýznamné. Nehrá tu svoju rolu ani tá inštinktívna úcta malých ľudí voči autorite, voči polícii.

Nik sa neobáva, že ho vyvezieme na hranice. Nikoho nezavedieme do kancelárie na Quai des Orfèvres, aby sme ho dlhé hodiny vypočúvali, aby povedal pravdu.

Ľudia pred nami sú tí istí dobromyseľní ľudia, ktorí by sa nás za iných okolností spýtali:

– Vám sa to neprotiví?

Sú takí ako my. Nie ihneď. Nie vždy. Lebo úloha je dlhá a riskantná.

Ak len telefonát ministra, poslanca alebo nejakej význačnej osobnosti sa nepokúsi nás zviesť z cesty. Treba postupne prelomiť pozlátku úctyhodnosti, sú tu rodinné tajomstvá, zavše nechutné, čo sa všetci pokúšajú pred nami skrývať, no ktoré nevyhnutne treba odhaliť, ale bez obavy, že by sa búrili alebo vyhrážali. Dakedy ich päť, šesť i viac ustavične klame v určitých bodoch a potmehúdsky sa pokúša ostatných zamočiť.

Simenon ma rád opisuje ako ťarbavého a hundravého človeka, ktorý je mrzutý, na ľudí hľadí zvrchu a štekavo a škriepne kladie otázky.

Iste ma videl pri prípadoch, ktoré možno nazvať amatérskymi zločinmi; vždy sa to však končí odhalením zločinov, za ktorými sa skrýva záujem.

Nejde o zločiny pre peniaze. Chcem povedať, že nejde o zločiny, keď niekto vraždil, lebo potreboval peniaze hneď, ako to robia malí povaľači, čo vraždia staré ženy.

Za pohnútkou sa skrývajú oveľa zložitejšie, dlhodobé záujmy, ktoré sú poprepletané starostlivosťou o vlastnú dôstojnosť. Často to trvá roky a je za nimi život plný podvodov a nečestnosti.

Keď sú títo ľudia konečne donútení priznať sa, býva to mrzké odhalenie a takmer vždy prejavujú panickú hrôzu z dôsledkov.

– Je predsa nemožné, aby našu rodinu vláčili bahnom! Treba nájsť východisko.

Ľutujem, ale často sa to stáva, Sú ľudia, čo by nemali odísť z mojej kancelárie, a ak, nuž iba do väzenia Santé, ale zmizli, pretože existujú vplyvy, proti ktorým je bezmocný inšpektor, ba dokonca aj policajný komisár.

– Neprotiví sa vám takáto práca?

Neznechutilo ma nikdy, keď som ako službukonajúci inšpektor v biednych hoteloch a nocľahárňach trávil celé dni a noci, keď som kráčal po schodištiach špinavých a preľudnených domov, kde každé dvere odhaľovali novú biedu a novú drámu.

Slovo „zhnusený“ nie je správny výraz ani pre moje reagovanie na tisíce najrozličnejších profesionálnych zločinov, ktoré prešli mojimi rukami.

Hrali svoju hru a prehrali ju. Takmer všetci sa chceli ukázať ako dobrí hráči a mnohí odsúdení po prvý raz žiadali, aby som ich navštívil vo väzení, kde sme sa zhovárali ako priatelia.

Mohol by som vymenovať veľa takých, čo ma úpenlivo prosili, aby som bol pri ich poprave a posledný ich pohľad patril mne.

– Polepším sa, uvidíte!

Usilovali sa, ako vedeli. No vždy sa im to nepodarilo. Odnášal som vo vrecku ich posledné listy, ktoré som sľúbil odoslať a často som aj čosi sám pripísal.

Keď som sa vracal domov, stačilo, aby sa moja žena na mňa iba pozrela, bez pýtania vedela, ako sa všetko odohralo.

A tí druhí, o ktorých by som radšej nehovoril – nuž poznala pôvod niektorých mojich zlých nálad, prečo si zavše takto sadám k stolu, keď sa večer vraciam, a naberám do taniera, a ona nenaliehala.

To všetko najlepšie dokazuje, že nebola stvorená pre firmu Mosty a cesty!

KAPITOLA 7

o triumfálnom ráne, čo sa ponáša na zvuk poľnice, a o mládencovi, ktorý už nebol štíhly, ale ešte ani celkom tučný.

Dosial sa pamätám, akú chuť a farbu malo slnko toho rána. Bolo to v marci. Prišla skorá jar. Už som si navykol pešo prejsť z bulvára Richard-Lenoir na Quai des Orfèvres, kedykoľvek som mal voľný čas. Toho dňa som nemal prácu vonku, ale usporadúval som spisy pravdepodobne v najtemnejších miestnostiach Justičného paláca na prízemí a malé dvere, ktoré viedli na dvor, som nechal otvorené.

Keď mi to robota dovoľovala, zdržiaval som sa čím bližšie ku dverám. Pamätám sa ešte, ako slnko rozčeslo presne napoly dvor aj voz na prevážanie väzňov, ktorý tam čakal. Kone zapriahnuté do voza zavše kopytami udierali o dláždenie a za nimi sa parila do sviežeho vzduchu pekná kopa zlatého konského trusu.

Neviem, prečo mi dvor pripomínal jarné chvíle oddychu v lýceu, keď zrazu vzduch začal rozvoniavať, a ak si človek zabehal, koža voňala jarou.

V kancelárii som bol sám. Ozval sa telefón.

– Mohli by ste povedať Maigretovi, že s ním chce šéf hovoriť?

Bol to hlas starého zriadenca, ktorý bol u nás už päťdesiat rokov.

– To som ja.

– Tak poďte hore.

Šiel som až po veľké schodište, večne zaprášené, ktoré vyzeralo veselo v šikmých slnečných lúčoch, ako v kostole. Ranné hlásenie sa skončilo. Dvaja komisári sa ešte zhovárali so spismi pod pazuchou pred dverami veľkého šéfa, a ja som zaklopal.

Dnu som ešte zacítil vôňu fajky a cigariet, ktoré fajčili. Za Xavierom Guichardom, ktorému slnko prežarovalo plavé hodvábne vlasy, bolo otvorené okno.

Nepodal mi ruku. V úrade to takmer nikdy nerobil. Boli sme však priateľmi, alebo presnejšie povedané – chcel mňa a moju ženu poctiť svojím priateľstvom.

Prvý raz ma pozval, aby som ho navštívil v jeho byte na bulvári Saint-Germaine. Nebola to bohatá a snobská časť bulvára. Naopak, obýval práve oproti Place Maubert veľký, nový byt v dome, ktorý sa vypínal medzi rozpadávajúcimi sa domami a biednymi budovami.

Potom som tam bol aj so svojou ženou. Ihneď si veľmi dobre rozumeli.

Iste nás mal oboch rád, a predsa nám často ubližoval, hoci neúmyselne.

Keď prvý raz videl Louisu, uprel pohľad na jej driek, a keď sme sa zatvárili nechápavo, odkašlal si a povedal:

– Nezabudnite, že ja budem vaším kmotrom.

Bol to zaťatý starý mládenec. Okrem brata, ktorý bol šéfom mestskej polície, nemal v Paríži príbuzných.

– Poponáhľajte sa! Aby som dlho nemusel čakať…

Prešli roky. Asi sa pomýlil. Pamätám sa, ako mi oznamoval prvé povýšenie a dodal:

– Možno vám to umožní obdariť ma krstňaťom.

Nikdy nevedel pochopiť, prečo sa červenám, prečo moja žena klopí oči a ja sa ju pokúšam chytiť za ruku, aby som ju upokojil.

Tohto rána v žiari slnka vyzeral veľmi vážny. Nechal ma stáť a ja som sa cítil strašne trápne, keď si ma pozorne obzeral od hlavy po päty, asi ako pobočník nováčika.

– Maigret, uvedomujete si, že začínate priberať?

Mal som tridsať rokov. Pomaly som strácal svoju štíhlosť, plecia som mal čoraz širšie, prsia sa mi zaobľovali, ale ešte som nebol tučný.

Uvedomoval som si to. Musel som v tom čase vyzerať blahobytne a trochu vyfintene. Samého ma to prekvapovalo, keď som prechádzal popri výkladoch a krátkym, zvedavým pohľadom som si obzrel vlastnú postavu.

Priberal som postupne a nijaký oblek mi už nebol dobrý.

– Nazdávam sa, že priberám, naozaj.

Takmer som sa ospravedlňoval, no nepochopil som, že sa zabával tak, ako to bolo jeho zvykom.

– Zdá sa mi, že bude lepšie, ak zmením vaše služobné zadelenie.

Ešte boli dve oddelenia, a to oddelenie hazardných hier a finančné oddelenie, v ktorých som dosial nepracoval, ba z posledného som mal úplnú hrôzu, asi ako na lýceu pred skúškou z trigonometrie, tej som sa bál roky.

– Koľko máte rokov?

– Tridsať.

– Pekný vek! To je výborné. Odo dneška malý Lesueur preberie vaše miesto v archíve a vy sa prihlásite u komisára Guillauma.

Povedal to rýchlo a iba tak cez zuby, ako málo dôležitú vec, hoci vedel, že mi srdce vyskočí z hrude; stál som pred ním a počul som, ako mi víťazne trúbi v ušiach.

Zrazu, jedného rána, ktoré určili celkom narýchlo – a nie som si taký istý, či to Guichard neurobil zámerne – uskutočnil sa môj životný sen.

Konečne som sa stal členom Špeciálneho oddelenia.

O štvrť hodiny som preniesol hore svoj starý kancelársky plášť, mydlo, uterák, ceruzky a papier.

Vo veľkej miestnosti kriminálneho oddelenia bolo ich päť či šesť a komisár Guillaume, skôr než si ma zavolal, nechal ma, aby som sa usadil, ako nový žiak.

– To treba zapiť, nie?

Nenamietal som. Napoludnie som pyšne zaviedol svojich nových kolegov do pivovaru Dauphine.

Často som ich vídal sedieť pri inom stole, ja som sedával so svojimi starými priateľmi a pozerali sme na nich so závistlivou úctou ako malí lyceisti na žiakov najvyššej triedy, ktorí sú už takí vysokí ako profesori a s ktorými profesori zaobchádzajú ako so seberovnými.

Porovnanie bolo presné, lebo Guillaume bol s nami a komisár pre všeobecné vyšetrovanie sa k nám pripojil.

– Čo si dáte? – spýtal som sa.

V našom kúte sme zvyčajne pili pohár piva, zriedkakedy aperitív. Pri tomto stole to zrejme takto nemohlo ísť.

Ktosi povedal:

– Mandarín-curaçao.

– Pre všetkých?

Keďže nikto nič nenamietal, neviem už, koľko mandarínov som objednal. Bolo to prvý raz, čo som ochutnal tento nápoj. Bol som opitý víťazstvom a zdalo sa mi, že to má veľa alkoholu.

– Dáme si ešte ďalšiu rundu?

Vari to nebola chvíľa, v ktorej sa mám ukázať veľkorysý? Vypili sme tretiu a vypili sme aj štvrtú rundu. Môj nový šéf nás chcel tiež pohostiť.

Mesto sa topilo v slnci. Ulice priam pretekali slnkom. Ženy poobliekané v svetlých šatách vyvolávali príjemné pocity. Zamiešal som sa medzi chodcov. Obzrel som sa vo výkladoch a už som si neprichodil taký tučný.

Utekal som. Letel som. Jasal som. Už dole na schodišti začal som s prejavom, ktorý som mal pripravený pre svoju ženu.

A na poslednej zákrute som sa pekne natiahol. Nemal som času vstať, keď sa otvorili dvere, lebo Louise sa už znepokojovala, že som sa oneskoril.

– Ublížil si si?

Bolo to čudné. Vo chvíli, keď som vstal, cítil som, že som celkom opitý, doslova ma to vydesilo. Schodište sa okolo mňa točilo. Postava mojej ženy začala byť nejasná. Videl som najmenej dvoje úst a tri či štyri oči.

Verte alebo nie, bolo to prvý raz, čo sa mi také dačo prihodilo, a cítil som sa taký ponížený, že som sa neodvážil na ňu pozrieť; vkĺzol som do bytu ako vinník a nevedel som sa rozpamätať na vety, ktoré som si tak pekne pripravil a ktoré mali zvestovať moje víťazstvo.

– Myslím… Myslím, že som trochu opitý.

Ledva som vládal dýchať. Stôl bol prestretý s dvoma príbormi oproti sebe, pred otvoreným oknom. Sľúbil som si, že ju pozvem na obed do reštaurácie, ale neodvážil som sa to navrhnúť.

Akýmsi takmer smútočným hlasom som povedal:

– Už je to tu!

– A čo je tu?

Možno očakávala správu, že ma vyhodili z polície!

– Vymenovali ma.

– Za koho ťa vymenovali?

Vidí sa mi, že som mal v očiach slzy, od zlosti, ale nepochybne aj od veľkej radosti, keď som vyhlásil:

– Do Špeciálneho oddelenia.

– Sadni si. Uvarím ti šálku tuhej kávy.

Pokúšala sa ma donútiť, aby som si ľahol, no ja som nechcel hneď v prvý deň zanedbať svoju novú službu. Neviem, koľko šálok čiernej kávy som vypil. Louise ma márne prehovárala, nevládal som nič zjesť. Osprchoval som sa.

O druhej, keď som zamieril na Quai des Orfèvres, bol som v tvári čudne ružový a oči sa mi ligotali. Cítil som sa slabý, hlavu som mal otupenú.

Sadol som si do svojho kúta a radšej som mlčal, pretože som vedel, že hlas mám neistý a jazyk sa mi pletie.

Na druhý deň, akoby ma chceli vyskúšať, zverili mi prvé zatknutie. Bolo to na ulici Roi-de-Sicile v jednom hoteli. Muža sledovali už päť dní. Mal na svojom konte niekoľko vrážd. Bol to cudzinec, ak sa dobre pamätám Čech, silný, urastený, vždy ozbrojený, ustavične v strehu.

Problém bol, ako ho odzbrojiť, skôr než sa začne brániť, lebo patril k tomu typu ľudí, čo strieľajú aj uprostred davu a sú schopní zabiť hocikoľko ľudí, kým sa vzdajú.

Vedel, že je v koncoch, že mu je polícia v pätách a že váha.

Keď bol vonku, vždy si to tak zariadil, aby bol v dave, lebo vedel, že nesmieme riskovať.

Pridelili ma k inšpektorovi Dufourovi, ktorý sa ním zapodieval už niekoľko dní a poznal všetky jeho skutky a zvyky.

Bolo to aj prvý raz, čo sme sa zamaskovali. V normálnom oblečení by bol náš príchod v tomto mizernom hoteli vyvolal paniku, ktorá by len poslúžila nášmu chlapíkovi a možno by sa mu bolo podarilo ujsť.

Dufour a ja sme sa obliekli do starých handár a kvôli väčšej pravdepodobnosti sme sa dva dni neholili.

Mladý inšpektor, odborník na zámky, prišiel do hotela a vyhotovil nám presný kľúč od jeho dverí.

Prenajali sme si izbu na tej istej chodbe, skôr než sa Čech večer vrátil. Bolo niečo pred jedenástou, keď signál zvonka oznámil, že vychádza hore schodišťom.

Dufour, ktorý bol starší a skúsenejší v tomto remesle, zvolil si taktiku.

Chlap, celkom blízko od nás, sa zamkol a oblečený si ľahol, v ruke nabitý revolver. Nespali sme. Čakali sme na svitanie. Ak sa ma pýtajú prečo, odpovedám to isté čo môj kolega, keď som mu položil tú istú otázku, lebo som už bol netrpezlivý a chcel som zasiahnuť.

Prvý vrahov reflex by bol rozbiť plynovú lampu, ktorá osvetľovala izbu. Boli by sme sa ocitli v tme a on by bol vo výhodnejšom postavení ako my.

– Človek vždy menej odoláva za svitania, – tvrdil mi Dufour, o čom som sa o chvíľu presvedčil.

Vkĺzli sme do chodby. Všetko naokolo spalo. Dufour nesmierne opatrne zvrtol kľúč v zámke. Keďže som bol oveľa vyšší a ťažší, mal som sa prvý vrútiť dnu, aj som skočil a zrazu som ležal na mužovi, vystretom v posteli, a snažil som sa ho pevne udržať.

Neviem, ako dlho trval boj, ale zdalo sa mi, že je nekonečný. Cítil som, že sa váľame po zemi, a pred očami som videl divú tvár. Najmä sa pamätám na veľké, oslepujúce biele zuby. Jednou rukou ma držal za ucho a usiloval sa mi ho odtrhnúť.

Neuvedomoval som si, čo robí kolega, ale na protivníkovej tvári som videl výraz bolesti a zúrivosti. Cítil som, že jeho zovretie pomaly ochabuje. Keď som sa vládal obrátiť, inšpektor Dufour čupel na zemi, držal mužovi nohu a bol by som prisahal, že mu ju najmenej dva razy vykrútil.

– Želiezka! – rozkázal.

Už som zakladal želiezka menej nebezpečným zločincom, napríklad spurným dievčatám. Bolo to po prvé, čo som násilne zatýkal človeka; celá vec sa skončila rinčaním želiezok, a to znamenalo koniec boja, ktorý mohol vypáliť aj horšie.

***

Ak počúvam reči o policajnom čuchu alebo o jeho spôsoboch či intuícii, vždy mám chuť namietnuť:

– A čo čuch vášho obuvníka, alebo vášho cukrára?

Obaja prešli učňovskými rokmi. Obaja poznali svoje remeslo a všetko, čo sa ho týka. A takisto, je to s ľuďmi z Quai des Orfèvres. Preto všetka literatúra, ktorú som čítal, vrátane toho, čo napísal Simenon, sú zväčša nepresné.

Sedíme v kanceláriách aj preto, aby sme redigovali správy. Často sa zabúda, že aj toto tvorí súčasť nášho zamestnania. Vravím, že aj toto, lebo strávime viac času papierovým administrovaním ako vlastným vyšetrovaním.

Ohlásia staršieho pána, ktorý čaká v predizbe a ktorý je veľmi nervózny a želá si okamžite hovoriť s riaditeľom. Je zbytočné povedať, že riaditeľ nemá kedy prijať všetkých ľudí, čo prídu a chcú sa obrátiť osobne výlučne naňho, lebo si myslia, že práve ich bezvýznamná záležitosť je tá najdôležitejšia.

Existujú slová, ktoré sa často opakujú ako zaklínacia formula a zriadenec ich vyslovuje ako litánie: „Je to otázka života a smrti.“

– Maigret, prijmeš ho?

Vedia oddelenia inšpektorov je malá miestnosť, určená na takéto stretnutia.

– Sadnite si. Cigaretu?

Návštevník obyčajne nemá času povedať, aké má zamestnanie, ako je situovaný, ale my to už vieme.

– Ide o veľmi háklivú záležitosť. Celkom súkromnú.

Bankový pokladník, poisťovací úradník, muž, ktorého život je pokojný a usporiadaný.

– Vaša dcéra?

Ide o syna alebo dcéru, prípadne ženu. A my vieme predvídať takmer slovo za slovom príbeh, ktorý nám rozpovie.

Nie. Jeho syn neukradol peniaze zo šéfovej pokladnice. Ani mu neušla žena s mladým mužom.

Ide o jeho dcéru, mladé dievča, dobre vychované, na ktorú sa nikdy nemohol ani v najmenšom sťažovať. Nechodila s nikým, žila doma a pomáhala mame v domácnosti. Jej priateľky boli práve také slušné ako ona. Von nechodievala takmer nikdy sama.

Predsa však zmizla a odniesla si nejaké svoje veci.

Čo mu máte na to povedať? Že každý mesiac zmizne šesťsto osôb v Paríži a že sa z nich nájdu približne dve tretiny?

– Je vaša dcéra veľmi pekná?

Priniesol niekoľko fotografií v domnienke, že nám budú užitočné pri vyšetrovaní. Tým horšie, ak je pekná, lebo nádej, že sa nájde, sa zmenšuje. Ak je mrzká, je pravdepodobné, že príde o niekoľko dní alebo týždňov.

– Spoľahnite sa na nás. Urobíme potrebné kroky.

– Kedy?

– Ihneď.

Bude nám telefonovať každý deň, dva razy denne, a nemáme mu čo povedať, ak len nie to, že nemáme čas zapodievať sa so slečnou.

Skoro vždy nám krátke vyšetrovanie ukáže, že mladý muž, čo býva v tom istom dome, alebo predavač či brat jednej z jej priateliek, zmizol v ten istý deň ako ona.

Nedá sa prečesať celý Paríž a Francúzsko kvôli mladému dievčaťu, čo ušlo, jej fotografia iba ak rozšíri zbierku fotografií, ktoré budú rozmnožené a rozoslané na komisariáty a na pohraničné policajné stanice.

***

Jedenásť hodín večer. Cengá telefón policajnej ústredne oproti z budovy mestskej polície, kde sa sústreďujú všetky telefonáty a zaznačujú sa na svetelnej tabuli, ktorá zaberá jednu celú stenu.

Policajná stanica v Pont-de-Flandre hlási, že sa čosi stalo v bare na ulici Crimée.

Treba prejsť celý Paríž. Dnes kriminálna polícia disponuje niekoľkými autami, ale kedysi ste si museli najať fiaker, neskôr taxík, a ešte si človek nebol istý, či mu ho uhradia.

Na rohu ulice je ešte otvorený bar s rozbitým výkladom a s postavami, čo sa uvážene držia v bezpečnej vzdialenosti, lebo v tejto štvrti sú ľudia radi, ak nemajú nič do činenia s políciou.

Uniformovaní policajti sú už tu, aj sanitka, niekedy komisár tejto štvrte alebo jeho pomocník.

Na zemi v drevených pilinách a pľuvancoch leží skrčený človek s rukou na prsiach, skade vyteká tenký prúd krvi a vytvára kaluž.

– Mŕtvy!

Vedľa neho na zemi kufrík, čo držal v ruke, a ten sa vo chvíli, keď padol, otvoril a vysypali sa z neho pornografické pohľadnice.

Nervózny majiteľ baru by chcel urobiť najlepší dojem.

– Všetko bolo pokojné ako inokedy. Tento dom je pokojný dom.

– Videli ste ho už niekedy?

– Nikdy.

To sa dalo predvídať. Pravdepodobne ho poznal ako svoje vrecká, ale do poslednej chvíle bude tvrdiť, že tento muž prišiel do jeho baru prvý raz.

– Čo sa stalo?

Mŕtvy je neurčitého veku, ani mladý ani starý. Oblek je starý, veľmi pochybnej čistoty a golier na košeli čierny od špiny.

Je zbytočné pátrať po mene a po byte. V poslednom týždni iste spával v naj podradnejších bytoch, skade chodil robiť obchody do oblasti Tuilleries a Palais-Royal.

– Boli tu traja či štyria hostia.

Darmo by ste sa vypytovali, kam sa podeli. Ušli a svedčiť neprídu.

– Poznáte ich?

– Len tak, iba z videnia.

Doparoma, takéto odpovede si môže nechať.

– Dnu vošiel neznámy muž a sadol si do druhého kúta baru, rovno naproti zabitému.

Bar má tvar podkovy, sú na ňom poprevracané poháriky a silne tu páchne lacným alkoholom.

– Nič si nepovedali. Prvý vyzeral, že má strach. Práve siahol do vrecka, aby zaplatil.

To sedí, lebo zbraň nemá.

– Ten druhý naňho bez slova tri razy vystrelil. A bol by iste strieľal ďalej, keby sa mu nebol zasekol revolver. Potom si pokojne stiahol čiapku do čela a odišiel.

To sa dá podpísať. Netreba mať ňuch. Prostredie, v ktorom treba hľadať, je obmedzené.

Nie je ich toľko a treba sa len zapodievať obchodníkmi, ktorí už majú svoje známe, dobre vychodené chodníčky. Poznáme ich takmer všetkých. Pravidelne prechádzajú cez naše ruky, odpykajú si malý trest vo väzení a znova pokračujú v svojej činnosti.

Topánky mŕtveho – mal špinavé nohy a deravé pančuchy – majú berlínsku značku.

Je to nový privandrovalec. Bolo ho treba vyrozumieť, že v tomto rajóne nie je preňho miesto. Alebo skôr – bol iba vykonávateľom rozkazov, zverili mu tovar, a on si ponechal peniaze.

To si bude vyžadovať tri, možno štyri dni. Nikdy nie viac. „Podsvetie“ sa povolá na pomoc a do budúceho večera už sa vie, kde obeť bývala.

„Mravnostná“, vyzbrojená jeho fotografiou, zavedie vyšetrovanie po svojej linke.

Tohto odpoludnia na okolí Tuilleries zatkli niekoľko osôb, ktoré s tajomnou tvárou ponúkali chodcom ten istý tovar.

Nezaobchádza sa s nimi veľmi zdvorilo. Kedysi ešte menej ako dnes.

– Videl si už to indivíduum?

– Nie.

– Si si istý, že si ho nikdy nestretol?

Dole v pivnici existuje malé, veľmi tmavé a úzke väzenie, skôr akási skriňa v stene, kde sa ľuďom tohto druhu pomáha rozpamätať sa, a veľmi zriedkavo sa stáva, že by po niekoľkých hodinách nezačali búchať na dvere.

– Spomínam si, že som ho kdesi zazrel…

– Ako sa volá?

– Poznám iba jeho krstné meno: Otto.

Niť sa pomaly rozmotáva a rozmoce sa dokonca ako osamotený červík.

– Je to homosexuál!

Výborne! Skutočnosť, že ide o homosexuála, ešte väčšmi zužuje pole vyšetrovania.

– Chodieval po ulici Bondy?

Je to takmer úžasné. Nachádza sa tam istý malý bar, ktorý často navštevujú skoro všetci homosexuáli istej sociálnej úrovne – tej najnižšej. Existuje ešte ďalší na ulici Lappe, ktorý sa stal turistickou atrakciou.

– S kým si ho videl?

To je približne všetko. Zvyšok, keď už máme človeka medzi štyrmi múrmi, pozostáva z toho, dokázať mu čin a dať mu podpísať priznanie.

***

Všetky prípady nie sú také jednoduché. Niektoré vyšetrovania trvajú mesiace. Zavše sa náhodou a po rokoch podarí zatknúť niektorých vinníkov.

Vo všetkých prípadoch, alebo takmer vo všetkých, je pokračovanie skoro rovnaké.

Ide o to „poznať“.

Poznať prostredie, v ktorom bol spáchaný zločin, poznať spôsob života, zvyky, mravy, reakcie ľudí, čo sú do prípadu zapletení, obete, vinníkov a obyčajných svedkov.

Treba vedieť vstúpiť do ich sveta pokojne, priamo a prirodzene hovoriť ich jazykom.

To platí rovnako, ak ide o bistro v La Villette, alebo pri Porte d’Italie, alebo o Arabov zo Zone, či o Talianov a Poliakov, alebo o bardámy z Pigalle, alebo o pokazených chlapcov z Ternes.

A platí to tiež, ak ide o svet dostihov alebo herní, či o špecialistov na nedobytné pokladnice alebo zlodejov šperkov.

Preto vlastne nestrácame čas, ak roky kľučkujeme po chodníkoch, stúpame po schodoch alebo striehneme na zlodejky vo veľkých obchodných domoch.

Práve tak ako u obuvníka alebo pekára sú to učňovské roky, ibaže s tým rozdielom, že u nás trvajú takmer celý život, pretože počet prostredí je naozaj prakticky nekonečný.

Dievčatá, vreckoví zlodeji, hazardní hráči, gangstri à l’americaine alebo špecialisti v šekových podvodoch sa navzájom poznajú.

To isté možno povedať aj o policistoch, keď už majú za sebou niekoľko rokov tohto remesla. A nejde ani o okuté baganče a fúzy.

Myslím si, že treba hľadať v pohľade, v určitej reakcii – alebo skôr v nedostatku určitej reakcie – istých jedincov, v ich biede a anomáliách.

Aj keď sa to nepáči autorom románov, policista je predovšetkým profesionál. Je to „úradník“. Nehrá sa na slepú babu. Nevzrušuje sa ako pri divej poľovačke.

Ak trávi noc v daždi a stráži dvere, ktoré sa neotvárajú, alebo osvetlené okno, či trpezlivo hľadá na kaviarenských terasách na bulvároch známu tvár, alebo sa pripravuje, že bude celé hodiny vypočúvať človeka bledého od hrôzy, koná svoju každodennú povinnosť.

Zarába si na živobytie a usiluje sa zarábať si čo najčestnejšie tie peniaze, ktoré mu štát dáva na konci mesiaca, aby ho odmenil za jeho službu.

Viem, že ak náhodou prečíta moja žena tieto riadky, pokrúti hlavou a s vyčítavým pohľadom vari povie:

– Ty vždy zveličuješ.

A isto dodá:

– Vykresľuješ seba a svojich kolegov falošne.

Má pravdu. Je možné, že trocha zveličujem v opačnom zmysle. Je to reakcia na riadne falošné predstavy, ktoré ma často dráždili.

Keď vyšla Simenonova knižka, koľkokrát pozerali moji kolegovia posmešne, ako vchádzam do svojej kancelárie! Z ich pohľadu som vyčítal asi toto: „Pozrime ho! Tu je ten Vševedúci!“

Práve preto mi toľko záleží na slove „úradník“, v ktorom iní vidia podceňovanie.

Bol som ním celý život. Vďaka inšpektorovi Jacquemainovi som sa ním stal hneď, ako som dospel.

Práve tak ako môj otec sa kedysi dávno stal zámockým správcom. S tou istou hrdosťou. S tou istou snahou poznať vo svojom remesle všetko a svedomite si plniť úlohy. Rozdiel medzi obyčajnými úradníkmi a úradníkmi na Quai des Orfèvres je ten, že tí druhí vytvárajú akúsi rovnováhu medzi dvoma svetmi. Svojím oblečením, vzdelaním, bývaním a spôsobom života sa v ničom nelíšia od iných ľudí strednej vrstvy a aj oni snívajú o malom domčeku na vidieku. Väčšinu svojho času trávia v styku s tou druhou, opačnou stranou sveta, s odpadom, brakom a často s organizovaným nepriateľom spoločnosti.

Často ma to udivovalo. Je to zvláštna situácia, z ktorej mi zavše bolo zle.

Žijem v meštiackom byte, kde ma očakáva príjemná vôňa jedla, kde je všetko jednoduché, usporiadané, čisté a pohodlné. Cez okná vidím, že ostatné byty sa ponášajú na môj, vidím, ako sa matky prechádzajú s deťmi po bulvári a gazdinky chodia nakupovať.

Celkom iste patrím medzi týchto ľudí, ktorých nazývame poriadnymi ľuďmi.

Poznám však aj iných a poznám ich tak dobre, že sa vytvoril medzi nimi a mnou určitý kontakt. Dievčatá z pivovaru, okolo ktorého prechádzam na Place de la République, vedia, že rozumiem ich jazyku a chápem zmysel ich obyčajov.

A uvedomuje si to aj uličník, ktorý sa preplieta davom.

A vedia to všetci ostatní, s ktorými som sa stretol a ktorých stretám denne v ich najskrytejšom súkromí.

Stačí to, aby sa vytvoril istý druh kontaktu?

Nejde o ich ospravedlňovanie, o schvaľovanie ich činov a udeľovanie rozhrešenia. A nejde ani o to, aby sa im vytvárala neviem aká sláva, ako to bolo v istom čase módou.

Ide o to, hľadieť na nich prosto ako na realitu a pozerať na nich pohľadom znalca.

Bez zvedavosti, lebo zvedavosť sa rýchlo otupuje. Samozrejme, že bez nenávisti.

V podstate dívať sa na nich ako na bytosti, ktoré existujú, a z hľadiska ozdravenia spoločnosti a starostlivosti o nastolený poriadok udržať ich dobrovoľne či nedobrovoľne v určitých medziach a trestať ich, keď si to zaslúžia.

Dobre si to uvedomujú! Nemajú nás radi. Otvorene vyhlasujú:

– Vykonávate svoje remeslo.

Nuž, a čo si myslia o tomto remesle, na to sa radšej nebudem vyzvedať.

Čudujete sa, že po dvadsiatich piatich či tridsiatich rokoch služby má človek ťažkú chôdzu a chmúrny, ba niekedy prázdny pohľad?

– Vám sa to neprotiví?

Nie! V nijakom prípade! A pravdepodobne som sa stal vo svojom remesle celkom obstojným optimistom.

Parafrázujúc výrok môjho katechétu, rád vravievam: Málo vedomostí nás od človeka vzďaľuje, mnoho vedomostí nás k nemu približuje.

Práve preto, že som videl mnoho najrozličnejších zločinov, mohol som si uvedomiť, že ich vykompenzovalo veľa prostej odvahy, dobrej vôle alebo odovzdanosti.

Absolútni zhýralci sú veľmi zriedkaví a väčšina z nich sa bohužiaľ vytvárala mimo mojich dverí a poľa mojej pôsobnosti.

Nuž a pokiaľ ide o tých ostatných, snažil som sa zabrániť, aby nenarobili priveľa zla a aby zaplatili za to, čo spáchali.

Potom sú vlastne všetky účty vyrovnané, nie?

Založme ich ad acta.

KAPITOLA 8

La Place des Vosges, slečna, ktorá sa ide vydávať, a výstrižky pani Maigretovej.

– V podstate, – povedala Louise, – nevidím tu taký veľký rozdiel.

Vždy na ňu pozerám trocha ustrašene, keď číta, čo som napísal, a už vopred sa usilujem odpovedať na jej námietky.

– Rozdiel medzi čím?

– Medzi tým, čo vravíš o sebe, a tým, čo napísal Simenon.

– Ach!

– Možno, že už je neskoro, aby som ti povedala svoj názor.

– Ale nie! Vôbec nie!

Nie je dôležité, že ak má pravdu, bol by som sa zbytočne trápil. No je veľmi ľahko možné, že má pravdu a nepodarilo sa mi opísať veci tak, tak som jej sľúbil.

Alebo potom slávna tiráda o vymyslených pravdách, ktoré sú pravdivejšie ako skutočné pravdy, nie je iba paradoxom.

Robil som, čo som mohol. Treba dodať, že sa mi na začiatku zdali mnohé veci podstatné a ja som sľúbil, že ich rozviniem, no potom som ich nechal tak.

V jednom priečinku v knižnici sú napríklad usporiadané Simenonove zväzky, ktoré som starostlivo vyznačil modrou ceruzkou, a už vopred som sa tešil, že opravím všetky omyly, ktoré Simenon napáchal, či už z neznalosti alebo preto, aby zvýšil malebnosť, a niekedy preto, lebo nemal odvahu zatelefonovať mi a overiť si podrobnosti.

Ale načo to všetko! Dodalo by mi to výraz malicherného dobráčiska a ja začínam veriť, že to nie je také dôležité.

Zavše ma veľmi hneval jeden jeho zvyk: prehadzoval dátumy a na začiatku môjho účinkovania opísal vyšetrovanie, ktoré sa odohralo až na konci, a opačne; ďalej, že niektorí moji inšpektori vystupovali ako mladíci, aj keď už boli otcovia rodín, rozvážni a usadení, alebo naopak. Tiež som chcel, dodatočne priznávam, že som sa toho vzdal, usporiadať z novinových výstrižkov, ktoré moja žena denne zbierala, akýsi chronologický zoznam hlavných prípadov, ktoré som vyšetroval.

– Prečo nie? – odpovedal mi Simenon. – Vynikajúca myšlienka. Mohli by sme poopravovať moje knihy pre ďalšie vydanie.

Dodal však bez irónie:

– Bude však potrebné, môj drahý Maigret, aby ste to urobili sám, lebo ja nemám odvahu prečítať všetky svoje diela.

Povedal som zhruba to, čo som mal povedať, a tým horšie, ak som to zle povedal. Moji kolegovia, aj všetci tí, čo akosi patria k nášmu remeslu, pochopia, že najmä kvôli nim som považoval za potrebné upresniť dačo a hovoriť skôr o svojom povolaní ako o sebe.

Myslím, že mi unikla určitá dôležitá otázka. Počúvam, ako moja žena opatrne otvára dvere na jedálni, kde pracujem, a na prstoch sa približuje.

Položila mi na stôl lístoček a vrátila sa tak, ako prišla. Čítam ceruzkou napísané:

„La Place des Vosges.“

Nemôžem sa ubrániť úsmevu s istým vnútorným zadosťučinením, lebo to dokazuje, že aj ona sa usiluje opravovať niektoré podrobnosti, a najmä jednu z toho istého dôvodu ako aj ja: kvôli vernosti.

Ide o vernosť nášmu bytu na bulvári Richard-Lenoir, ktorý sme nikdy neopustili, bývame v ňom dosial, aj keď nám slúži iba niekoľko dní v roku, odvtedy čo sme sa preniesli na vidiek. Simenon vo viacerých knihách napísal, že bývame na Place des Vosges a zabudol na malé vysvetlenie. Nuž teda vykonávam iba poverenie svojej ženy. Je pravda, že sme niekoľko mesiacov bývali na Place des Vosges. Nemali sme však svoj nábytok.

V tom roku sa majiteľ konečne rozhodol, že dá omietnuť dom, ktorý to už dlhší čas potreboval. Robotníci postavili pred priečelím lešenie, ktoré nám zakrylo okná. Ďalší robotníci v dome začali rúcať múry a dlážky, aby inštalovali ústredné kúrenie. Sľúbili nám, že to potrvá najviac tri týždne. Po dvoch týždňoch neurobili takmer nič, vtedy práve vypukol štrajk a nedalo sa predvídať, ako dlho to potrvá.

Simenon odišiel do Afriky, kde mal stráviť asi rok.

– Prečo sa nepresťahujete do môjho bytu na Place des Vosges, kým sa práce nedokončia?

Nuž a takto sme bývali až do 21., to kvôli presnosti, aby sa nepovedalo, že sme boli neverní nášmu starému bulváru.

V istom čase, a ani ma vopred neupozornil, ma dal dokonca do penzie, hoci som ešte v penzii nebol a slúžil som ešte niekoľko rokov.

Kúpili sme dom v Meung-sur-Loire a všetky voľné nedele sme trávili tam, aby sme ho zariadili. Prišiel nás ta navštíviť. Prostredie sa mu tak zapáčilo, že v najbližšom zväzku predbehol čas, bezočivo zo mňa urobil starca a definitívne ma tam usadil.

– Trošku to zmení atmosféru, – povedal mi, keď som mu to spomínal. – Už sa mi pomaly to Quai des Orfèvres zunovalo.

Dovoľte, aby som zdôraznil túto vetu, ktorú pokladám za neslýchanú. Chápete to „jemu“ sa zunovalo Quai des Orfèvres, „moja“ kancelária a každodenná práca v Kriminálnej polícii!

Ale hneď nato mu vôbec neprekáža a ani v budúcnosti prekážať nebude, aby opísal ešte staršie prípady, bez uvedenia dáta, prípadne raz uvádza, že mám šesťdesiat rokov, po druhé štyridsaťpäť.

A znova moja žena. V byte nemám pracovňu. Nepotrebujem ju. Keď mi prichodí pracovať, usadím sa v jedálni a Louise odíde do kuchyne, a nemá nič proti tomu. Pozerám na ňu a zdá sa mi, že má čosi za lubom. No je to iba ďalší lístok, ktorý drží v ruke a skromne ho predo mňa položí. Zoznam napísaný na vytrhnutej strane zo zošita, ktorý som jej doniesol a kde má zaznačené, ako a kedy som odchádzal do mesta.

Na čele zoznamu je môj synovec a viem dobre prečo. Je to syn jej sestry. Kedysi som ho dostal k polícii vo veku, keď bol ešte plný idealizmu.

Simenon o ňom písal, potom však zrazu z jeho kníh zmizol a ja som pochopil Louisine výčitky. Vraví, že niektorým čitateľom sa to môže vidieť dvojzmyselné, ako keby sa jej synovec dopúšťal dákych hlúpostí.

Pravda je však veľmi prostá. Nespravil takú skvelú kariéru, ako dúfal. Nuž a dlho sa nebránil naliehaniu svojho tesťa, majiteľa továrne na mydlo v Marseille, ktorý mu ponúkol miesto vo svojom podniku.

Napokon je na zozname meno Torrencea, tučného Torrencea, hrmotného Torrencea (vidí sa mi, že ho kdesi Simenon vydáva za mŕtveho namiesto iného inšpektora, ktorého skutočne za mojej prítomnosti zabili, je to ten, čo ho spomína v súvislosti s hotelom na Champs-Elysées).

Torrence nemal tesťa, ktorý by mal fabriku na mydlo. Ale mal úžasnú chuť do života a súčasne zmysel pre rôzne prípady, čo mali veľmi málo spoločného s povolaním úradníka.

Odišiel od nás, aby si založil súkromnú detektívnu kanceláriu, veľmi serióznu, to pripomínam hneď, lebo je to zriedkavosť. Dlhý čas chodil k nám na Quai des Orfèvres, aby nás požiadal o zásah alebo o informácie a niekedy iba preto, aby sa nadýchal nášho ovzdušia.

Má veľké americké auto, ktoré zavše zastane pred našou bránou, zakaždým ho sprevádza iná krásna žena, ktorú nám vždy rovnako úprimne predstavuje ako svoju snúbenicu.

Na zozname čítam tretie meno, malý Janvier, ako sme ho vždy volali. Ešte je u nás. Myslím, že ho už nevolajú „malým“.

V poslednom liste mi troška smutne oznámil, že sa mu dcéra vydáva za technika.

Konečne je tu Lucas, ktorý pravdepodobne v tejto chvíli sedí za mojím stolom u mňa v kancelárii a fajčí jednu z fajok, ktorú si vymodlikal so slzami v očiach na pamiatku.

Zoznam sa končí akýmsi slovom. Najprv som si myslel, že je to meno, ale nepodarilo sa mi ho rozlúštiť.

Šiel som do kuchyne, kde ma prekvapilo veľa slnka, lebo som stiahol rolety, aby som mohol pracovať v prítmí, čo považujem za veľmi príjemné.

– Už si skončil?

– Nie. Je tu ešte jedno slovo, ktoré neviem prečítať.

Bola v náramných rozpakoch.

– To je len taká hlúposť.

– Čo to je?

– Nič. Nechaj to tak.

Je jasné, že som naliehal ďalej.

– Likér! – Priznala sa napokon a odvrátila hlavu.

Vedela, že vybuchnem v smiech, čo sa aj stalo.

Keď išlo o môj slávny tvrdý klobúk, zvrchník so zamatovým golierom, piecku na uhlie a kutáč, dobre som cítil, že považuje za detskosť, ak trvám na absolútnej presnosti.

A viem dobre, že trocha hanblivo a nečitateľne naškrabala na konci zoznamu slovo „likér“; je to čosi také, ako keď k poznámkam, čo treba vybaviť v meste, dopíšete čosi typicky ženské, chce, aby som tú vec kúpil, ale jednoducho jej to je trápne.

Simenon spomínal akúsi fľašu, čo bola vždy v našom príborníku na bulvári Richard-Lenoir – a ktorú tam máme dodnes; moja švagriná ju na základe akejsi posvätnej tradície donáša z Alsaska pri svojej každoročnej návšteve.

Sekol sa, lebo napísal, že to bol likér.

Nuž, je to destilát z malín, čo je, podotýkam, pre Alsasana ohromný rozdiel.

– Už som to opravil, Louise. Tvoja sestra bude spokojná.

Tentoraz som nechal otvorené dvere na kuchyni.

– Viac už nič?

– Povedz Simenonovi, že práve pletiem pančuchy pre…

– Ale ja predsa nepíšem list…!

– To je pravda. Tak si to poznač pre prípad, že mu napíšeš. Len aby nezabudli na fotografiu, ktorú sľúbili.

A dodala:

– Môžem prestrieť?

No a to je všetko.

27. septembra 1950

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai