Kdo jinému jámu kopá

Georges Simenon

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Autorův nejlepší psychologický detektivní román bez detektiva

Georges SIMENON

Kdo jinému jámu kopá

AUTOROVO SLOVO ÚVODEM

Dříve než začneme vyprávět tento příběh, okrajově související s Ferchauxovou aférou, bude možná užitečné, když si připomeneme v hrubých rysech vlastní aféru. Později nalezne čtenář skutečně jenom narážky na události, které samozřejmě souvisejí víceméně těsně s konfliktem, jímž se zabýváme, které by však vystačily na několik tlustých svazků.

Někdo nám možná vytkne, že jsme nevykreslili aféru v celé její šíři a složitosti. Nepokoušeli jsme se o to, omezili jsme se na sondu do jedné etapy bouřlivého života Dieudonné Ferchauxe, do etapy, kterou budou někteří lidé považovat za nejméně zajímavou z celé jeho existence, tak bohaté na dramatické zvraty.

Pokud jde o vlastní Ferchauxovu aféru, omezíme se tu na shrnutí nejdůležitějších faktů podle soudních spisů.

Kromě jiných cestujících vystoupili 3. března 1895 v přístavu Matadi v Belgickém Kongu z parníku Aquitaine, patřícího společnosti Spojených rejdařů, i bratři Dieudonné a Emile Ferchauxové.

Emile Ferchaux nastoupil na loď v Bordeaux s řádným lístkem třetí třídy. Ne tak jeho bratr Dieudonné, jehož dobrodružství dodalo cestujícím látku k hovoru na celou dobu plavby, což přirozeně uvádělo vynikajícího kapitána Beureta do jistých rozpaků.

Tři dny poté, co loď vyplula z Bordeaux, požádal totiž Emile Ferchaux velice naléhavě o rozhovor s kapitánem. Celý bledý přiznal, že neměli s bratrem dost peněz, a proto vypracovali plán, jak cestovat oba na jeden lístek. Mladší Emile nastoupil na loď normálně a měl svému bratrovi Dieudonné nosit do úkrytu část svého jídla.

Už předem se při potulkách po přístavních molech rozhodli, že jako úkrytu použiji jednoho záchranného člunu na horní palubě, který je vždycky přikrytý ochrannou plachtou ze silného plátna proti dešti. Co se dělo ve chvíli, kdy loď vyplouvala? Dieudonné Ferchaux se nemohl dostat neviděn na palubu, kde byly čluny. Vždycky ho zaplašili přecházející členové posádky. Nakonec se tedy uchýlil – doufal, že dočasně – do předního podpalubí, ale v zápětí nato jeho bratr viděl, že námořníci uzavřeli průlez.

Po tři dny se Emile Ferchaux marně snažil dostat do podpalubí někudy zevnitř a mimo jiné se obrátil i na stevarda, který mu však nepomohl.

Ukázalo se, že jeho vzrušené líčení se skutečně zakládá na pravdě, neboť krátce poté nalezli v podpalubí č. 1. Dieudonné Ferchauxe. I když byl třemi dny naprostého hladovění vysílen, jeho první reakcí bylo utéci za hromadu zboží, jež bylo v podpalubí uloženo, a třetí důstojník následujícího dne vyprávěl, že ho museli honit mezi bednami a balíky jako divokou kočku.

Z jeho papírů vysvítalo, že se Dieudonné Ferchaux narodil v Bordeaux 13. února 1872 jisté služce, Eugénii Lamineuxové, provdané Ferchauxové.

Bylo mu tehdy třiadvacet let a naposled byl zaměstnán v Saint-Nazaire jako klempíř v loděnicích.

Jeho bratr Emile byl příručím v obchodě se smíšeným zbožím v Bordeaux.

Starší vykonal vojenskou službu u jednoho ženijního útvaru, avšak Emile byl služby zproštěn, protože byl slabý na plíce.

V Matadi se lodní kapitán Beuret radil se zástupcem rejdařské společnosti a kapitánem přístavu. Nakonec se pánové rozhodli předat oba provinilce policejnímu komisaři, jímž byl tehdy jeden Antverpan jménem Roels.

Ten byl v tím větších rozpacích, že v rodícím se městě Matadi nebylo tehdy ani vězení pro odsouzence, ani pro osoby ve vyšetřovací vazbě. Poslal proto bratry Ferchauxe bez policejního doprovodu do Léopoldville, aby se hlásili u královského prokurátora a odevzdali mu dopis, jímž je vybavil.

Proti veškerému očekávání skutečně zazvonili u dveří tohoto činitele, který se jich zeptal, proč tvrdošíjně obtěžují belgické úředníky, když Francouzské Kongo je na druhém břehu řeky.

V Brazzaville se bratři Ferchauxové na pár dnů ubytovali u jednoho Řeka jménem Leonidas, ale dlouho se tam nezdrželi.

O rok později byli už oba o pořádný kus dál na sever proti proudu Konga, v oblasti Bolobo a Gamboma. Byla to doba, kdy řada lidí pronikala podél řek do pralesa v honbě za kaučukem.

Postupovali proti proudu řeky pořád dál, až do rozsáhlé oblasti močálů a panenského pralesa, kde se Ubangi vlévá do Konga. Je to obrovská přehřátá mísa, kde, jak říkají kolonisté, období sucha je to období, kdy prší nejméně – což znamená, že tam prší celý rok a žije se tam ve věčném vlhku. Hustou clonou mraků se sluníčko dokáže prodrat jen na pár hodin. Nikdy se však neprodere mnohem neproniknutelnější klenbou, kterou tvoří pralesní velikáni a pod níž rostou houby velké jako keře a keře jsou velké jako staré duby.

Když jednou Dieudonné mluvil o této cestě proti proudu, během níž se oba bratři zřejmě usilovně snažili předběhnout konkurenty, řekl:

„Šlo o to, přijít někam první.“

Přijít, usadit se, ovládnout.

V roce 1900, tedy v roce Světové výstavy, připlul Emile Ferchaux do Francie, tentokrát jako cestující druhé třídy, a po několik měsíců ho bylo vidět v předpokojích pánů, půjčujících peníze.

Když se vracel – přes Matadi a Brazzaville jako poprvé – byla Cocolou, Comptoirs coloniaux de 1’Oubangui, Akciová společnost s kapitálem 200.000 franků, už řádně zapsaná v obchodním rejstříku.

V roce 1910 měla Cocolou jak na březích Ubangi, tak na řekách Ngoko, Alima a vůbec na všech řekách v deltě Ubangi na čtyřicet stanic, kde se vykupoval od domorodců kaučuk; palmová jádra a ricin výměnou za evropské zboží.

Toho roku zakoupili bratři Ferchauxové od jedné belgické koloniální společnosti, která udělala úpadek, první kolesový parník, Cocolou I, a ten pak pendloval mezi Brazzaville a horním tokem Konga.

Při téže příležitosti získal Dieudonné Ferchaux motorový člun, který se měl stát jeho osobním sídlem; zatímco bratr Emile, který měl na starosti spojení s Evropou, se usadil v Brazza a stával se tam už důležitým člověkem, vedl starší Dieudonné život v podstatě stejný, jako když začínali. Neustále jezdil od jedné stanice k druhé, zkoumal sousední oblasti a hnal pobrukující motoráček jako velikého sršně po vlnách i těch nejmenších říček.

V Brazzaville, jímž se kdysi pouze mihl, aniž vzbudil pozornost, ho nikdo podruhé už neuviděl. A tak se stával, pomalu legendou. Vědělo se, že přišel o nohu, když v druhém roce zůstali s bratrem sami v nitru pralesa. Vědělo se také, že opovrhuje revolvery a puškami a nosí u sebe vždycky několik dynamitových patron.

Přes Belgické Kongo, které od Francouzského Konga a panství bratrů Ferchauxových oddělovala pouze řeka, se dostala do světa historka o třech černoších. Byla to pravda? Byla to smyšlenka? Jeden Fang, který utekl do Coguilhatville, vyprávěl, že Jednonohý běloch očaroval černochy, kteří ihned vyletěli do povětří.

Po pravdě řečeno nikoho to nepřekvapilo ani nepohoršilo. Když se vyptávali v brazzavillském klubu Emila Ferchauxe, nepopřel to, přiznal, že když bratrovi hrozilo, že ho nosiči opustí i s potravinami a nechají ho samotného v pralese, hodil po jejich vůdcích dynamitovou patronu a tři domorodce zabil.

Spravedlnost nebyla pohoršena.

Význam Cocolou rostl, zejména v souvislosti s vzestupem cen palmového oleje. K první lodi přibyly další, o různé nosnosti. V loděnicích v Saint-Nazaire byla pro společnost speciálně postavena Cocoiou XX a dopravena do Matadi po částech. Pro bratry Ferchauxe pracovalo na sto bělochů, jednak na stanicích, jednak v Brazza.

A tehdy se zrodila druhá tradice. V celé kolonii se vědělo, že Ferchauxové platí svým zaměstnancům nejhůř ze všech zaměstnavatelů.

Na to Emile, který měl na starosti styk se stranami, odpovídal:

„Pevný plat mají velice nízký, to je pravda. Ale na procentech mohou získat mnohem víc.“

Na což se namítalo za jeho zády:

„Bohužel se u Ferchauxů procenta nikdy neberou. O to se už Dieudonné postará.“

Tohle všechno se mělo stát v pozdějších letech v úplně jiné atmosféře, vládnoucí v Paříži, předmětem vášnivých sporů. Nejedny noviny použily ve spojitosti s Dieudonné Ferchauxem slova ‚žralok‘. Říkalo se mu také Nabob z Ubangi.

Obviňovali ho nejen z toho, že má v každé vesnici jednu nebo více domorodých žen, což byla, zřejmě pravda, ale i z toho, že nejednou zneužil svého vlivu na manželky svých zaměstnanců.

Stručně řečeno – čím více rostla jeho moc a jeho majetek, tím hroznější měl pověst. Chtěli se Ferchauxové skutečně zbavit tichých společníků, s jejichž pomocí kdysi založili Cocolou? Jisté je, že už v roce 1913 založili první filiálku pro těžbu ebenového dřeva a dřeva okumé a potom, téměř v zápětí, společnost pro zřizování kaučukových plantáži.

A konečně v roce 1915 nabyly Ferchauxovy obchody takové finanční důležitosti, kterou ještě vystupňovala válka, že se Emile Ferchaux přesunul z Brazzaville do Paříže.

Za dvacet let vykonal jeho starší bratr jednu jedinou cestu do Evropy, a to v roce 1905. Přestože už byl boháč, cestoval na palubě nákladní lodi, která ho zavezla do Dunkergue. Tvrdilo se, že si přijel do Francie léčit nohu, která ho neustále bolela. Přestože jeho jméno už vcházelo ve známost, v pařížských koloniálních kruzích se ani neukázal.

Zklamala ho tato cesta? Jisté je jen to, že uplynulo dalších dvacet let jeho života, aniž opustil své pralesy a močály Ubangi.

Ani když člověk v archívech soudního dvora nahlédne do objemných spisů Ferchauxovy soudní pře, přesněji řečeno Ferchauxových soudních pří, nezjistí přesně, co bylo podnětem k soudnímu stíhání.

Ještě roku 1934 byli oba Ferchauxové, ten z Paříže, jehož všichni znali, i legendární Ferchaux z motorového člunu, vlivnými osobnostmi.

Celkově se jejich jmění odhadovalo na stamilióny, někteří mluvili o miliardě.

Takovéto bohatství se pochopitelně nenashromáždí bez určitých, více či méně vážných přestupků proti zákonu. Zákon je zákon, jistě, ale víme také, že existuje určitá hranice, daná výší společenského postavení, nad níž Spravedlnost pozvedne zrak jen tehdy, je-li nucena.

Je možné, že by příslušná místa nebyla znala tu nešťastnou příhodu se třemi černochy, kterou se bratři Ferchauxové nikdy ani nepokoušeli popírat? Jistěže ne. Stala se legendou a v brazzavillském klubu o ní vyprávěli žasnoucím nováčkům jako o skvělém činu hrdinských časů.

Nevědělo se na nejvyšších místech ani to, že bratři Ferchauxové neustále porušují zákony o společnostech, o obchodních ziscích, ba dokonce i obyčejná celní nařízeni – zachovávajíce přitom zdáni naprosté zákonnosti? Byla si nejvyšší místa jista, že za různé koncese, které bratři získali, neposkytli potají příslušnou protihodnotu?

Těžko věřit; v jednom interview, které mělo velkou odezvu, prohlásil právník François Morel, bývalý obhájce, který se později stal poradcem Dieudonné Ferchauxe:

„Kdyby se velké podniky musely podřídit stejné morálce, jíž se řídí obyčejní smrtelníci, nebylo by ani bank, ani továren, ani obchodních domů.

Vy byste mě, pánové, tímto náhlým záchvatem poctivosti skutečně rozesmáli. Řekněme to jednoduše: Ferchauxové, s jejichž existencí se až dosud všichni smiřovali, se stali příliš mocní a ostatním mocným to vadí.

Zákon džungle tedy platí.

Ale proboha vás prosím, nemluvte mi o zákonu jako takovém ani o veřejné morálce.“

Jisté je, že v dubnu 1934 bylo proti bratrům Ferchauxovým zavedeno soudní řízení, a to na žádost pana Gastona Arondela, úředníka koloniální správy druhé třídy.

Nebyl tento Arondel, člověk prakticky bezvýznamný, údajně však velice samolibý, pouhým nástrojem? Je to možné. Je možné i to, že jednal z osobních pohnutek, aby pomstil svou uraženou ješitnost, jíž se Dieudonné Ferchaux dotkl.

Nikdo nemohl ostatně předvídat, že protokol, který tehdy pořídil četnický strážmistr na malé pralesní stanici, vyvolá tak obrovský skandál. Šlo o palmová jádra a špatnou váhu. Na Arondelův příkaz zabavili četníci váhy i zboží a vyzvali domorodce, kteří ani pořádně nevěděli, o co jde, aby se pod protokolem podepsali křížkem.

Dieudonné Ferchaux, prý z pýchy, aby se neřeklo, že ustoupil před nějakým Arondelem, o němž nemluvil jinak než jako o užvaněném klukovi, však odmítl popřít, že jeho lidé falšují váhu.

„Co je kolonie kolonií, nikdy žádná stanice nevykupovala palmová jádra jinak než já. Černoši by byli první překvapeni, kdyby moje kilo skutečně vážilo kilo.“

Od této chvíle se Arondel vrhal na velikána při každé příležitosti. Všechny Ferchauxovy transakce byly pod dohledem. Četníci, celníci, financové se vynořili , vždycky přesně ve chvíli, kdy mohli prokázat, že byl porušen zákon. Zaměstnanci byli podněcováni, aby vystupovali proti svému zaměstnavateli.

Nakonec úředník koloniální správy druhé třídy vyhrabal bůhvíkde nějakého Fanga, který tvrdil, že je synem jedné z Ferchauxových obětí, a podal žalobu; tato žaloba, vznesená po pětadvaceti letech, byla skutečně zaprotokolována.

Synchronizace akcí byla znepokojivá a dávala za pravdu těm, kdo viděli v Arandelovi pouhý nástroj; právě tuto chvíli si zvolili někteří akcionáři podniků kontrolovaných Ferchauxovými, aby požádali o vyúčtování a podali žalobu.

V Africe Dieudonné čelil bouři, či spíše drtil Arondela svou pohrdavou přezíravostí.

„Stačí, když se na něho obrátíte, a bude vám zobat z ruky,“ ujišťovali někteří Ferchauxe.

Je to pravděpodobné, v každém případě je to možné.

V Paříži se Emile Ferchaux bránil tak, že zval k tabuli četné osobnosti z finančního, a zejména politického světa.

Emile, jemuž společenské styky vždy činily potěšení, rád vedl život na vysoké noze a přijímal hosty, začal teď ještě energičtěji uhánět ministry, poslance a ředitele listů, kteří byli jeho hosty ať už na některém z jeho zámků nebo v paláci na avenue Hoche.

Dělal snad ještě víc? Zajistil snad finančně znovuzvolení některých poslanců? Pomohl z vlastní kapsy určitým vlivným lidem, jako prý to udělal už předtím, když šlo o koncese?

V každém případě se téměř po celý rok nikdo žádného z obou Ferchauxů ani nedotkl a zdálo se, že je bitva vyhraná, když tu se najednou začalo proslýchat, že má být Dieudonné zatčen.

V květnu 1935 přijel Dieudonné do Francie, aby se hájil. Žádná osobnost nebyla o jeho cestě předem zpravena. Během týdenního pobytu v Paříži, kde se tento milionář ubytoval v jednom hotýlku v Latinské čtvrti, ho nikdo nemohl ani vyfotografovat.

Fotografové na něho ještě číhali před palácem na avenue Hoche, zatímco on už byl v Caen. Tam vyhledal právníka Francçoise Morela, bývalého obhájce, muže pochybné pověsti, ale ďábelsky chytrého, s nímž se seznámil v Africe a jehož chladnokrevnou mazanost uměl ocenit.

Později někdo napsal: „Kdyby se byli Ferchauxové chtěli smířit, nikdo by je nebyl obtěžoval.“

Stejně jako v případě Arondela, i to je možné. Smířit se s kým? To se z úředních spisů pochopitelně dozvědět nemůžeme.

Emile se o to v Paříži pokoušel. Ale jeho snažení mařily výpady, které podnikal jeho samotářský bratr ze svého útočiště v Caen.

Po celé měsíce zuřil v kanceláři právníků stejně jako v úřadovnách finančního odděleni prokuratury podivný boj. Z tisíců dokladů pozvolna rostly spisy, v nichž se vyznat by trvalo léta.

Co chvíli, ve dne i v noci, dostával advokát Aubin, bývalý předseda advokátní komory, jehož si Dieudonné Ferchaux zvolil za svého obhájce, z Cean pokyny, které by uvedly i toho nejmazanějšího advokáta do vytržení. Zástupci žalující strany padali jeden za druhým a zároveň ze spisů jako mávnutím kouzelného proutku mizely nepohodlné dokumenty. Kompromitované byly i konkurenční společnosti, o něž vůbec nešlo, a věci zašly tak daleko, že se náhle určitá rozhodnutí koloniálních úřadů jevila v novém světle jako neslučitelná se strohým zákonem. Jedna vláda byla nucena podat demisi. Možná že si na nejvyšších místech kladli otázku, jestli by nebylo bývalo lépe s tímhle nezačínat.

A skutečně, rozhodující úder nepřišel z Paříže, tam by se bylo studium spisů mohlo táhnout ještě celé roky, dokud by nebylo všechno promlčené.

Zvítězil Arondel, úředník koloniální správy druhé třídy. Zajistil, aby záležitost tří černochů řádně postupovala úřední cestou, takže nakonec nezbylo panu Duranruelovi, prokurátorovi departementu Seine, než aby 8. října 1935 podepsal zatykač na Dieudonné Ferchauxe.

Ferchauxova aféra se stala náhle, z hodiny na hodinu, předmětem veřejného zájmu. První tři stránky deníků jí přímo přetékaly. Jestliže drama tří černochů hrálo na strunu lidskosti a citu a osobnost ubangského naboba mu dodávala pikantní příchuti, v níž nechyběla ani špetka erotiky, pak bankrot Ferchauxouých podniků, údajně velice blízký, a uveřejňovaná čísla, jež dosahovala den ze dne astronomičtějších výšek, uváděla v šílenství drobné střádaly.

Nakonec se, podobně jako v panamském skandálu, hledala jména, tající se za určitými začátečními písmeny. Když byla zveřejněna část spisu Mercator, o němž nikdy nikdo neslyšel, vyšlo najevo, že určití lidé z obchodního soudu za úplatky použili svého vlivu například i při udělování koncesí zahraničním firmám pro určité oblasti naší koloniální državy.

Došlo k interpelacím ve sněmovně. V kuloárech padly facky. Mluvilo se o vyšetřovací komisi.

Jedna dramatická smrt a jedno zmizení, označené za tajuplné, uklidnily tento rozruch téměř ze dne na den. K velké úlevě těch, kdo byli už nějakou dobu nemocní nebo na cestách a nyní se zase mohli objevit v Paříži se vztyčenou hlavou.

O Ferchauxově aféře nic nevěděli.

Pro ně, stejně jako pro veřejnost, je to velice stará historie a všichni se už vzdali naděje, že se kdy dozví její konec.

PRVNÍ ČÁST

– MUŽ Z UBANGI

1

Vlak se dal trhavým škubnutím do pohybu a Maudet, jehož pout tím byla přerušena, zůstal na vteřinu přitisknutý ke stěně chodbičky nedaleko černé harmoniky můstku mezi vagóny. A tehdy mu slizkost této stěny, která, jak se zdálo, vypocovala v deštivé říjnové noci mastnotu a chlad, vešla do prstů, do kůže, do paměti; jednou provždy se v jeho mysli měla spojit s pojmem noční vlak.

Byl si toho vědom a to právě činilo tuto minutu tak vzrušující. Ve svých představách se dostal až ke dni, kdy bude muset, už jako významný člověk, projít vagóny třetí třídy, aby se dostal ze spacího vozu do jídelního, a napadne ho, aby přejel spěšně dlaněmi svých pěstěných rukou po těchto stěnách, v nadějí, že to v něm znovu vyvolá stejný pocit.

Chodbička byla zatarasena uzly a kufry, na nichž rozviklané zámky nahrazoval provaz; náhle ho udeřil do tváře ledový vítr vnikající sem oknem, jež zůstalo otevřené, ostrá světla venku se dala do pohybu – stavědlo, oslepující lampa nad úsekem trati v opravě, namodralé záblesky svářecího hořáku; výše, nad hlubokým zářezem, do něhož zajížděl vlak, byla v bocích strmých domů slabě osvětlená okna, po svahu se šplhal zelenobílý autobus, vlak se vnořil do tunelu a Maudet s gustem vdechoval pach žhavých jisker a podzemí. Musí projít ještě jedním, dvěma vagóny, potáceje se jako opilec, obličeje, které zahlédne za sklem, jsou všechny bledé, v tom světelném prachu celé chorobné, lidstvo, které noc, vlak, tento útěk kamsi činí patetickým, zraky vyhaslé či někam upřené anebo odevzdané osudu.

Kráčel rychle. Konečně nahmatal měděnou kliku, očima hledal Linu, která hleděla přímo před sebe, ale vycítila jeho přítomnost, dřív než ho uviděla, zachvěla se, prudce otočila hlavu a už se usmívala.

„Pojď…“

Nemusela se ho vyptávat. Četla v jeho očích radost a pýchu. Když se chopil fíbrového kufříku, který ležel nad ní, viděla, že se mu chvějí prsty netrpělivostí.

V pohledu, kterým ještě obdařil ty, kdo měli být jejich spolucestujícími, byla ironie, soucit a stín opovržení: tři námořníky z Cherbourgu, vyčerpané osmačtyřicetihodinovou dovolenkou v Paříži – jeden z nich byl tak bledý, jako by měl každou chvíli začít zvracet; venkovanku v černém, která měla za sebou padesát tvrdých a pokojných let a která se za celou noc ani nepohnula, ruce složené na košíku z černého vrbového proutí, jejž si tiskla do klína; a konečně na svobodnou matku, prostovlasou s očima vyplakanýma, která si už rozpínala živůtek na prsu, jejž skláněla k hlavičce děťátka.

Před nimi se Lina neodvážila na nic ptát. Michel jí neřekl, kam jde. Když přišli na nádraží Saint-Lazare, utíkali oba podél vlaku. Souprava byla dlouhá. Vagóny třetí třídy byly až vpředu. Maudet se automaticky ohlédl, aniž zpomalil krok, a šlehl okem po ručičkách velkých hodin, zavěšených v prostoru.

„Nastup…“

Vytáhl ji na kluzký schůdek. Měděné zábradlí bylo olepené uhelným prachem s vodou.

Zmožení spolucestující se už uvelebili na noc. Lina si sedla, Michel si ji vstoje prohlížel, panenky se mu zúžily, celý obličej se mu protáhl, rysy jeho tváře se měnily. Když viděla, jak mu neznatelně poškubává chřípí, bylo jí to jasné.

Kde to byl, že se teď vrací tak vítězoslavně?

„Pojď…“

Vlak projížděl předměstím: osvětlená kavárna na jednom rohu ulice, řada nízkých domků a pak najednou činžák v celé své výšce, který se zřejmě držel zpříma jen jakýmsi zázrakem, a v pusté ulici zbloudilé taxi.

„Myslíš, Michele?“

Táhl ji za sebou. Teď naráželi na stěny chodbičky dva, jeden po druhém, a potkávali potácející se přízraky, které už hledaly záchody. Poslední můstek z pohyblivých plechů mezi vagóny, a konečně neobyčejně klidné světlo, teplé a příjemné, v chodbičce červený koberec, stěny z lakovaného mahagonu.

Lina zahlédla Michelovu tvář z profilu. Nevypadal snad v této chvíli jako mladé zvíře, které se lstivostí a vůlí konečně dostalo do svého živlu?

„Jen jdi dovnitř…“

Kupé bylo prázdné, perlová šeď a lakové dřevo, sítové podhlavníky na opěradlech lavic a fotografie na stěnách.

„Jestli přijde průvodčí…“

Pokrčil rameny, zavřel dveře a spustil rolety z modrého plátna, které se zavřely jako víčka a zastínily žárovku na chodbě.

„A je to!“

Uvelebil se, zabořil se do měkké lavice, natáhl se. Konečně se uvolnil! Pro tuto chvíli byli doma. Našli si svůj koutek. Mohou se k sobě tisknout – jednotlivé vlásky, které se vydraly zpod Linina sametového baretu, se perlily deštěm, ještě chladným.

Pořád myslela na průvodčího.

„Co bys mu řekl?“

Pokrčil rameny. Proč si dělat starosti předem? Je jim tu dobře. Jsou na cestě. Není už to samo o sobě báječné? Vlak, který nabral rychlost a dlouhým hvízdnutím pozdravil první pole, je oba odnášel v měkkém vagónu první třídy.

„Vidíš, že to vždycky nějak dopadne!“

Co nějak dopadlo? Všechno a nic. Nevěděli. Nemohli předvídat, co je čeká, ale postoupili o krok a to Maudetovi stačilo.

„Kde je první zastávka?“

„Mantes-Gassicourt, za půl hodiny.“

Málem už zase namítla:

„A co když někdo přistoupí?“

K čemu to? Dívala se na něho, už zase byl na nohou a svlékal svůj žlutý nepromokavý plášť, v němž vypadal tak hladově. Byl hubený. V příliš těsném obleku se zdál vychrtlý. Pod dlouhými vlasy, vždy rozcuchanými, popelavě plavými, které mu děvčata záviděla, horečnatě žhnuly oči a namodralé anemické stíny mu tvarovaly lícní kosti.

Naklonil se, aby si mohl prohlédnou fotografie: Mont SaintMichel – Opatství v Jumieges – zámořský parník vyplouvá z přístavu Le Havre… Chřípí se mu chvělo a rty se ohrnovaly jako vlčeti.

„Máš strach?“ posmíval se jí.

„Z čeho?“

Cožpak nevěděla, že ji potřebuje vidět klidnou a důvěřivou, s tím poněkud neurčitým úsměvem, který tak přirozeně vyplňuje její masité rty?

Jako by neměl on sám strach, neurčitý strach, podobající se nevolnosti, ženoucí ho neustále ze vzdoru vpřed a nutící ho jednat tak bezhlavě!

„Počkáš na mne v hotelu u nádraží.“

Sotva se vydali na cestu a už chtěl být na místě.

Včera o půlnoci neměli ještě o této cestě ani ponětí. Stáhli se do kouta v ateliéru jejich přítele Lourtieho až nahoře na Montmartru, na úpatí Sacré-Coeur. Bylo to útočiště pro večery bez peněz. Ateliér byl vzadu ve dvoře, nad jakousi kůlnou. Bylo jisté, že tam člověk kdykoli najde tři nebo čtyři kamarády. Dají dohromady všechno, co mají, aby mohli koupit uzeniny a víno.

Elektřina tam nebyla. Čas od času někdo povytáhl knot petrolejky. Lina podřimovala na pohovce ze starých beden a slamníku. Muži debatovali, popíjeli a brzy shledávali po kapsách ještě nějaké mince, aby mohli přikoupit pár litrů.

Byly dvě hodiny ráno, když sestupovali z Montmartru, Lina zavěšená bezvládnou rukou do svého manžela. Co to vykládá? Slyšela, že mluví, že je pořád ještě rozohněný, ale byla příliš otupělá, než aby dokázala sledovat nit jeho hovoru.

Neměl v lásce ty, které před okamžikem opustil. Pohrdal jimi.

„Ztracené existence, uvidíš! Nechápou, že…“

Že co? Lina sotva pletla nohama. Michelovou vášní bylo chodit spát co nejpozději a ona se nakonec nechávala vláčet jako náměsíčník.

Světla na náměstí Blanche. Cítila, že se Michel chvěje. Všechno, co mělo něco z nedostupného života, ho rozechvívalo, vyvolávalo téměř bolestnou netrpělivost: vrátný z kabaretu v červené nebo modré uniformě, dvorana a otáčivé dveře luxusního hotelu, limuzína, která bezhlučně klouzala po asfaltu či silueta ženy zahalené v kožešinách, kterou zahlédl…

„Jednou budeš koukat!“

„To víš, že jo.“

V tomto okamžiku byla její jedinou touhou postel. A vůbec jí nezáleželo na tom, že stojí v úzkém pokojíku, pronajatém i s nábytkem v ulici des Dames. Přidala do kroku. Spěchala, aby měli toto nebezpečné pásmo za sebou. Cítila, jak Michela ze všech stran přitahují neviditelné nitky.

„A hele, Buchet!“

Byli už téměř zachráněni. Dostali se do nejméně osvětleného úseku bulváru Clichy, když tu Maudet zahlédl muže s nazrzlou bradkou, kráčejícího pod stromy v široké černé pláštěnce a uměleckém klobouku.

„Buď zdráv, člověče! Konečně domů?“

„A ty?“

Buchet, který se málem stal laureátem Římské ceny a který skládal sonáty, mlátil večer co večer do piána v nočním podniku na bulváru Rochechouart, v pochybném kabaretu, jehož vývěsní štít, napodobenina proslulých kabaretů z počátku století, přitahoval už jen pár venkovských měšťanostů.

Vracel se domů, neznámo kam. Nikdy nikdo nevěděl, co dělá. Jednou večer se zčistajasna objevil v ateliéru v ulici du Mont-Cenis, pěkně učesaný a vymydlený, se svitkem not v kapse. Jindy ho člověk potkal vyzáblého a zabláceného, hotového pobudu, který se jen mihl, předstíraje, že vás nepoznává.

„Stavíme se na skleničku?“

„Máš-li chuť?“

Lina se stěží odvážila rukou, položenou na Michelově paži, lehkého stisku jako prosby. Věděla, že ho nic nezadrží. Dokud je venku ještě nějaký život, něco, co se dá vidět nebo slyšet, k čemu se dá přičichnout, je mu zatěžko zavřít se mezi čtyři stěny a upadnout jako trouba do ponižujícího spánku.

Strčili do dveří jednoho úplně malého bistra na náměstí Clichy, kde byla jen prodavačka květin a taxíkář, a opřeli se lokty o pult vedle vařených vajec a oschlých sendvičů.

„Dvakrát calvados, šéfe! Co si dáš ty, Lino?“

„Nic, děkuji.“

Michel neměl Bucheta o nic raději než ostatní. Možná že si ho jenom vážil, měl k němu podvědomou úctu pro odvahu klesnout níž než všichni ostatní. Což někteří netvrdí, že viděli, jak muzikant chvatně prohrabává popelnice?

Neměli si co říci. Ale to nebylo podstatné. Bylo tu světlo, zrcadlící se na lahvích, líce květinářky, omyté deštěm, popelavá tvář taxíkáře, který jedl vejce.

A právě tady mělo, díky té nejneočekávanější ze všech náhod, začít dobrodružství. Otevřely se dveře. Maudet viděl, nejprve v zrcadle, mladého muže v kožichu a světlých rukavicích, s tvrďákem na hlavě, jak kráčí k pultu a předstírá sebevědomí flamendra.

„Dejte mi kávu!“

A už přerušil sám sebe:

„Vida, Bouchet!… A Maudet!… Co tu děláte?“

Také on, kožichu a tvrďáku navzdory, patřil k partě z Mont-Cenis. Michel si nepamatoval, jak se jmenuje. Přicházel tam jenom občas. Dělal do obchodu, přesněji řečeno honil se neustále za dobrým obchodem. Stýkal se s lidmi, se spoustou lidí. Jeho život sestával z běhání za vlivnými osobnostmi.

„Dáš si s námi calvados?“

V jeho pohledu byla nejistota. Zřejmě neměl čím zaplatit druhou rundu. Maudet ho uklidnil, neboť vytáhl z kapsy svou poslední padesátifrankovou bankovku.

„Mimochodem, nevíš o někom, kdo hledá místo tajemníka?“

„Tajemníka koho?“

„Počkej…“

Mládenec v kožichu měl náprsní tašku vždycky nacpanou navštívenkami a útržky papíru.

„Říkal mi o tom před chvílí jeden chlap… Prý je to dobré místo, hodně se cestuje, možná že se bude muset zajet do Afriky…“

Lina, která se neurčitě zhlížela v zrcadle a přitom poklimbávala, se zachvěla přesně v té chvíli, kdy Michelovy rysy ztvrdly.

„Tak mluv!“

„Počkej… Ne, tohle není ono…… Aha! Napsal jsem si to tady na obálku… Jistý pan Dieudonné, ulice des Chanoinesses v Caen…“

„Co dělá?“

„Nemám ponětí. Podle toho, co mi bylo řečeno, je to podivín… Za krátkou dobu vystřídal už dva nebo tři tajemníky… Ale přesto musí být to místo dobře placené…“

„Kolik?“

„To mi neřekli… Chlap má několik zámků, lodí a nevím co ještě…“

„Víš jistě, že to místo není už obsazené?“

„Dostal jsem tenhle tip dnes ve dvě odpoledne… Měl by ses obrátit na pařížského notáře Curtia… Jeho adresu nemám, ale tu najdeš v telefonním seznamu.“

„Máte tu telefonní seznam, šéfe?

„V kabině.“

Našel to. Notář Curtius, ulice de l’Éperon.

Ve čtyři ráno si Lina, ležící vedle Michela, ještě stačila uvědomit, že Michel mluví a mluví, ale brzy upadla do hlubokého spánku.

V jedenáct se probudila první a věnovala se ranní toaletě, když Michel vyskočil z postele.

„Pust, ať se obléknu, musím jít hned telefonovat tomu notáři. Za chvíli bude poledne a nebudou zvedat telefon.“

Den se vybarvil do sinava. Na střechách a na chodnících dosud neuschly stopy deště. Telefonoval od obchodníka s vínem v sousedství.

„Notář Curtius?… Ano, s ním osobně… To jste vy, pane notáři? Volám vás v záležitosti pana Dieudonné… Ano… Cože?“

Vraštil čelo. Notář mu nesnesitelně klidným hlasem, pod kreslovaným klapotem psacího stroje, vysvětloval, že je velice těžké dát mu definitivní odpověď, že jej pan Dieudonné skutečně pověřil, aby mu našel tajemníka, ale od té doby si možná našel někoho sám… Ať mu tedy Maudet nechá svou adresu a reference… Nebo ještě lépe, ať mu to všechno dá písemně, pokud možno s doporučeními… Notář sliboval, že to vše pošle za adresátem a nejpozději do týdne dostane Michel se vší pravděpodobností odpověď.

Než vyšel Michel z bistra, hodil do sebe, jeden za druhým, dva pernody, vyjasnil čelo, naproti do uzenářství zaskočil pro langusty a vítězoslavně stanul před Linou, která se už stačila obléknout a teď vařila na lihovém vařiči vodu na kávu. Přestože byla zima, měla dokořán otevřené okno kvůli zápachu, protože majitelka penziónu zakazovala vařit v pokojích.

„Tak co?“

„Myslím, že je to na dobré cestě. Jedeme do Caen.“

„Co ti řekl ten notář?“

„Myslí, že je to místo ještě volné.“

„Myslí?“

„Totiž je si tím téměř jistý.“

Věděla, že lže. A věděla taky, že když mu bude klást odpor, nikam to nepovede.

„A kde vezmeš peníze na cestu?“

Cožpak jim po včerejším večeru nezůstalo z padesáti franků všehovšudy dvacet? Pohled, který vrhl kolem sebe, už znala: hledal, co by se dalo prodat nebo odnést do zastavárny.

Od jejich svatby neuplynulo ani pět měsíců a už jim z toho, co mělo nějakou cenu, mnoho nezbývalo. Lininy zlaté hodinky dali do zastavárny dva týdny po příjezdu do Paříže. Potom prodali za směšnou cenu smoking, který si dal Michel ušít na svatbu.

Vzápětí padl za obět Linin kabát, pohodlný soukenný plášť, který jí rodiče objednali u nejlepšího krejčího ve Valenciennes. „Na Paříž je moc teplý. Kromě toho čpí zapadákovem. A pro tebe je moc solidní…“

„Poslouchej, Lino, my tam prostě musíme jet… Je to jedinečná příležitost. Počkej tu na mne… Zaběhnu ze všeho nejdřív k Renému…“

Přítel z Valenciennes, který bydlel u tety v ulici Caulaincourt a byl zaměstnaný u jedné pojišťovací společnosti v ulici Pillet-Will.

Když Maudet v Paříži začínal, tehdy, když sem přijel sám před sňatkem s Linou hledat si místo, nacházel u něho útočiště a v době, kdy neměl v kapse ani vindru, u něho dokonce spal – bez vědomí tety –, a proto se vždycky, když teta vpadla do pokoje, schovával pod přítelovu postel.

„Sněz si aspoň tu langustu!“

Vrátil se ve dvě, nervy rozjitřené, oči ještě horečnatější než jindy, ale sehnal jenom asi čtyřicet franků, které René pod ponižující záminkou dostal jako zálohu na svůj plat pokladníka společnosti.

„Pochop, Lino, musíme stůj co stůj…“

Věděla předem, že udělá scénu. Znala nazpaměť jednotlivé fáze. Zatne divoce zuby, sevře ruce v pěsti a nakonec mu vytrysknou slzy, slzy vzteku.

„Cítím, že se mi to podaří, ty mi nevěříš?… Já to vím… Jsem si tím úplně jistý. A teď, kvůli těm pitomým penězům…“

Vždycky je takhle doběhl, i Raoula Bocage, Linina otce, který vždycky tvrdil, že dá svou dceru jen solidnímu mladému muži se stálým příjmem.

A nakonec ji dal Maudetovi! Dvacetiletému klukovi, který odjel pár měsíců předtím do Paříže a předstíral, že vydělává spoustu peněz.

Otec Bocage, o němž se říkalo, že je liška podšitá, přestože byl neustále pod parou, ustoupil tehdy před listem papíru s hlavičkou velkého listu, kde stálo černé na bílém, že jmenovaný Michel Maudet pracuje pro tento list jako reportér s platem dva tisíce franků měsíčně plus stránkové honoráře.

„Není to mnoho, ale je to kariéra, která…“

Toho dne Michel v ulici des Dames věděl, kam se chce dostat. Lina zatím neměla nejmenší tušení. Vyčkávala a snažila se pochopit.

„Do půl roku, nejpozději do roka vydělám tolik, že si budeme moci koupit znovu všechno to, co jsme prodali, a desetkrát víc!“

Konečně se dostal, kam chtěl. Lina měla ještě ložní prádlo, výbavu, kterou jí dala matka.

„Chápeš? To není prádlo pro tebe, to je prádlo pro venkovskou husu. Jakmile se zmůžu…“

Nekladla téměř žádný odpor, jinak by scéna pokračovala a on by bušil pěstí do zdí, jak to dělával, když jeho zuřivost dostoupila vrcholu. Ke čtvrté zamířili oba dva do ulice des Blancs-Manteaux.

Jaké zklamání! Zastavárna zavřela chvíli předtím. Ale Michel se hned tak nevzdal. Vstupovali do podivných krámků, kde staří židé ohmatávali špinavými prsty Linino ložní prádlo, které vytahovali kousek po kousku z kufru.

V šest hodin byli bohatší o tři sta dvacet franků a večeřeli v jednom hostinci na Velkých bulvárech.

„Pane vrchní! Přineste mi jízdní řád.“

Chtěl, aby se vydali na cestu hned. Noční vlak je vysadí v Caen ve dvě hodiny osm minut ráno.

„Co chceš dělat ve dvě ráno ve městě, které neznáš? Jeďme spíš prvním ranním vlakem.“

Copak nepochopí, že noční vlak patří k dobrodružství, stejně jako příjezd na neznámé nádraží, špinavá čekárna, těla natažená na lavicích a mokré stopy na podlaze?

„Chci být každopádně hned po ránu u toho pana Dieudonné.“

„Ale vždyť říkáš, že je to místo volné, že nejsou žádní další uchazeči?“

„Člověk nikdy neví.“

Měl strach! Chvěl se úzkostí! Lépe moc nepřemýšlet a vrhnout se do toho.

Uháněli do ulice des Dames. Zavřeli kufr, v němž zbyla všeho všudy pro každého jedna košile a rezervní punčochy, lihový vařič, dva talíře, šálky a příbory.

„Chápej, cítím, že jde o naši budoucnost.“

A když cítil něco takového, nesnesl v cestě žádnou překážku.

„Musíme zaplatit za pokoj,“ namítla Lina.

„Jestli zaplatíme za pokoj, tak nám peníze nestačí ani na cestu.“

Poslal ji dolů první, aby měl jistotu, že na chodbě nikdo není. Čekal na schodech s kufříkem v ruce, až mu dá znamení. Pak se řítil dolů, vyběhl na ulici a uháněl bez ohlédnutí až na bulvár des Batignolles, zatímco Lina kráčela pomaleji podél domů.

„Tak vidíš! Vrátíme jim to později.“

Tohle všechno, to byla špinavá stránka dobrodružství. Nezbývalo než ji vymazat z paměti. Už na to nikdy nebude myslet. Když zavřel oči, stejně se to vracelo…

Tak dost! Vlak uháněl. Tiskli se k sobě v koutě jako mladé kočky u ohně. Maudetova ruka lehce laskala pokožku ve výstřihu ženina živůtku.

„Dej pokoj, Michele… Kdyby někdo přišel…“

„Všichni spí.“

„Já se bojím.“

Zkazí mu opravdu radost, zabrání tomu, aby se dnes v noci pomilovali v hebké intimitě kupé první třídy?

Potom usnula, chvějíc se pokaždé, když se jí zdálo, že slyší na chodbičce kroky průvodčího. Vstal a přitiskl čelo na zamžené okénko, pruhované zvenčí dlouhými úhlopříčkami deště. Vstřebával všechno, každé světélko při vjezdu do vesnice, tmavá nádraží, která následovala jedno za druhým, mléčně bílé železniční závory. Všechno mu bylo dobré, sytil se tím a celý se třásl. Když vlak zastavil na deset minut na nádraží v Evreux, neodolal a vyběhl k bufetu. Dal si skleničku alkoholu a pro Linu koupil jablko, bez ohledu na nebezpečí, že si ho může všimnout průvodčí.

„Kde jsme?“

„V Evreux.“

„Kolik je hodin?“

„Půlnoc.“

Vůně jablka, do něhož se zakousla, dvířka, která někdo hlučně přibouchl….

Pachuť vlaku, která mu uvízla v hrdle a v celé jeho bytosti, když kráčeli přes pusté náměstí, zazvonili u vrat jednoho hotýlku, šli za nočním vrátným v pantoflích do pokoje bez tekoucí vody, s postelí přikrytou prošívanou přikrývkou.

„Hlavně mě nezapomeňte vzbudit v osm.“

Probudil se v sedm, sám od sebe. Ještě se zcela nerozednilo. Oholil se studenou vodou, oblékl se a bloudil v lepkavém dešti po ulicích. Dvakrát přešel týž kanál a nakonec se zeptal jednoho metaře, kudy se jde do středu města.

V osm byl v úzké ulici des Chanoinesses dlážděné kočičími hlavami, prakticky bez chodníků, lemované starými paláci s kamennými patníky po stranách.

Číslo sedm, které hledal, byla pouze monumentální zelená brána mezi dvěma slepými zdmi. Nebylo tu dost místa, aby se mohl podívat z odstupu, co je za ní. Zahlédl jen břidlicovou střechu.

Má se jít představit tak časně? Potloukal se ulicí, ruce zabořené do kapes nepromokavého pláště, klobouk celý změklý deštěm. Trochu se mu svíral žaludek. Zašel na rohlíky, které máčel v kávě.

„V devět zazvoním!“

Zvonil v půl deváté. Když stiskl měděné tlačítko, rozezněl se v tichu dvora, jež jemné šumění deště činilo ještě důraznějším, hluboký hlas klášterního zvonu, který nevyvolal žádnou odezvu.

Vyčkával, odstoupil v naději, že zahlédne okna za zdí, zazvonil ještě jednou.

V tu chvíli se za ním, v přízemí protějšího domu, otevřelo okno zdobené pelargóniemi. Žena v natáčkách se ho zeptala:

„Koho hledáte?“

„Bydlí tu přece pan Dieudonné?“

„Nikdo není doma.“

„Nevíte, kde bych ho mohl najít? Přicházím v naléhavé záležitosti.“

„Včera tu byli, ale odjeli. Jeli autem. Pravděpodobně byste je našel v jejich domě na venkově.“

Má přiznat, že o panu Dieudonné nic neví a nemá potuchy, kde je ten venkov s jejich domem? Žena se chystala zavřít okno. V pološeru pokoje bylo vidět děvčátko v košilce, které čekalo, až je matka oblékne.

„Promiňte, prosím vás. Mohla byste mi laskavě dát adresu?“

„Nevím přesně, kde to je. Vím jenom, že je to někde u Arromanches…“

Věřil snad Michel na zázraky neprávem? Což se právě jeden takový zázrak neudál? Přesně v tu chvíli se ozvaly na rohu ulice Saint-Jean a ulice des Chanoinesses kroky. Žena se tam ani nemusela dívat. Řekla:

„To musí být listonoš. Ten vám to určitě řekne.“

A skutečně, listonoš mu to řekl. Pan Dieudonné bydlí ve vile „La Guillerie“ mezi Courseulles a Arromanches. „Když sebou hodíte, chytnete ještě na Tržním náměstí lokálku.“

Maudet nechal Linu v hotelu; jistě spí a on nemá čas tam zaběhnout.

Ze strachu, aby lokálku nezmeškal, se dal do běhu podél domů.

Vyřídím to telefonicky. Ostatně stejně by nemohla jet se mnou, určitě není hotová.“

Cítil zmoklé zelí a hlavně květák. Doběhl na zeleninový trh. Uprostřed tržiště mezi košíky stály dvě inkoustově černé lokálky.

„Arromanches, prosím vás?“

„Ta první… Pospěšte si.“

Přesto našel ještě chviličku, aby do sebe hodil sklenku bílého vína v jedné putyce na tržišti. Cožpak by nebylo škoda nenasát do sebe příjemnou atmosféru těchto malých kavárniček? Jak utíkal, lil z něho pod nepromokavým pláštěm pot. Vyskočil na schůdek posledního vagónu a zůstal na plošině. Kolem něho padaly dlouhé kapky deště jako křišťálové šípy.

Projeli už první vesnicí a ze zamlženého vagónu se vynořil průvodčí, když tu Michela polilo horko a celý zčervenal: zapomněl nechat své ženě, která neměla v kabelce ani haléř, peníze.

Ale co! Je přece v hotelu, a než se Michel vrátí, může si objednat, co chce. Zavolá jí,hned jak tam přijede. Zavolá jí… Jak? V noci se nepodíval na vývěsní štít hotelu. Je u nádraží. Jenomže tam stojí vedle sebe čtyři nebo pět takovýchto hotelů, kam se chodí jenom přespat.

Lépe na to nemyslet. Zapálil si cigaretu. Padla na ni, velká kapice vody, zrovna doprostřed, a zanechala na papíře šedou skvrnu. Kouř se dlouhou dobu držel na plošině, jako by váhal, než jej odnesl proud vzduchu a nežli se rozptýlil v dešti.

2

Když stáli oba dva na zadní plošině lokálky s mokrými nosy a rukama v kapsách a podupávali, řekl mu průvodčí:

„Co máme dneska za den? Pátek? Tak to je trh v Luc. Se vší pravděpodobností budeme v Langrune čekat čtvrt hodiny na spoj z Ouistrehamu.“

Je pravda, že dodal:

„Ledaže by přijel dřív. S ním člověk nikdy neví. S tím je to bud hop, nebo trop.“

Maudet si slíbil, že využije zastávky v Langrune a pokusí se zavolat Lině. Určitě znovu usnula, to je jistá věc! Zdálo se mu, že ji má před očima, s paží složenou pod hlavou. Nezatáhl ráno znovu záclony. Ostré světlo ze dvora, které se odráželo od mokrého zinku ploché střechy, ji jistě ruší ve spánku. Zanedlouho se probudí, automaticky hmátne vedle sebe a najde jen prázdné a teď už vychladlé místo.

Z živých plotů, vysokých jako černý vláček, stékaly kapky a pod oblohou, nabobtnalou vodou, se donedozírna prostírala pole. A Michel si záměrně představoval pokoj, svou ženu, jak vstala, oči má ještě zalepené spánkem a hledá sirku, aby zapálila lihový vařič a ohřála si kulmu. S chutí si vybavoval podrobnosti: bosé nohy na fádním koberci; čtverec načervenalého linolea před mycím stolkem. Snažil se vzpomenout si na barvu tapet a vybavit si náměstí před nádražím, nápisy z velkých bílých písmen: byl to Železniční hotel? Nebo Cestovní hotel?

Jakmile lokálka zastaví, sliboval si, zaběhne do telefonní budky v první kavárně, na kterou narazí. Jenomže už chvíli před příjezdem do Langrune nadechl se vzduchem vodní prach, a nebyl to déšť, byla to vodní tříšť, kterou západní vítr přinášel od moře. Olízl si rty, přesvědčil se, že chutná slaně. S chřípím rozšířeným se snažil rozpoznat pach chaluh.

Vlak zastavil na náměstíčku, kam na sousední kolej přijede ouistrehamská lokálka, na niž čekali. Nejdříve viděl jen obyčejnou vesnici, pak se vyklonil, vystoupil a tu spatřil na konci jedné ulice spoustu písku a oblázků, pustý prostor, který se podobal rumišti. Převládající barvou byla křídová běl. Velcí ptáci ještě výraznější běli se odráželi od tmavého nebe a Maudet pochopil, že je to moře; vrhl se tam a spatřil obrovský vířící válec, který se neúnavně valil z širého moře a majestátně dopadal na pláž.

Michel viděl moře poprvé. Toho rána, kdy se seznámení konalo, bylo moře tak olověně šedé, že se obloha zdála být proti němu jasná. V nepořádku na pláži, kterou by člověk považoval za opuštěnou, objevil několik zpola rozvalených kabin; a když se obrátil, spatřil dva ošklivé hotely, které měly všechny okenice zavřené.

Přece však nepocítil žádné rozčarování.

Přestože se bál směšnosti, cítil teď potřebu jít tak daleko, až se mu pěna první vlny otřela o nohy; musel se sklonit, omočit si obě ruce, sebrat dlouhou lepkavou trávu a sehnout se ještě jednou pro rozbitou mušli, kterou strčil do kapsy.

Pískání ouistrehamské lokálky ho vrátilo do skutečnosti. Utíkal, zjistil, že má ještě čas a pocítil potřebu se napít. Neměl žádné výčitky, když si vzpomněl na Linu a na telefon.

Ostatně jejich hotel se patrně nejmenuje ani Nádražní, ani Železniční, ani Cestovní.

Calvados ho pálil v hrdle. Na zemi stály všude košíky čerstvých mořských ryb a u jednoho stolu seděli muži v rybářských oblecích.

„Ještě jednu, šéfe… honem…“

A od té doby téměř neustále zíral na moře nebo aspoň na duny, podél nichž jeli a jimiž jako by ten černý a houževnatý vláček chtěl někdy projet. Jeho vzrušení rostlo. Chtělo se mu utíkat, jet rychleji. Spěchal, aby se dozvěděl. Měl strach.

Průvodčí mu slíbil, že ho upozorní, až se budou blížit k La Guillerie.

„Normálně se tam nestaví, ale já řeknu strojvůdci.“

Proč se ten průvodčí neukazuje? Jistě se někde zdržel tlacháním v prvním vagónu. A jestli zapomene? Maudet uviděl venkovanky, které čekaly s košíky u trati v širém poli, a vláček jim zastavil. Maudet neví, jak vypadá La Guillerie. Vilu pana Dieudonné by nepoznal.

Nalevo, kam až oko dohlédlo, nebylo vidět za lesknoucí se cestou nic jiného než jakýsi močál, pokrytý chomáči suché, řídké trávy; a napravo pořád duny, poseté občas modravými oblázky.

Konečně vlak zastavil. Hnal se ven. A už se také objevil průvodčí.

„To není ještě pro vás.“

O jeden, dva kilometry dál mu muž konečně ukázal na dům, který se tyčil úplně sám na duně.

„Tohle je La Guillerie?“

Odpověděl mu přikývnutím a Michel, nečekaje, až souprava zastaví, vyskočil na písčitou zem.

Najednou se mu nahrnula do tváře krev. Udělal chybu, že pil. Třikrát nebo čtyřikrát se ve vesnicích vrhl vždy k první kavárničce. V ústech měl pachuť calvadosu. Jestlipak pan Dieudonné z jeho dechu nepozná, že pil? V takovém případě bývaly jeho pohyby příliš trhavé a jeho oči příliš živé, až zlé.

Zůstal bez hnutí stát a díval se na vzdalující se vláček a na podivný dům, jenž se tak málo podobal tomu, co očekával, a bylo těžké nebýt zklamán.

V nekonečné scenérii viděl jenom tuto budovu, stála tu dvacet metrů od silnice jako věc nedokončená a přesto už stará, dokonce kolem ní nebyl ani plot. Budila dojem, že tu nevyrostla, že není součástí krajiny, ale že sem byla omylem přenesena z některého předměstí nebo maloměsta.

Byl to velký dům ze zčernalých cihel, dvoupatrový, na svou šířku příliš vysoký. S těmi dvěma nahými štíty nebyl stvořen k tomu, aby stál takto o samotě, měl se opírat v ulici o další podobné domy. Dodávkové auto, jehož nedoražená kapota ve větru klepala, stálo před zavřenými dveřmi a Maudet se přibližoval obloukem, jako by chtěl opatrně prozkoumat okolí.

Jeho horečka opadla. Ztratil důvěru sám v sebe. Proč sem přišel? Proč se vrhl s tak nesmyslnými nadějemi po stopě jakéhosi pana Dieudonné, o němž nic neví? Ve větru, který mu tiskl mokrý plášť k hubenému tělu, měl pocit prázdnoty a chladu a znovu si připomněl Linu, zabývající se svou toaletou v ubohém pokojíku v Caen.

Aby to skoncoval, vztáhl ruku po šňůře zvonku a ihned si uvědomil, že tu zvonek není. Kdyby tu nestála ta dodávka, mohl by si člověk myslet, že je dům prázdný, že v těchto neskutečných zdech nikdy nikdo nebydlel. Zaklepal. Pak klepal stále silněji, jat panikou, kterou chtěl překonat. Nakonec se rozběhl kolem domu, našel v protější zdi, ze strany moře, další dveře, zaváté pískem, a přitiskl tvář na sklo.

V přítmí místnosti, kde panovalo nelidské ticho, nakonec rozeznal tlustou postavu nehybné ženy, jež byla tváří obrácena k němu; po chvíli vyčkávání, která se mu zdála dlouhá, se tato žena, stařena, jíž zpod čepce vykukovaly prameny bílých vlasů, konečně přiblížila ke dveřím, odstrčila závoru a otevřela.

Proč na něho hledí beze slova?

„Jsem tu dobře u pana Dieudonné?“ zeptal se.

Ona na to, klidně:

„Co mu chcete?“

„Posílá mě notář Curtius z Paříže.“

Přesvědčil ji? Měla ještě nějaké pochybnosti? Ještě chvíli trvalo, než řekla:

„Obejděte dům. Otevřu vám.“

Když se ocitl před hlavním vchodem, slyšel, jak tichým krokem kráčí chodbou a otáčí klíčem v zámku.

Chodba byla úzká, vydlážděná červenožlutou mozaikou jako měšťanské domy, okno nade dveřmi propouštělo načervenalé světlo. Napravo stál věšák a stojan na deštníky, vlevo byly dvoje tmavé dveře, jejichž nátěr napodoboval dubové dřevo, a pak schodiště do prvního patra, odkud sem doléhal hluk.

„Pojďte dál.“

Myslel, že ho nechá samotného, ale šla za ním a zavřela dveře. Octli se v místnosti, která měla sloužit jako salón. Do výše jednoho metru byly stěny obložené černým dřevem. Tapety z hnědé tkaniny nad ním byly místy odchlípnuté a proděravělé v místech, kde bývaly zatlučené hřebíky na obrazy.

Maudet se automaticky pokusil určit pach, který tu vládl, ale nepodařilo se mu to.

„Je pan Dieudonné doma?“ zeptal se nepříliš jistým hlasem.

Nábytek nakupený v koutě, knihovna zela prázdnotou, křesla byla naházená na sebe, stůl ve stylu Jindřicha II. se lvími hlavičkami vyřezanými v rozích.

„Vy znáte pana Dieudonné?“ zeptala se stařena.

„Totiž… jen podle jména. Notář Curtius mi řekl, že hledá tajemníka a že bych se na to hodil.“

Nelíbil se mu klidný a podezíravý způsob, jímž si ho prohlížela od hlavy k patě. Dalo by se říci, že váhala, nemá-li ho vyhodit, a že jí bylo velice zatěžko pootevřít mu tento dům. Co však na ní udivovalo nejvíc, to byla její schopnost mlčet a nepohnout se.

„Dobrá,“ povzdechla nakonec. „Až přijde dolů, řeknu mu, že jste tady.“

Odešla, klouzajíc ve svých plstěných pantoflích. Měl dojem, že zůstala chvíli stát za dveřmi a poslouchala. Nevyzvala ho, aby se posadil. Židle tu byly, každá jiná, ale byly zavalené starým papírem, sešity not a různými krámy.

„Určitě posunuje nábytek,“ pomyslil si, aby se upokojil. Těžké kroky nad hlavou, přecházeni, tlumenější zvuky, jako když se tahá nábytek, to vše ho utvrzovalo v jeho dohadu. Šum hlasů.

Hodinky už neměl, odhadoval, že jde na jedenáctou. Bylo mu zima. V místnosti se netopilo a vlhkost byla citelná. A opět jednou si vzpomněl na Linu, měl výčitky, že jí nezavolal, a chvěl se při pomyšlení, že až se s ní sejde, bude jí muset říct, že se vydal s takovým zápalem na cestu, která nikam nevede.

Nemýlil se snad kamarád, kterého potkal v baru na náměstí Clichy? Nedokázal si vzpomenout na jeho jméno. Ale notář Curtius mu přece do telefonu potvrdil, že pan Dieudonné hledá tajemníka.

Spojovací dveře do sousední místnosti byly pootevřené. Po špičkách k nim došel a nahlédl vedle; uviděl v krbu hořící polena, stůl, židle, okno bez záclon, jímž bylo možno spatřit za dunami tmavošedý pruh moře. Více jistoty mu dodal snad telefon na zdi.

Co ho to najednou překvapilo na hluku, který sem doléhal z prvního patra? Nastavil uši. Slyšel kroky několika osob a mezi nimi byly jedny nepravidelné jako chůze kulhavce.

Co tam nahoře mohou dělat? Uběhla už přinejmenším čtvrthodina. Někdo jde dolů. Že by…

Ale ne. Hlas vzadu v chodbě říkal:

„Poslyšte, paní Jouette, nemáte náhodou…“

Konec zanikl. Muž zřejmě vstoupil do kuchyně. Za chvíli šel zase nahoru. Nesl něco, co dělalo stejný hluk jako plný kbelík. Hleďme! Tyhle zvuky jsou známější. Někdo sype uhlí do kamen.

Pět minut ticho. Dopálený hlas. Pach dehtu. Škvírou ve dveřích se dral kouř. Kamna tam nahoře nechtějí hořet. Muži se hádali, běhali dolů, naplnili dům ruchem.

„Opakuji, že toho mám dost.“

Druzí, zřejmě dva, cosi blekotali.

„Poslyšte, pane Dieudonné…“

„Dost!“

Vyhodil je. Dveře se s třeskotem zavřely. Kroky před domem, pokoušeli se nastartovat dodávku.

A na chodbě:

„Jouette! Jouette! Kde je Arsene? Pošli Arsena hned za mnou. Ti dobytkové…“

Zřejmě ho někdo přerušil. Snad ta stařena, které říkají Jouette? Mluvila potichu. Slyšel pouze šepot. Pak zase zavládlo ticho, a náhle, zatímco se ženské kroky vzdalovaly ke kuchyni, kulatá klika dveří se nehlučně otočila.

Maudet se instinktivně napřímil, jako by čelil nějakému nebezpečí. Dveře se otevřely. Stál v nich muž, zjevně ve špatné náladě, a beze slova na něho hleděl. Co Michela mátlo nejvíc, byla jeho obyčejnost. Proč čekal nějaký neobyčejný zjev? Byl to pomenší člověk, spíš hubený, věk se mu z tváře vyčíst nedal hádal mu něco mezi padesátkou a šedesátkou. Oblečený byl všelijak, měl na sobě šedivý, nevalně střižený oblek. Maudetův pohled se ihned svezl k podlaze a tam objevil dřevěnou nohu, která vykukovala z prázdné nohavice kalhot.

„Promiňte, že ruším,“ spustil a uši mu jen hořely. „Notář Curtius mi řekl…“

Jako by mu muž nevěnoval pozornost, zamířil k druhým dveřím a otevřel je.

„Pojďte dál!“

Pak došel ke krbu a postavil se zády k ohni.

„Kdybych byl věděl, že máte telefon… Notář Curtius mi řekl…“

„Kdy jste s ním mluvil?“

„Včera ráno… Totiž nemluvil jsem s ním osobně. Jeden z mých přátel…“

Muž beze spěchu zamířil k telefonu na zdi a zatočil kličkou.

„Haló!… Dejte mi Odéon 27-38… Ano… Pilně.“

Bylo to číslo notáře z ulice de l’Eperon. A tu se Maudet, který se upnul k svému přání, jako by toto místo, o němž nic nevěděl, bylo jeho jedinou nadějí pro budoucnost, jeho poslední záchranou, pustil do horečného vysvětlování.

„Musím vám rovnou říci, že to tak nebylo a prosím vás za prominutí… Dozvěděl jsem se to obrovskou náhodou, že hledáte tajemníka…“

„Kdo hledá tajemníka?“

„No přece… pan Dieudonné… Předpokládám, že jste pan Dieudonné? Jak mi kamarád poradil, zavolal jsem notáři Curtiovi… Ten mi dal na srozuměnou, že místo není ještě obsazené, ale není si tím jistý a…“

Jak to, že tento muž, až na dřevěnou nohu tak obyčejný, na něho působí takovým dojmem? Vrátil se zase k ohni, přihodil dvě polena a pečlivě je o sebe opřel, napřímil se a naznačil, že poslouchá.

„Abych vám řekl úplnou pravdu, poradil mi, abych mu poslal písemnou žádost a připojil svůj životopis. Měl jsem to udělat… Ale bál jsem se, že mezitím to místo obsadíte a tak jsem raději přijel…“

Rozezněl se telefon. Pan Dieudonné zvedl sluchátko.

„Haló!… Curtius?… Ano. Už nic nepotřebuju. Telefonoval vám jistý…“

Vrhl tázavý pohled na návštěvníka.

„Maudet… Michel Maudet… Ano… Jméno jste zapomněl… To nevadí. Cože?… Ale ano. Díky…“

Zavěsil.

Rozhostilo se ticho. Maudet rozpačitě hledal, co by řekl. V této místnosti bylo velice teplo a natáhlo sem trochu kouře. V prvním patře se zřejmě pokoušeli zatopit v kamnech, která netáhnou.

„Už dlouho nemáte co do huby?“

„Píšu čas od času články do novin. Začátky jsou těžké… Člověk si musí napřed udělat jméno… Nejsem v Paříži ještě ani rok… do té doby jsem žil ve Valenciennes, u rodičů…“

„Co dělají?“

„Otec si otevřel obchod s gramofonovými deskami.“

„Vydělává?“

„Myslím, že mu to moc nejde. Předtím zastupoval jednu americkou značku psacích strojů.“

Proč tak touží okouzlit, každopádně přesvědčit tohohle strejce, který se na něho kouká netečně? Usmíval se a repetil:

„Otec neměl v ničem, co podnikl, zvláštní úspěch. Má spoustu nápadů, až moc, pořád nové, ale…“

„Umíte psát na stroji?“

„Ano.“

„A těsnopis?“

Lhal.

„Ano, trochu… Myslím, že dost, abych…“

„Vojenskou službu máte za sebou?“

„Šel jsem dobrovolně dřív, abych…“

Málem řekl: abych se mohl oženit. Jaký instinkt ho varoval, aby o tom raději pomlčel?

„…abych mohl jít zkusit štěstí do Paříže. Je mi dvacet a půl…“

Pořád ještě stáli. A židle tam byly, dobré staré židle potažené kůží. Tato místnost byla zařízena téměř normálně: velký stůl uprostřed, křeslo u ohně, dvě prostorné skříně a nedaleko telefonu americký psací stůl s roletou, zavalený haldou papírů.

„Upozornili vás, že u mne nevydrží tajemníci dlouho?“

„Ano.“

„Kolik máte u sebe peněz?“

Michel, nejdřív trochu zaskočený, se usmál.

„Na zpáteční cestu do Paříže by to, myslím, nestačilo.“

„Vaše zavazadla?“

„Nechal jsem kufřík v Caen… Nemohu se upamatovat na jméno hotelu. Jak už jsem vám řekl, bál jsem se, že najdu to místo obsazené… šel jsem hned ráno do ulice des Chanoinesses. A tam mi bylo řečeno…“

„Kdo vám to řekl?“

„Listonoš… Řekl mi, že zřejmě budete ve své vile… Naštěstí jsem chytil lokálku… Mám maturitu…“

Cítil, že tohle slovo bylo zbytečné.

„Jste si úplně jistý, že neznáte moje jméno?“

„Bylo mi řečeno pouze pan Dieudonné, na mou duši.“

Došlo k pozoruhodnému úkazu: odpudivý dům, posazený na duně, neodpovídal vůbec představě, kterou si Michel předem vytvořil. Na zchátralých místnostech nebylo nic lákavého, ani na stařeně, která ho přijala se skrytou nedůvěrou. A konečně tento muž, špatně oblečený, který o sebe příliš nedbal a napohled vypadal všelijak – a přece Maudet stále víc šíleně toužil se mu zalíbit.

„Prosím vás, vezměte mě jenom na zkoušku. Nebudu-li vám vyhovovat…“

Nejméně ze všeho si uměl vysvětlit způsob myšlení pana Dieudonné. Věděl s naprostou určitostí, že se s takovým člověkem ještě nikdy nesetkal. Pan Dieudonné se na něho téměř ani nepodíval, a přece už o něm věděl všechno a posuzoval ho podle svého měřítka. Proč váhal? Neboť on skutečně váhal a zdálo se, že je nespokojený spíše se sebou než s Maudetem.

„Jmenuji se Ferchaux,“ pravil znenadání.

A protože jeho návštěvník nereagoval okamžitě:

„Dieudonné Ferchaux, starší z bratrů Ferchauxových… Vy nečtete noviny?“

„Prosím za prominutí… Neměl jsem…“

Nedokázal se hned přesvědčit, že muž proti němu je onen Ferchaux, o němž se už několik týdnů mluví. Teď se rozechvěl vzrušením při pomyšlení, že stojí tváří v tvář člověku, jemuž patří většina Ubangi, který se topí v miliónech a bojuje se státem jako rovný s rovným.

Muž ho stále ještě pozoroval a Michel koktal:

„Promiňte… Toho jsem se nenadál… Teď chápu…“

„Co chápete?“

„Bylo mi řečeno, že kdybych se stal vaším tajemníkem, hodně bych cestoval…“

„Někdy po celé měsíce spočívá moje cestování v tom, že zajedu odtud do Caen a z Caen sem. Předpokládám, že nejste ženatý?“

Před chvílí měl zřejmě spásné vnuknutí. Z Ferchauxova tónu bylo naprosto jasné, že si nepřeje ženatého tajemníka.

„Samozřejmě,“ zamumlal, nutě se do úsměvu.

„Jaký plat chcete?“

„Nevím… kolik považujete za správné mi dát…“

„U mne to máte k bytu a ke stravě, takže moc peněz nepotřebujete. Pro začátek vám dám osm set franků měsíčně na nepředvídané výdaje.“

Byla to směšná částka, sotva tolik, kolik vydělává v Paříži dobrá kuchařka, a Lina by z takového platu nemohla žít, zvlášť když ještě část potřebuje pro sebe. Přesto odpověděl:

„Jak myslíte…“

A Ferchaux zamířil ke dveřím a pootevřel je.

„Jouette! Prostři pro dva!“

Vrátil se.

„Ten plášť si můžete odložit. Věšák je v předsíni.“

„Viděl jsem.“

„Nenechávejte nikdy pootevřené dveře: mám hrůzu z průvanu. Velkým nedostatkem tohoto domu je, že žádnou místnost nejde vytopit. Dnes dopoledne, když jste přijel…“

A Ferchaux, který vede spor s vládou, s bankami, se všemi finančními veličinami, Ferchaux, který může být, když nic horšího, přiveden ze dne na den na mizinu, líčí pln zloby:

„…objednal jsem nová kamna z Arromanches. Kamnář mi zaručil, že budou hořet… To jsou třetí kamna, co zkouším v jednom týdnu a nejsem s to přijít na něco, co by nekouřilo… Kamnáři jsou blbci… Zítra dám zbourat komín a postavit nový. Jděte si odložit ten plášť…“

A když se Michel vrátil:

„Uvažuju, kam vás uložím. Jeden pokoj je sice vedle Arsénova – Arséne je šofér – jenomže nevím, jestli je tam postel. „Nejsem náročný.“

„Ale postel přece jen potřebujete, ne? Tak neříkejte hlouposti. Jouette! Jouette!“

K Maudetovu úžasu se stará žena v pantoflích postavila do dveří a pravila:

„Co chceš?“

„Je v domě nějaká volná postel?“

„Ty si ho necháš?“

Pohledem ukázala na Michela.

„Jo, nechám. Bude spát v druhém patře v pokoji vedle Arsena. Už se vrátil Arsene? Kde se poflakuje?“

„Poslala jsem ho do Caen.“

„A mně jsi neřekla ani slovo! Stejně se tam bude muset jet hned zase znovu, bude se zbytečně projíždět benzín… Oběd ještě není?“

„Budeš jíst tady?“

Maudetovi se zdálo, že Ferchaux projevil určité rozpaky. Kde tedy jídá jindy? V kuchyni, se stařenou, která mu tyká?

„Dej nám to sem, ano… a pospěš si. Ve dvě čekám Morela.“ Urov

nal polena v krbu. Stále ještě si nesedl. Čas od času vrhl na Maucieta krátký pronikavý pohled, ale jakmile se setkal s mladíkovým pohledem, hned se odvrátil.

Mlčení ho teď zřejmě také stísňovalo, protože cítil potřebu vysvětlovat:

„Morel je můj zmocněnec. Bydlí v Caen. Jsem tady v Caen dokonce tak trochu kvůli němu… Je to gauner… Možná že největší gauner v celé Francii. Byl vyškrtnutý ze seznamu obhájců. Ale jemu je to jedno. Však ho uvidíte. Má krásnou hlavu počestného člověka…“

Po chvíli, když se zahleděl na Maudetovy velice dlouhé vlasy: „Moc vám záleží na tomhle uměleckém stylu?“

„Nosil jsem je tak vždycky. Ale jestli se vám to nelíbí, dám se ostříhat.“

„To je ono. Zajdete k holiči dnes odpoledne. A koupíte si taky kravatu jako všichni ostatní.

Maudet nosil ještě bohémský nákrčník.

„Arsene vás zaveze do Caen, abyste si mohl vzít kufr. Možná že bude potřeba zajet pro prostěradla do ulíce des Chanoinesses. V tomhle baráku nic není. Pronajal jsem si ho s celým zařízením, myslím, že tu už přes deset let nikdo nebydlel. Měl bych vám taky někde postavit psací stůl, ale ještě nevím kde. Pojďte, trochu se na to podíváme.“

Pootevřel dveře do ledového salónu a hned je zase zavřel. Pak vyšli na chodbu, na jejímž konci byla kuchyně.

„Možná že by bylo praktičtější, kdybyste byl v prvním patře, zdržuji se většinou tam… Nebo aspoň se tam budu zdržovat, až skoncujeme s tím zatraceným komínem. Jděte napřed… Řekl jsem vám, abyste šel napřed!“

Šel za ním a do každého schodu udeřil dřevěnou nohou. Bylo jasné, že mluví jen tak, aby řeč nestála. Stěny, jejichž malba napodobovala mramor, nabyly hnědé barvy zakouřené pěnovky. Kdysi bývalo toto schodiště pokryté kobercem, ještě tu zůstalo pár kroužků, do nichž se zasunovaly měděné tyče.

„Počkat! Nevzpomněl jsem si na mezipatro.“

Na poloviční cestě do prvního patra bylo odpočívadlo, dva schůdky a jedna úzká místnost vedle záchodů. Místnost byla úplně prázdná. Jedna tabulka byla rozbitá a do místnosti foukal vlhký vítr.

„Nezapomeňte přivézt z Caen trochu kytu. Viděl jsem ve sklepě kusy starých skel, ty budou stačit.“

„Ano, pane.“

„Musíme se podívat po nějakém stole a židli. Vlastně vždyť vy budete potřebovat kamna…“

Vyšli do prvního patra, kde byly tři poměrně velké pokoje. Dva z nich byly nacpané starým nábytkem.

„Podívejte! Tady je stůl, ten vám bude stačit. Vezměte ho…“

Ferchaux jej uchopil na druhém konci. Maudet v rozpacích protestoval.

„Odnesu ho sám…“

„Dělejte, co vám říkám. Pozor na dveře!“

Ještě jednou vyšli do druhého patra a vybrali v jídelně dvě židle.

„V ulici des Chanoinesses je psací stroj, ale nemůžeme ho pořád vozit sem a tam. Dohodnete v Caen, aby nám nějaký půjčili. Starý úplně stačí, moc se tu toho nepíše.“

„Dobrá, pane.“

„Nezapomeňte taky koupit tužky a stenografické bloky. Arsene vám ukáže ten obchod. A řekněte mi o peníze.“

„Ano, pane.“

Třetí místnost, do níž nevkročili a odkud se táhl pach kouře, byla zřejmě Ferchauxovou ložnicí. Ferchaux se pohyboval po tomto domě, téměř neobyvatelném, jakoby nic. Jako by neviděl zdi prolezlé vlhkostí, ani lepkavé a špinavé dřevěné obložení, ani ponuré hromady nesourodého nábytku, který navozoval představu exekučního prodeje a kladívka soudního vykonavatele.

„Ještě vám musíme najít lampu… Lampy obhospodařuje Jouette.“

Takže v téhle vile není dokonce ani elektřina!

„Jídlo je na stole!“ ozvala se zdola stařena.

„Pojďme jíst.“

Dala na stůl ubrus, karafu s vodou a karafu s červeným sudovým vínem. Prostírání připomínalo velice skrovný rodinný penzión a Ferchauxův ubrousek byl stočený v dřevěném kroužku.

„Dej mu taky kroužek, Jouette.“

„Už jsem na to myslela, počkej… A teď jez.“

V míse kouřila polévka jako na venkově. Předkrm žádný. K obědu byli pečení sledi s vařenými brambory, potom sýr a jablka. Ferchaux jedl jenom sledě, ale těch si vzal pět.

Stařena chodila sem a tam, nabručená. Bylo jasné, že nového tajemníka považuje za vetřelce a zlobí se na Ferchauxe, že ho přijal.

„Hned ti dám seznam věcí, které je potřeba dovézt z Caen,“ řekla pánovi domu.

Ten jedl s chutí, lokty na stole, a pil jenom vodu. Maudet se neodvážil nalít si víno.

„Vy nepijete víno?“

„Jestli dovolíte…“

Pokrčil rameny a přistrčil mu karafu s červeným vínem.

„Nedělejte ze sebe hlupáka. Řekl jste někomu, že sem jedete?“

„Ne… Tedy telefonoval jsem notáři Curtiovi…“

„Vezměte si ještě sýr.“

Za domem zastavilo auto, kola se zpola zabořila do písku. Řidič v uniformě a čepici se štítkem přehodil přes kapotu přikrývku a vešel do kuchyně.

„Arsene!“ zavolal Ferchaux, aniž se pohnul z místa.

Šofér vstoupil dovnitř, udiveně pohlédl na spolustolovníka a dvěma prsty se dotkl spánku namísto pozdravu.

„Tohle je můj nový tajemník. Jak že se to vlastně jmenujete?“

„Michel Maudet.“

„Až se najíš, Arsene, zavezeš Maudeta do Caen… Má tam v hotelu kufr. Pak se oba stavíte v ulici des Chanoinesses. Vezmi si od Jouetty klíče. Je třeba přivézt prostěradla, polštář, lampu… Zajdete taky k Trochumu a vypůjčíte psací stroj. Nenech se napálit. Třicet franků měsíčně bude až dost. Mluvil jsi s Morelem?“

„Přijde ve dvě, jak jste si přál.“

„Tak se jdi najíst.“

Venku stále ještě odkapával jemný a vytrvalý déšť z těžkých bílošedých mraků, které se sem valily od moře zároveň s přílivem.

Za Ferchauxovými zády občas zapraskala polena a pár plamenů vyšlehlo do výše, nestačily však oživit tento dům, v němž Maudet pociťoval úzkostný pocit prázdnoty.

Ferchaux už neměl co říct. Seděl s lokty na stole, čistil si zuby a čas od času spočinul jeho zasněný pohled na mladíkovi, jehož se v teple a po jídle začala zmocňovat malátnost.

I v tomto pohledu byla prázdnota, tak jako v domě a jako v krajině vůkol, kde jenom pár racků se občas s pronikavým křikem sneslo střemhlav k mořské hladině.

Bylo zapotřebí velkého úsilí, aby člověk unikl této nicotě, aby si sáhl na ubrus a ujistil se tak o existenci skutečného světa, a Michel pocítil úlevu, když slyšel, jak stará Jouette v kuchyni prohrabává oheň v kamnech.

3

Sotva se vůz rozjel po silnici, Arsene pustil volant, dalo by se říci, že jej odstrčil se zpupným pohrdáním výrostků, kteří jezdí na kole s volnýma rukama a nedotknou se řídítek, jako by zkrotili mechaniku, anebo ještě spíše jako by ji podrobovali výcviku ve vysoké škole jezdecké. Byl to hezký hoch, jaké člověk vídá v kavárnách; mají vlhký knírek, zářivý pohled a škádlí servírky. Pěkně zvolna, bez starosti o čtyři pneumatiky, které klouzaly a svištěly na vlhké vozovce, vytáhl z kapsy balíček cigaret a jednu si přilepil ke rtu; z druhé kapsy vydoloval měděný zapalovač, dal si načas, prodlužoval radost, až konečně vyfoukl obláček kouře na zamžené přední sklo a rozhodl se spustit stěrač.

Michel Maudet, který seděl vedle něho na předním sedadle, pochopil, že všechna tato nenucená gesta dělal kvůli němu. Šofér s malým hnědým knírkem a půvabně modelovanou bradou pak chvíli se svraštěným čelem předstíral, že se namáhá, aby viděl na cestu, topící se v mlze právě tak jako obloha. Potom potlačil úsměv, vrhl na svého společníka výsměšný pohled, a jelikož se zdálo, že Michel nepochopil, zavtipkoval a zároveň přidal plyn.

„Povezu vás zase zpátky?“

„Proč?“

„Co já vím. Rozhodnutí je na vás, ne?“

Tvářil se, jako by sám sobě vyprávěl legrační historku a jako by ze zdvořilosti potlačoval veselí, a přitom žvýkal kousky tabáku ze své cigarety.

„Tak co říkáte tomu zázrakovi?“

„Jste už dlouho v jeho službách?“

„Momentíček, broučku! Nesmí se to plést dohromady! Arsene není ve službách toho pána…“

Prší ještě? Padá mlha, nebo déšť, anebo obojí najednou? Lakovaný plech limuzíny byl lepkavý a namrzlý. Stěrač vydával rozčilující zvuk jako metronom.

„Co mě se týče, já jsem ve službách pana Emila… Koukám, že se moc nevyznáte. Vy jste neslyšel o panu Emilovi? Copak nečtete noviny? Emile Ferchaux, to je mladší bratr, a ujišťuju vás, že se vůbec nepodobá panu Dieudonné. Když se Dieudonné vylodil v Bordeaux, to může bejt tak půl roku, tak mi pan Emile řekl asi tohle:

,Arsene, potřebuju, abys pro mě něco udělal…‘ Nemyslete si, že se takhle vybavuje s každým. To je nějakej pán! Ale já se mu starám o auta… má jich pět… A starám se taky o jeho závodní člun a přívěsné motory a získali jsme spolu cenu v Herblay… Zkrátka povídá:

,Arsene, protože znám svýho bratra, bylo by rozumný, aby s ním byl někdo jako ty…‘

Chápete?“

Mrkl na něho a vyfoukl kouř nosem.

„Proto taky já kašlu na to… jestli zejtra začne chodit po hlavě nebo pít polívku z kojenecký láhve, tak z toho budu akorát mít srandu.“

Michel byl celý nesvůj, urážela ho jak Arsenova přisprostlá familiárnost, tak falešný obraz Ferchauxe, který sugeroval. „Chcete říct, že…“

„Hm! Možná že pro charentonský blázinec ještě úplně nedozrál, ale na slunci mu pořádně změkl mozek… On vážně žil posledních čtyřicet let tam dole v Ubangi. Pan Emile, ten rychle pochopil. Jak podnik začal vzkvétat, odjel ho řídit do Paříže… Soukromej palác, zámky, hony v Sologne, vila v Cannes a v Deauville. Ten se vyzná, panečku! Pokud jde o bráchu, ten prej tam nebydlel ani v domě jako ostatní běloši, ale většinu roku trávil na svý dvanáctimetrový kocábce a jezdil po řekách sem a tam se dvěma negry, což byla veškerá posádka.“

Právě projeli Courseulles a vůz se naráz zastavil před nízkým domkem, jako by se najednou něco porouchalo.

Maudet pochopil, když si přečetl na okně nade dveřmi slovo „hospůdka“ a pod ním, malými žlutými písmeny, jméno „Vdova Dieumégardová“.

„Máme čas na jednoho panáka… Jste mým hostem…“

Arsene vstoupil jako domů do místnosti, kde byl jenom pult, pár lahví, dva stoly a lavice, starý kalendář a oprávnění k prodeji nápojů.

„Neobtěžuj se!“ zvolal.

Vzal jednu láhev s cínovou hubičkou a nalil calvados do dvou skleniček se silným dnem.

„Tak na zdraví! Já halt, co vám mám říkat…“

Pootevřenými dveřmi uviděl Maudet tlustou ženu středního věku v županu, která s knihou v ruce vstala z proutěného křesla a váhavě zůstala stát, ale nešla dál, jako duchem nepřítomná, patrně zabraná ještě do své červené knihovny s lesklou obálkou.

„Omluvíte mě na chvíli?“

Arsene vstoupil do kuchyně a dveře nechal pootevřené. Minuty ubíhaly. Nikdo nepromluvil. Nebylo nic slyšet. Konečně Arsene, hlasem možná ne tak docela přirozeným, prohodil:

„Nenudíte se tam moc?“

Michel vycítil, že je to past. Ale už bylo pozdě. Automaticky se obrátil a pohlédl do kuchyně. A to právě šofér chtěl, aby ho viděl, jak sprostě objímá ženskou vestoje, zatímco ona, lokty opřená o prádelník a s vlasy v obličeji, obrací právě v tu chvíli stránku v knize.

Plácnutím přes obrovskou nahou a bílou zadnici hrátky skončily.

„Jestli máte chuť… Ne? Jak chcete. Je to dobrá holka… Je pitomá, ale má velkou…“

Pěkně sprosťácký výraz. Vrátil se do lokálu a nalil si druhého panáka, potom Michelovi.

„Jedeme?“

Byla to krásná a prostorná černá limuzína, jeden z automobilů Emila Ferchauxe, jak mu Arsene vysvětlil o chvíli později.

„Upozorňuju vás, že z těch dvou je bohatší Dieudonné. Těžko říct na halíř, jak velký má jmění, ale otázka je, jestli to jmění udrží. Přes všechnu paličatost může být už zejtra v kriminále…“

Míjelo je auto a rozstřikovalo proudy špinavé vody; Arsene přiložil uctivě ruku k čepici.

„Advokát Morel! Teď se s ním šéf zavře na celé hodiny a telefon dostane zabrat. Že se ten chlap ale brání! Co se týče těch negrů, vede se zatím vyšetřování na svobodě.“

Michel něco o té věci slyšel, ale nezajímalo ho to.

„To on zabil ty černochy?“

„Tři nebo čtyři. Hodil jim do ksichtu dynamitovou patronu… bude to už nějakejch třicet let. Nikdy se o tom nic nevědělo. Anebo ti, co to věděli, byli zticha… A pak to najednou vyplulo na povrch. Kvůli nějakým finančním tahanicím, kterým člověk nemůže rozumět… Ale já bych řek, že jim spíš oba Ferchauxovi začali vadit, protože jsou nenažraný. Zkrátka všichni se na ně vrhli a do toho se zamíchala politika…“

Blížili se už ke Caen. Ve městě bylo takové šero, že většina obchodníků měla osvětlené výklady. Po chodnících se sunuly lesknoucí se deštníky. Každé projíždějící auto ohodilo chodce lepkavým blátem, a ti proto uskakovali a tiskli se ke zdi.

„Kde je ten váš hotel?“

„Proti nádraží.“

Maudet vteřinu zaváhal, jestli má Arsena zasvětit do svého tajemství, říci mu o Lině a požádat ho, aby ho tam s ní hodinku nechal. Ale pociťoval už vůči šoférovi nepřátelství, které se nesnažil pochopit.

„Za minutku jsem tady.“

Uvažoval taky o tom, že by si od něho mohl vypůjčit sto nebo dvě stě franků. Neudělal to.

„Jen co si vezmu kufr.“

Poznal hotel, vrhl se do chodby, pádil po schodišti, chtěl otevřít dveře, které však kladly odpor. Klepal, volal. Nikdo neodpovídal. Stále v poklusu se vrátil dolů a v kuchyni našel majitelku hotelu.

„Neviděla jste mou ženu?“

„Není to ani půl hodiny, co si brala klíč a šla nahoru.“

„Víte jistě, že nešla znovu ven?“

Automatický pohled na desku s klíči.

„Félixi! Nešla dvaadvacítka znovu ven?“

„Neviděl jsem ji.“

„Tak musí být nahoře.“

Šel zase nahoru, hlavu plnou starostí a výčitek svědomí. Zabušil silněji a polohlasem zavolal:

„To jsem já, Lino! Otevři!“

Otevřely se sousední dveře a tlouštík s plandajícími šlemi, který se právě holil, pozoroval, jak ztrácí trpělivost.

„Lino! Ozvi se!“

Trvalo to dlouho, určitě celé minuty. Konečně nějaký pohyb v místech, kde byla postel, pak hluboký vzdech a zastřený hlas, který se ptal:

„Co je?“

Kroky. Pootevřela dveře. Klobouk na hlavě měla nakřivo, plášť na sobě zmačkaný a na nohou ještě vlhké boty. Protírala si oči.

„Co se děje?“ mumlala. „Odkud jdeš?“

„Poslyš, Lino… Strašně spěchám. Už jsi se probrala? Slyšíš mě?“

„Ale jo… Proč tak strašně křičíš? Co jsem tu jen dělala?… Aha, už vím. Šla jsem ti naproti do ulice des Chanoinesses. Jedna paní odnaproti, když viděla, jak tam chodím sem a tam, mi řekla, že tam nikdo není. Měla jsem hlad… Zase jsi mi tu zapomněl nechat peníze. Tak jsem se vrátila sem, sedla jsem si na kraj postele, doufala jsem, že přijdeš brzy… Kolik je hodin?“

„Půl třetí.“

Řekla, jako by si to teprve teď uvědomila:

„Já jsem usnula…“

„Ano. Poslyš… jsem přijatý. Dostal jsem to místo. Slyšíš? A víš u koho? U Ferchauxe… Toho z Afriky. Vysvětlím ti to jindy. Je to něco báječného, ale teď je právě ve své vile u moře. Není to daleko odtud…“

„Ty jsi tak rozčilený…“

„Poslouchej! Dole čeká auto…“

„Jaké auto?“

„Jeho, s jeho šoférem… Nesmí se dozvědět, že jsi tady ani že jsem ženatý. To pochopíš později…“

„Stůj chvilku, prosím tě, lezeš mi na nervy…“

„A ty musíš udělat tohle: nasedneš na první lokálku a pojedeš do Ver… Budeš si to pamatovat? Napíšu ti to. To je kousek od vily. Nevím přesně jak daleko… snad asi čtyři kilometry. Určitě tam najdeš nějaký hostinec. Představíš se dívčím jménem a počkáš tam na mne.“

„Ale Michele…“

S námahou se probírala z hlubokého spánku a on ji otupoval tím, že chvilku nepostál.

„Rozumělas mi? Dnes ti můžu dát jenom sto franků. V hostinci nemusíš platit. A tohle ti stačí na zaplacení pokoje tady a na vlak…“

„Ale já mám hlad…“

„Kup si před odjezdem rohlíky. Poslouchej mě, pro lásku boží! Říkám ti pořád, že na mě dole někdo čeká! Arsene může každou chvilku ztratit trpělivost a jít se podívat nahoru…“

Dal jí sto franků, roztržitě jí objal a vyrazil. Musel se vrátit, otevřít kufr, s nímž přijeli, a vyhodit na postel pár svršků své ženy.

„Zabal si to do papíru… A hlavně si nedělej těžkou hlavu. Přijedu za tebou, jenže ještě nevím kdy…“

Arsene stál u vozu a knír, který si utíral, svědčil o tom, že si zaskočil ještě na jednu skleničku.

„A teď do ulice des Chanoinesses!“

Měl hrůzu z lidí Arsenova typu, z jejich vulgárnosti, z jejich sebejistoty, z toho, jak se mazaně tváří, a hlavně nenáviděl ty výsměšné pohledy, které si Arsene už navykl na něho vrhat.

„Tak ven s tím! Byl jste tam celou věčnost. Neudělal jste to jako já před chvílí u Dieumégardové?“

Michel se neubránil ruměnci. Že by to byl Arsene uhodl? Nebo se zeptal majitelky hotelu? Popřel to a začal mluvit o psacím stroji, který má vypůjčit.

„Zajedeme tam za chvilečku. Vím, na koho se obrátit. Náš šéf si vybírá vždycky ty nejšpinavější krámy, jaké by nikdo jiný nevyslídil.“

V ulici des Chanoinesses zastavili před branou a Michel pocítil uspokojení, že ho žena odnaproti, s níž ráno mluvil, vidí vystupovat z auta. Arsene vytáhl z kapsy velký klíč a otevřel dveře, zasazené v jednom křídle vrat.

„Nestojí za to zajíždět s károu dovnitř!“

Dvůr dlážděný kulatými oblázky, ze tří stran obklopený budovami z šedivého kamene. Na všech oknech byly zavřené okenice. Místo aby šel Arsene hlavním vchodem, zamířil ke vchodu pro služebnictvo, od něhož měl rovněž klíč. Otočil vypínačem.

Šofér nasadil zase svůj výsměšný výraz.

„Je to trochu jiné než La Guillerie, ale poznáte, že to o moc veselejší není… Všiml jste si erbů nad portálem? Tady bydlívala nevím po kolik staletí hrabata… Nakonec zůstala jen jedna stará, devadesátiletá hraběnka. A ta neměla dost peněz ani na to, aby si mohla držet služebnou. Pan Dieudonné toho využil a koupil si celý palác i s nábytkem, nádobím, ložním prádlem a portréty. A stará se mohla odebrat do kláštera, kam smí jenom šlechta.“

Otevíral dveře a všude rozsvěcoval, protože zavřenými okenicemi světlo dovnitř nepronikalo.

„Tohle býval jejich velký salón. Poslouchejte!“

Přešel pádným krokem a rozezvučel tak obrovský křišťálový lustr. U zdí stály křehké pozlacené židle a na parketách uprostřed místnosti, tak velké, že by se tu dalo tančit, ležel svinutý koberec.

„Místnosti v přízemí se vůbec nepoužívají. Je tam kuchyň velká jako někde v restauraci, ale stará Jouette tam nechce vůbec vkročit. Pojďme nahoru.“

Kráčeli po velkém schodišti s vyřezávaným zábradlím. Arsene se nestyděl zamáčknout cigaretu o schod a zapálit si další, což Maudeta pobouřilo.

„La Guillerie máme teprve měsíc. Dřív jsme bydleli pořád tady. Tady se taky konala ta přehlídka tajemníků…“

Strčil do jedněch dveří; byly to dveře do poměrně velké pracovny s polním lůžkem, rozloženým u krbu zdobeného erbem. „Šéfův pokoj… Tady dělá všechno, jí, pije, pracuje, spí…

Tyhle manýry má z toho svýho motoráku v Africe, chápete?“ Prošel pracovnou a otevřel další dveře.

„Pokoj tajemníka… Toho druhého, protože první byl z Caen a spal u rodičů. Takovej blonďatej mladík jako vy, ale tvářil se jako chlapeček u prvního přijímání. To byste musel slyšet, jak klopil oči a pořád říkal: ‚Ano, pane… ne, pane… děkuji, pane…‘ A když ho šéf přiměl, aby s ním jedl, nevěděl, co si počít. Pan Dieudonné ho nemohl ani cejtit, nadával mu od rána do večera. Ten chudák se jmenoval Gillet, Albert Gillet, jestli se nepletu… Pan Dieudonné mu vždycky vysekl ‚pane‘, jako by se mu klaněl.

,Řekněte mi, pane Gillet…‘

A ten nevěděl, kam se schovat. Jeho otec je zaměstnaný někde v bance. Bydlej v malým domku, ukážu vám ho, je napucovanej jako oficírský holínky. Nechával toho Gilleta, aby se celej den flákal, kluk umíral nudou. A pak, když se chystal domů, tak ho šéf zavolal a schválně, aby ho dožral, mu celý hodiny diktoval.

Anebo taky mě pro něho poslal večer, když už se vrátil domů a chystal se zalehnout a jeho rodiče už spali.“

Michel, který Arsena podezíral, že ho zkouší, se nutil do lhostejnosti.

„Vy tu budete spát taky. Ono se totiž jezdí pořád sem a tam. Ve chvíli, kdy se toho člověk nejmíň naděje, se jede do Caen. Jsme tu dva, tři dny, tejden, několik hodin, přijde na to. Vzbudí vás uprostřed noci.

,Arsene, auto! Jedeme do La Guillerie.‘

Starej se necejtí dobře nikde. Mladej Gillet z toho byl cvok a to jsme tehdy ještě neměli La Guillerie. Jednou takhle přišel, vyparáděnej – občas se zastavil na schodech a přejel si boty hadrem, kterej nosil v kapse!

,Můj otec mi uložil…‘

A žvaní, chudák, vykládá, že mu otec poradil, aby požádal o zvýšení platu, protože… protože…

Šéf ho nechal vymluvit a pak ho zdvořile doprovodil až ke dveřím, beze slova.“

A Arsene dodal, ruce v kapsách, vajgla přilepeného na spodním rtu:

„Kdybyste si vzal prostěradla a povlak na polštář… A uděláte dobře, když si s sebou vezmete taky konev a umyvadlo, protože nevím, jestli se v La Guillerie ještě něco najde.“

„A další tajemníci?“ zeptal se Michel proti své vůli, když šli přes pokoj pana Dieudonné.

„Jeden taky přijel z Paříže, ten se jmenoval Clasquin, takovej vazoun to byl a černý vlasy mu rostly hluboko do čela. Takovej typ, co hrál rugby, nevím už v jakým mužstvu, a študoval politický vědy. Spal v domě. Mluvil se mnou, jako bych byl jeho sluha, ale šéf mu přál, protože spolu vždycky do noci mazali karty. Umíte hrát piket nebo belotu? To by bylo terno, to vám říkám jako kamarád… Hádali se u toho – když šéf prohrává, tak mu tečou nervy… Byli na sebe jako pes a kočka, ale druhej den už zas o ničem nevěděli.

Jednou pan Dieudonné, kterýmu není hanba lidi špehovat a kterej tý dřevěný noze navzdory, když chce, tak umí chodit úplně potichu, přistihl Clasquina, jak se mu hrabe v papírech… To byste musel vidět to divadlo! Byl jsem v garáži na dvoře, ale ten randál mě zburcoval, letěl jsem nahoru, myslel jsem, že se stalo nějaký neštěstí. Váleli se oba po zemi. Ujišťuju vás, že to byl tvrdej boj. Šéf není žádnej silák… Až ho uvidíte nahýho, pochopíte. Nedoporučuju vám šahat na jeho věci. Nakonec měl nad tím hráčem rugby vrch on… rozbil mu čelist a nos měl chlap na placku. Byl by se za ním hnal až na ulici, kdybych ho nebyl zadržel, tak byl naštvanej. Druhej den si to přihasil soudní doručovatel. Ten Clasquin chtěl šéfa žalovat. A víte, jak to dopadlo? Věřte mi to nebo ne, ten doručovatel to taky pěkně schytal… Pokud jde o toho třetího… pan Max de Lannoy… Šlechtic, prosím! Vysokej mladík, hubenej, smutnej… A co čert nechce, hned druhej večer začal uprostřed noci výt… Byl to náměsíčník. Sám jsem ho vezl na vlak. Brečel, trouba jeden… Pojďte tudy, něčeho se napijeme…“

Dům zřejmě zůstal tak, jak ho stará hraběnka opustila, přecpaný starým nábytkem, samety, vybledlým hedvábím, s povlaky na sedadlech, křehkými drobnůstkami, maličkými stolečky na ruční práce, psacími stolky, intarzovanými sekretáři. Před krbem v budoáru byl taky nánožník se zlatými střapci. Škvírami v okenicích sem pronikalo trochu šedavého světla a lampy, které Arsene rozsvítil, šířily prašné světlo.

„Pojďte za mnou… Tohle je můj pokoj.“

Pokoj pána domu, postel s nebesy a renesanční židle s vyřezávanými opěradly. Z truhlice zdobené malovaným erbem vytáhl Arsene láhev a skleničky.

„To je hraběnčino burgundské. Zůstalo ho tu pár lahví a šéf to nepije…“

Na posteli vesta, fialové ponožky, na načervenalém koberci pantofle. Na krbu mezi svícny lahvičky s léky.

„Na vaše zdraví! Uznejte, že jsem vás krásně zasvětil do poměrů. Pro mě za mě, ať jste to vy nebo někdo jinej, žejo… Například vám doporučuju, abyste si dal bacha na starou Jouette.“

„To je služebná?“

„Cožpak jste si nevšim, že si tykají? To je šéfova bejvalá, jak on říká, přítelkyně. Prej spolu chodili do školy. Když byl v Ubangi a začalo se mu dařit, poslal jí nějaký peníze, protože zůstala svobodná. Určitě ne moc… Jen co potřebuje osamělá ženská na živobytí… Když se vrátil do Francie, ani ji nehledal. Je už takovej… Když pak vypukla ta aféra a ze všech stran se do něho pustili a on připlul do Bordeaux, aby se hájil, stála stará Jouette v přístavu. A to je všechno. Nepředstavujte si, že jsou na sebe nějak něžný. Někdy jí vyhrožuje, že ji vyhodí z domu. S ní to nehne, oplácí mu stejnou mincí. Bylo by zapotřebí nevím kolik četníků, aby ji dostali ze dveří, a to by se ještě vrátila oknem. Na vaše zdraví… Ale ano! Tu láhev už musíme dorazit.“

Když pak procházeli místnostmi a zhášeli světlo, zeptal se ho Arsene:

„Kolik vám platí?… Přede mnou se nemusíte žinýrovat, já ho znám!“

Proč pocítil Maudet potřebu zalhat?

„Tisíc franků…“

„Tak to se teda velice změnil…“

„Proč?“

„Těm ostatním nedal nikdy víc než šest až osm stovek.

Koneckonců je to vaše věc! Hlavně se nikdy nepokoušejte štípnout nějakou tu známku nebo ho ošulit o pár drobnejch… Ten vidí všechno! A spočítaný má všechno do posledního halíře.“ Michel suše prohodil:

„Děkuji vám.“

Druhý pokrčil rameny.

Když se vraceli, byla už tma a Michel, sedící vedle řidiče s očima upřenýma na sinalé paprsky reflektorů, měl nohy jako led, ruce zkřehlé, ale rozpálenou hlavu, až příliš rozpálenou, protože se zase jednou nechal svést k pití. Byl celý prostoupen atmosférou caenských uliček a obrazy mu tančily před očima: černá dlažba, kluzké chodníky, výkladní skříně jako vyříznuté v tmavých průčelích domů, v patrech slabě osvětlené rolety, spěchající temné stíny a deštníky, nakloněné, aby se vyhnuly jeden druhému…

Na okamžik se z noci vynořily kusy bílých zdí, v jedné chvíli se zrovna uprostřed silnice objevila kráva, potom, jak se blížili k moři, slyšeli srdcervoucí pískání vláčku, který předjeli a který se šinul jako hračka s malými hlavičkami. za okénky a muži stojícími na plošinách.

Michel se vyklonil a pokoušel se zahlédnout Linu, která v tom vláčku přece musela sedět, ale jeli moc rychle a nemohl ji rozeznat mezi tolika hlavami; a už projížděli sloupem kouře, který vítr srážel k zemi, a vjeli na cestu mezi dunami.

Otevřel si okénko, aby znovu ucítil na rtech chuť soli, jež ho ráno tak nadchla a už vyprchala. Velice daleko v černi moře se houpalo světlo. Prsty se mu sevřely. Hleděl dychtivě i na ty nejmenší zářezy v křídové duně, cítil, jak se mu dme hruď. Měl prazvláštní pocit síly, či spíše chuti. Zdálo se mu, že to vše co nevidět přitiskne k sobě, přisvojí si to, že to pohltí.

Projížděli vesnicí, domky nizounké jako chýše se choulily po obou stranách silnice.

Bylo to snad tím, že se jen tak z auta otřel o tento život, stojatý jak voda, a to v něm vyvolalo klamný dojem síly?

Znovu mu před očima vytanula jedna ulice ve Valenciennes, jedna z těch ponurých ulic, zpola městských a zpola předměstských, ulice sotva osvětlená a v ní výkladní skříň jednoho krámu, kde zvonek u dveří zněl tak hluše; jeho otec s vlasy prokvétajícími stříbrem, neustále soužený svými nezdary, jeho matka, která se tragicky plahočila životem s rakovinou žaludku.

Celá léta nenáviděl toto prostředí a všechno, co v jeho očích s sebou nese prostřednost, všechno, co v něm bylo dusivého. Okénkem foukal do vozu vítr od moře a bičoval ho do tváře.

Chtělo se mu zpívat, křičet, a pak si najednou vzpomněl na Linu, kterou vláček za okamžik vyklopí v neznámé vesnici. Nemá kufr, jen pár ubohých svršků zabalených do šedivého papíru, který si musela vyžádat od majitelky hotelu.

„Je v La Guillerie kolo?“

Žhavý konec řidičovy cigarety se sice k němu obrátil, ale Arsenovy oči vidět nemohl.

„To už máte chuť na špacír?“

„Myslím, že kolo by se mi mohlo hodit.“

„To by mě překvapilo.“

„Jak to myslíte?“

„Že to šéf moc nepodporuje. V mém případě je to něco jiného, já patřím jeho bratrovi… Ale stejně se stane, že brblá, když má dojem, že jsem se nahoře zdržel o pět minut dýl…“ Maudet se přiměl k úsměvu.

„Doufám, že přesto ale budu smět jít ven?“

„Zkusit to můžete… Přijde na to… Abyste rozuměl, je žárlivej…“

„Žárlivý na co?“

„To se těžko vysvětluje. Žárlivost je jako nemoc. Koukněte, měl jsem starou churavou tetu, která nevycházela ze svýho pokoje v prvním patře. Dům nebyl velkej. Dvě místnosti nahoře, dvě dole. A ona? Trávila dny tak, že číhala, až se ozve nějakej hluk, hlasy. Měla hůl, aby mohla zabušit do podlahy, když něco potřebovala. Stačilo špitnout a bylo jisté, že se ozve hůl… ‚Co si přejete, tetičko?‘

,O čem jste to tam dole mluvili?‘

Když někdo přišel, když někdo odcházel… Vítala nás podezíravým pohledem. Člověk měl pořád pocit, jako by jí něco ukradl…“

„Ta světla nalevo, to je Ver, ne?“

„Jo, to je Ver.“

„Kolik kilometrů je odtud do La Guillerie?“

„Šest… Existuje kratší cesta přes močál, ale ta je v zimě prakticky neschůdná.“

Michel přesto nebyl zklamaný. Neváhal. Naopak spěchal, aby byl opět v domě posazeném na duně, a zejména aby spatřil staršího z bratří Ferchauxů. Zlobil se na sebe, že si ho lépe neprohlédl, že si nedal pozor na některé drobnosti.

Na Arsenovi mu snad ani tolik nevadila jeho vulgárnost s příměsí arogance, jako přílišná nenucenost, s níž hovořil o Ferchauxovi.

„Nemůže to chápat,“ říkal si.

Tři tajemníci, kteří tu byli před ním, to také nechápali a Michel byl přesvědčený, že on pochopí.

Ovšem, bylo mu trochu hanba při pomyšlení na Linu. Měl ji opravdu rád a někdy ji miloval přímo šíleně. Ale dnes ji od rána jenom zrazoval. Uvědomil si to. Byla to skutečná zrada. Myslel jen a jen na Ferchauxe a jeho tajemství.

Důkazem bylo, že se s tlukoucím srdcem vyklonil, aby uviděl světla domu o něco dříve. Rozeznal zář pouze v místě, kde byla kuchyně. Později, když vůz zastavil, uviděl jiné auto, zaparkované ve tmě.

Advokát Morel tam zřejmě ještě byl a Maudetovi to vadilo. Jeho zajímal a přitahoval pouze Ferchaux a jeho špatná nálada či zlost, když zjistil přítomnost hosta, se podobala žárlivosti.

Arsene mu pomohl vyndat prostěradla, psací stroj a několik drobností z vozu. Oba vešli dovnitř kuchyni; stará Jouette se zaměstnávala loupáním brambor a ani nezvedla hlavu.

„Nezapomněl jsi na maso?“ spokojila se otázkou Arsenovi, který se cestou skutečně stavoval u řezníka.

Hodil je na stůl, kde se povaloval hrnek s vychladlou kávou.

Michel nevěděl, co dělat, kam se vrtnout. Zůstal stát u sporáku a nenapadlo ho ani, aby si svlékl nepromokavý plášť. Arsene šel zavézt vůz do garáže.

„Půjdu s vámi nahoru, připravíme váš pokoj,“ řekla stařena, když hodila poslední brambor do smaltovaného kbelíku a smetla do košíku slupky, jež jí zůstaly v klíně.

Se supěním se zvedla, prohlédla prostěradla, polštář, jakoby nespokojeně povzdechla a rozsvítila petrolejku.

„Vezměte lampu a jděte napřed.“

Když šli kolem pokoje, v němž jednali oba muži, dolehl k nim šum hlasů a potom zvonění telefonu. Dveře se neotevřely. Ferchaux se o nového tajemníka nestaral.

„Držte tu lampu aspoň rovně. Takhle vám praskne cylindr.“

Procházeli pokojem pana Dieudonné, kde hořela kamna, a byla to jiná kamna než dopoledne. Nízká, litinová, jaká mívají pradleny. A ta skutečně nekouřila. Ferchaux je zřejmě postavil po obědě sám. Stálo tam železné lůžko a vedle něho pět nebo šest vojenských kufrů, natřených na tmavozeleno a všelijak promáčknutých a omlácených.

„Postavte lampu na okno.“

Zručnými pohyby ustlala Maudetovi postel.

„Přinesli jste konev a umyvadlo? Budeme muset zajít na půdu pro nějaký stolek.“

Později, když bylo všechno hotové, se naposled rozhlédla kolem, pokrčila rameny nad tím, jak je všechno hloupé, a beze slova se vrátila dolů, zanechávajíc mladého muže o samotě.

Petrolejová lampa obklopovala Michela těžkým žlutým světlem. Napřed zůstal dlouhou chvíli sedět na okraji postele, pak se zvedl, došel k oknu, odhrnul krajkovou záclonu a přitiskl si čelo na sklo. Ve tmě svítil jen obrovský válec, který se vrhal v pravidelném rytmu na oblázkovou pláž a občas se mihl racek jako blesk a snesl se s velkým křikem k hladině.

Oba muži dole pokračovali v jednání a jejich hlasy doléhaly k Maudetovi jako pravidelný hukot.

4

Byl to třetí den, či spíše třetí noc, kterou Maudet trávil v La Guillerie. Probudil se náhle, v hrůze, že zaspal. Rukou hmatal na mramorovém nočním stolku po zápalkách, plamínek ozářil ciferník budíku, který pokojně ukazoval tři hodiny deset, a Michel z obavy, aby znovu neusnul, rozsvítil svíčku.

Nebyl zvyklý na to, aby mu u ucha tikal budík, a jeho monotónní tikání ho uspávalo. Svíčka mu vystačí sotva na čtvrt hodiny. Zdálo se mu, že ho to načervenalé světlo, které mu připomínalo ranní zmatky v době dětství, otupovalo ještě více: zhasl a zůstal ležet s otevřenýma očima na zádech, záměrně, protože v této poloze se mu obyčejně nepodařilo usnout.

V posteli bylo teplo, ale začal ho zábst obličej a hlavně nos, vystavený chladu pokoje, vlhkému chladu, který nebyl nehybný, ale přicházel ve vlnách, bůhví odkud, protože okno a dveře byly zavřené. Udělal dobře, že sfoukl tu svíčku? Proč byl pořád ještě přesvědčený, že vidí obdélník úzkého krbu z černého mramoru a na zdech žlutou papírovou tapetu s hnědými květy? Podřimoval. Kdyby naneštěstí skutečně usnul, určitě by se v pět ráno neprobudil, a to byla hodina, kdy se rozhodl vstát.

Dříve by se ani neodvážil vyjít z domu. Tři hodiny ráno, to není doba, kdy si člověk jen tak vyjde na procházku. Co by řekl Ferchauxovi, kdyby ho slyšel, kdyby najednou vyšel ze svého pokoje, zrovna když by Maudet stál na odpočívadle v prvním patře?

„Za hodinu vstanu…“

Když cítil, že na něho jde spaní, vystrčil nohu nejdříve po kotník a potom celou, aby ho zima držela v bdělém stavu. Jeho myšlenky se však přesto podobaly noční můře. Měl pocit, že slyší hlasité oddychování staré Jouette, která spala vedle, ani ne metr od něho, hned za stěnou, a dvacetkrát za noc se ztěžka obracela v posteli, otočila se prudce na levý nebo na pravý bok a pokaždé přitom zaúpěla. Potom nebylo chvíli slyšet nic. Proč mu to připomínalo Lazara v hrobě a pokaždé se ptal, jestli není mrtvá?

Nesměl si za žádnou cenu dovolit znovu usnout. Musel jít za Linou. Den předtím tu byla a Maudet byl jat hlubokým soucitem. Bylo právě pár minut po třetí odpoledne. Vzhledem k nízkým mrakům, které se válely po obloze, bylo zřejmé, že se za chvíli začne stmívat. Na pláži ležela patrně nějaká zdechlina, protože mezi křídově bílé racky se zamíchaly na čáře, oddělující pevninu od moře, desítky krkavců; bílí a černí ptáci se na obloze smíchali, tančili jakýsi divošský tanec, který provázeli křikem, a občas se divoce vrhli na místo, kam Michel z domu nemohl dohlédnout.

Dieudonné byl zabrán do jednoho ze svých nekonečných telefonických hovorů s právním poradcem Aubinem, svým pařížským advokátem, a tak se musel držet u zdi, na níž byl připevněný telefon. Záclona byla poodtažená. Když Michel bezděčně vyhlédl z okna, spatřil zdáli na duně Linu, která se váhavě blížila, rýsovala se na pozadí oblohy anebo částečně mizela, podle nerovnosti terénu.

Nejdříve měl strach, že ji zahlédne šéf, pak byl jat soucitem; zdála se tak strašně osamělá v nekonečnu, mučeném větrem, osamělá, a bázlivá, vyděšená tímto zpustlým pobřežím a také neboť to intuitivně vytušila – oněmi ptáky, kvůli nimž váhala, má-li v cestě pokračovat.

Neměla už nic než městské střevíčky s vysokými podpatky, které se musely bořit do písku, klouzat po oblázcích a zvrtávat se při sebemenším chybném kroku. Její plášť – ten, který jí nechal, ten, který ušel vetešníkům v Archívní čtvrtí – byl nejméně tři roky starý, pocházel z doby, kdy ženy nosily delší sukně, a dodával její postavě nuzný vzhled. Byla jí zima. Určitě měla mokrý nos. Blížila se bázlivě a snažila se tvářit nenuceně jako na procházce. Jako by si v této hodině vyšel na celém lamancheském pobřeží na procházku jeden jediný člověk! Kdyby ji Ferchaux zahlédl, hned by se dovtípil. No a, co by se stalo?

Ušla téměř osm kilometrů, ona, která se tak rychle zadýchávala. Musela se ptát na cestu. A teď obcházela dům, opisovala v uctivé vzdálenosti půlkruh a toužebně se dívala do oken.

Jouette ji zasklenými dveřmi kuchyně určitě viděla. Michelovi se svíralo srdce. A přesto se do jeho pocitu vděčnosti přimísil i bezděčný pocit rozpaků, téměř hněvu. Zahanbovala ho a on se nerad styděl. Takto, když se pokorně potulovala kolem osamělého domu, ruce v kapsách ošklivého a příliš dlouhého pláště, vypadala jako ubohá oběť.

„Víš to jistě, že ji uživíš?“ ptala se ho naléhavě matka, když se ženil.

Protože jeho matka byla jediný člověk, kdo v něho neměl nejmenší důvěru a nevěřil ničemu z toho, co s tak přesvědčivým zápalem tvrdil.

Lhal jí jako všem ostatním, ujišťoval ji, že vydělává dost peněz, aby uživil manželku, a brzy bude vydělávat ještě víc. Lina to ovšem věděla. Tu neklamal. Což nechtěla ona sama?

Což ona sama před dvěma roky nepřecházela pod okny novin, kde dělal v rubrice denních zpráv? A nezařídila to tak, aby ho potkala pokaždé, když se vracela z kursu v Baculově jazykové škole?

Nosívala tehdy plisované sukně ze skotské vlny a svetry z jemného žerzeje, které těsně obepínaly její poprsí, a to vše jí dodávalo výraznost, která ji odlišovala od ostatních mladých dívek. Zřejmě zasvětila své přítelkyně do tajemství svých citů, protože pod jeho okny přecházela vždy zavěšená do jedné z nich.

Ostatně právě prostřednictvím přítelkyně, která byla sestrou jednoho z Michelových kamarádů, byl Michel Lině představen; od té doby se večer co večer scházeli v ulicích, hledali ta nejtemnější zákoutí a nořili se do nejhlubších výklenků vrat, aby se mohli k sobě tisknout, postávali v průvanu prázdných portálů.

Lina byla bohatá. Jejímu otci patřila kavárna Grand Café, celá bílá a zlatá, se zrcadly a lustry, teplými granátově červenými lavicemi, kam chodívali pouze význační občané města. Otce bylo vidět od rána v kavárně, obutého do jemných kozinek, přehrnutý límec oslepující běli, a z něho čněla mrtvičnatá šíje; seděl u jednoho stolu a pak u druhého, a jak den postupoval, byl vždy o něco zarudlejší v tváři, oči měl vypoulenější a jazyk ztěžklý, ale i když mu večer slova těžko plynula ze rtů, nikdy ho nikdo neviděl opilého, a když měl dost, odcházel sám, velice důstojně, opatrným krokem, nahoru spát.

Jeho žena, která byla z vynikající rodiny, ani jeho dcera do kavárny nikdy nevkročily. Nebyl by to strpěl. Paní Bocageová měla jeden z nejkrásnějších perziánových kožichů ve městě a byla členkou nejuzavřenějších dobročinných výborů.

Co by řekli průmyslníci a velkoobchodníci z Valenciennes, hosté z Grand Café, které považovali za klub, kdyby spatřili Bocageovu dceru, jak se potuluje po dunách v písku a kamení jako žebračka?

Z obavy, že Lina uvidí, jak postává u okna, odstoupil Michel dřív, než ho mohla zahlédnout, a držel se záměrně vzadu v místnosti; když později rozsvítili lampu, venku už nikdo nebyl.

Rozškrtl novou zápalku. Za deset minut čtyři. Bál se, že by znovu usnul, a raději vstal; bosýma nohama si stoupl na kousek pokrývky, která sloužila jako předložka, natáhl si ponožky, oblékl se; prsty měl zkřehlé, zvláště když si šplíchl na obličej a na ruce trochu vody.

Oholil se před spaním, aby získal čas. Jindy nemíval v noci v pokoji budík. Byl to budík z kuchyně a vypůjčil si jej veřejně. Neodvážil se odnést jej bez vědomí stařeny.

„Když ho necháváte přes noc v kuchyni, nevadilo by vám, kdybych si ho bral do pokoje? Ráno ho tam vždycky zase vrátím.“

Obával se, že ho prokoukne, ale nezdálo se, že by mu Jouette vůbec věnovala pozornost. Přesto by se však neodvážil nechat budík zvonit, protože by zburcoval celý dům.

Spal špatně. Přinejmenším do dvou ráno slyšel v polospánku Ferchauxovu dřevěnou nohu, jak chodí po pokoji sem a tam, přímo pod jeho hlavou.

Teď šel opatrně ze schodů s botama v rukou a čas od času se zastavil a poslouchal. Bál se přejít odpočívadlo, měl pocit, že způsobí rámus, měl špatné svědomí, jako by se dopouštěl zločinu, a přitom jít za vlastní ženou je jeho svaté právo.

Rozhodl se už večer předtím, že vyjde z domu přes kuchyň. Klíč se tam nechával v zámku. Vytáhnout zástrčku bylo snadné. Ocitl se venku. Třebaže měsíc neviděl, bylo natolik jasno, že se mohl orientovat. A zajímavá věc, nezdálo se, že by ten jas vycházel z měkkých okrajů mraků, ale z moře, jež se čeřilo, kam až oko dohlédlo.

Šel rychle, bez ohlížení. Nohy se mu bořily do písku. Teprve na vzdálené duně se podíval na dům, aby se ujistil, že se v žádném okně nerozsvítilo.

A tu se ho zmocnilo vzrušení. Zhluboka vdechoval vzduch, jako by jedl něco zvlášť chutného. Díval se na moře, opovrhl hladkou cestou, která se rýsovala po jeho pravici, a raději klopýtal mezi oblázky, skláněl se nad vyvrženými troskami, které v noci nabývaly fantaskních tvarů, sáhl si na obrovskou větev vymáčeného stromu, sebral sépiovou kost, vzal do ruky lepkavou chaluhu.

Bylo mu zima. Měl trochu strach. V jednu chvíli sto metrů téměř běžel, protože mu cosi živého přelezlo přes nohu, a o kousek dál, když uslyšel stejný zvuk, si uvědomil, že jsou to krabi, kteří pochodují po pruhu mokrého písku, jež tu zůstal po odlivu.

Nezpíval sice, ale znělo v něm cosi jako hudba. A byl docela nerad, když po půl hodině musel od pobřeží uhnout na cestu do Ver, kde z holých stromů padaly ledové kapice, třebaže v noci nepršelo.

V dáli spatřil střechy, které jako by byly přitisknuté k zemi. Přidal do kroku. Měl naspěch, aby se objevil před Linou. Předchozího dne se šikovně vyptal Arsena na místní hotely a dozvěděl se od něho, že všechny hotely ve Ver jsou přes zimu zavřené kromě jednoho, a to je spíše hostinec.

„Je tam trafika, proti kostelu.“

Místo aby se tma rozptylovala, bylo stále pošmourněji a chladněji. Dorazil na místo, nade dveřmi bez prahu uviděl česnek, ale dveře byly zamčené a všechny okenice v domě zavřené. Ze vsi se neozýval ani hlásek, živá duše nebyla vzhůru. Věžní hodiny ukazovaly sotva pět.

Bude nucen počkat? Obešel dům, byl dlouhý a měl jediné patro. Podle teplého pachu chléva pochopil, že tu chovají krávy, najednou slyšel kokrhat kohouta, pes se trhal na řetěze a Michel se bál, aby na něho nezačal štěkat.

Mezi dvěma pilíři se tyčila železná vrata natřená suříkem. Jednou škvírou zahlédl blátivý dvůr, hromadu hnoje a v koutě vedle dvoukoláku staré auto bez pneumatik. Zdálo se mu, že z pravé strany dopadá na dvůr slabé žluté světýlko, nastavil ucho a nakonec rozeznal klapot dřeváků.

Někdo je už zřejmě vzhůru a dojí krávy. Zkusil zavolat, nejdřív slabě.

„Haló,“ řekl, zaskočen vlastním hlasem: „Haló! Hej…! Je tam někdo z hotelu?“

Čas plynul. Musel volat několikrát za sebou. Konečně děvečka vystrčila velkou kulatou hlavu ze dveří chléva, aby se podívala, co je to za křik.

„Tady jsem, slečno… Promiňte, prosím. Je u vás ubytovaná moje žena…“

Konečně přistoupila k vratům. Nerozhodně opakovala s hlupáckou umíněností:

„Co je? Co chcete?“

„Moje žena…“ (zavčas si uvědomil, že jí doporučil aby se zapsala pod dívčím jménem. Jen jestli nenapsala ‚slečna‘!) „Je u vás ubytovaná moje žena… paní Bocageová…“

„No a? Co jí chcete?“

„Přijel jsem nečekaně za ní… kdybyste mi laskavě otevřela.“

„Tak to nevím. Pán a paní nejsou takhle časně ještě vzhůru.“

„Ale vždyť vám povídám, že moje žena…“

Konečně se rozhodla, nenašla klíč, řekla Maudetovi, aby obešel dům a počkal přede dveřmi s česnekem. Trvalo jí to tak dlouho, že měl obavy, jestli ho nenechala ve štychu.

„Kde má pokoj?“

„V prvním patře, na konci chodby vpravo.“

V hostinci panovalo vlídné teplo, prosycené pachem dřeva, jímž se předchozího večera topilo, vařeným jídlem a také pachem chléva a dozrávajících plodů.

Dubové schodiště bylo navoskované a Michel uklouzl a málem se natáhl. Nejdříve hmatal ve tmě chodby a teprve pak si vzpomněl na elektrické světlo, škrtl zápalku a našel vypínač. Jak procházel kolem prvních dveří, slyšel nějakou ženu, která se probudila a zřejmě něco šeptala manželovi do ucha. Pospíchal, došel ke dveřím vzadu a otočil kulatou klikou.

Dveře nebyly zamčené. Ostatně nikde žádný zámek neviděl. Michelovi bušilo srdce. Otevíral půlku dveří, která kladla lehký odpor. Brzy pochopil proč: Lina, která se bála spát při nezamčených dveřích, k nim přistrčila židli.

Přes rámus, který židle nadělala, se Lina neprobudila, a tak stačil dojít až k ní a vzít ji do náruče, teplou, vlhkou, prostoupenou vůní venkovské postele.

„Má lásko!“

„To jsi ty? Jak to?“

Nechtěl hned rozsvítit.

„Pst! Nemluv.“

Rychle se svlékl, vklouzl mezi prostěradla a přitiskl se k ní, celý zmrzlý.

„Pst! Nemám moc času!“

Byl šťastný, že opět nalezl toto tělo, trochu kypré, velice něžné, velice hladké, a Lina se teprve pomalu probouzela ze spánku; řekla něco, co se Michelovi ani nezdálo divné:

„Jak jsi to udělal?“

Jako by byl v domě na duně vězněm!

„Teď rozsviť…“

Než se úplně nahý dostal třemi velkými kroky k vypínači, řekla:

„Byla jsem tam včera odpoledne.“

„Viděl jsem tě.“

„Lidi mi řekli, že ten chlap je něco jako cvok, a tak jsem měla strach…“

„Ale ne, má lásko, to není cvok, ujišťuji tě. Je to neobyčejný člověk, ten nejneobyčejnější člověk, jakého jsem kdy potkal…“

Bylo mu dobře v posteli s tlustými péřovými matracemi, v tomto nízkém pokoji, vybíleném vápnem, kde byla velká mahagonová skříň, obrázky svatých v černých rámečcích a sádrová Panenka Maria na krbu.

„Nemohl jsem přijít dřív, drží mě od rána do večera…“

„Nedovolí ti vyjít ven?“

Proč se mu zdála Lina najednou tak strašně vzdálená? Popouzela ho proti jeho vůli neutrálním hlasem rozespalé ženy, otázkami, které tak neladily se skutečností, způsobem, jak na něho hleděla, jako by pátrala, v čem se změnil. Domníval se, že v jejích očích čte jakousi nedůvěru. Možná že by se na něho dívala stejně, kdyby ho podezírala, že se právě vymanil z náručí jiné ženy.

„Doufám, že tě přesto nenutí pracovat ve dne v noci?“

„Ovšemže ne… To se tak těžko vysvětluje…“

„Proč bydlí v domě na samotě, který nikdo nechce? Je pravda, že se tam schovává?“

„Ujišťuji tě, Lino, že se neschovává.“

Měl chuť se rozesmát. Představa, kterou si lidi udělali o Ferchauxovi, byla tak strašně pitomá!

„Tak proč nežije pod vlastním jménem? Místní lidi to vědí. Dobře vědí, kdo je to. Hostinský tady říká, že pro něho jednoho krásného dne stejně přijdou četníci a seberou ho.“

„Nedá se.“

„Ty ho náramně hájíš!“

Proč ta výčitka? Nemá snad právo hájit člověka, který… Který co, co vlastně? Hledal slova. Ptal se sám sebe, jak přenést na Linu své nadšení pro Dieudonné Ferchauxe.

„Je pravda, že zabil pár negrů, přesně řečeno tři negry, ale to musel udělat, bylo to nejen jeho právo, ale i jeho povinnost. Kdybych tu měl mapu, vysvětlil bych ti to. Pochop to, on, Ferchaux, zhodnotil, vlastně prakticky objevil nejdivočejší kus Afriky. Sám mi to vysvětloval. Je to tam jako obrovská mísa, mísa velká jako polovina Francie, na soutoku Konga a Ubangi. A nic než močály a řeky, které se ztrácejí ve tmě, v pralese je totiž skoro úplná tma…“

Zamumlala:

„A k čemu je to dobré?“

Ztrácel odvahu, ale umíněně trval na svém, tím spíše, že i jemu se stávalo, že hleděl na Ferchauxe chladně, téměř pohrdavě.

„Ze začátku se mohl pohybovat jenom na piroze, a to riskoval, že ho některý hroch převrhne a že ho sežerou krokodýli, těma se to tam jenom hemží. A navíc jsou tam mouchy tse-tse, a ty zase přenášejí spavou nemoc…“

„Nemluv tak nahlas. Určitě jsi vzbudil paní hostinskou. Teď, když si na mě začíná trochu zvykat!“

Ale on se ještě nechtěl zabývat Linou. Byl plný toho, o čem mluvil. A držel se toho.

„Ferchaux a jeho bratr tam odjeli bez haléře v kapse. Teď počítají jmění na stamilióny. Všude si zřídili stanice. Mají lodi o výtlaku pět set tun, a na nich převážejí zboží po Kongu, mají agenty ve všech střediscích v kolonii, velké sklady v Brazzaville. Kdyby nebyl Dieudonné Ferchaux ty černochy zabil…“

Poslouchala a dívala se přitom na strop, kde byla uschlá moucha z letošního léta.

„Byli to nosiči. Dieudonné Ferchaux shromáždil asi padesát nosičů a chtěl s nimi dohonit karavanu svého bratra, který se dostal do nesnází asi o čtyři nebo pět set kilometrů dál. Každou noc mu pár nosičů uteklo. Ferchaux nakonec odhalil tři černochy, kteří je naváděli. Teď už chápeš? Při první příležitosti by mu byli utekli všichni i s jídlem a municí.

„Ale ti lidé byli přec doma!“

„Jak myslíš. Děláš schválně, že nerozumíš. Podle tebe vůbec nebylo třeba kolonizovat Afriku. Přistihl je, když se plazili k bednám se zbraněmi. Byl mezi Fangy jediný běloch…“

Dobře cítil, jak nelibě nese, když ho slyší mluvit tak zasvěceně o věcech, o nichž ještě před několika dny neměl potuchy.

„Zapálil jednu dynamitovou patronu a hodil ji na ně. Všichni objevitelé to tak dělali. Ale víš ty, kvůli komu vlastně o třicet let později všechny ty jeho maléry začaly? Hádej!“

„Jak bych to mohla, prosím tě, uhodnout?“

„Pamatuješ se na Arondela?“

„Na Gastona?“

Teď bylo na Michelovi, aby sebou trhl, překvapen, s jakou samozřejmostí pronesla jeho křestní jméno. Gaston Arondel byl jedním z jejich kamarádů ve Valenciennes, takový krasavec, vždycky nastrojený, a studoval medicínu.

„Co má Gaston…“

„On nic, ale jeho otec, který je tam úředníkem koloniální správy. Takový zkostnatělý blbec a navíc stejný nadutec jako jeho syn, který by nešel bez rukavic ani na roh ulice. Chápeš, že tam v Africe je chlap jako on, s pěti tisíci franků měsíčně, vedle takového Ferchauxe úplná nula. Arondela uráželo, že hraje druhé housle. A tak mu vypověděl takovou malou válku. Vyzbrojil se předpisy, které vydávají v Paříži lidi, co o věci nic nevědí. A tvrdohlavě a zatvrzele napadal den co den Ferchauxe a všechny jeho obchody. To on vyhrabal tu starou historii se třemi černochy, kterou všichni znali, ale nikdo se nad ní nepohoršoval. Uvedl do chodu celou soudní mašinérii. Vyslídil svědky, přitáhl je do Brazzaville na účet státu. Rozpoutal proti Ferchauxově společnosti skutečnou správní perzekuci, šťoural v účtech a v bilancích, v daňových přiznáních…“

„Ferchaux podváděl?“

„Ale ty nechceš rozumět! Udělal bych líp, kdybych mlčel! A přitom tenhle člověk, který strávil čtyřicet let v rovníkovém pralese a vlastníma rukama vybudoval jeden z největších koloniálních podniků, může být, jen co je pravda, ze dne na den uvržen do vězení, přiveden na mizinu, jeho obchody mohou být zničené; a to všechno vinou jednoho idiota, jehož horlivost se snažili přibrzdit i sami jeho nadřízení. A proto přišel Ferchaux do Francie.“

„Do La Guillerie?“

„Do La Guillerie nebo jinam. Jaký je v tom rozdíl, je-li tady nebo jinde? Ten se mohl ubytovat v nejluxusnějším hotelu. (Popravdě řečeno Michel dosud nepochopil, proč to neudělal).

Mohl si koupit, jako jeho bratr, vlastní dům na Champs Elysées. Mohl se ubytovat na některém zámku, které má Emile ve Francii, nebo v jeho vile v Cannes nebo ve vile v Deauville. Ale copak jemu na tom záleží? Víš ty, kdo nejčastěji štípe dříví ve sklepě? On. A víš, kde jedl před mým příchodem? V kuchyni, se šoférem a starou ženou, která mu dělá hospodyni. A večer hráváme všichni tři karty.“

„Jací tři?“

„Ferchaux, šofér a já. Přísahal, že ho nedostanou. Napohled se nezdá. Kašle na to, oblékat se tak nebo onak. A ještě víc kašle na to, co si o něm myslí pitomci. Jenomže zrovna včera, akorát když jsi chodila po dunách, jsem vyslechl telefonický hovor, po němž určitě vyletí jeden guvernér. A kdyby chtěl, vyletěl by asi i ministr. Začínáš už chápat, že to stojí za to, žít nějakou dobu ve starém domě na duně?“

Povzdechla si. Nepřesvědčil ji, ale neměla odvahu se s ním přít.

„Když myslíš…“

A potom, téměř vzápětí:

„Přinesl jsi mi peníze?“

Zrudl.

„Dnes ne. Nemůžu ho přece požádat o peníze, sotva jsem nastoupil. Musíš mít ještě dva tři dny trpělivost. Při první příležitosti…“

„Kdybych měla alespoň zavazadla, třeba jenom kufřík…“

„Přinesu ti můj.“

„To už nebude ono. Když lidi vidí mladou ženu, jak přichází sama a pod paží má jenom balíček v šedém papíru… V tomhle ročním období tu nikdy nikdo nebývá… Byli na rozpacích, jestli mě vůbec mají ubytovat.

,Chápejte‘, řekla mi hospodská, ‚v tomhle ročním období odpočíváme zase my: Jeden člověk, toť se ví, nic není, ale přese všechno mu musíme dát najíst… Je to starost, to víte, a byla bych raději, kdybyste šla jinam…‘“

„Ale pak tě tu přece jen nechali!“

„Protože jsem dělala, že nerozumím. Nakonec mě tu, myslím, nechali ze soucitu. Až se dozvědí, že jsi v La Guillerie…“

„Nedozvědí se to.“

„Uvidí tě, až půjdeš odtud. Maria, to je ta, co ti otevřela, vypadá sice jako hloupá husa, ale je ze všech nejnebezpečnější, protože práce spadne vždycky na ni, a tak se na mě dívá skrz prsty. Už jenom jak přede mne staví na stůl talíře…“

„Nemyslíš, miláčku, že bys měla mít trochu trpělivosti, že to stojí za to? Nesmyslná, neočekávaná náhoda mně umožnila seznámit se s člověkem…“

Ale ne! Už jí nechtěl povídat o Ferchauxovi, protože při každé zmínce o něm na něho hleděla se stejnou nedůvěřivostí.

„Mám štěstí, že jsem pronikl do světa, který neznám, který zná málo lidí, kde se milióny hrabou po desítkách a kde se vodí na provázku tisíce a tisíce takových loutek, jako je tvůj Arondel…“

„Proč můj?“

„Promiň mi to! Jenomže, podívej, místo abys byla spokojená, aby sis blahopřála k tomu, co nás potkalo…“

„Vyměň si to se mnou!“

„Já ti rozumím… Vím, že to pro tebe není žádná legrace… Ale nebude to trvat dlouho. Jednoho dne se Ferchaux vrátí do Caen. Zdá se, že většinou bydlí tam. Pak se uvidíme každý den…“

„Na skok…“

To slovo mu připomnělo, že se má podívat na hodiny, a skutečně, měl nejvyšší čas. Bylo téměř sedm. Vrhl se na své šatstvo jako v panice.

„Tak vidíš!“

„Co mám vidět?“

„Do jakého stavu se dostáváš při pomyšlení, že přijdeš pozdě. Jestli máš být za osm stovek tomu pánovi k dispozici ve dne v noci jako otrok…“

„Ty jsi ale pitomá!“

„Děkuji.“

„Místo abys mi pomohla…“

Byl rozzuřený a ještě víc než rozzuřený byl dotčený svým neúspěchem; a nádavkem byl dotčený tím, že ho nenapadla žádná odpověď. Málem odešel, aniž ji políbil, ale vrátil se přece jen k posteli, sklonil se k Lině a změkl:

„Nevšímej si toho, moje malá Lino. Tolik cítím, že mám pravdu, víš, že je to pro naše štěstí, že…“

„Pospěš si!“

„Usměj se…“

„Ne.“

„Usměj se honem!“

„Prosím.“

Běžel a ona za ním trucovitě křikla:

„A příště si nedávej tak načas!“

Arsene mu řekl, že přes močál vede pěšina, a Michel tolik spěchal, aby byl už zase v La Guillerie, že když neviděl nikoho, koho by se mohl zeptat, pustil se nazdařbůh. A to udělal chybu, protože ještě nebyl ani v polovině, cesta se ztratila a on čvachtal ve vodě stojící pod trávou a chodil sem a tam hledaje pevnější půdu pod nohama. Nad hlavou mu zatím bělely mraky a objevily se velké šedivé kapsy plné deště.

Když se konečně dostal na cestu, byl zablácený až po kolena a pot mu přilepil košili na tělo. Hledal světlo v prvním patře, ale bylo tam tma. Obešel přízemí a zastihl Arsena, který startoval vůz, protože každý den časně ráno jezdil do Caen pro poštu.

Arsene mu jako obvykle popřál výsměšně dobrý den, prohlédl si ho od hlavy k patě a naznačil, že šéf je špatně naložený.

Michel prošel kuchyní.

„Nevěděl jsem, že je tak pozdě,“ řekl místo pozdravu Jouettě, která máčela chleba do kafe a neodpověděla mu.

Neodvážil se jít rovnou nahoru do svého pokoje. Vstoupil do jídelny, která sloužila jako pracovna i salón. Jasným plamenem tam praskal oheň. Zády k ohni jedl Ferchaux vejce naměkko.

„Trochu jsem se opozdil, že? Promiňte mi to, prosím. Od té doby, co jsem tady, jsem měl chuť vyjít si ráno na procházku k moři…“

Ferchauxův pohled ustrnul na zablácených okrajích nohavic. To bylo vše. Může se snad takhle člověk obalit blátem na mořském břehu?

Maudet se neměl do čeho převléci. Sedl si. Stařena mu přinesla vajíčka v ubrousku.

Šéf jedl mlčky a zdálo se, že myslí na něco jiného. Michel se varoval podívat se na něho. Ale čas od času na něm spočinul krátký, chvatný, jakoby stydlivý pohled. Ferchaux myslel na něho.

Co si myslel? Proč ten povzdech, když si otíral rty do ubrousku a zvedl se od stolu, aby se přesunul k ohni?

Ne že by si prostě jenom dělal starosti. Dalo by se říci, že byl také posmutnělý a znepokojený.

Když se vůz rozjel a Arsene vyrazil do města, napřímil se a zahučel:

„Koneckonců!“

Což mohlo znamenat: „Uvidíme…“ Nebo také: „K čemu to?“ Anebo: „To není důležité…“ Dokonce i: „Jsem hlupák, že si s tím lámu hlavu…“

Načež se rozhlédl kolem sebe jako člověk, který zaplašil ranní chmury a rozhodl se začít nový den.

5

Uplynulo asi čtvrt hodiny, co se Arsene vrátil s Caen s poštou a bylo slyšet, jak si hvízdá, když vynáší ze sklepa do prvního patra dřevo. Bylo to čtvrt hodiny? Bylo to víc nebo méně? Maudet to nebyl s to posoudit a měření času byl problém, který mu občas působil potíže.

Když prodával v Paříži hodinky, řekl Lině:

„Hodiny jsou na všech křižovatkách velkých bulvárů, na všech náměstích, u všech hodinářů ve výkladních skříních.“

Ve Ferchauxově domě nebyly hodiny nikde kromě pokoje staré Jouetty v patře a kromě kuchyně. Ferchaux měl ovšem v kapsičce u vesty velké niklové hodinky, jaké si kdysi prodávaly pod jménem železničářské, ale pravděpodobně ho vůbec n~’hapadlo je natahovat, protože je nikdy nevyndával z kapsičky. Nestaral se, kolik je hodin, čas udávala dosti přibližně lokálka, která jezdila dvakrát denně oběma směry, a také Jouettiny pochůzky. Ostatně potřeboval-Ii to vědět přesněji, například kvůli telefonu, šel se podívat do kuchyně na budík.

Arsene se vrátil s poštou, to znamená, že je asi tak devět. Stůl po snídani byl už uklizený a oheň hořící v krbu měl čas prostoupit pokoj teplem. Michel seděl u okna, za nímž k jeho velké spokojenosti začínala mlha houstnout jako mléko, až mu moře úplně zmizelo z očí.

Ferchaux, který si sedal zřídkakdy, stál zády k ohni, otevíral došlou poštu a obálky házel postupně do ohně. V některých dnech přicházely dopisy jenom z Paříže, dopisy od právníků, obchodníků a bankéřů, ale několikrát za týden dorazilo – buď prostřednictvím Spojených rejdařů anebo letadlem z Brazzaville či belgickým letadlem z Coquilhatville – velké množství pošty z Ubangi, po níž Ferchaux vždy dychtivě sáhl.

Předevčírem se spolu oba dva pustili do důležité práce, do třídění došlé pošty, a nechtělo to brát konce. Během těch téměř šesti měsíců, co byl Ferchaux ve Francii, omezoval se na to, že cpal došlé dopisy nazdařbůh do zásuvek. Přesto se však dvakrát nebo třikrát, nepochybně pokaždé, když nastoupil nový tajemník, chabě pokoušel o jejich roztřídění; byly tu desky červené a zelené, nadepsané různě, jako ‚Arondel‘, ‚Banka v Ubangi‘, ‚Ledentův proces‘, ‚Morel‘, ‚Advokát Aubin‘, atd., atd.

Někdy, když rozbalili svazek dokumentů, svázaných provázkem, se Ferchaux ťukl do čela:

„V mém pokoji musí být někde v šupleti další takovýhle balík… Dojdu pro něj.“

Šel pro něj sám a jeho dřevěná noha dupala nejdříve na schodech a potom přímo nad hlavou. Nedělal žádný rozdíl mezi jednou či druhou prací, šel štípat dříví stejně ochotně jako diktoval; vůbec by mu nepřišlo na mysl zavolat Jouette a zeptat se jí, kolik je hodin: když se chtěl napít, došel si do kuchyně pro sklenici vody, a když bylo potřeba přestavět nábytek, klidně Arsenovi pomohl.

Zpočátku to Michela pohoršovalo. Teď to začínal chápat, každopádně si uvědomoval, že věc je mnohem složitější, než se domníval a než se zřejmě domnívají lidé kolem pana Dieudonné.“

Maudet měl teď rád ty ponuré hodiny, kdy venku skučel vítr a v pokoji praskal oheň a kdy probíral papíry všeho druhu, jeden po druhém, aniž by Ferchaux před ním něco tajil, třebas těch několik málo dopisů, které napsal bratrovi Emile.

„Postupně vám vysvětlím…“ řekl mu Ferchaux.

Byla to z jeho strany absolutní důvěra? Anebo považoval mladíka za člověka tak bezvýznamného, že mu bylo možno říci všechno? Maudet si kladl tuto otázku. Znepokojovala ho. Možná že to bylo tak trochu od obojího.

„Zase Arondel!“ zabručel pan Dieudonné, když dočetl dopis z Konga. „Míšenec, který vede stanici v Makoli, mi popisuje, jak se ve chvíli, kdy domorodci přinesli palmová jádra, objevili četníci, asistovali při vážení a pak zabavili váhu a závaží.“

„Závaží je zfalšované?“ zeptal se Michel.

„Tam vždycky. Podle toho jsou taky stanovené ceny. Domorodci byli tím divadlem jistě sami překvapeni nejvíc. Jakmile podvod přijmou obě strany, není to už podvod.“

Oba zvedli hlavu a zároveň se otočili k oknu. V mlze viděli, jak před domem zastavil velký žlutý vůz s velice protáhlým předkem. Vysoký silný řidič v bezvadné livreji vyskočil ven a otevřel dvířka. Třebaže se muž, který vystoupil, v ničem nepodobal panu Dieudonné, Michel poznal, že je to jeho bratr. Do domu vstoupil přes kuchyň, jak tu bylo zvykem. Chvilku se tam zdržel na pár slov s Jouette. Slyšeli jeho hlas, hlas muže, který považuje za nutné věčně předstírat dobrou náladu.

Dieudonné se ani nehnul, aby mu vyšel v ústrety. Michel nevěděl, co dělat, díval se na dveře. Ty se otevřely a zároveň se ozvalo:

„Mohu vstoupit?“

Emile Ferchaux, který byl o tři roky mladší než bratr, byl vyšší než on, silnější, statnější. Nedá se říci, že by byl tlustý, ale bříško bylo patrné, říká se tomu impozantní postava. Podával ruku v rukavici z vepřovice pekari.

„Jak se máš?“

V tomto domě, v tomto prostředí, na něž si Michel už zvykl, to zapůsobilo překvapivým dojmem, uráželo to – jak příliš volné způsoby toho člověka, tak ten tón dobrého vychování, ten lehký humor, mondénní nenucenost.

Emile Ferchaux byl v loveckém obleku. Přijížděl ze Sologne, jak hned hlásil. Měl tam zámek a celým svým zjevem byl skutečně typem zámeckého pána. Měl na sobě velice světlé pumpky, bílé kamaše a hnědé sako z tlustého měkkého tvídu. Na stříbrošedých vlasech seděl zelený klobouček s pírkem na straně.

„Nejdřív jsem myslel, že ti zavolám a ohlásím se, ale protože vím, že tě zastihnu určitě tady nebo v Caen…“

Byl hladce vyholen. Pleť měl růžovou, tváře lehce trudovité. Pod uchem mu zůstal poprašek pudru a místností se šířila diskrétní vůně kapradiny.

Emile Ferchaux uviděl Michela, který povstal. Nebyl nikterak překvapen. Zvědavě si ho několik vteřin prohlížel a pak se spokojil s tím, že mu blahosklonně pokynul.

Dieudonné, který dál stál před krbem, se pořád ještě nehýbal a hleděl na svého bratra.

To ostatní Maudet neviděl. Neobratně shrnul na hromadu pár papírů, aby si dodal odvahy. Potom vykoktal cosi jako ‚promiňte‘ a zamířil ke dveřím. A protože ho nikdo nezdržoval, odešel.

Z těch několika vteřin, kdy viděl bratry pospolu, si odnesl složitý pocit, který se pak pokoušel analyzovat. Emile Ferchaux se tu necítil ve své kůži, o tom nemohlo být pochyb. Byl to světák nenuceného chování, který se ve společnosti svého bratra cítil stísněný. A bratr? Jaké pocity se zračily na jeho tváři? Michel by přísahal, že v jeho očích byla určitá něha. Zajímavá věc, nebyla to mužská něha. Připomínala spíše chlapeckou něhu vůči mladšímu bratrovi. A nádavkem jakýsi smutek. Na tváři Dieudonné Ferchauxe byl téměř pořád smutek, smutek, kterému Michel nedokázal porozumět.

Například onoho rána, co se vrátil z Ver, ho šéf přijal roztrpčeně. Nepadlo však jediné slovo výčitky. Skoro by se bylo zdálo, že všechno ví, že všechno chápe, že se už nenamáhá zlobit, klást otázky, ponížit druhého; odpouštět. A ani to ne: prostě to vygumoval.

Proč mu vytanula na mysli věta z Písma, které, jak se domníval, už zapomněl?

„Než kohout třikrát zakokrhá, jeden z vás mě zradí…“

Maudet neměl co dělat. Vzal si z věšáku nepromokavý plášť a klobouk a proběhl kuchyní s úmyslem, že se půjde projít k moři. Skvělý řidič Emila Ferchauxe, k němuž se připojil Arsene, právě házel přes kapotu silnou pokrývku.

Michel neušel ani padesát metrů, když se za jeho zády otevřelo okno, Dieudonné Ferchaux se navzdory své hrůze ze zimy vyklonil a řekl něco Arsenovi, který se rozběhl za Michelem.

„Šéf vám vzkazuje, abyste nechodil daleko, protože vás možná každým okamžikem bude potřebovat.“

Arsene byl veselý. Byla to radost člověka, který se konečně ocitl ve společnosti lidí sobě rovných.

Michel se potuloval po duně, na poloviční cestě mezi domem a mořem, kde začínal příliv. Za chvíli viděl, že se oba řidiči usadili v kuchyni za stolem u láhve vína, pro niž Arsene doběhl do sklepa. Matka Jouette, celá vyměněná, běhala jako čiperka. Netrvalo ani čtvrt hodiny a Arsene vzal vůz a zamířil do Caen.

Jeho kolega šel za ním až k vozu a Arsene mu těsně předtím, než přibouchl dvířka, chvatně podal obálku. Druhý ji okamžitě zastrčil do saka své uniformy a s předstíranou nenuceností se vracel k domu.

Co to znamená? Neprohlásil snad Arsene před Maudetem hned prvního dne, že je ve službách Emila Ferchauxe a že ten ho dočasně poslal k svému bratrovi? Což nedal na srozuměnou, že jeho úkolem je svým způsobem na bratra dozírat?

Lina onehdy ráno nemohla pochopit zaujetí svého manžela. Ale je on sám s to analyzovat pocity, jež chová vůči svému zaměstnavateli, kterého zná pouhých pár dnů?

Obdivuje ho. Především ho obdivuje pro jeho bohatství a moc, a přitom nelibě nese, ba přímo ho rozhořčuje, jak málo svého bohatství užívá. Ještě před třemi dny by byl vzplanul pro Emila Ferchauxe, který alespoň žije na vysoké noze, vychutnává život, obklopuje se co největším přepychem.

Teď váhá, začíná tušit, že je na tom cosi trochu přisprostlého. Jistě, Dieudonné ho pořád ještě štve, hlavně svou lakotou, ale na Maudeta zapůsobila ona nesrovnatelná vznešenost, kterou v něm vytušil.

V této chvíli by byl chtěl být tam, poblíž obou bratrů. Intuice mu říkala, že Emilův příjezd znamená nebezpečí, že přišel do tohoto domu jako nepřítel, přestože překypuje srdečností.

Neviděl je. Za oknem v přízemí byla jenom černá díra, tu a tam zahlédl růžový odlesk plamenů, které tančily na okenních tabulkách. Jestlipak si Dieudonné už konečně sedl? Anebo zůstal stát zády k ohni, a pozoruje bratra, jak mluví?

Jouette se činila víc než obvykle. Šofér ze zámku postával na prahu, klidný a bezstarostný jako rentiér na sklonku dne, pokuřoval dýmku a očima sledoval rej racků.

Bylo to podivné dopoledne. Michel hodně přemýšlel. Možná že ještě nikdy v životě nebyly jeho myšlenky tak těžké a tak neurovnané; točily se kolem dvou mužů, zejména však kolem Dieudonné Ferchauxe.

Podléhá klamným představám? Byl by se s chutí vsadil, že ho Dieudonné nechal odejít z místnosti jen nerad, a možná že ho nyní sleduje tu a tam z okna pohledem.

Nepršelo, ale mlha lpěla na věcech jako ševcovský pop a nebe bylo svítivě bílé, až oči přecházely. Moře naproti tomu nabylo temně zelené barvy a přetínaly je hřebeny vln. Bylo to neurčité a trýznivé. Černý vláček projížděl krajinou s hněvivým pískáním a jeho kouř ihned splýval s oblohou. Nikdo nevystupoval. Pokračoval v cestě bez zastávky.

Arsene, který na to zřejmě šlápl, se vrátil z Caen a dopřál si před kolegou nebezpečnou zatáčku, při níž se všechna čtyři kola zabořila do písku. Přivezl langusty, skopovou kýtu, další potraviny a láhve.

Dieudonné Ferchaux žádný příkaz nevydal. Zvyky panující v tomto domě změnila matka Jouette na svou zodpovědnost. Obyčejně se jedlo tak, že to Michela vyvádělo z míry. Ferchaux například zhltl pět nebo šest slanečků a to bylo celé jeho jídlo. Včera snědl čtyři velikánské kotlety; večer se podávala hustá krupková polévka, které si nandal několik vrchovatých talířů.

Michel byl povolán do domu. Přihrnul se, odhodil klobouk a plášť.

„Pospěšte si! Pánové vás potřebují.“

Dieudonné stačil už vytahat téměř všechny papíry z prádelníku, kde byly nacpané, a rozložit je po stole a po židlích. Přehraboval je a tvářil se mrzutě.

„Poslyšte, Maudete… Nevzpomínáte si, že byste měl v ruce jeden dopis od advokáta Aubina?… Spíš dokument, měl asi deset stránek psaných strojem…“

„Dovolíte, pane?“

Emile je pozoroval, seděl na židli, kterou si obrátil opěradlem dopředu, doutník v ústech.

„Je-li to ten, co si myslím, tak jsem ho včera zařadil, pane… Do téhle zelené obálky. Advokát Aubin… Tady je.“

„Děkuji Vám.“

Dieudonné podal strojopisné listy bratrovi, který je pročítal přes clonu dýmu, stoupající z doutníku. Má tu Michel zůstat?

Nebo má odejít? Vyšel z pokoje. Nevěda co dělat, šel nahoru do svého pokoje, přičísl se a pak seděl na posteli a čekal.

O půl hodiny později se ozval hlas matky Jouette, která volala zdola:

„Pane Michele! Přišel byste dolů?“

Už už vstupoval do kanceláře, ale hnala ho do kuchyně.

„Pojďte se naobědvat.“

Prostřela v kuchyni pro tři, pro dva řidiče, kteří už seděli u stolu, a pro Maudeta.

„Mám radši, když se všichni najedí dřív než pánové. Mám snadnější obsluhu.“

Neřekl nic, ale byl dotčený. Nový řidič s růžovou kvetoucí tváří mu byl stejně nesympatický jako Arsene. Muži se o něm zřejmě bavili, protože na něho vrhali kradmé pohledy a Arsenovo pomrkávání nemohlo znamenat nic jiného než:

„Co jsem vám říkal?“

Matka Jouette jim přála. Na stole stály dvě láhve vína. Arsene si po každé skleničce otřel knírek tak afektovaně, že to Michelovi šlo na nervy.

Končili, když stará zamířila do kanceláře, aby prostřela. Nesla ubrus, talíře. Obojí dveře zůstaly pootevřené.

„A Maudet?“ dolehl k nim hlas pana Dieudonné.

„Už jedl.“

„Kde?“

„V kuchyni, s těmi pány.“

„Kdo ti řekl, že má jíst v kuchyni?“

„Nikdo.“

„Dobrá, tos udělala chybu.“

To bylo vše. Michel byl šťastný. Druzí dva to slyšeli a hleděli na něho se strojenou ironií a dávali najevo, že jsou uraženi. Ani si ho nevšimli, bavili se o místech a o lidech, které neznal, a záměrně mluvili v narážkách, aby nemohl jejich rozhovor sledovat.

Maudet si nevzal moučník, třebaže byly flambované palačinky, a vyšel zase před dům. Obcházel obě auta a hladil je, jako by si je chtěl ochočit, jako by jim sliboval, že jednoho dne budou tato nebo jiná, podobná, jeho.

Emile Ferchaux odjel záhy po obědě. Usadil se pohodlně na zadním sedadle. Jeho řidič mu přikryl nohy plédem, zapálil mu doutník, zavřel dvířka a sedl si do vozu, také co nejpohodlněji.

Dieudonné z prahu přihlížel odjezdu a pak se vrátil do místnosti, kde stará Jouette právě sklízela ze stolu; Michel tam vpadl za ním, zůstal stát u okna a čekal; až bude hotová.

Když se dveře konečně zavřely, trvalo ticho dál.

„Mám pokračovat v třídění korespondence, pane? Chtěl jste, abych vám připomenul, že máte volat advokáta Morela.“

„Ano, zavolejte mi ho.“

„Haló! Advokát Morel?… Předávám pana Dieudonné…“

„Haló, to jste vy, Morele?“

Kývl na Michela, který chtěl diskrétně odejít, aby zůstal. „Haló!… Ano… Kvůli tomu vás nevolám. Právě odtud odjel můj bratr…“

Na druhém konci drátu nastalo zřejmě velké divení, protože opakoval důrazně:

„Ale ano… Emile… Už je to tak! Dokonce musel vyrazit ze Sologne před svítáním, protože přijeli, ještě nebylo deset… Ne, dceru s sebou neměl… Co vy na to?“

Tichý hlas byl smutný, teď si tím byl Michel jistý, ale nebyl to smutek sentimentální či nostalgický, byl to smutek, jaký ještě neznal.

„Haló!… Nepřerušujte nás, slečno… Koukejte, jestli máte chuť a nemáte-li nic lepšího na práci, ale… Cože?… Ale ne! Vím bezpečně, že máte zastrčený příposlechový banánek… Mně na tom nezáleží!… Poslyšte, Morele… Žena mého bratra je spřízněna s Larimerovými, kteří mají zámek pár kilometrů od zámku mého bratra… Podrobnosti vynechám… Jak znáte Emila, připravoval to jistě hezky dlouho… Ano… Larimer a on uspořádali ve stejný den každý na svém pozemku hon. Účastnily se jej i dámy… a jakoby náhodou se tam, kde jejich pozemky spolu hraničí, setkala paní Larimerová s mojí švagrovou…“

S jakým svrchovaným opovržením vyprávěl tu historku! „Umíte si to představit, že… No a mezi hosty paní Larimerové byla jakoby náhodou paní Duranruelová… Ano, manželka generálního prokurátora, a její manžel byl na tom honu také… Správně! Můj bratr Emile se vyznamenal… Pánové se samozřejmě setkat nemohli… to by moc bilo do očí… Ale dámy! Pořád jakoby náhodou zůstala moje švagrová s paní Duranruelovou hodnou chvíli o samotě na mýtině. A Emile přišel proto, aby mi s bratrskou ochotou vyřídil slova paní Duranruelové.“

Michel byl najednou v rozpacích. Teprve teď si uvědomil, že zírá na Dieudonné Ferchauxe a ten zase hledí upřeně na něho. Měl dokonce dojem, že šéf mluví stejně tak pro něho jako pro svého zmocněnce v Caen, ba možná víc pro něho, neboť jestliže advokát lépe rozumí určitým detailům této aféry, pak chlapec, nováček v domě, domýšlí její dramatickou stránku. Jako by Dieudonné říkal:

„Poslouchejte, hochu… A učte se… Později se vám tohle všechno bude hodit… Mnohem později to pochopíte…“

Teď mluvil o slečně z telefonní centrály.

„Ne, myslím, že ji náš rozhovor otrávil… Navíc to není vůbec důležité. Tak tedy paní Duranruelová prý řekla, víceméně doslova, po několika zdvořilostech, jichž vás ušetřím, ale které mi můj bratr obšírně tlumočil:

,Jaká škoda, že váš švagr nechápe, jak vám i sobě samému velice škodí! Manžel o tom se mnou hovořil ještě včera večer, když se vrátil od soudu… Těsně předtím měl dlouhý telefonický rozhovor se svým ministrem, který je s námi tak trochu spřízněný po přeslici… Ministr si nepřeje nic jiného než se vyhnout skandálu, který je tím méně žádoucí, že se blíží volby. Je to člověk, který má obrovské porozumění pro věc… Ale už pouhá přítomnost vašeho švagra představuje riziko, že vláda bude nucena jednat…‘

Jste tam ještě, Morele?… Cože? Že to stenografujete?… Když vás to baví! Tak já pokračuju. Moje švagrová, která byla předem naprogramovaná, se zeptala:

,Jeho přítomnost ve Francii?‘

,Ve Francii i v Africe. Ať už konečně pochopí, že je obviněn ze zločinu trestního práva a on, místo, aby ho popřel, což by na začátku bývalo snadné – se jím vychloubá, chce svůj čin ospravedlnit, jaksi jej legalizovat…

Pro veřejnost je to vrah a my nemůžeme ponechávat vraha věčně věkův dočasně na svobodě, nechceme-li vzbudit dojem, že na některé lidi se zákony nevztahují.‘“

Pohled, který Ferchaux upíral na Maudeta, byl stále pronikavější a palčivější a potvrzoval, že mluví pro něho a pouze pro něho. Ucházel se snad takto o jeho obdiv?

„Jste tam, Morele? Všichni mi radí, abych na nějakou dobu zmizel, abych odjel do ciziny a ztratil se z očí… Myslím, že v případě potřeby by mi vydali pas na cizí jméno jako nějaké Výsosti… To by umožnilo tu záležitost s černochy ututlat, a kdyby nebylo jiné východisko, řešit to nakonec odsouzením v nepřítomnosti…

Cože?… Můj bratr… Ten je natolik přesvědčený, že je to jediné možné řešení, že mi přinesl plné moci in bianco a požádal mě, abych je podepsal… Tak je to! Slíbili mu, aniž mu něco slíbili doopravdy, prostě mu dali na srozuměnou, nebo spíš se ta panička Duranruelová dala slyšet před mou švagrovou, pořád ještě manželovým jménem, že jakmile by byla sprovozená ze světa ta aféra s černochy, sjednal by se snáze kompromis ve finančních záležitostech… Jednalo by se pochopitelně s mým bratrem… Ten by dosti složitou cestou, kterou jeho poradci už vypracovali, při zachování všech mých práv…

To koukáte! A to jsem ještě neskončil. Musíme předpokládat, že se ty dámy nebojí deště, protože třebaže včera lilo jako z konve, tak si na té mýtině zřejmě pobyly…

Ještě než se rozloučily, zatvářila se paní Durranruelová velice tajnůstkářsky, naklonila se k švagrové a dodala:

,Tím, co teď řeknu, mě manžel nepověřil, ale sympatie, které k vám chovám, mě vedou k indiskrétnosti, jež mi možná bude později vytčena… Váš švagr nedělá dobře, když útočí na pana Arondela. Jistě, je to jen subalterní úředník a jeho nadřízení si nejednou museli stěžovat na jeho přílišnou horlivost… Avšak patří k jisté vlivné organizaci a dostává se mu podpory z tak vysokých míst, že bude-li váš švagr pokračovat, zlomí si vaz a při pádu vás strhne s sebou…‘“

Ticho. Kdoví, jestli se na druhém konci drátu advokát Morel pod dojmem toho, co slyšel, neodmlčel také.

„A to je všechno. Cože?… Jak jsem se rozhodl?… Budeme pokračovat v útoku. Ne, dnes nechoďte… Musím ještě dát do pořádku spoustu papírů. Zavolám vás dnes večer nebo zítra ráno. Ještě nevím, jestli nepřijedu na pár dní do Caen. V každém případě se uvidíme zítra, bud tady, nebo tam. Dostal jsem dopis od Míšence. Arondel zase vyváděl. Poslal četníky do Makoli… Promluvíme si o tom zítra…“

Zavěsil a jeho tajemník ze slušnosti znovu rozložil po stole papíry, připravené k třídění. Najednou sebou Maudet trhl. Za jeho zády, od krbu, zazněl hlas:

„Vsadil bych se, že podle vašeho názoru dělám chybu!“

„To si nemyslím!“ pospíšil si Michel s odpovědí.

A Dieudonné pokračoval, jako by mluvil sám k sobě a přitom přikládal polena na oheň.

„Můj bratr byl se mnou v pralese jenom pět let. Je pravda, že to byla ta nejtěžší léta! Jednou vám ukážu, jestli ji najdu, jeho fotku z té doby. Nejdřív šel do Brazza… Pak bylo zapotřebí, aby se někdo staral o finanční stránku našeho podniku v Evropě. Usadil se v Paříži…“

A jako by chtěl dodat:

„A vidíte, co se z něho stalo!“

Michel se osmělil a rychle zamumlal:

„Já jenom nechápu, jak může nějaký úředníček jednat proti přání takových lidí, jako je generální prokurátor a ministr… Znám Arondelova syna…“

„Neříkejte…“

„Ano, Arondelova syna… Arondelové jsou z Valenciennes. Před pěti lety jsme bydleli ve stejné ulici. Jeho otec jezdí domů jednou za tři roky na šest měsíců. Často jsem ho potkával. Jeho syn patřil mezi mé kamarády. Teď dělá medicínu…“

Včas se zarazil, ale nechybělo mnoho a řekl zbrkle:

„Dokonce se pokusil přebrat mi snoubenku.“

Maudet myslel, že budou pokračovat v hovoru o Africe, o Arondelovi a záležitostech, o nichž byla řeč. Pokud jde o Arondela, Ferchaux jenom broukl:

„Jistě ze sebe dělá synáčka z dobré rodiny.“

A aniž by čekal na odpověď:

„A vy?“

Jako by byl uhodl, že Michel v tomto prostředí hrál roli chudého příbuzného, protože byl pouze synem smolařského obchodníčka, a místo aby dál studoval, musí si vydělávat na živobytí.

Zřejmě to tak myslel, protože pokračoval:

„Moje matka, ta byla uklízečkou. Vdala se velice mladá a muž ji po dvou letech opustil. Už nikdy o něm neslyšela… Asi se vystěhoval. Ostatně to nebyl můj otec.“

Na papíry, rozložené po stole, neměl ani pomyšlení. O práci nemohla být řeč. Ještě nikdy nebyla atmosféra v tomto pokoji, přes jeho nahotu a obyčejnost, tak srdečná, a Michel si toužebně přál, aby tato chvíle trvala co nejdéle.

„Můj otec, pokud vím, byl smírčí soudce, nějaký pan Brun… Moc si na něho nepamatují. Takový boubelka, vždycky pěkně upravený, růžovoučký, hlava se mu leskla jako koleno a dělal takové drobné krůčky… Nejvíc si pamatuji na ulici, kde bydlel. Hezké nové domky, široký chodník a mezi ním a vozovkou trávník… Matka – tehdy jí bylo už čtyřicet a moc půvabů jí nezbylo, byla hubená a plochá jako prkno – u něho každé dopoledne uklízela.

Nikdy mi nic neřekla. Bydleli jsme v jedné místnosti v lidové čtvrti. Čas od času mě brala s sebou k soudci. Pak se narodil můj bratr… Bylo mi asi šest, když pan Brun zemřel na mrtvici. Matka byla velice rozčilená. Myslela si, že teď budeme bohatí, protože jí pořád sliboval, že na ni v poslední vůli nezapomene. Jenomže se ukázalo, že vůbec žádnou nenapsal a jeho jmění přešlo na bratrance nebo synovce… Přestěhovali jsme se do jiné čtvrti. Později šla matka pracovat do prádelny, protože byla unavená a tam se tolik nenaběhala.“

Hleděli na sebe. Na Michela jeho vyprávění hluboce zapůsobilo a ještě víc skutečnost, že s ním Ferchaux mluvil tímto způsobem. Chtěl mu poděkovat. Měl chuť mu říci:

„Já nejsem možná tak nešťastný, ale i já jsem trpěl prostředností, která panovala kolem… Slíbil jsem si, že později…“

Ale k čemu to? Ferchaux to věděl. Pod vlnou nadšení v Maudetovi klíčil jiný, méně chvalitebný pocit, který ostatně honem zapudil.

Když se to tak vezme, nebyl velký muž pouhopouhým nemanželským synem mrtvičnatého smírčího soudce a posluhovačky v letech?

„Měl jsem tam, v Ubangi, v kancelářích a v účtárnách, stovky mladých lidí. Většinou mi už po měsíci psali nebo přišli osobně žádat o zvýšení platu…“

Proč jim pořádně nezaplatil? Protože je to lakomec! Neřád! Uhodl, že jeho tajemník bojuje se stejnými myšlenkami?

„Bratr teď nebude moci spát… Vidíte, a tam v Africe, tam měl kuráž… Tady mou nohu…“

Vysunul dřevěnou nohu trochu dopředu a pohladil ji.

„To jsme tam byli čtvrtý rok. Tehdy jsme hledali kaučuk v nejodlehlejších končinách pralesa. Nikdy jsem nezjistil, jak jsem vlastně k tomu zranění přišel. Byl to trn? Nebo nějaký živočich? Jisté je, že se mi do nohy dala sněť, nejdřív dole, ale potom se rozlezla do celé nohy… Byl bych potřeboval hezkých pár týdnů na to, abych se na piroze dostal někam, kde byl doktor. Jednou v noci jsem řekl bratrovi:

,Poslyš, Emile, cítím, že jestli mi ji neuřízneš, tak se odtud živ nedostanu…‘“

Zavřel na chvíli oči. Cožpak je tomuto muži, kterého všichni považují za silného a který si to o sobě myslí také, opravdu zapotřebí obdivu nějakého kluka? Je tak sentimentální, že se dojímá představou bratra?

„K tomu potřeboval kuráž, to si pište… Říkám si, jestli bych to byl na jeho místě dokázal…

A vidíte, za deset let nato se v Paříži rozvedl se svou první ženou, protože byla švadlenou, aby si mohl vzít dceru prefekta! Znal jsem člověka, byl to jeden z mých prvních zaměstnanců…“

Přestal mluvit a hnal se k oknu, pod nímž Arsene startoval vůz. Otevřel je.

„Co to děláte?“

„Jedu do Ver pro prádlo, co jsme tam dali vyprat.“

„Proč jste se pro ně nestavil před chvílí cestou z Caen?“

„Spěchal jsem. Jouette potřebovala tu kýtu.“

„A tak je to pořád! Pořád se projíždí benzín pro nic za nic.“

Zavřel okno a ve špatné náladě se vrátil k ohni, aby se ohřál. Rozhlížel se kolem jako někdo, kdo ztratil nit svých myšlenek. Otevřené okno, Arsenův hlas, závan studeného a vlhkého vzduchu, který vtrhl do místnosti, to vše rozrušilo atmosféru, které Michel už želel.

„Skoncujte to s těmi papíry. Roztřiďte je, a když vám něco nebude jasné, tak se zeptejte!“

Nekouřil, nepil. Mohl zůstat celé hodiny bez práce. Maudet se posadil k haldě dopisů. Musel každý přečíst, aby věděl, kam jej zařadit. Občas narazil na rukopis některého ze svých předchůdců, viděl, že se už někdo o třídění pokoušel; a ptal se sám sebe, jestli neskončí stejně, jestli za pár týdnů nepřijde do tohoto domu jako hubený pes nějaký jiný Maudet, sehnaný bůhví kde, naverbovaný v Paříži nebo jinde, neposadí se a nebude naslouchat zpovědi Ferchauxe, který koneckonců mluví patrně jen k sobě a svěřuje se takto prvnímu přivandrovalci pouze z opovržení, jež chová vůči podobným lidem?

V místnosti bylo slyšet jen šustění papírů, když o půl hodiny později Dieudonné Ferchaux vyšel beze slova ven, vystoupil do prvního patra, kde jeho dřevěná noha pár minut dupala po podlaze, a konečně se natáhl na polní lůžko. Spal, když se mu chtělo spát, ve dne nebo v noci, i kdyby měl hrát karty nebo diktovat dopisy do dvou do rána.

6

Muselo mu být tehdy nějakých dvanáct let a vánoce byly přede dveřmi; vzpomíná si ještě, jak to vypadalo na ulicích, jak na nich bylo živo, čím voněly pár dnů před vánocemi, kdy se v šeru chrámů staví jesličky a na dvoukolácích se vozí jedle. Když ve čtyři odpoledne vyšel ze školy, byla tma. Co se tehdy vlastně stalo, už zapomněl; ví jen tolik, že když se vrátil domů, rozzlobil maminku; postavil si hlavu a dopálil ji tak strašně, že nakonec dostal strach a utíkal po chodbě. Měl sotva čas otevřít dveře a vyrazit na ulici, když mu pantofel, vržený rukou spíše rozzuřenou než šikovnou, padl k nohám.

Ten večer, když bloumal čtvrtí, pocítil prvně tíseň tak zvláštní, že si to dodnes pamatuje. Koukal po obchodech, které přece tak dobře znal, stejně jako skvrny světla a stínu, plynové hořáky, siluety chodců – to vše tvořilo svět, který neměl obvyklou solidnost; ve skutečnosti on sám, v horečce, s pachutí vzlyků v hrdle, ve strachu prostoupeném studem, nezapadal do reality.

A podobný pocit se dostavil nyní, když nehlučně zavřel dvířka v monumentálních vratech v ulici des Chanoinesses. Měl pocit, že se vidí jako světlou skvrnu – to je ten jeho žlutý pršiplášť –, bloumal ve tmě touto ulicí, která pro něho vůbec nic neznamená. Byl by si mohl položit otázku:

„Co tu děláš?“

Vyšel z domu takřka neznámého, po špičkách, kradmo, bázlivě, s tváří pokornou a sklíčenou, automaticky se ohlédl po špatně osvětleném okně v průčelí a pak uháněl do ulice Saint-Jean, dychtiv ponořit se do hluku a ruchu.

Pokukoval po chodcích, po všedních a uklidňujících výkladech s plnicími pery rozloženými do vějíře, se zvadlým květákem, s barevně nalakovanou vepřovou hlavou ze dřeva a atrapami salámu ve stříbrném papíře; viděl, jak obchodníci v akváriu svých krámů dělají navyklé pohyby; a tehdy ho napadlo, jestli stojí mimo skutečnost oni, nebo on, a jestli ulice des Chanoinesses nemá v sobě něco z divokých snů, nad nimiž se člověk po probuzení červená.

Ti, do nichž cestou vrážel, neměli zdání, že ještě před chvilkou seděl bezmála se zatajeným dechem v pokoji v prvním patře, v pokoji, který se nepodobal ničemu, žádnému pokoji, jenž byl popsán v knihách nebo promítnut na plátna kin.

Už tři dny se udržoval velký oheň v krbu tak, jako se vytápí pekařská pec, a bylo tam nesnesitelné vedro, jakmile však někdo pootevřel dveře a dovnitř vnikl proud vzduchu méně žhavého, vztyčil se Ferchaux na svém lehátku, mrzutý a výhružný.

Vyndal z polního lůžka matrace, přestože byly tenké a tvrdé, a hodil je do kouta. Spal na plátně, které pod sebe natáhl. Předchozí noci spal na holé podlaze, telefon a velký vojenský revolver na dosah ruky, a papíry, noviny a léky byly rozházené všude kolem. O pár metrů dál, u zdi, se rýsovaly měkké linie leštěného nábytku z jiné epochy; v rámečku se usmíval pastelový obraz, markýza v raně rokokové paruce, která bezpochyby bydlela právě v tomto pokoji.

Maudet čekal dlouho, bez pohnutí, bál se, aby šéfa neprobudil nepatrným pohybem, jedním z těch závanů vzduchu, které nikdo jiný vůbec nepostřehne, ale jeho vyburcují. Nakonec se pokusil o štěstí, po špičkách došel ke dveřím a kráčel temnými chodbami tam, kde škvírou pronikalo světlo a ohlašovalo království staré Jouette. Byla tam úplně sama a vařila si bylinkový lektvar. Arsene byl zřejmě mimo dům nebo ve svém pokoji.

„Musím jít chvilku ven, na vzduch…“

Hleděla na něho jako člověk, jehož probudili a on se ještě úplně neprobral ze sna.

„Kdyby mě moc nutně potřeboval… ať zavolá do kavárny Chandivert… Určitě tam na chvilku zaskočím.“

Utíkal, jako se utíká před nebezpečím, jako by ho mohla stařena zadržet, letěl po schodech dolů, přeběhl studený dvůr; byl venku; vkročil do života. Míjeli ho lidé, kteří neznali Ferchauxe, kteří vedli obyčejný všední život; doléhaly k němu útržky jejich vět a on byl celý nesvůj, že není jedním z nich; proplétal se mezi nimi po způsobu lidí, kteří vyšli z pochybného podniku a spěchají, aby zahladili všechny stopy radovánek, za něž se stydí.

Tady se žilo: chodníky, čtverce a obdélníky výkladních skříní, tramvaj, která jela kolem a vyzváněla, strážník uprostřed křižovatky… Život, to byla prostorná a zářící kavárna Chandivert; už ji viděl, už se vrhal do její teplé náruče.

Dělá chybu, že v ulici des Chanoinesses nechává všechno na sebe tak působit. Podobá se ženám, které v blízkosti mrtvého ztrácejí veškerou koketnost a všechnu soudnost, rvou si vlasy, pitvoří se, dělají, jako by ze sebe chtěly strhnout šaty, a o pár hodin později se nechají odvést k bohatě prostřenému stolu. – Člověk se nesmí všemu poddávat! – a před jídlem naposled popotáhnou a přepudrují si nos.

Bránil se. Dieudonné Ferchaux… No a? Co má být? Především pro něho ten člověk nic neznamená. Maudet se k němu dostal náhodou. Proč se na něho bez přestání dívá, jako by ho chtěl hypnotizovat? Nechce se mu za tajemníka platit, ale nedopřeje Michelovi ani vteřinu volnou a žárlí na něho víc než milenka; kdyby to šlo, zabránil by mu i myslet na všechno, co se netýká jeho, Ferchauxe.

Nemá nakonec pravdu Arsene, z něhož mluví zdravý rozum, který Maudeta tak uráží, a sprostý cynismus, když tvrdí, že šéf je blázen? Jen kdyby ty milióny nebyly skutečné… Ale ony jsou. Existují. Důkazem toho je Emile Ferchaux, všechny telefonáty a dopisy, které přicházejí, a všichni ti bankéři, obchodníci a právníci, kteří na slovo poslouchají takového strejce z ulice des Chanoinesses.

Má člověk právo uzavírat se ve svém doupěti, jako to dělá Ferchaux, a spát v koutě, víceméně špinavém, jako nemocné zvíře?

Uplynuly už tři dny, co odjeli z La Guillerie. Opět měl pravdu Arsene. Michel se proto na šoféra, jehož ironický pohled nesnášel, zlobil.

„Uvidíte, že do čtyřiadvaceti hodin jsme v Caen.“

Michel se přistihl, že se ptá s uctivou naivitou kluka, který se obrací na dospělého:

„Podle čeho to poznáte?“

„Už brzo propukne záchvat…“

A skutečně, v noci slyšeli, jak sebou Ferchaux hází. Nezavolal nikoho, došel si dolů pro sklenici vody sám. Ráno v osm byl ještě ve svém pokoji a bušil do podlahy holí nebo dřevěnou nohou.

„Řekněte Arsenovi, ať připraví vůz a pomožte mu naložit všechny písemnosti.“

Měl horečku, oči se mu jen leskly. Vedle špinavé sklenice se povaloval chinin. To ještě Michel nevěděl, že takhle začíná malarický záchvat. Přesto však vycítil, že Ferchaux, který bývá obyčejně tak strašně sebejistý, má teď strach. Bezpochyby strach, že umře, že zhebne v tomhle cizím domě? Prchal do jiného domu, do města, které mu bylo stejně cizí jako tenhle veliký barák na duně. Kdoví, jestli nebyl docela prostě veden potřebou být blíže světlům a davu?

Jouette šla za ním nahoru. Mluvili spolu dost dlouho. Pohádali se. Stařena zřejmě naléhala, aby zavolal doktora.

Poražená pomáhala potom Arsenovi a Michelovi zabalit a nacpat do auta všechno, co se převáželo z jednoho domu do druhého. Nad horním rtem měl už Ferchaux kapičky potu. Nestěžoval si. O svém zdravotním stavu se slovem nezmínil.

Maudet neměl čas uvědomit Linu. Nejprve si přál, aby ve Ver uviděla projíždět vůz, naložený zavazadly až po střechu, protože by se jistě dovtípila. Pak si uvědomil, že by to stejně bylo nanic, protože za ním do Caen nemůže přijet, dokud nezaplatí za několikadenní pobyt v hostinci, a peníze nemá. Byla tohle ta pravá chvíle, aby o ně požádal?

V ulici des Chanoinesses, v paláci, který si uchoval svou důstojnost, se už opět obnovoval nepořádek.

„Zavolejte mi k telefonu Morela!“

Ferchaux, který se ládoval chininem, si ještě nelehl, telefonoval do Paříže, dal si předčítat z posledních vydání novin, které o něm psaly s rostoucí naléhavostí.

Když na to teď Michel myslel v uklidňujícím rámci osvětlené ulice, zdálo se to nesmyslné, a přece je pravda, že celé hodiny chodil kolem svého šéfa a kladl si otázku, má-li nebo nemá-li si troufnout a požádat ho o zálohu na plat. Udělal to ve chvíli, která se mu zdála příhodná, když byl Ferchaux sám. Ten nejdřív mlčel, jako by žádosti svého tajemníka nerozuměl nebo ji neslyšel.

Konečně pohrdavě povzdechl:

„Peníze…“

Pak se probral a řekl ironicky, najednou jako by ožil:

„Ale ano, dostanete peníze, pane Maudete! Podejte mi náprsní tašku, je tamhle v šuplíku…“

A Michel ho málem požádal za prominutí, málem ty peníze odmítl a přísahal se slzami v očích, že tak nečiní ze zištných důvodů, ale že jeho žena… Neudělal to. Přijal, hanbou celý červený, zálohu na měsíční plat. Poslal Lině peníze poukázkou a dal si s ní schůzku v hotelu proti nádraží, kde už jednou spali.

Dvakrát za ní zaběhl, jen tak na skok. Podruhé mu řekla, že si na měsíc pronajala pokoj u kavárny Chandivert. Teď s ní měl v kavárně schůzku. Byla tma. Už ji zahlédl ve velké lodi kavárny, ponořil se do teplé a hlučné atmosféry, která ihned předráždila jeho nervy, chřípí se mu chvělo, napřímil se, proplétal se mezi stoly.

„Čekám tu na tebe už hodinu.“

Seděla úplně sama nad bílou kávou a to muže jistě muselo mást; objevil jednoho, který si sedl přímo proti ní a teď si začal rozpačitě čistit lorňon.

„Co se zase děje?“ zeptala se.

„Spousta věcí… Všechno ti vylíčím. Tak především záchvat trvá, ale on odmítá lékaře… Jo, pokud jde o lékaře, povím ti za chvilku parádní historku… Tvrdí, že je zvyklý léčit se sám, že záchvaty trvají pravidelně tři dny a že to už končí…“

Mluvil bez zaujetí, zatímco jeho pohled bloudil po velkém sále a uši měl plné hudby orchestru, cinkotu sklenic a talířků. Vedle kavárny bylo kino a právě začala přestávka. Lidé se hrnuli do kavárny, hledali místo, netrpělivě přivolávali číšníky; stoly byly plné sklenic s šumivým vínem a ženy vytahovaly kapesní zrcátka, aby se přepudrovaly.

O co odpornější se zdál výjev z dnešního odpoledne, nazírán odtud! Vyprávěl ho své ženě, i když si byl vědom, že si nutně musí udělat falešnou představu o skutečných poměrech v ulici des Chanoinesses. Protože už předem věděl, jak to dopadne, nehledal ani výstižné výrazy.

„Arsene došel na vlastní zodpovědnost pro doktora. Mám ostatně pocit, že Arsene… Ale to ti řeknu až potom. Kolem čtvrté, zrovna. jsme rozsvítili, bylo slyšet, že po schodech jdou nahoru dva lidé. Ferchaux právě mluvil s Paříží. Aubinův tajemník – Aubin, to je jeho advokát – mu četl do telefonu jedovatý článek, který zrovna vyšel v jedněch bulvárních novinách. Měl jsem v ruce druhé sluchátko, protože mi nařídil, abych dělal poznámky.

,Pokračujte,‘ řekl čas od času Ferchaux.

A na druhém konci drátu muž četl dál:

,… ještě jednou se ptáme ministra spravedlnosti, jestli existují dvě kategorie občanů, těch, kdo si mohou dovolit přestupovat zákony a zabíjet bližní, a těch…‘

Ozvalo se klepání na dveře. Ferchaux na ně beze slova upřel zrak. Viděl, jak je Arsene otevřel a uvedl mužíčka s kozí bradkou a brýlemi ve zlaté obroučce.

,… a těch‘ – pokračoval hlas – ‚které strkáme do vězení pro nic za nic, někdy jen proto, že spali pod mostem. Buď bude Dieudonné Ferchaux v co nejkratší době zatčen, jak se sluší, anebo se francouzský lid v předvečer voleb dozví, že někteří vedoucí činitelé z průhledných důvodů…‘“

Maudet přerušil své vyprávění a prohodil k číšníkovi, který se k němu sklonil:

„Půlčík!“

Zahleděl se na hudebníky, zrůžověl blahem. Cítil se ve svém živlu. Byl si jistý sám sebou. Rukou mechanicky hladil vlahou ruku Liny, sedící po jeho boku.

Viděl sebe i ji ve vzdáleném zrcadle. Tvořili dvojici jako ti, kterým kdysi tak záviděl ve valencienneských kavárnách. Z toho, jak Lina seděla, z její nenucenosti, z pohledu, který na něho upírala, vycítil, že mu patří. Nebyli už v rodném městě. Neměli už rodinu. Všechna pouta byla přeťata. A razit cestu pro oba měl Maudet a jenom on sám, vlastní silou.

Znovu mu před očima vytanula tvář Ferchauxe, který dál poslouchal, obrácen tváří k mužíčkovi a k Arsenovi, jenž se držel za ním. Uhodl už Ferchaux? Bylo to pravděpodobné. V jeho malých tvrdých očích bylo téměř možné sledovat chod jeho myšlenek.

„Arsene!“

„Prosím, pane?“

„Kdo je to?“

„Lékař, pane… doktor Pinelli, kterého jsem si dovolil…“

Máchl rukou, luskl prsty. Tím chtěl říci „Vypadněte!“ Doktor váhal. Arsene ho postrkoval, bránil mu v ústupu.

„Arsene!“

„Promiňte, pane, ale skutečně je třeba…“

V té chvíli se Ferchauxovi roztřásly ruce. Bylo patrné, že se schyluje k záchvatu zuřivosti. Bylo už pozdě ho zastavit. V několika vteřinách vyvrcholil výbuchem, Zdálo se, že to odnese telefon, ale ten byl na šňůře, a tak popadl velkou čajovou konvici s červenými květy a hodil ji po doktůrkovi na druhém konci místnosti.

A hned vyskočil, odhodil pokrývku, kterou měl ovinutou kolem nohou, vyrazil vpřed svým nepravidelným krokem a bušil do podlahy dřevěnou nohou.

„Odprejsknul byste laskavě… Co? Odprejsknul byste laskavě odtud, a to hodně rychle?“

Kdoví? Doktůrek byl teď možná u Chandiverta a hrál bridž někde vzadu v sále, v rohu, kde sedají váženi lidé. Anebo šel s manželkou do kina? Co si odnese ve vzpomínkách na tu chvíli váhání, kdy se pokoušel dostat ke slovu, na svůj překotný útěk a na ránu pěstí do týla, která ho srazila ze schodů hlavou napřed?

A co ten druhý, advokátův tajemník v Paříži, u telefonu, který náhle oněměl? Ferchaux znovu popadl sluchátko, v němž naříkavý hlas opakoval:

„Haló!… Haló!… Haló, slečno, říkám vám, že nás někdo přerušil…“

„Ale ne, troubo, nepřerušil… Pokračujte…“

Po čele mu stékaly potůčky potu. Na okamžik si přitiskl ruku na srdce a potom, aniž odložil sluchátko, si vzal z papírové krabičky pilulku obalenou ve žlutém prášku.

„…Můžeme prohlásit, že půjdeme po stopách peněz a že všichni, bez ohledu na výši postavení, kteří se za peníze stali Ferchauxovými lokaji, budou postaveni na pranýř…“

„Děkuji.“

Zavěsil beze slova, jako by ho to nezajímalo.

„Maudete, jděte se podívat po Arsenovi. A přiveďte mi ho.“

Zastihl šoféra v kuchyni v živém rozhovoru s Jouette, která vařila večeři.

„Dobrá… Je mi to jasné… Už jdu… Jsem na to zvyklý…“

Frajersky se předváděl, klackoval se.

„Řekl byste mi laskavě, Arsene, co je to za doktora?“

„Prostě doktor.“

„Odpovězte!“

„Bydlí v ulici du Chaudron, jestli vám jde vo to.“

„Kde jste přišel k jeho adrese?

„Šel jsem náhodou kolem… a řek jsem si: je nejvyšší čas, aby se pán poradil s nějakým doktorem. A tak jsem…“

„Poznamenejte si jeho jméno, Maudete: Pinelli, ulice du Chaudron. Můžete jit, Arsene.“

Mluvil úsečně, ledovým hlasem.

Toto vše, nazíráno z kavárny Chandivert, byla pouze barvitá historka. Tam, v ulici des Chanoinesses, měl Michel sevřené hrdlo a zavlhlé ruce.

Když se za Arsenem zavřely dveře, mluvil Ferchaux k sobě:

„Tohle určitě není jenom tak.“

Pokud jde o Michela, ten byl přesvědčený, že to není jenom tak. Od první chvíle si Arsene dovoloval podivné narážky. Pokaždé když spolu osaměli, opakoval cynicky:

„Jak se daří našemu cvokovi?“

Naposledy včera, když v kuchyni u sporáku pokuřoval cigaretu a četl článek z novin, v němž už se mluvilo, byť zatím jen mlhavě, o zatčení, pokrčil rameny.

„Uklidí ho dřív, než k tomu dojde. Ten bude na svém místě spíš v blázinci než ve vězení.“

Michel si chtěl zachovat své přesvědčení nedotčené, aby mohl Lině říci:

„Jsem přesvědčený, že Arsene je mizera a šéfa zrazuje. Důkazem, který jsem viděl na vlastní oči, byl dopis, co strkal do ruky šoférovi pana Emila. Co by mu měl co psát, když spolu proklábosili přes dvě hodiny! Byl to dopis pro pana Emila, jeho skutečného šéfa. A spíš hlášení než dopis. Hlášení o tom, jak se chová Dieudonné Ferchaux, chápeš?“

„Ano…“ řekla nuceně, neboť byla zaposlouchaná do orchestru, který hrál Hraběte z Lucemburku.

„Proto přece přivedl toho doktora… aby ve vhodné chvíli dosvědčil…“

Michel Maudet neměl nejmenší tušení, že v této době byl Ferchaux ve svém domě v ulici des Chanoinesses sám. Krátce po Michelově odchodu slyšela stará Jouette, jak se někdo krade po schodech pro služebnictvo ven. Pochopila, že je to Arsene, který se chce dostat neviděn z domu.

Přitáhla si vlňák těsněji k tělu. Mechanicky vyndala ze zásuvky peněženku, jak to měla ve zvyku, když šla na nákup. Na ulici šoféra sledovala a viděla, že brzy zapadl do neznámého domu. Dveře se za ním zavřely. Svítilo se jen v prvním patře. Stařena došla až k domu a musela si stoupnout na špičky, aby dohlédla na měděnou tabulku:

DOKTOR PINELLI

bývalý asistent pařížských nemocnic

Běžela zpátky do ulice des Chanoinesses tak rychle, jak jen ji nohy nesly.

Lina řekla v rámusu, který znamenal konec přestávky, když zvonek v kině kavárnu zpola vyprázdnil a číšníci pobíhali s rukama plnýma účtů:

„Co si myslíš, že tam získáš?“

„Ještě nevím, ale jsem přesvědčený, že mám pravdu, když tam chci zůstat. Ostatně by nebylo moc hezké opustit ho teď, když se proti němu všichni spikli.“

„Hlavně že on si dělá takové starosti s tebou, co? Dává ti osm set franků měsíčně jako kuchařce, volno nemáš ani hodinu a musíš se vykrást po špičkách, abys za mnou vůbec mohl zaskočit…“

„Není takový, jak si myslíš.“

Bylo lépe nepouštět se o těchhle věcech s Linou do hovoru. Nechápala to. Nemohla to pochopit. On sám nebyl nikdy s to definovat vztah, který existoval mezi ním a Ferchauxem. Už jednou musel říci své ženě, nikoli bez ruměnce v tváři:

„To není to, co myslíš.“

A tenkrát to byla narážka na něco jiného, na neřest, z níž, jak se tvářila, podezírala pana Dieudonné.

V domě byla bytost, která byla Ferchauxovi oddána duší i tělem: a to byla stará Jouette, která se ho držela a sloužila mu a snažila se ho chránit, i kdyby ji stokrát odbyl, i kdyby ji vyhnal ze dveří.

Avšak Ferchaux k ní nechoval žádný cit, hleděl na ni lhostejnýma očima. Měl ji u sebe jako psa nebo kočku, kterou člověk bud pohladí, nebo odežene. Jouette by byla mohla, kdyby chtěla, chodit do kina večer co večer, jít si na procházku třeba na půl dne, jen když jídlo bude včas na stole. A to ještě by si je Ferchaux ochotně uvařil sám!

S Maudetem se to mělo jinak, toho střežil od rána do večera a snažil se vystihnout jeho reakce.

Řekl mu mimo jiné:

„Jste netrpělivý, viďte?“

Pokud jde o smysl, který tomuto slovu dával, byla mýlka vyloučená. Netrpělivý žít, vychutnávat plně, dychtivě všechno, co život může nabídnout. Ale hlavně asi netrpělivý vládnout, být pánem…

„Jsem ještě mladý,“ odpověděl, „mám čas.“

Ferchaux zkoumal jeho špičaté zuby, jeho nervózní prsty, chřípí, které se tak často sevřelo. Zčásti to byl obdiv, zčásti jiný pocit, který se podobal závisti.

Neviděl snad v Maudetovi svůj vlastní portrét, svůj portrét z doby, kdy mu bylo dvacet?

„Přiznejte, že kdyby bylo třeba dopustit se nějakého malého svinstva, abyste to uspíšil…“

Proč se mu Michel neodvážil zalhat a odpověděl s upřímnou tváří:

„Možná…“

„Jenomže potom by se z vás patrně stalo to, co z mého bratra… Ano, myslím, že to tak bude… Lidí toho druhu existuje víc…“

Michel znovu u číšníka objednal a vyprávěl Lině:

„Cítí potřebu vykládat mi věci, které si jiní nechávají úzkostlivě pro sebe… Někdy mě to až uvádí do rozpaků. Strašně opovrhuje mladými slabochy bez formátu a zhýčkanými synáčky z dobrých rodin, stydlíny a zbabělci… Nejenže jimi opovrhuje, on je prostě nenávidí… Vyprávěl mi mezi jiným… Velkou většinu času tam v Ubangi trávil na cestách z jedné stanice do druhé. Ukazoval mi fotky… Jsou to taková stavení na mýtině: prodejna, skladiště, ložnice a jedna místnost, která slouží jako salón a jídelna. Často tam žije jeden běloch úplně sám třeba rok nebo i déle, a za tu dobu nevidí žádného jiného Evropana. Někteří si pozvou manželky…

Na jedné takové stanici našel Ferchaux jednoho krásného dne salónek jako přenesený z předměstské vilky i s pianem, svícny, vyšívanými dečkami, fotografiemi v rámečcích, pohovkou a pryskyřníkově žlutým hedvábným polštářkem, od něhož se báječně odrážela černá vlněná kočka…

Vidím ho, jak vejde dovnitř, ohrne nos a velkými kroky přechází na dřevěné noze sem tam…

Muž mu neustále poklonkuje… Jeho žena, která je hezká nebo si to alespoň o sobě myslí, se nastrojila. Zahrnují šéfa úsměvy a drobnými pozornostmi…

On je, rozumíš, odhadl na první pohled… Ví, co jsou zač… Manžel, který nutí ženu, aby předváděla své vnady… A ona se sklání k šéfovi a svádí ho, dává mu nahlédnout až tam, kde se jí začínají klenout ňadra…“

Po večeři naléhají, aby zůstal spát v domě, aby se nevracel na svůj člun, jak je jeho zvykem.

„Ale ano!“ opakují, „přenecháme vám naši ložnici. Jednou se zase vyspíte na opravdové posteli.“

„A vy?“

„My už to nějak uděláme. Usteleme si na verandě.“

Jde ke dveřím ložnice. Když na tom trvají, souhlasí. Ale než zajde dovnitř, obrátí se k mladé ženě:

„Tak pojďte!“ řekne tím nejpřirozenějším tónem. Muž a žena se po sobě podívají. Ona neví, co má dělat. Oba dva se v duchu ptají, jestli Ferchaux žertuje.

„Tak co? Na co čekáte, tak se pojďte se mnou vyspat!“

„Ten tvůj Ferchaux je nechutný!“ zvolala Lina. „Doufám, že nešla a že její muž…“

„Vůbec není nechutný. Jsem přesvědčený, že by byl dal přednost jedné ze svých obvyklých černošek.“

„Snad nechceš říct, že ta ženská…“

„Ale ovšem, miláčku! Ale ano! Druhý den Ferchaux, místo aby manželovi slíbil povýšení, v něž doufal, udělal inspekci a hledal vši. Řekl mi s úsměvem, který možná jednou poznáš, že jim napařil srážku ze mzdy nevím kolik set franků za špatné vedení knih a skladů.“

„A ty si troufáš přiznat, že to schvaluješ?“

„Já…“

Větu nedokončil. Právě se otevřely dveře a ve vchodu do kavárny stanul muž v tlustém černém převlečníku s nemoderním kloboukem na hlavě, bradu měl zabořenou do šály a očima někoho hledal, nestaraje se o lidi, kteří na něho civěli.

V první chvíli se Michel přikrčil k lavici, jako by doufal, že ho neuvidí. Ale brzy nato se Lina, která si ničeho nevšimla, divila, proč Michel po chvilce váhání vstal, proplétá se mezi stolky a jde k neznámému.

Oba zůstali stát. Ferchaux byl koneckonců jen hubený a už starý muž, hůře oblečený než ostatní návštěvníci, s holí v ruce. Michel s ním mluvil velice živě, zpola obrácen k místu, kde seděla Lina, a jeho společník si ji začal pozorně prohlížet.

Odvážil se Maudet předstírat, že je náhodná společnice? Lina o tom byla přesvědčená. Vyčkávala s přísnou tváří. Vzhledem k tomu, co jí Michel před chvíli vyprávěl, cítila potřebu nasadit pohrdavý výraz.

O čem se to tam dohadují? O čem se tam rozhoduje? Proč je Ferchaux tak skoupý na slovo, zatímco Michel je čím dál tím výřečnější?

Nakonec se muž s dřevěnou nohou pustil přes sál, zamířil tam, kde seděla Lina; zastavil se, smekl klobouk a na spáncích se mu zaperlily kapičky potu.

„Dobrý večer, paní Maudetová.“

Michel myslel, že se sluší je představit.

„Pan Dieudonné Ferchaux…“

„Dovolíte?“

Posadil se, pod oblekem uvolnil mechanismus, aby mohl ohnout nohu.

„Přišel jsem pro vašeho muže, protože musíme dnes v noci nutně na nějakou dobu odjet. Vy jste byla také ve Ver, že?“

„Ano, pane. Není to ještě ani pět měsíců, co jsme se brali, a…“

Chystala se mu říci, že Michela nepustí, že nedovolí, aby…

„Tak si říkám, jestli by vám nebylo proti mysli jet s námi.“ Maudetovy oči, zářící radostí a pýchou, Lině říkaly:

„Tak vidíš! Vůbec není takový, jak sis myslela. Od nynějška budeš pořád s námi.“

A Lina, rozmrzelá, že nemůže dát průchod špatné náladě, odpověděla s veškerou zdvořilostí, které jí naučili:

„Neříkám ne. Děkuji vám.“

Zarputilá tvář však hlásala, že přesto setrvává na svých pozicích.

7

To, co Michela vyburcovalo z chmurného spánku a vrátilo ho životu plnému úzkosti, byl, jak si rychle uvědomil, hluk, který dělají kamna při zatápění. Tak jako v jeho dětství se to opět odehrávalo přímo pod ním. Někdo šoupal nohama v pantoflích nikoli po podlaze, ale po dlaždicích, což vypadalo na unavenou a špatně probuzenou ženu; nejprve několik pohybů pohrabáčem, aby roštem propadly zbytky popela od včerejška, pak zmačkala papír a naházela tam polínka… Byl by přísahal, že vidí, jak se kouř protahuje škvírami kolem dvířek, a že onen charakteristický pach doléhá až k němu. A po celou tu dobu – nedělají to snad všechny ženy stejně? – mlela kávu a přestala vždycky, jen aby hlučně přiložila uhlí na oheň, který začínal praskat.

Kde to je? Neprobral se ze spánku naráz, cítil teplé stehno, Linino stehno, přitisknuté k svému, zaposlouchal se a slyšel bušit vlastní srdce, ale nedokázal zachytit dech své ženy. Zablekotal:

„Spíš?“ Neuvědomil si, co bylo na její odpovědi legračního.

„Ne. A ty?“

Ze spánku je zřejmě vytrhly tytéž zvuky a nepochybně teď oba rozevřou spánkem zalepené oči a budou pozorovat, jak se na stropě jejich pokoje v pravidelném tempu objevuje a zase mizí úzký paprsek bledého světla.

Uvědomil si, že Ferchaux je velice blízko nich, že spí na posteli u téže zdi, jenomže z druhé strany. Kdoví, jestli ho také neprobudilo pobíhání paní Snoekové?

„Spal jsi?“ špitla Lina tak tichoučce, že Michel spíše uhodl, co říká, než že by jí rozuměl.

„Špatně.“

„Já ani nevím, jestli jsem spala.“

Do jejich zlých snů se prolínal hluk z přístavu hned vedle. Siréna lodi, vyplouvající na moře uprostřed noci, srdceryvně houkala a znělo to jako žalostný nářek vynucený lidskou bolestí. Potom se mnohem blíže, hned u nábřeží, téměř hodinu pokoušeli nastartovat velký dieselový motor. Až do pokoje bylo slyšet, jak blafá. Pak chvíle nejistoty v očekávání, jestli chytne, ale chcípnul jako zvuk v zadrhnutém hrdle. Muži kleli, znamenalo to sahat na ojíněné páčky a nakonec natočit motor klikou; a to vše při mizerném světle majáku, zatímco sílil hluk příboje.

„Myslíš, že tu zůstaneme?“

„Říkal to.“

Vždycky když mlčeli, nevěděli, na co myslí ten druhý. Jestlipak má Lina také otevřené oči? Pokusila se znovu usnout? Musí být velice brzy, nanejvýš čtyři, pět hodin, kdyby měli soudit podle své únavy, a i když přístav v noci nespal, město za domy na nábřeží bylo ještě mrtvé.

Byli v Dunkerque od včerejška od tří hodin odpoledne. Uplynuly už dva dny, co opustili uprostřed noci Caen a Michelovi by dalo práci vzpomenout si po pořádku na všechno, co od té doby dělali.

Na události v Caen si zachoval vzpomínku ostrou jako rytinu, jako jednu z těch rytin z minulého století, které ilustrovaly knížky jeho dětství. Nejpodivuhodnější byl Ferchaux v lesku a teple kavárny Chandivert; a známé melodie, které hrál orchestr – napřed vždycky pověsili na stojan před pódiem pořadové číslo skladby –, jako by doprovázely scénu z filmu.

Maudet měl hlavně strach z Linina příliš ukvapeného soudu o Dieudonné Ferchauxovi. Obával se, že mu toto banální prostředí nesvědčí. Viděl, jak se sametové oči jeho ženy na něho zvědavě upírají, a byl by jí rád pomohl pochopit, rád by jí vysvětlil, co je na jejich společníkovi tak neobyčejně vzrušující.

Ale poměrně brzy se ukázalo, že Lina není vzpurná, nebo dokonce agresivní, jak se obával, ale že se s ní dá mluvit.

„Promiňte, paní Maudetová, že jsem jednal s vaším manželem… Musíme odjet, Maudete… za pár hodin už bude pozdě, Arsene je u doktora Pinelliho. Volal jsem do Paříže a advokát Aubin myslí, že zatykač byl podepsán někdy během dnešního dne… Policie je možná v této chvíli už před domem…“

Měl ještě na tvářích horečnaté ruměnce a oči se mu stále leskly, kůže na spáncích byla jemná a napjatá; ale byl klidný a mluvil stejně všedním hlasem jako desítky hostů, kteří zaplňovali kavárnu.

„Nebojíte se jet se mnou?“

„Opravdu ne, pane.“

„A vy, paní Maudetová?“

„Já jsem připravená jít s Michelem kamkoli. Šla jsem s ním sem i tam.“

,Tam‘ znamenalo do Ver, znamenalo dům na duně, o němž nedokázala mluvit bez nevraživosti.

Ferchaux si povzdechl jakoby pro sebe:

„Ano… Možná, že bude lepší cestovat ve třech… Poslyšte, Michele…“

Bylo to poprvé, co mu řekl křestním jménem.

„Bude moudřejší, když se už nebudu vracet domů.“

Což nebylo zvláštní, že teď, v jejich pokoji v Dunkerque, šeptala Lina právě v tomto okamžiku ve tmě, v tichu, jako by se její myšlenky ubíraly přesně stejnou cestou jako myšlenky jejího muže:

„Myslíš, že má strach?“

„Myslím, že ne. Chce se bránit do posledního dechu.“

Je pravda, že od onoho rozhovoru v Caen, v kavárně Chandivert, se Ferchaux nenechal nikdy vyvést z klidu. V jeho jednání však bylo přesto cosi neuspořádaného.

„Ráda bych věděla…“

Nemusela mluvit dál: Lina by byla ráda věděla, jestli jejich společník není, jak to tvrdí Arsene, přece jen tak trochu blázen. Nejprve odešli z kavárny a projednávali plán, bloudili ulicemi jako spiklenci, kteří se bojí, že v davu je špeh.

„Poslyšte, Maudete… Vy teď zajdete do ulice des Chanoinesses. Nejdřív se snažte zjistit, jestli se Arsene už vrátil. Pokud se vrátil, bude určitě ve svém pokoji. Postaral jsem se, aby byl klíč ve dveřích zvenčí. Zamknout ho tam nebude problém. Má stará Jouette bude jistě chtít vědět, jestli jsme spolu mluvili, kam jdete, co děláte. Tohle bude patrně těžší případ, ale musíte ji zamknout taky… Vezměte si svoje věci, ale nechte si v kufru nějaké místo. Tady máte klíč. Je to klíč od sekretáře v mém pokoji, mezi okny. V zásuvce nalevo najdete asi pět miliónů, zčásti ve francouzských bankovkách, zčásti v anglických a amerických. Je tam taky váček z kamzičiny a v něm pár nebroušených diamantů a velký rubín. Počkáme na vás s vaší ženou v téhle kavárně na rohu ulice. Až budete hotov, zajdete dovnitř, dáte si u pultu panáka, ale k nám se nehlaste. My odejdeme před vámi. Budu mít aspoň čas sehnat taxík. Nádraží moc nevěřím…“

Je možné, že rozvrat přišel tak náhle, jako nápor nemoci, která se už dlouho chystala propuknout? Už tehdy se Michel a Lina pohledem, jež si vyměnili, ptali jeden druhého:

„Má strach?“

Jestliže ano, pak to nebyla panika, jaká by se zmocnila Maudeta, kdyby musel podstoupit takové nebezpečí. Ferchaux myslel pořád jasně, čím dál chladnokrevněji, zachoval si břitký tón.

A oni, kteří žili mimo realitu, se jím nechali snadno ovlivnit a začali se nedůvěřivě rozhlížet po kolemjdoucích.

„Musím si zaskočit do pokoje pro věci,“ namítla Lina.

A Ferchaux na to:

„Počkám na vás na ulici.“

Michel si vzpomněl na tuhle epizodu, protože se tehdy ve tmě začervenal. Nebude snad držet Linu jako rukojmí, aby mladému muži nenapadlo utéct s jeho milióny? Měl mu to za zlé. Později se přesvědčil, že Ferchaux se držel Liny, protože se bál být sám. Maudet, který měl plnou hlavu starostí kvůli divadlu, jež měl sehrát s Arsenem, je zanechal na ulici, kráčel rychle, prošel brankou ve vratech paláce v ulici des Chanoinesses a trochu se uklidnil, když viděl, že se v druhém patře nesvítí.

Jouette, skloněná nad schody, poznala jeho siluetu.

„Mluvil jste s Dieudonné?“

Má říci, že ano? Nebo má říci, že ne? Když řekne, že ho neviděl, bude ho považovat za zloděje, až uvidí nebo uslyší, že se mu hrabe v zásuvkách.

„Pověřil m ě úkolem…“

„On nepřijde?“

„Zítra ráno.“

Nedůvěřivá, neklidná jako kočka při stěhování, šla za ním. Jak se jí zbaví?

„Neměla byste něco teplého k pití?“

„Nechala jsem oheň vyhasnout, ale je-li to nutné, tak mohu ohřát vodu na vařiči.“

„Buďte tak hodná!“

Cítil, jak váhá, jak se na něho zespoda dívá.

„Kde jste s ním mluvil? Proč nepřišel s vámi?“

„Přišel za mnou k Chandivertovi.“

„Co tam sám dělá? Vsadím se, že…“

Musela něco tušit a zcela určitě neměla chuť zajít do kuchyně. Udělala však přece jen pár kroků a Michel, chvějící se od hlavy k patě, prudce přirazil dveře, popadl klíč a dvakrát jím otočil v zámku.

Cítil se toho večera jako zloděj. Neustále k němu doléhaly rány, jak stařena bušila na dveře. Ještě by mu chybělo, aby otevřela okno a začala volat o pomoc. Nakonec se pokoušela nějakým kusem železa vylomit zámek. Jestlipak to ten zámek vydrží?

Otevřel kufr, naházel tam páté přes deváté špinavé prádlo a žluté obálky s bankovkami ze sekretáře, přes něž byly navléknuté obyčejné gumičky. Nikdy neviděl pohromadě takovou sumu. Arsene se mohl každou chvíli vrátit. Mohl také ve městě narazit na Ferchauxe a Linu.

Michel bral schody dolů po čtyřech, zapomněl nahoře zhasnout světlo. Všiml si toho až na dvoře a neměl odvahu se vrátit. Vyběhl na chodník a… Tak takhle nějak se zloději nechávají chytit! Nedovřený kufřík se otevřel a prádlo i obálky se vyvalily na dlažbu. Naštěstí nikdo nešel. Sehnul se, rychle posbíral bohatství, málem zapomněl váček z kamzičiny, v němž, jak se zdálo, byl růženec, a jak se napřímil, zahlédl naproti za záclonou sousedku. Měla na sobě noční košili a na hlavě natáčky a pozorovala ho. V místnosti za ní bylo slabé světlo. Jestlipak mohla ze svého místa poznat těch pár bankovek, které vykukovaly z roztržené obálky? Neohrabaně ji pozdravil a šel. Konečně se octl na ulici Saint-Jean a jal se hledat kavárnu, kde se měli sejít.

Věděl, že se Lina bude zlobit, ale nemohl si pomoci a objednal:

„Jeden calvados!“

Viděl je v zrcadle, seděli s Ferchauxem u kulatého stolku.

„Dvojitý!“ dodal, když viděl, že hostinský bere do ruky malou skleničku.

Vypil dva. Podíval se na sebe. V jeho tváři, tak živé a přece bledé, bylo cosi rozhodného, co se mu líbilo.

Aby ukázal Ferchauxovi, že taky zná finty, zeptal se:

„Kdy jede vlak do Paříže?“

„To máte čas. Přijede až deset minut po půlnoci.“ Bylo pár minut po jedenácté. Zaplatil, vyšel ven, kde na něho čekali ostatní, a na prvním rohu nasedli všichni tři do taxíku, který už čekal. Šofér už zřejmě znal cíl, protože se bez meškání rozjel a zamířil k jedné z výpadovek.

Ferchaux a Lina seděli na zadním sedadle, Michel proti nim na sklápěcím sedátku. Litoval, že si nesedl dopředu, kde by mohl plně vychutnat tuto noční jízdu.

„Arsene se nevrátil. Paní Jouette jsem zavřel do kuchyně.“

„Chudák Jouette!“

Lina se zeptala bez nejmenších rozpaků:

„Proč jste ji nevzal s sebou?“

„Je moc nápadná.“

Michel se ani neodvážil zeptat, kam mají namířeno. Možná že Ferchaux, ve tmě ho neviděl, podřimuje? Projeli Rouenem. Šofér se krátce za městem zastavil a vzal si plnou nádrž benzínu. Pod záminkou, že si potřebuje odběhnout, Michel vystoupil, a než znovu nasedl, požádal šoféra, jestli může zůstat vpředu.

O kus dál se ho šofér zeptal, jen tak, aby řeč nestála:

„To je váš tchán?“

V té chvíli se mu hlavou honily zmatené myšlenky. Proč mu řidičova věta připomněla historku, kterou zrovna ten večer vyprávěl Lině, historku o tom, jak se Ferchaux cynicky vyspal z pouhé zlomyslnosti s ženou jednoho ze svých zaměstnanců? Byl z toho celý pryč, měl chuť se vrátit dozadu, ale tam by stejně nic neviděl; blbne; to je pitomost; situace je přece úplně jiná! V Ubangi tak jednal Ferchaux přece proto, že opovrhoval slabochem a zbabělcem, za nějaké výhody ochotným ke všemu.

Aby přišel na jiné myšlenky, zeptal se málem řidiče, kam jedou, ale zavčas si uvědomil, že by to vypadalo dost divně.

Ve dvě ráno přijeli do Amiensu a vystoupili před nádražím; čekárny byly ještě otevřené. Vstoupili dovnitř a hned je obklopilo páchnoucí živočišné teplo. Ferchaux mlčel, dokud šofér neodešel.

„Počkáme ještě na jeden vlak,“ řekl potom. „Všiml jsem si, že před nádražím stojí dvě auta. Doufejme, že jsou to taxíky. Vyjděte ven a jednomu řekněte, že příštím vlakem má přijet vaše žena a tchán a že se s nimi musíte ještě v noci dostat do Abbeville.“

Čas od času si kladl na jazyk chininový prášek. Jednou se zeptal Liny úplně normálním hlasem, jakým se obvykle mluví s mladými ženami:

„Nejste unavená?“

Řekla sice, že ne, ale přesto usnula na zamaštěné lavici dřív, než se manžel vrátil. Lina mohla spát kdekoli a ve spánku měla vždy na tvářích dětské ruměnce.

Nač myslel Ferchaux během těch hodin nečinnosti? Otevřely se dveře na nástupiště. Spáči se vynořili z hald pokrývek a hadrů, jako by vstávali z mrtvých. Ve dvoraně bylo rušno, lidi se strkali a Ferchaux, Lina a Michel zamířili k východu. Na chodníku na ně čekal řidič dalšího taxíku.

Maudet si bez váhání sedl dopředu. Jinak by vypadal sám před sebou jako hlupák, který přikládá váhu nápadu, který mu prolétl hlavou v předchozím taxíku.

Kam to teď zase jedou? Na rtech jim ulpěla pachuť vlaku, projetého benzínu a alkoholu, který si hlavně Michel lil do krku při každé příležitosti – aby vydržel vzhůru –, jak řekl Lině, které dal také napít. Jenom Ferchaux se spokojil s velkými sklenicemi minerálky.

V Abbeville nastoupili do vlaku, odděleně, Maudet se ženou do druhé třídy a Ferchaux do třetí. To on si tak přál. Dal si s nimi schůzku v jedné kavárně v Lille a poradil jim, aby se po příjezdu trochu prospali.

Lina byla příliš utrmácená, než aby měla chuť mluvit. Snášela všechno bez stížností, bez výčitek, a nemluvila o Ferchauxovi špatně.

„Myslíš, že všechna tahle opatření jsou nutná?“ zeptala se Michela pouze a zívla.

„Nevím, zatím nás nikdo nesleduje. Ale je pravděpodobné, že jestli ho chtějí opravdu zatknout, tak půjdou po jeho stopě a budou se vyptávat řidičů a nádražních a hotelových zaměstnanců.“

„Nechápu, proč šel Arsene k tomu doktorovi.“

„Víš, já si myslím, že kdyby Ferchauxe zatkli, tak by se jeho bratr určitě pokusil dát ho prohlásit za blázna.“

„To že by udělal? Vlastní bratr?“

Usnula, ret opuchlý, a hlava jí padala zleva doprava a zprava doleva.

Když přijeli do Lille, bylo už světlo. Měli schůzku až v poledne, šli se tedy natáhnout do prvního hotelu, který se namanul. Neměli žádná zavazadla, protože Ferchaux se kufru ujal. Považovali je za milence a žasli, že si najímají pokoj v bledém ránu, kdy je vedle na tržišti tak živo.

Michel se chtěl stůj co stůj milovat. Na tu myšlenku ho určitě přivedl dvojsmyslný pohled pokojské a způsob, jak odestýlala postel. Víčka je pálila a údy měli citlivé jako zajizvující se rány.

Když přišli na schůzku, málem Ferchauxe nepoznali. Pod stolem spatřil Michel dvě nohy obuté do nových, pečlivě naleštěných bot, černých šněrovacích bot s tkaničkami. Měl na sobě konfekční, tmavě modrý vlněný oblek a na hlavě jednu z těch čepic s černou šňůrkou, jaké nosí téměř všichni, kdo žijí z moře, námořníci i vysloužilci, rejdaři i lidičky z přístavů.

Vstal poněkud překotně, aby pozdravil Linu; takovéto zdvořilosti k ženě se od něho nenadáli. Na kulatém stolku se vedle sklenice minerálky povalovaly už trochu pošpiněné noviny.

„Četli jste?“

A ukázal na titulek vysázený písmeny prostřední důležitosti:

Ferchauxova aféra

Generální prokurátor pan Duranruel podepsal včera zatykač na Dieudonné Ferchauxe, vraha tří černochů v Ubangi, což je krok, který jsme už delší dobu předpovídali.

Zatykač byl okamžitě telegraficky doručen na prokuraturu ve městě Caen, které si Dieudonné Ferchaux zvolil za místo pobytu.

Tato zpráva vyvolala určité pohyby na burze a cenné papíry různých koloniálních společností, kontrolovaných bratry Ferchauxovými, začaly značně kolísat.

Bradou ukázal na svou nohu.

„Ničeho jste si nevšimli?“

„Ale všimli.“

„Hledá se muž s dřevěnou nohou. Tak jsem si koupil kaučukovou. Nesedí mi nejlíp, hůř se mi chodí. Ale je to bezpečnější!“

Byl nadšen novým oblekem a hlavně čepicí, protože se na sebe s gustem díval do zrcadla. Takhle vypadal ani ne tak jako rejdař, ale spíš jako starý úředník z rejdařství nebo úředníček, který žije u moře a dodává si vzezření kapitána dálkové plavby.

„Vlak nám jede ve dvě. Máme čas se naobědvat.“

Vybral skromnou restauraci, na stolech tam měli papírové ubrusy s tlačeným vzorkem a pro většinu denních hostů byly ubrousky svinuté v regálu.

„Myslí si, že jsem uprchl do Belgie.“

Michel si taky myslel, že mají namířeno do Belgie. Ale nakonec, po další jízdě vlakem, po nových zastávkách na nádražích, poté, co se rozdělili a zase sešli, po další noci beze spánku, vyplněné jmény stanic, jež zahlédli špinavými okénky z kupé, se definitivně zastavili v Dunkerque.

Od odjezdu z Caen Ferchaux nespal, a přesto horečka opadla, ruce se mu přestaly chvět a čelo už neměl zbrocené potem. Byl bledý, místy až šedivý, což jen zdůrazňovalo, jak vyhublý je v obličeji. Vyrazila mu prošedivělá brada, a místo aby mu dodávala drsnosti či ubohosti, učinila jeho tvář ještě všednější.

„Pověřím vás ještě jedním úkolem, Maudete. Tentokrát s sebou můžete vzít ženu. Nechci jít do hotelu, protože všechny hotely bude obcházet policie. Měl byste najít a pronajmout dva pokoje, pokud možno v jednom domě. Pokoje raději skrovné, u přístavu.“

Když Michel s Linou odcházeli, napadla je stejná myšlenka. „Možná že toho využije a zmizí sám.“

Neušli ani deset metrů, když je Ferchaux zavolal zpátky. Jako by byl uhodl jejich myšlenky, podal Maudetovi kufřík. „Bude to líp vypadat, když budete najímat pokoj se zavazadlem v ruce.“

„Ale…“

Michel byl v rozpacích. Ferchaux se tímto gestem odevzdal do jejich rukou. Zná je už tak dobře? Slzy mu vhrkly do očí a cestou řekl Lině:

„Vidíš, jaký je to člověk! A ujišťuji tě, že až ho poznáš, budeš jako já…“

Neodporovala, což samo o sobě už bylo ohromné. Chodili dlouho, hledali vývěsky v oknech nízkých baráčků, které tvořily rušnou čtvrt na okraji přístavu. Čas od času zaskočil Michel do hospůdky, aby se poptal, a přitom vyzunkl skleničku alkoholu.

Na této únavné pouti, jež se zdála bez konce, dospěli konečně k cíli, a teď jsou tady, v hlubinách postele nedefinovatelného pachu – Lina tvrdila, že je to pach mořských řas, jimiž jsou nacpané matrace – a čekali, až se rozední nebo až znovu usnou.

Zvuky se pozvolna sladily, vagóny se daly do pohybu a kousek od domu na sebe narážely, továrny povolávaly dělníky pískáním nebo houkáním sirén do práce a nakonec začal pracovat jeřáb rovnou pod oknem.

„Nespíš?“

„Ne.“

„Myslíš, že tu zůstaneme dlouho?“

„Nevím. Myslím, že jo.“

„Na co vlastně čeká?“

Tohle také Michel nevěděl, ale nejasně to tušil; začínal sdílet určité reakce tohoto neobyčejného člověka, s nímž už několik týdnů žil a jehož každý, i sebemenší krok ho na začátku pohoršoval. Ale nedokázal přenést své pocity na Linu, protože všechno bylo zatím příliš složité, příliš mlhavé.

Například z Ferchauxova opovržení vůči tolika lidem a věcem vycítil nudu. Ne takovou nudu, jakou by mohl pocítit on, Maudet. Obrovskou, zábnoucí nudu člověka, který všechno viděl, všechno poznal, který se všeho zřekl, a který poznal i nekonečnost lidské samoty. A tato nuda by byla stejná všude, v pařížském hotelu jako v baráku na dunách nebo ve starém aristokratickém paláci v ulici des Chanoinesses, a není pochyb, že ji Ferchaux poznal už na motorovém člunu, který neúnavně brázdil ubangské řeky.

Vynaložil veškeré úsilí, jaké člověk může vynaložit. Víc už dokázat nemohl. Patřila mu rozlehlá země, jejímž byl faktickým pánem, a možná že to byl on sám, kdo pro zábavu začal ten poťouchlý a dětinský spor s úředníkem koloniální správy Arondelem.

Možná že dokonce – ale Michel cítil, že to už se dostává na samý okraj pravděpodobnosti – otřásl téměř vědomě, z nudy, z legrace, z pohrdání, svou vlastní mocí.

Což nebylo úlevné, když byl nucen znovu čelit protivníkovi, po tolika letech nasednout na loď a plout do Francie, kterou už neznal, kde nebyl doma, kde mu byl dobrý první přístřešek, první dům na duně?

Bojovat! Ne však nechat se chytit do pasti jako zvíře v pralese, ne však nechat se zavřít do čtyř stěn vězení nebo do nějakého ústavu!

Rostoucí nebezpečí ho vybičovalo tak, že ačkoli byl oslabený malarickým záchvatem, vstal a dva dny a dvě noci nepřetržitě uháněl po silnicích a po kolejích, aniž se projevila únava.

Jestlipak za zdí, která je odděluje, ještě spí?

Ony dva dny a dvě noci, zejména ty dvě noci, vytvořily mezi nimi nové a důvěrné vztahy a tentokrát se docela přirozeně zapojila i Lina.

Dvojice byla u vdovy Snoekové zapsaná pod jménem pan a paní Manierovi. Přesněji řečeno, nikam se nezapisovali, protože jim nikdo nedal žádnou přihlášku, stačilo uvést jméno, které přijali. Michel vysvětlil, že otec jeho ženy, pan Dentu, bývalý námořník, je špatný na nervy a doktor mu doporučil mořský vzduch.

Nebyl to hostinec a nebyl to tak docela ani rodinný penzión. Nizoučký baráček se špičatou střechou, jeden z posledních na nábřeží… Stačilo sejít jeden schod a člověk se ocitl ve velice čisté světnici, která vypadala spíš jako jídelna než jako lokál; na kulatém stole bylo květované voskované plátno, na zdi visel portrét nebožtíka Snoeka a na rámečku byla připíchnutá vyznamenání. Pan Snoek byl za svého života totiž kapitánem remorkéru a měl na svém kontě nejmíň tucet záchranných operací.

Tuto místnost oddělovaly od kuchyně dveře s výplní ze skleněných čtverečků. Občas sem přicházeli muži, námořníci a lodníci, kteří vypadali všichni stejně domácky. Byli to postarší lidé, hlavně Vlámové a Holanďani, kteří nehledali prostopášnosti ani pitky, a když byli sami, sedali většinou v kuchyni, pomalu upíjeli ze skleničky a bavili se s paní Snoekovou, která si dál hleděla domácnosti.

Pokoje byly maličké, úzkostlivě čisté. Byly tři a v tom třetím bydlel nedávno jmenovaný lodivod, který hledal vhodný byt, aby mohl povolat z Boulogne manželku a děti.

Okna šedla, potom proniklo mraky několik světelných paprsků nádherně oranžové barvy. Michel se konečně rozhodl vyskočit z postele a zamířil ke stolku z bílého, pískem vydrhnutého dřeva, na němž stálo fajánsové umyvadlo a džbán ledové vody.

Jako by čekal na toto znamení, Ferchaux v sousedním pokoji také vstal a začal přecházet.

Jeden ani druhý nevěděli ještě nic o novém životě, který je čeká. Věděli jenom tolik, že úvod do něho je konejšivě klidný; vždyť i v přístavním ruchu bylo cosi pokojného a atmosféra panující v tomto domě je obklopila sirupovitým poklidem.

„Přineseš mi nahoru kávu a rohlík, Michele?“

Oholil se, umyl si obličej a oblékl se; spěchal, chtěl vypadnout z pokoje a jít na obhlídku, nejdřív dolů a potom na nábřeží, které ho lákalo.

Nejdříve však objal svou ženu a zašeptal jí do ucha:

„Kdoví, jestli jednoho krásného dne neodplujeme na některé z těch lodí?“

„To jsou osobní parníky?“

„Nákladní. To by bylo ještě napínavější.“

Proč by je jedna z těch nákladních lodí nemohla odvézt všechny tři? Neboť jejich osudy byly od nynějška spjaté. Michel už nemyslel na budoucnost jinak než ve spojitosti s Ferchauxem.

Sotva se pustil dolů po tmavých schodech, páchnoucích parketovým voskem, otevřely se dveře a na schodech uslyšel za sebou kulhavý krok.

Setkali se v kuchyni, kam schody vedly. Ferchaux se neoholil a krátká šedivá bradka už jako by k němu patřila. Největší novinkou byl ale jeho téměř veselý hlas. Řekl:

„Dobré jitro, paní Snoeková. Probudila mě vůně vaši kávy.“

„Když si laskavě přejdete vedle, přinesu vám snídani. Ještě jsem se nezeptala, co si ráno obyčejně dáváte.“

Na ohni byla pánev a na ní se smažila ryba; v modravém vzduchu se držela její vůně.

„Na mou věru, jestli vám přebývá jedna nebo dvě makrely…“

„Vidím, že jíte jako zdejší lidi. A mladá paní?“

„Jestli dovolíte,“ zasáhl Michel, „odnesu jí nahoru bílou kávu a krajíček chleba.“

Neodvážil se požádat o rohlíky a byl rád, že to neudělal, protože paní Snoeková ukrojila z velkého bochníku tlusté krajíce a chystala se je mazat špičkou dlouhého a širokého nože na krájení.

„Kolik krajíců?“

„Stačí jeden. Žena dnes není ve své kůži.“

Když usedli proti sobě v přední místností pod portrétem nebožtíka kapitána remorkéru, byl ve vzduchu poprvé po dlouhých dnech jiskřivý sluneční prach. Venku muselo být chladno, protože čas od času si některý dělník u jeřábu vydatně dýchal na ruce.

Maudet nedovolil, aby přišel nazmar jediný drobeček, ať už z talíře, nebo z podívané, ba ani z pachů, které mu rozechvívaly chřípí, a zneklidňovalo ho, když viděl, že ho Ferchaux pozoruje.

Co si o něm Ferchaux myslí? Je vyloučeno, že by necítil jeho netrpělivost žít, onu chtivost, která ho žene dopředu. Nepociťoval on, jemuž bylo přes šedesát, určitou závist?

„Máte odvahu vydat se ještě dnes na cestu?“

„Proč? Odjíždíme?“

„Ale ne. Pst!… Mám pro vás úkol. Pohovoříme si o tom později.“

Michel zanesl Lině snídani.

„Myslím, že odjedu,“ hlásil.

„Sám?“

„To ještě nevím.“

Myslel, že bude protestovat, že se Ferchauxe trochu bojí, ale nic takového. Nechalo ji to úplně klidnou. Spíše se bála, aby nebyla hned zase vytržena z odpočinku, který si konečně vysloužili.

„Mám vstát?“

„Nemusíš hned. Myslím, že nemusíš. Půjdeme se s tvým otcem projít, trochu si popovídáme.“

„No jo! Zapomněla jsem, že mu mám říkat tatínku.“

Pár minut nato kráčeli Michel a Ferchaux drobnými kroky po velkých dlaždicích až při samém okraji nábřeží, mezi nataženými kabely a úvaznými pacholaty.

„Víte, Michele…“

Přerušil sám sebe:

„Musím si zvyknout říkat vám Michele a vaší ženě Lino, když tu vystupuji jako její otec. Podívejte, chtěl jsem říct, že bychom měli navázat spojení s advokátem Aubinem. Volat mu odtud je riskantní. Ani Aubin by neměl vědět, kde jsme. Uděláme to jinak, zajedete do Belgie, do Brugg nebo do Gentu, a tam navážete spojení s Paříží. Bude to mít navíc tu výhodu, že uklidníme bratra, který bude přesvědčen, že jsem překročil hranice.“

Při chůzi občas zkřivil obličej. To se ozvala ta nová noha, na niž si dosud nezvykl.

V prvním patře domku paní Snoekové se právě otevřelo okno a Lina se nadechla čerstvého vzduchu; zřejmě se jí zdál moc studený, protože okno hned zase zavřela a pak už bylo vidět, jak se cosi bílého míhá za záclonami.

8

„Kdo myslíš, že jsem?“

Sklonil se k lampičce s růžovým stínidlem, která stála na stole, aby světlo dopadlo na jeho tvář; na tvář, kterou neobyčejný úsměv, jaký by měl mít na tváři takový Ferchaux, činil ještě dojímavější a záhadnější.

Bylo to už dávno – dost dlouho předtím, než zapadl do ‚Merry Grill‘ –, co došlo k určitému posunu, co se skutečnost povznesla o stupeň výš, co jeho pocity nabyly oné bodavé a slastné pronikavosti bolavého zubu, jehož se člověk dotýká špičkou jazyka.

Bylo báječné, že ta žena měla nádhernou mahagonovou kštici, že měla oříškové oči, a hlavně užasl nad téměř geniálním nápadem udělat si čárnutím zelené tužky linky na víčkách. Oči jí jiskřily něhyplnou zvědavostí a dlouhé řasy se přivíraly před kouřem, stoupajícím z cigarety.

„Kdo myslíš, že jsem?“

S tváří náhle vážnou odpověděla:

„Počkej… Nenapovídej mi…“

Nafialovělé světlo zalévalo kabaret, prosycený množstvím splývajících vůní, které Maudetovo chřípí dychtivě vstřebávalo.

„Mohu hádat třikrát? Počkejme… Mohl bys být student…

Řekla bych, že nejspíš student práv…“

Chtěla mu lichotit? Jistěže by byl mohl pokračovat ve studiích. Jeho rodiče by to byli utáhli. Ale netroufal si, a proto v něm zůstala nejasná zášť vůči všem studentům.

„Samá voda!“

Předstírala tuto hru, tak jako předstírala, že považuje jeho světlý oblek, který si dopoledne koupil v konfekci na náměstí Brouckere, za přepychové zboží.

„Ty jsi Francouz, viď? Nic mi neříkej… Tentokrát to uhodnu… Jsi Francouz ze severu, z Lille nebo z Roubaix, poznám to podle přízvuku. Vsadila bych se, že děláš do vlny…“

Vyprázdnil svou sklenici šampaňského a zatvářil se ještě tajemněji.

„Něco důležitějšího, kočičko… Ale to neuhodneš! Koukni se ke vchodu…“

„Co má být?“

Byl tam tlustý čaloun z tmavomodrého sametu, u něhož se držel poslíček v livreji.

„Ten chlap, který sedí vedle závěsu… Nic bych za to nedal, že jsi ho tu ještě neviděla…“

„To je pravda…“

Zneklidnilo ji to, bála se porozumět. Na pár chvil zapomněla vkládat do svého pohledu něžné veselí, které dodávalo jejím očím medové sladkosti. Kdyby se byl na ni v tu chvíli podíval, viděl by ji náhle jako bez líčidla, takovou, jakou ji patrně v postelí zastihne svítání, když je beze svědků.

Až po ten hlas, pod vlivem bruselského přízvuku rachotivý, který byl najednou jasnější a určitější.

„Chceš říct, že je od policie?“

„Možná…“

„To není odpověď.“

„Dejme tomu, že možná je od policie a možná taky, že není… V každém případě mě sleduje, pozoruje mě a kouká zaslechnout, co říkám…“

„Láhev, Arthure,“ prohodila nedbale k číšníkovi, který se potuloval kolem.

Neprotestoval. Chtěl si tento večer užít, vědom si toho, že jej draze zaplatí, a neponižoval se proto smlouváním a kupeckými počty.

„Máš strach, že jsem zločinec?… Přiznej se!“

Ne, nemyslela si, že je zločinec o nic víc, než si předtím myslela, že je student; spíš ho typovala na úředníčka z banky nebo od nějaké firmy, který si hrábl do pokladny. Hned si všimla, že měl na sobě oblek, koupený toho dne, a navíc to byl přesně ten oblek, jaký by si dopřál úředníček, který konečně přišel k penězům.

Michel to nevěděl. Viděl se v protějším zrcadle a připadal si elegantní a nenucený.

„Nehledej v každém… Prostě když má člověk co dělat s policií, nemusí být ještě zločinec… Zítra nebo pozítří uvidíš možná v novinách mou fotografii…“

Tím hůř! To je vždycky mrzuté, zvlášť kdyby musela jít svědčit k soudu, protože advokáti jsou vůči svědkům jejího typu nelítostní, i když poznala i jiné.

„Ty budeš mít fotku v novinách?“

„Možná…“

„Přece snad neděláš do politiky?“

„Skoro… přihořívá…“

Jak jí říct, kdo je, kým se tento večer cítí? Což nejsou Ferchauxovy milióny, Ferchauxovy stamilióny tak trochu v jeho rukou? Což není jedním z aktivních činitelů v záležitosti, která otřásla bankovními a koloniálními kruhy a nyní rozvášňuje davy?

„To víš, jsou lidi, které na ulici nerozeznáš od ostatních, nikdo jim nevěnuje pozornost, ale mají větší moc než poslanci nebo ministři…“

Věděla, že teď stačí jen poslouchat, že se tam dostane sám, že to vyklopí, a tak začala chroupat pražené mandle a nezávazně se rozhlížet kolem, po orchestru, odkud ji pozorovaly první housle.

Maudet sledoval její pohled.

„Co má co na tebe takhle čučet?“

Teď bylo zase na ní, aby, krčíc rameny, odehrála svou úložku:

„Takhle je to večer co večer… Je zamilovaný… Žárlí. Já si ho vůbec nevšímám. Ale stejně cítím, že je schopný dřív nebo později něco provést…“

Houslista měl odřený smoking a mastné vlasy; pleť barvy papíru ho řadila k lidem, kteří v noci nespí a musí propracovat i část dne. Byl chudý, potřebný. Nejspíš měl děti a nemocnou ženu. Díval se na animírku, protože se potřeboval dívat na určitý bod v prostoru, ale pravděpodobně ji vůbec neviděl, neboť reflektory byly zamířené na orchestr.

Jaké opovržení bylo v pohledu, který Maudet tomu chudákovi adresoval!

„Nedívej se tam už!“

„Chci mu ukázat, jak mi na něm nezáleží. Ještě by si mohl myslet, že se ho bojím…“

Michel pil hodně. Teď potřeboval pít pořád víc a víc, aby jeho horečka neopadla. Hned na hranici, ve Furnes, si dal v jedné hospůdce dvě skleničky jalovcové.

Měl důležitý úkol. Při odjezdu mu Ferchaux dal nejdříve dva tisíce franků, a potom, s těžkým srdcem, přidal ještě třetí.

„Pro případ, že by se stalo něco nepředvídaného…“

Zůstal lakomý i v dunkerqueském útočišti a vzdychal, když viděl, jak Michel ukládá peníze do náprsní tašky.

„Můžete jet druhou třídou, ale je zbytečné, abyste se ubytoval ve velkém hotelu… Ostatně velké hotely jsou nejvíc pod dohledem…“

Ale Maudet přesto šel do hotelu „Palace“ proti Severnímu nádraží. Věděl, že tím už rozhodl o všem ostatním, a byl předem smířen se všemi budoucími komplikacemi. Vypil whisky v baru, v opravdovském americkém baru s mahagonovým pultem a křesly potaženými fialovou kůží, v nichž mezinárodní finančníci kouřili přepychové doutníky, a tvářil se přitom netečně jako člověk, který nikdy nepije nic jiného.

Nakonec se rozhodl, že vyřídí tři telefonní hovory z Bruselu: zavolá advokátu Morelovi do Caen, pak advokátu Aubinovi do Paříže a nakonec Emilu Ferchauxovi.

Dieudonné mu doporučil, aby volal z různých telefonních budek, ale tlouštík s vyholenou lebkou, který četl v lenošce zahraniční noviny, požádal barmana, aby mu objednal Řím, a to rozhodlo.

„Poslyšte, barmane, objednejte mi Caen 18-14…“

„Prosím, pane.“

Povalovaly se tam jedny belgické noviny, tak je Michel otevřel. Po několik následujících minut přelétával očima zcela bezdůvodně inzeráty v malém oznamovateli a barman před něho postavil druhou whisky, když vtom padl jeho zrak na následující řádky:

Důležité upozorněni – od Emila pro Dieudonné –

prosím spoj se s Bleusteinem, nám. Brouckere, Brusel.

„Barmane! Ten objednaný hovor zrušte! Kolik platím?“

„Čtyřicet franků, pane.“

Emile Ferchaux si tedy hned myslel, že se bratr odebere do Belgie, protože dal inzerát do bruselského listu „Le Soir“. Michel si nemohl vyžádat další pokyny. Musel jednat podle vlastní úvahy. Byl už velice v náladě. Tlačenice na náměstí Brouckere ještě zvýšila představu, kterou měl o své důležitosti. Byl tu mimo jiné obrovský výklad plný luxusních zavazadel z vepřovice, z měkké poddajné kůže, která v něm vzbudila šílenou touhu po nočních rychlících a zaoceánských lodích. Hned vedle byly na panácích ve výkladní skříni vystavené konfekční obleky a Michel stanul okouzleně před světle šedými šaty z tlusté melírované vlny, které obzvlášť ladily s jeho cestovatelskými sny.

O dva domy dál byla uvedená adresa: „Bleustein, směnárník“. Úzký krám s výkladem chráněným kovovou mříží, plný zahraničních bankovek a zlatých mincí. Vstoupil dovnitř.

„Chtěl bych mluvit s panem Bleusteinem.“

„S panem Maxem nebo s panem Alexem?“

„To nevím. S tím, o němž se mluví v tomhle oznámení.“

Jeho slova vyvolala zřejmě údiv. Prodavač jako by říkal:

„Už je to tady!“

Vrhl se ke kabince s matovými okny, potom ho uvedl dovnitř.

„Pan Bleustein?“

„Max Bleustein. Přicházíte od pana Dieudonné?“

Max Bleustein byl ještě mladý, štíhlý, a v Michelových očích velmi elegantní – perla v kravatě, napomádované černé vlasy. Všiml si zejména jeho pěstěných rukou, které uplatnil, když si nedbale pohrával s cigaretou.

„Předpokládám, že máte dopis od pana Dieudonné.“

„Nemám dopis, ale jsem jeho osobní tajemník.“

Byl to zajímavý rozhovor, přerušovaný telefonáty, které přicházely jeden za druhým a které Bleustein vyřizoval jen jakoby mimochodem.

„Ale ano, můj milý… Ne, s Odettou ne… Správně… V devět hodin. Večerní oblek?“

Michel cítil, že se z něho pokouší tahat rozumy. Zacházel s ním jako s důležitým člověkem a jednal s přehnanou zdvořilostí, ale bylo zřejmé, že ho nepovažuje za dost kompetentního.

„Chápete, jak delikátní je to záležitost… My jsme v té věci pouze prostředníky… Náš zákazník, pan Emile, v nás má naprostou důvěru… Stačilo by, kdybyste požádal pana Dieudonné o lísteček… Předpokládám, že je v Bruselu…

Maudet se držel dobře. Nervy napjaté jako provazy, ale odolával, a tak ho po čtvrt hodině Bleustein vytáhl ven; oba muži se proplétali skupinkami, postávajícími kolem burzy, až došli do ulice Royale, k budově plné kanceláří. Max Bleustein tiskl knoflíky výtahu, pak strčil do dveří a už se octli ve společnosti Alexe Bleusteina, rozhodně staršího, ale skoro stejně elegantního jako mladší bratr.

Omluvili se Michelovi a chvilku spolu tiše konferovali. „Podle toho, co mi bratr řekl, jste osobním tajemníkem pana Dieudonné. Jistě víte, kdo je to pan Dieudonné.“

„Dieudonné Ferchaux.“

Vyměnili si pohledy. Michel se chvěl netrpělivostí.

„Bohužel v záležitosti tak choulostivé, kde jsou v sázce takové zájmy… Bylo by jednodušší, kdyby pan Ferchaux přišel osobně nebo kdyby si sjednal s jedním z nás někde schůzku, anebo kdyby vám alespoň dal do ruky dopis…“

Maudet neustoupil a byl na to nemálo hrdý. Nevypustil z úst jediné slovo, z něhož by se dalo vytušit, že Ferchaux není v Belgii. On také nakonec navrhl:

„Proč nezavolat pana Emila a nepožádat ho o instrukce?“

Zavolali mu. Emile Ferchaux byl v Paříži a nakonec ho dostali na drát. Rozhovor mezi ním a starším Bleusteinem trval poměrně dlouho, a tak se mladší bratr omluvil a zmizel.

„Čekají mě vlastní záležitosti, chápete…“

„Pojďte laskavě k telefonu, pane Maudete. Pan Ferchaux si s vámi chce promluvit sám.“

„Haló!… Jste to vy, co jsem se s vámi onehdy setkal v La Guillerie, že? Mohu tedy předpokládat, že jste informován o záležitosti, kterou řešíme… Haló! Jste tam?… Přeji si, abyste mému bratrovi vyřídil, že vím ze spolehlivého pramene, rozumíte, ze spolehlivého pramene, že se bude žádat o jeho vydání… A klidně mu řekněte, že si za to může sám, protože jeho poslední tahy měly opačný účinek, než čekal. Radím mu proto, aby sedl na loď a odjel do Jižni Ameriky… Můžete mu taky říct, že jsem tam převedl velké částky… On ví kam… Před hodinou jsem se setkal s Aubinem. Je stejného názoru jako já. Zrovna vyšly večerníky, dnes zacházejí ještě dál než včera… Haló! Rozuměl jste? Byl byste tak laskav a opakoval mi to?“

Maudet opakoval vzkaz a potom dodal:

„Byl bych vám stejně telefonoval, protože vám mám taky něco vyřídit. Pan Dieudonné vám vzkazuje, že ať se děje cokoli, do tří dnů se v tisku objeví dokumenty Mercator.“

V paláci na avenue Hoche se ozvalo zaklení.

„Haló! Nezavěšujte… Požádejte mého bratra, řekněte mu, že je velice nutné, aby mi zavolal sám… V kteroukoli denní nebo noční dobu… Haló! Ty papíry, o kterých mluvíte, se za žádnou cenu nesmějí…“

„Myslím, že vám pan Ferchaux nebude telefonovat…“

Praskání v telefonu.

„Haló! Jsme přerušeni? Jste tam ještě?… Řekněte mu…“

Tentokrát byl hovor přerušen definitivně. Michel nabyl nové nenucenosti.

„Tak to by bylo… Děkuji vám.“

„Kde bych vás mohl zastihnout pro případ, že bych dostal další pokyny? Snad byste mi mohl nechat alespoň adresu poste restante…“

„K tomu nejsem oprávněn.“

Maudet měl o Ferchauxovi dlouho pochybnosti. Jistě, dokumenty, které mu prošly rukama, úslužnost obchodníků a advokátů potvrzovaly důležitost muže z Ubangi, ale tato důležitost nabyla nyní nové, konkrétní podoby a od nynějška se jí zabývá tisk, parlament i veřejnost. A sám Maudet, který se dostal do hry, na ní má svůj podíl.

Na ulici ho napadlo, že ho budou možná sledovat a ihned si vytipoval jednoho chodce, který se podle zdání na něho přilepil. Do hlavy mu stoupl náhlý příval pyšné radosti a hned se vrhl do velké kavárny na náměstí Brouckere, sedl si ke sklenici portského a požádal, aby mu objednali Caen a potom Paříž.

Advokát Morel, který mu měl říci, co je nového, ho zahrnul zbytečnými mnohomluvnými opisy.

„Řekněte oné osobě, kterou znáte, že se k ní druhého dne po odjezdu dostavili návštěvníci… Byli zřejmě velice rozmrzelí… Odpoledne přišli znovu a prohlédli si celý dům a potom, večer, zajeli vozem do vily u moře… Co říkáte…? Šofér?… Myslel jsem, že odjel s vámi… Ráno už v domě nebyl… Stará paní…? Ano… Ach! Cože…? Stará paní tam pořád je… Musím říci, že ve velice špatné náladě… Setrvala s těmi pány v dlouhém rozhovoru…“

Arsene se bezpochyby vrátil chvilku po Michelově odchodu. Vysvobodil starou Jouette, a když pochopil, co se stalo, odjel také. Než se rozjel za Emilem Ferchauxem, musel mu zřejmě zavolat, informovat ho a vyžádat si další instrukce.

A teď je na řadě advokát Aubin! Nezastihl ho v kanceláři, odešel k soudu. Michel nadiktoval jeho tajemníkovi vzkaz a nechal si jej dvakrát opakovat. Měl tento vzkaz vyřídit navzdory tomu, o co ho požádal pan Emile? Michel si to vzal na zodpovědnost.

Vyzvednout u advokáta Curtia obálku B a předat ji osobě, které je adresována, s prosbou, aby okamžitě zařídila vše potřebné.

Stmívalo se. Nebylo ještě ani pět hodin. Maudet by byl určitě našel nějaký vlak, který by ho dovezl na hranice. Ale má propást příležitost prožít jednu noc v Bruselu? Vždycky najde nějakou výmluvu. Něco si vymyslí. Například nemusel zastihnout Bleusteina hned, Bleustein si s ním mohl dojednat schůzku až na večer…

Zapomněl se dívat po svém pronásledovateli. Chystal se udělat hloupost a věděl to, ale věděl také, že neodolá svému přání, a vrhl se do obchodu s konfekcí.

„Jestli mi ten oblek nepadne, pustím to z hlavy. Ať rozhodne osud!“ A ten rozhodl; šedý oblek mu padl jako ulitý až na tři knoflíky, které se musely o centimetr popošít, což mu udělali na místě, než zaplatil u pokladny.

Vyšel oblečen do nového a v obchodě nechal adresu hotelu ‚Palace‘, aby mu tam dodali starý.

Zatoužil po ženě. Začal ji hledat v ulicích, v kavárnách a v barech, ale všechny se mu zdály moc vulgární. Příležitost byla tak vzácná, že si chtěl ušetřit zklamání.

Povečeřel v restauraci a vypil celou láhev vína. A nakonec zapadl do ‚Merry Grill‘, odkud k němu doléhala až na chodník tlumená hudba.

Teď přišla jeho chvíle. Byl tak trochu Ferchaux, ale byl víc než on, protože Ferchaux neuměl žít, nebyl schopen onoho skoku, který právě udělal Michel, onoho náhlého zrychlení rytmu a bezpochyby také oné pronikavé inteligence, jíž byl Michel v takové míře obdařen.

Místo aby ho opilost zarážela, zvětšovala ho ve vlastních očích; měl pocit, že konečně uskutečňuje představu života, kterou si vytvořil. Hudba, ta hrála pro něho, a on měl shovívavý soucit s ubožáky ve smokincích, kteří mlátili do piana, vrzali na housličky nebo foukali do saxíků… Jeden z nich považoval za nutné dělat pro obveselení publika šaška, byl to nejméně čtyřicátník se snubním prstýnkem, jistě otec rodiny…

Ženy, mezi nimiž si stačí vybrat… Maitre d’hôtel, který poletuje na nemocných nohách a obličej přitom křiví bolestí… A chlapečkové z dobrých rodin, kteří si myslí, že tohle je ten pravý flám, a mají pocit, že jsou na světě důležití, protože jednoho dne nastoupí na tatíčkovo místo!

Michel ční nade všemi! Jemu patří svět! Sevře je, takhle, jednou rukou, rukou, kterou nafialovělé světlo dělá bělejší a šlachovitější.

A podívejme se! Muž, který ho sledoval cestou od Bleusteina, je zase tady! Neudělal Maudet chybu, že telefonoval do Caen a do Paříže, když ho sledoval, neslyšel ten člověk, co mluvil?

Ale no tak! Je přece nějaký silák! Je silnější, než si Ferchaux myslí. Ferchaux možná dobře obstál tam, v konžském pralese. Měl kuráž a byl paličatý, hlavně byl paličatý! To je to správné slovo! Trpělivý člověk, jeden z těch, kteří mohou obětovat celý život, den po dni, jedinému úkolu. Ale neumí žít ani užívat svého bohatství. Je to lakomec. A úplně mu chybí fantazie! Bydlí v ubohých barabiznách a jedinou jeho zábavou je hrát večer karty se svým tajemníkem a se svým šoférem.

Maudetova společnice měla na sobě černé šaty z velice měkkého a hladkého hedvábí, přes něž nedbale laskal její pokožku.

„Pořád čekám, že mi řekneš, kdo jsi a proč jde po tobě policie…“

„Nemluvil jsem o policii.“

„Tak tě nechávají hlídat rodiče?“

Místo odpovědi jí ukázal snubní prsten.

„Ty jsi ženatý?“

„Půl roku.“

„A to už ženu podvádíš? Je hezká?“

„Moc hezká.“

„Máš ji rád?“

„Ale ovšem… Jenomže…“

Bylo pozdě. Jeho horečka mohla každou chvíli opadnout a on chtěl dodržet svůj program až do konce, dříve než bude v ostrém ranním světle čelit všem těm ubožáckým, ponižujícím problémům, jež před něho postaví tento večer.

„Pojď…“

„Ještě ne… Jsou teprve dvě hodiny…“

„A co má být?“

„Pan Lucien mi nedovolí odejít…“

„Kdo je to?“

„Ředitel. Ten malý tlouštík ve smokinku, co sem teď zrovna kouká… Nesmíme odtud před třetí…“

„A když ho o to požádám?“

„To nebude nic platné. Nevím to z vlastní zkušenosti, protože já bydlím s maminkou a s pány nikam nechodím… Ale Léa to zkusila a akorát si vykoledovala pokutu… Arthure, trochu hroznového vína…“

Několikrát se musel bránit únavě. Občas se mu myšlenky předbíhaly, představoval si návrat do Dunkerque a uvažoval, co řekne.

„Za deset minut tři… Pojďme…“

Ve tři museli ještě počkat, až čtyři hosty, kteří tropili v jednom rohu strašný rámus, napadne odtud vystřelit.

Venku drobně pršelo. Šli zavěšeni.

„V kterém hotelu bydlíš?“

„V ‚Palace‘.“

Měl dojem, že ji vrátný poznal, ale raději o tom nepřemýšlel. Balík s jeho starým oblekem a se jménem prodejny konfekce ležel na stole. Rychle jej uklidil.

„Nebude ti vadit, když využiju příležitosti a vykoupu se?“

Co byla zavřená v koupelně, málem usnul. Sliboval si netušené rozkoše. Nebylo to zdaleka tak pěkné jako s Linou. Podprsenka ho podvedla. Měla malá ochablá ňadra a strašně bledé tělo. A nebyla na něho ani hodná. Chtělo se jí spát a dávala mu to najevo.

Nechal se vzbudit ráno v sedm, musel na vlak, který jel krátce po osmé. Oblékal se jako v mrákotách. Hlava ho bolela jak střep. Při holení se řízl. Slíbil si, že se také vykoupe, aby se trochu vzchopil, ale voda tekla téměř studená.

„Ty už jdeš?“

Její šaty ležely na hromadě na zemi, zpod přikrývky vykukovaly vlasy a otevřené oko bez radosti a bez shovívavosti.

„Kolik mi dáš?“

Váhal, položil na krb stofrankovku a potom, obávaje se, že ho bude považovat za škroba nebo za chudáka, ještě stovku přidal. Za daného stavu…!

„Přijdeš zas?“

„Možná… Není to vyloučené.“

Už nemluvil o své fotografii v novinách ani o soukromé či státní policii, která je mu v patách. Chlapík, který stál před hotelem, vypadal na to, že ho sleduje. Nebyl to ten ze včerejška. Ostatně je víc než pravděpodobné, že Bleusteinové chtějí vědět, kam za Ferchauxem jede.

Bolavé hlavě a svému znechucení navzdory udělal svědomitě všechno, co bylo třeba, aby slídila zmátl. Nejdříve si vzal taxi na Jižní nádraží a tam si koupil lístek do Monsu. Prošel vlakem, který stál na nástupišti a přeběhl přes koleje k východu, skočil do jedoucí tramvaje, o dvě ulice dál vystoupil ve chvíli, kdy jel kolem taxíkář a sháněl rito.

Sedm minut po osmé nastoupil na Severním nádraží do svého vlaku a v půl desáté byl v Gentu, který mu v ranním slunci připadal celý růžový.

Dlouho uvažoval, který oblek si má vzít na cestu. Nakonec se rozhodl pro ten starý, bál se Ferchauxova pohledu, kdyby přijel jako vyměněný.

Může předstírat, že ty dva tisíce franků ztratil… ale to byla příliš všední výmluva, příliš ubožácká. A co říct, že skutečně potřeboval přiměřený oblek, že to jeho poslání vyžadovalo… Anebo že byl večer s Bleusteinem, který ho vláčel po nočních podnicích a že on, Michel, považoval za správné s ním chodit a tahat z něho rozumy…

Další vlak ho vezl do Brugg, ale dnes neměl smysl pro krajinu. Byl pořád žíznivý, jenže vlak nestál nikde tak dlouho, aby stačil doběhnout k bufetu.

Udělal chybu, měl se přece jen vykoupat, i když netekla teplá voda. Uvědomil si, že jeho společnice ze včerejší noci jmenovala se Adrienne – byla velice navoněná. Zdálo se mu, že celý nasákl jejím parfémem.

Ne! Neřekne o tom nic. Potkal jednoho přítele z dětství… Moment… a ten přítel udělal nějakou hloupost a utekl do Belgie, kde je teď bez haléře… Michel ho poznal, když se potuloval před kavárnami na náměstí Brouckere, sotva nohy vláčel a žádostivě se díval na hromady sendvičů…

Rozpálil se, už byl zase sám sebou:

„Půjčil jsem mu dva tisíce franků, aby si mohl založit existenci. Vím dobře, že mi ty peníze nepatřily, ale já vám je vrátím, klidně si srážejte z každého platu sto franků…“

Zbýval balík. Nechá jej na nádraží v úschovně a půjde si pro něj až za pár dní a zase něco vymyslí, aby vysvětlil, jak k tomu obleku přišel.

Stejně mu je Ferchaux ty peníze dávno dlužen! Není snad skandální, jak uboze platí člověku, který mu prokazuje takové služby jako Maudet? Nenašel by mnoho takových, kteří by s ním šli teď, když je pouhým psancem!

Naráz se Michel na něho rozzlobil. Kdyby byl Ferchaux skutečně formát, nebyl by tam, kde je. Což se jeho bratr pořád ještě neproducíruje po Paříži? Proč tedy mluvit o Emilovi tak pohrdavě? Víc než pohrdavě! Ferchaux nikdy nemluví pohrdavě. Ve tváři má smutek, takový smutek, jaký si člověk představuje na tváři boha, pozorujícího lidské hemžení…

Hranici přejel bez obtíží. Dojel nejdříve do Lille, pak do Dieppe a konečně do Boulogne. Byl si jistý, že ho nikdo nesleduje. Splnil svůj úkol, ba udělal víc, protože ho napadlo přečíst si ‚Le Soir‘ a zajít k Bleusteinovi.

„Hned jsem si řekl, že vašeho bratra, který si myslí, že jste v Belgii, mohlo napadnout dát do novin inzerát… Koupil jsem všechny noviny. Hledal jsem…“

Znovu se rozpálil. Při obědě vypil půllitrovou láhev vína, která jako zázrakem setřela stopy včerejší opilosti. Začal snít o Jižní Americe, o níž mluvil Emile Ferchaux.

Konečně brzy odpoledne přijel do Dunkerque, zašel do úschovny, kde si nechal nový oblek, a pěšky se vydal na nábřeží. Šel čím dál tím rychleji a přitom si opakoval projev, který měl v úmyslu pronést, provázeje slova příslušnou mimikou. Trochu se styděl. Ale nebyl silný právě tím, že byl s to udělat pro své štěstí vše, co je potřeba, byt to bylo poněkud odporné? Váhal snad Ferchaux zabít ty tři černochy? A co teď, nezačal snad vydírat, aby se z toho vyvlékl? Co jiného jsou dokumenty Mercator?

Město mu připadalo smrtelně klidné, chodníky opuštěné, nekonečně dlouhé. Konečně sešel z jednoho schůdku a ocitl se v jídelně vdovy Snoekové, která se u okna věnovala šití. Málem řekl:

„Co pan Ferchaux…“

Ale včas se zarazil.

„Je žena nahoře?“

„Už je to hezkou chvíli, co odešla s otcem.“

Proč se zachmuřil, najednou nedůvěřivý, člověk by řekl, že žárlí? Vzpomněl si na dvojici z rovníkového pralesa, na ženu, které se Ferchaux zmocnil manželovi před nosem? Nabyl cestou přílišného sebevědomí a teď, když neměl kolem sebe nic než prázdnotu, splaskl.

„Nevíte, kam šli?“

„Takhle nalevo. Už od včerejška je v domě skoro nevidím, jenom při jídle.“

Nezaběhl ani nahoru do pokoje, odešel tak, jak přišel, o přístav okem nezavadil. Táhl se podle domů a hledal Ferchauxe a Linu. Nemusel jít daleko. Jak tak mimoděk nakukoval do výkladních skříní, uviděl sotva dvě stě metrů od domu paní Snoekové za okny kavárničky záda Dieudonné Ferchauxe; a přímo před ním, u stolku proti Ferchauxovi, seděla Lina a smála se. V ruce držela karty a váhala, kterou vynést.

Lina nikdy neuměla hrát karty. Dvakrát nebo třikrát odmítla naučit se belotu.

Kavárnička byla tichá, téměř prázdná. Majitel se opíral lokty o pult a s hadrem v ruce se polohlasně bavil se starým námořníkem a s řezníkem v pracovním obleku. Ferchauxova záda se v tmavěmodrém zdála širší. Michel by mohl odpřísáhnout, že má spokojenou tvář a že se i on usmívá nešikovnosti a rozpakům své spoluhráčky. Když hrával s Michelem a prohrál, býval přece vždycky vzteklý.

Maudet cítil, že má ve tváři vepsaných tolik protichůdných mrzutých pocitů, že raději chvilku čekal, než se mu podaří nasadit si normálnější výraz, a pak teprve otevřel dveře kavárny.

„To jsi ty?“ řekla Lina stejným tónem, jako by se ptala:

„Už?“

A hned rozradostněně:

„Naučila jsem se hrát belotu!“

Ferchaux pohlédl na svého tajemníka, potom na karty, a protože Michel otevíral ústa, dodal:

„Hned, hned… Promluvíme si o tom venku. Tak hrajte, Lino… A hlavně zkuste nehrát těma kulema…“

Řekl mu vážně Michele! Inu, když vystupuje jako otec mladé paní, musí ho oslovovat křestním jménem. Paní Snoeková byla ostatně velice překvapena, když slyšela, že si ti tři vykají. Ještě před Maudetovým odjezdem řekl Ferchaux několikrát Lino. Proč to teď zní úplně jinak?

„Jeden calvados, šéfe!“ objednal si.

A protože věděl, že na něho žena vrhne vyčítavý pohled, zahleděl se tvrdohlavě na sklínku nazelenalého likéru, stojící před ní, vedle červeného sukna a hracích známek.

9

Už málem zmlkl. Cítil, že by to bylo lepší. Ale neurčitá zášť v něm přímo bobtnala. Mimoto byla tohle jeho špatná hodina. Rodiče to dobře věděli a po ránu si nevšímali, co říká. Bylo to silnější než on. Cítil se mizerně. Byl nejistý. Byl zvadlý. Viděl se v ohavně šedivém zrcadle a to, co viděl, ho taky nepotěšilo: hubená nažloutlá tvář, poznamenaná trudovinou, pohled obtěžkaný černými myšlenkami jako dnešní ranní nebe mraky, a navíc ten. oblek, ten znamenitý oblek, od něhož si sliboval tolik radosti, vypadal teď, když jednou trochu namokl, uboze a sraženě.

Ještě se úplně nerozednilo. Nad zrcadlem u toaletního stolku v koutě pokoje svítila elektrická lampa, přestože záclony byly rozhrnuté, takže se tu střetávalo dvojí světlo, deštivý úsvit a světlo žárovky.

Popravdě řečeno Michel hledal, co by ještě mohl říci, na koho by mohl nasadit psí hlavu.

Lina vystrčila z postele kyprá bílá stehna. Košili měla shrnutou až na břicho, tmavé vlasy jí padaly na šíji; zůstala chvíli tak, vlahá a baculatá, zívla a pak si mechanicky začala oběma rukama třít prsa.

„Ty vstáváš?“

„Je půl deváté.“

Málem jí něco řekl, okamžitě váhal, ne, bylo to příliš přímočaré a příliš to vyvěralo z hlubinných příčin jeho nenálady.

Proč Lina, která ráda lenošila v posteli, teď vstává tak brzy? Je to tak od té doby, co se Michel vrátil. Chodí s ním dolů posnídat ke kulatému stolu, na voskované plátno pod portrét kapitána Snoeka. Maudet uhodl, že to tak bylo i předchozí dny.

V pokoji byla zima, vlhká zima. Venku byl vysoký příliv, příliv 115. Znali teď už totiž den co den koeficient přílivu. Však se o tom dole dost naposlouchali! Vítr vanul z moře, trochu severně; než sem dorazil, vymetl rozlehlé belgické pláže a byl proto celý zažloutlý, obtížený pískem a vodní tříští. Nákladní lodi, stojící na kotvě, byly ještě černější.

„Pojď se na něco kouknout, Lino.“

„Tak aspoň zhasni. Nemohu se ukázat v okně úplně nahá.“

„Nejsi úplně nahá. Máš košili.“

Protože neměla župan, hodila si přes ramena kabát a to Michela naštvalo, připadala mu taková ubohá, takže zabručel ještě otráveněji:

„Podívej!“

Lampy venku také ještě svítily, přestože bylo světlo. Byly to silné obloukové lampy, pohupovaly se nad moly, nad vagóny a skladišti.

„Co mám vidět?“

„U čtvrté lodi, u té, co má jméno napsané červeně a odtud je nelze přečíst.“

Poznala Ferchauxe, který stál u úvazného pacholete ve společnosti muže, patrně kapitána té lodi.

„Co má být?“

„Dnes je to už potřetí, co se ráno potichu vykradl ven, dřív než vstaneme.“

Proč se tím vzrušoval, když věděl, že Ferchaux vstává ráno velice časně, někdy ještě za úplné tmy? Copak to nedělal i v Caen a v La Guillerie?

Pokaždé slyšel, jak vstává a obléká se. Málem už vstal taky a chtěl ho sledovat. Když se pak Ferchaux vrátil na snídani, vůbec se o této příliš časné procházce nezmínil.

„Mám ti říct, co peče? Vyjednává, aby ho vzali s sebou. Až uvidí, že to smrdí, tak se jednou v noci beze slova zdejchne, a až se probudíme, budeme tu sami.“

„Já jsem přesvědčená, že to neudělá.“

„Ty si snad myslíš, že si s námi dělá starosti?“

„Nevím.“

„Tak co tím chceš říct?“

Ustoupila, aby nedošlo k scéně, tak jak to kdysi dělala Maudetova matka. Odebrala se k toaletnímu stolku a mumlala:

„Ale nic, Michele, nic tím nechci říct.“

„Tváříš se, jako bys měla jistotu, že bez nás neodjede.“

„Nevím, proč jsem to řekla. Mám takový dojem.“

„Proč se v tom případě schovává?“

„Přece ho vidíme z okna, takže se neschovává.“

„Ty si asi myslíš, že ten člověk je schopný nějakého citu, náklonnosti, přátelství, nebo aspoň vděčnosti? Potřebuje mě, ano. Potřebuje nás. Ale ve chvíli, kdy nás už potřebovat nebude…“

Vylila špinavou vodu po svém manželovi do smaltovaného kbelíku, nalila si do umyvadla čistou, setřásla ramínka košile a přidržela si ji pod ňadry. Michel si zapálil první cigaretu a dál hledal důvod k hádce, jenže nemohl připadnout na nic vhodného. Přecházel po pokoji. Podlaha ve starém domě pod jeho kroky sténala. Pak se usadil u oken a díval se ven, zabručel a znovu se dal na pochod.

„Ty si říkáš o to, aby tě paní Snoeková napomenula. Má hrůzu z lidí, kteří dělají rámus.“

„Jsem snad doma, ne? Mám snad právo se pohnout.“

„Proč si nejdeš trochu ven, na vzduch?“

Věděla, že po šálku kávy a doušku čerstvého vzduchu se špatná nálada rozplyne. Ale Michel už našel téma:

„Když si pomyslím, že strávíme celý den u karet! A nejlepší na tom je, jak ses do toho pustila ty! Stokrát jsem navrhoval, že tě to naučím…“

„Michele!“

„Co je?“

„Prosím tě, snad nebudeš žárlit?“

Hlasitě se poškleboval.

„Cos to řekla? Já a žárlit, a na toho starého blázna? Nic takového, ty moje chudinko, to víš, že nežárlím. Jenomže…“

Jenomže žárlil. Nebyla to žárlivost milenecká, jak myslela Lina. Ženy si jinou žárlivost neumějí představit. Vůbec si nemaloval svou ženu ve Ferchauxově náručí a možná že by mu takový obraz vadil méně. Bylo to mnohem složitější a mnohem vážnější. Od té doby, co žili všichni tři pořád pospolu, měl Michel stokrát za den důvod se mračit. Teď zase, hned úvodem do dne: Proč Lina vstala tak brzo a teď spěchá s oblékáním, aby mohla jít dolů, místo aby se potloukala jen tak po pokoji, jak to mívala ve zvyku?

Ne že by se do dědka zamilovala, to dá rozum! Ale chtěla mu být příjemná. Proto se také naučila hrát karty, aby mu udělala radost.

Včera, v jednom ze vzácných okamžiků, kdy se jim podařilo zůstat o samotě, protože dvojice neměla kromě noci už ani chvilku na důvěrnou rozprávku mezi čtyřma očima, Michel prohlásil:

„Jsem přesvědčený, že má strach.“

Vycítil, že s ním nesouhlasí, a trval na svém.

„Když ho někdo nezná, když si o něm dělá představu podle novin, tak je vedle, začne si představovat mimořádného člověka…“

Šli spolu koupit pár drobností, zastavili se před ponurým výkladem obchodu se střižním zbožím a tam, Michel si to pamatuje úplně přesně, Lina řekla klidně, ale pevně:

„Ale on je mimořádný člověk.“

„Myslíš?“

„Aby člověk dokázal žít tak, jak tam žil… Představ si, že za bílého dne je pod stromy skoro tma, protože větve se nad řekami proplétají… A když si vezmeš, že žil ve vlhkém vedru, kolem mračna hmyzu… Takových míst, kde se dá vystoupit na pevnou zem, je málo a jsou ještě nezdravější, zamořená krokodýly a mouchami tse-tse…“

„To ti všechno vyprávěl?“

„Počkej, koupím si tu stužku a hned jsem tady. Nemá smysl, abys chodil se mnou, když máš takovou hrůzu z obchodů.“

Čekal a ostřil si svou zášť. Jestli si Lina myslí, že až se vrátí, bude Michel myslet na něco jiného, tak to se mýlí.

„Co ti ještě vykládal?“

„Jak žil v Kongu. Jak se ho černoši stokrát pokoušeli otrávit…“

„Kdy ti to vyprávěl?“

„Tak porůznu.“

„To je zajímavé! Snad abych si myslel, že tě chce omračovat. Strávili jsme přece celé dny pohromadě a nikdy o tom ani nepíp. Anebo mě považuje za takového pitomce, že bych tomu nerozuměl!“

„Ty víš, že to tak není!“

„Tak co mu podle tebe brání?“

„Ty.“

„To nechápu.“

„Já ano. Před tebou je vždycky trochu nesvůj. Netroufá si promluvit první. Bojí se, že se mu vysměješ nebo si prostě budeš myslet, že se vytahuje.“

„Skutečně?“

„Ujišťuji tě, Michele, že je to tak.“

„Nebo ti to snad řekl?“

„Ne, ale klade mi spoustu otázek o tobě. Vím určitě, že tě má velmi rád. Bez přestání tě pozoruje.“

„Jen aby mě ponížil.“

Ještě jedna odporná vzpomínka: po návratu z Bruselu od něho Ferchaux nežádal vyúčtování; první o tom začal mluvit Michel, útočně:

„Pokud jde o peníze, které jste mi svěřil…“

Jen to řekl, už cítil, že Ferchaux čeká nějakou boudu; přes tvář mu přešel mrak a odevzdaně čekal, co přijde dál.

„Vydal jsem spoustu peněz už jen za telefony… Ostatně zapisoval jsem si výdaje tadyhle do notýsku… Potkal jsem přítele, který se ocitl v tragické situaci. Pro něho to byla otázka života a smrti…“

Proč Ferchaux nehnul brvou, proč se ani nedůvěřivě neusmál, on, který je tak nedůvěřivý?

„Půjčil jsem mu dva tisíce franků… Vrátí mi je. V každém případě vám je vrátím já. Stačí, když je budete srážet z mého platu…“

Což mu nemohl Ferchaux říci, že ty dva tisíce považuje za prémii, kterou si Michel zaslouží za to, jak se zhostil svého úkolu? Nechal ho však, ať se vaří ve vlastní šťávě, ať si zařeční; vzal zbytek peněz, a než je strčil do kapsy, přepočítal je.

„Ujišťuji tě Michele, že o něm máš falešnou představu!“

Tak teď ho hájí ona! Ona se ho pokouší přimět k uctívání Dieudonné Ferchauxe! Není to legrační? Ona, která o něm řekla tolik ošklivého, aniž ho znala. Ona, která nacházela vždycky potřebná slova, jež působila jako studená sprcha a z obra udělala obratem ruky trpaslíka, když jí zprvu s nadšením vyprávěl o svém novém zaměstnavateli!

A když byli pohromadě ve trojici! Samozřejmě že se to dalo vykládat jako zdvořilost, galantnost… Ale Ferchaux přece není ani zdvořilý, ani galantní. Že podává mísy u stolu nejdřív Lině, no prosím… Ale když mluví, proč se vždycky obrací na ni? A proč naproti tomu, když Michel přespříliš řeční, což se mu stává často, vymění si ti dva pohled, jenž dává tušit, že si myslí oba totéž?

Poslední dva dny se pařížský tisk velice zabýval Mužem z Ubangi. Psalo se o jeho minulosti, o jeho životě, o jeho podnicích, byly to mnohasloupcové články. V novinách otiskli snímky jeho motorového člunu, chat, v nichž měl, jak se pravilo, víceméně všude, v různých okresech, domorodé manželky a děti. Jedni divoce útočili:

Finanční skandál

Přes šest set miliónů ukradených drobným střadatelům

Hledali ho. Všude byla policie v pohotovosti. Jeho fotografii přinesly i ty nejmenší provinční plátky.

Strhne Dieudonné Ferchaux při pádu s sebou vysoké osobnosti?

V očích široké veřejnosti, která včera sotva znala jeho jméno, muž rostl. Byl už obklopen legendami. Jeden týdeník zevrubně vylíčil historku o tom, jak mu Emile v hloubi pralesa uřízl nohu.

Proč to Maudeta tak zlobilo? Dříve nevěděl, co by si vymyslel, aby udělal v Lininých očích z Ferchauxe výjimečného člověka. Teď ho desetkrát, dvacetkrát za den snížil alespoň slovíčkem, pošklebkem.

A měl ještě větší vztek, když mu ve chvíli samoty přišlo na mysl:

„Zlobím se na něho proto, že jsem ho okradl!“

Toho rána byl zoufalý. Měl velice zřetelný pocit, že tenhle den skončí nějakým malérem. Ještě se tomu mohl vyhnout, ještě se to dalo ubrzdit. Stačilo vyběhnout ven, dojít na nádraží pro noviny, což bylo každé ráno jeho úkolem. Tím by získal čas a překonal by následky špatné noci po příliš těžkém jídle.

I tohle! I to jídlo! Ferchaux, který přece není žádný labužník, si pravidelně bral největší kousek, ten nejlepší, po kterém pošilhával Michel.

Je to směšné? Cožpak nejsou všichni směšní? Není snad směšné, že takový člověk jako Ferchaux hraje od rána do večera karty a prožívá to, jako by od tercky nebo čtyř spodků závisel jeho osud?

„Říkám ti, že nás využívá a až nás nebude potřebovat, vykašle se na nás.“

„Především nechce odjet. A za druhé mě ujistil, že kdyby to bylo nutné, vzal by nás s sebou.“

„Přisámbůh! Ne že by nevěděl, jak toužím cestovat, a vyhlídka na to, že bych nastoupil na některou tuhle loď… Hele! Pojď se podívat! Tiskne tomu kapitánovi ruku. Dohodli se… To bych rád věděl, kdy tahle loď zvedne kotvy… Půjdu se potom zeptat. Pokud mi ovšem dá možnost…!“

„Nerozpaluj se hned zase…“

„Tobě to tedy lichotí, když vidíš, že ti dědek dělá pomyšlení…? To jsi tolik potřebovala, aby se ti někdo dvořil?“

Teď se zase zasmála ona, hlasitě a upřímně, a ukázala přitom své nádherné zuby.

„Ty jsi ale hlupáček, ty můj Míšánku! Mám tě tak ráda, ale někdy jsi hloupoučký, jen si to přiznej!“

Proč její zrak spočinul na vteřinu na manželově novém obleku? To bylo něco, čeho by se měli stůj co stůj vyvarovat. Zrudl. Stále ještě se neodnaučil červenat se jako přistižený školáček. Bylo to na něm tak vidět, že si z něho Lina často utahovala. Otočil se k ní zády.

Nevěřila mu, když jí to předevčírem řekl. Předvídal, že tomu nebude věřit, ale vždycky se opakovalo totéž: viděl nebezpečí, věděl, že určitý krok nebo slovo způsobí trapné potíže, ale nedokázal se udržet.

Ten nový oblek, který byl v nádražní úschovně… Nemohl odolat, aby jej cestou pro noviny nevyzvedl. Přinesl jej nahoru do pokoje a schoval obal. Pak oznámil, že mu rodiče poslali šaty… a zanedlouho si je vzal na sebe.

„Dostal jsi dopis?“

„Ještě ne… Ale určitě přijde. V posledním dopise jsem si stěžoval, že nemám nic slušného na sebe.“

Takový dar na Maudetovy rodiče moc nevypadal. Lina nic neřekla. Toho dne se po svém muži často úkradkem a trochu zneklidněně podívala. Večer, když už bylo zhasnuto, zamumlala:

„Víš jistě, že je to od rodičů?“

„Od koho by to bylo? Přece jsem je neukradl z výkladní skříně!“

Jak to bylo malicherné, ubožácké! Tak rád by byl výjimečným člověkem, a přitom neustále upadal do takovýchhle příhod, zaplétal se s jakýmsi masochismem do spletitých potíží, v nichž nebyla špetka noblesy.

„Jsi hotový? Půjdeme dolů?“

Lina v předtuše toho, že znamení na prahu dnešního dne nevěstí nic dobrého, přistoupila k Michelovi, mírná a mazlivá, a objala ho ještě něhyplněji než jindy.

„Poslyš, Míšánku můj malý… Udělej mi to kvůli a buď rozumný… Dostal jsi nečekanou příležitost, sám jsi to říkal. Všichni se teď na něho vrhli… Věř mi, když ti říkám, že tě má raději, než si vůbec umíš představit… Přiznávám, že jsem na něho zpočátku trochu žárlila… Když se na tebe dívá…“

„Tak se dívá ironicky, ano, jako na nějakého usmrkance…“

„Ne, Michele, tak to vůbec není. Dalo by se spíše říct, že mu připomínáš někoho milého. Chceš vědět, co si v hloubi duše myslím? Že mu připomínáš jeho mládí, jeho léta dospívání. Někdy ho některý tvůj pohyb nebo slovo přímo rozechvěje, překvapí ho, zneklidní…“

„A dá mi velkomyslně osm set franků na živobytí.“

„Ve tvých letech neměl možná ani tolik.“

„Ohromný důvod! Ty tedy schvaluješ, že je to lakomec lakomý a že nás nechává bez groše?“

„Každý má nějakou chybu. Taky musí mít nějakou vášeň.“

„Vybral si tu nejodpornější.“

„Budeš-li takhle pokračovat, tak jak tě znám, jednoho dne se neudržíš a uděláš nějakou hloupost. Bud hodný, Michele, udělej mi to kvůli.“

Hořce se usmál a šel za ní do jídelny; Ferchaux už seděl u stolu a paní Snoeková nesla vajíčka na slanině a kávu. Jak to s ním Lina mluví? Byla by s ním takto mluvila ještě před několika týdny?

Dříve souhlasila se vším, co dělal, věřila všemu, co řekl, šla za ním slepě, poslušně, protože její city byly založené na obdivu.

Teď ho soudila. Nepochybně taky oba muže porovnávala?

Nebo ta paní Snoeková! Ach ano, je to směšné, že se tím vším Michel zabývá. Ale je to jeho chyba? Kdyby byl přišel do tohoto domu sám nebo s Linou, paní Snoeková by ho zahrnula péčí, o tom byl přesvědčený. Umí to přece s lidmi! Vždycky si s nimi dělal, co chtěl.

Ale paní Snoeková měla oči jen pro starého pána, takového hodného, jak říkala, takového mírného.

Tím tomu tedy nasadila korunu! A nejlepší na tom bylo, že se Ferchauxovi skutečně dařilo budit dojem mírného člověka. Vousy, které si nechával růst, byly téměř bílé a pod nimi se ztrácely všechny nepravidelnosti jeho obličeje, i to, že má tak úzké rty a že mu mimořádně vystupuje brada. Nebylo patrné, ani že má nakřivo nos.

Vypadal teď v tom ševiotovém obleku námořnické modři, v čepici, kterou nesundal z hlavy, skutečně jako penzista, který žije zpomaleným tempem bez příhod, a jeho volná, uvážlivá chůze – to kvůli nové noze – tento dojem ještě zesilovala.

Mluvil málo. Protože mu bylo jedno, co jí, nikdy si nestěžoval. A pokud někdy dal najevo určitou nervozitu, pak to bylo, jen když někdo nedopatřením nedovřel dveře, protože zimomřivý zůstal.

Nestávalo se, že došel do sklepa pro kbelík uhlí? A nebyl to on, kdo většinou přikládal do kamen a reguloval tah?

„To se pozná, že vašeho pana tchána potkalo neštěstí. Říkám vždycky, víte, lidi, které potkalo neštěstí, jsou lepší než ostatní. To se jim hned pozná na očích!“

Starý žralok! Ano, nebo spíš krokodýl, ten se položí na vodu a nechá se nést jako kus ztrouchnivělého dřeva, jak o tom krásně vykládal Lině, aby na ni udělal dojem.

„Ty nebudeš jíst?“

„Nemám hlad.“

Vypil vestoje jen hrnek kávy a zeptal se:

„Mám skočit na nádraží?“

Proč neřekne Lině, aby šla s ním? Nemá právo ani vzít s sebou ženu na pochůzku. Je to tu skoro jako v rodinném kruhu, jako by byl Ferchaux skutečně její otec!

Venku se zastavil v jedné hospůdce na skleničku alkoholu, což se mu stávalo stále častěji, hlavně po ránu, protože to ho hned postavilo na nohy. Jenomže jakmile vypil jednu, cítil, že potřebuje další a další, a tak si musel vymýšlet různé lsti, aby se zbavil svých společníků a zaskočil rychle někam do výčepu.

Četl noviny první, ve velké kavárně naproti nádraží, kde si dal druhou skleničku. Už včera tam měly být nějaké ohlasy na pověstné dokumenty Mercator. Ferchaux byl dost znepokojený, když v novinách nic nenašel, jistě si myslel – nahlas neřekl nic že se jeho nepřátelům podařilo věc ututlat.

Dnes bomba explodovala:

Dieudonné Ferchaux útočí

Bývalý ministerský předseda

a další významné osobnosti kompromitované

Noviny otiskly všechno, s různými komentáři, i informace, které večer předtím dal do oběhu malý bulvární plátek. Šlo o jednoho bývalého předsedu vlády, který byl desetkrát, nebo snad dokonce dvanáctkrát ministrem a nyní ještě místopředsedou jedné skupiny poslanců a který před několika lety přijal od jedné cizí vlády velké částky a za to ponechal finančníkům z oné země volnou ruku při podnikání ve francouzské kolonii.

Zatím byla uveřejněna pouze začáteční písmena. Uváděla se tam čísla. Oznamovalo se, že ústřižky šeků a dokumenty jsou uložené na bezpečném místě.

V článcích se většinou opakoval týž leitmotiv:

Začíná snad nová Panama?

A pak několik řádek, už tradičních:

Veškeré úsilí policie najít Dieudonné Ferchauxe zůstává marné. Jsou určité důvody k domněnkám, že uprchlík je v Belgii. Z posledních zpráv se dozvídáme, že byla nalezena důležitá stopa, která dovede policii k cíli.

A konečně v jedněch jediných novinách, v politickém listu nevalné pověsti:

Proč se otálí se zatčením Emila Ferchauxe?

Michel zaplatil, noviny nacpal do kapsy pláště a zamířil na nábřeží. Netrvalo dlouho a uviděl Ferchauxe a Linu, kteří mu šli drobnými krůčky naproti. Ferchaux zřejmě vyprávěl něco legračního, protože Lina se co chvíli rozesmála. Ale sotva zahlédla svého muže, jako když utne. Vzpomněla si na ranní scénu? Bála se, že ho vyvede z míry?

„Začínají otiskovat dokumenty Mercator,“ oznámil suše.

Obyčejně si šel Ferchaux přečíst noviny nahoru do pokoje, aby na sebe neobracel pozornost; pak je v přístavu hodil někde do bazénu nebo do kanálu.

Tentokrát, třebaže novinky byly závažnější než kdy jindy, se omezil na několik otázek, které Michelovi položil, a pokračoval v procházce. Jsou tam uvedená jména? Co píší ty a ty noviny? Mluví se o jeho bratrovi? Píše o tom Le Temps, a pod jakým titulkem?

Odpovědi vyslechl bez zachvění, šel s rukama v kapsách a hranou zubů přejížděl po vousech, na něž si ještě nezvykl.

„Myslím, že bude třeba, abyste zítra nebo pozítří zajel zase do Bruselu.“

Tuto větu provázel pronikavým pohledem, který si Michel přeložil takto:

„Mám ho opravdu poslat do Bruselu? Nevyužije toho ke zradě.

Maudet odpověděl:

„Když mi to nařídíte, tak pojedu, ale nijak zvlášť o to nestojím.“

Něčí ruka se dotkla jeho paže. Lina ho vyzývala ke klidu.

Jak by byl Ferchaux nepomyslel na možnou zradu? Stačilo, aby se Michel vydal do Bruselu nebo do Paříže za bratry Bleusteinovými nebo za Emilem Ferchauxem, anebo by se mohl obrátit rovnou na nepřátelský tábor nebo taky na policii. Jak moc by dali za zatčení Dieudonné Ferchauxe, který mu platí osm set franků měsíčně a který ho může nechat kdykoli na holičkách?

Bylo by tohle přišlo Maudetovi na mysl, kdyby na něho nebyl Ferchaux podezíravě pohlédl? Nejen dnes; často. Počínaje dnem, kdy se Michel vrátil z Bruselu a Ferchaux byl zřejmě přesvědčen, že mu nepřiznal všechno.

Lina nic nechápe, připisuje to na účet znepokojené náklonnosti, ba přímo žárlivosti muže, který má život za sebou, na mladého, stojícího na jeho prahu.

„Píše se taky o vašem bratrovi, jedny noviny se dožadují, aby byl zatčen.“

Místo odpovědi Ferchaux uvedl pouze jméno onoho listu, čímž dal najevo, že má přehled a že bylo patrně jeho záměrem do toho bratra „namočit“.

Co mohli všichni tři dělat v deset dopoledne ve městě, které si žilo dál svůj přímořský život a nestaralo se o ně? Na molech do nich vráželi dělníci, kteří vykládali a nakládali lodi; vdechovali uhelný prach, neboť elektrické vozíky vyklápěly uhlí jako na běžícím pásu; zakopávali o lana a o kusy ojíněného starého železa.

Mohli si vyjít za město, projít se ve větru a vodní tříšti po pláži, ale Ferchauxovi dělala chůze potíže a navíc brzy promrzl. Ulice, tržiště, prostovlasé ženy, metaři z odboru pro čištění města, to všechno tvořilo sinalý rámec jejich dopolední procházky.

Policie Ferchauxe všude hledá a on si tu pokulhává drobnými krůčky po chodnících, obhlíží koše zeleniny a stoly v řeznictvích ve společnosti Michela a Liny, kteří se neodvažují porušit ticho.

Neodvratně se vždy blíží k témuž bodu, ke klice kavárničky na rohu. Pachy lokálu už důvěrně znali, i piliny poházené po podlaze ještě vlhké, i kavárníka, který leštil velký kávovar.

Sedli si ke stolku, vždycky k témuž, požádali o červené sukno, o karty a hrací známky, o minerálku pro Ferchauxe; Michel si objednával „kafe s šutrem“, aby si mohl dát alkohol a aby žena nevyskakovala.

Lina hrála špatně. V La Guillerie a v Caen byl Ferchaux mrzoutským a malicherným hráčem a šlo mu na nervy, když spoluhráč maličko zaváhal, než vynesl kartu.

„Trefový trumf…“

„Ne…“

Lina se dívala do karet dost hloupě a nevěděla, má-li to vzít nebo ne.

„No tak, ohlas něco,“ vybídl ji Michel.

„Když já nevím co… Mám to vzít nebo ne?“

Ferchaux neřekl ani slovo, nedal vůbec najevo netrpělivost.

„Dělej co chceš, ale už proboha něco dělej!“

„Jestli mě budeš honit, Michele, tak to všechno zvorám.“

„Myslíš, že to někoho baví čekat, až se rozhoupeš?“

Na začátku se dívala do karet a špulila přitom rty jako rozmazlené dítě. Teď se jí trochu chvěly prsty a zdálo se, že se rozpláče, spodní ret, masitý a červený, byl ještě odulejší.

„Tak hrej!“

Proč, ano, proč zvedla oči k Ferchauxovi, jako by ho volala na pomoc? Ten řekl prostě:

„Jen nespěchejte, Lino, stejně nemáme celý den nic jiného na práci.“

„Správně, jen si dej načas! Stejně to zvoráš.“

Měl snad právo, měl nebo neměl, zacházet se svou ženou, jak se mu líbí?

„Poslyš, Michele…“

Bylo jí vidět do karet. Položila je na stůl.

„Nenechte se manželem vyvést z míry. Vidím; že máte trefovou devítku a spodka. Měla jste to vzít…“

Maudetovi se chvěly ruce. Už už praštil kartami o stůl a utekl. Pokušení bylo silné á odolal mu jen zázrakem.

Neřekl nic. Hrál. Ale díval se po jednom i po druhém. Bouře se honila pořád kolem, jako by se nemohla odhodlat. Lina tuhle partii vyhrála.

„Tak vidíte! Jen neztrácet hlavu a nedívat se na manžela.“

Usmála se vděčně. Hráli další hru a Michel prohrával, takže jeho špatná nálada rostla, zvlášť když zapomněl ohlásit čtyři dámy a Ferchaux ho na to upozornil.

Jako by Ferchaux viděl Lině do karet!

„Přebijte trumfem! A teď, jestli máte kulové eso, tak ho neste.

Jestli ho nemáte, hrajte nejvyšší kartou. Váš manžel je už vytrumfovaný.“

Takhle to šlo možná hodinu. Jedno děvče z rybárny v lesklé černé plisované sukni přišlo na kávu. Zůstala stát u pultu, vysoká, s vypnutou hrudí, jasný zrak a pootevřená ústa, a dívala se na ně.

Michel se při hře na ni díval taky. Myslel, že se zajímá o něho. Zatvářil se naléhavěji a vrhl na ní úsměv, který vždycky zabral, ale ona se hned otočila zády a začala se polohlasem bavit s kavárníkem.

To byla poslední kapka. Což Ferchaux nepodhodil jednu z karet, které Lina držela v ruce – byť ji neviděl –, aby ji přiměl tuto kartu vynést? Michel vstal, hodil karty na stůl, jak po tom toužil od začátku hry.

„Když jste se proti mně spojili…“

Zamířil k věšáku, vzal si klobouk, plášť si hodil přes ruku a odešel.

Chtěl snad udělat dojem na tu holku? Bylo to ono a taky to bylo složitější; v tom, co pociťoval, bylo od všeho trochu, zlost, netrpělivost, ponižující vědomí vlastní malosti, přání vyrůst ve svých očích…

Venku upadl do rozpaků, protože nevěděl, kam jít. Jelikož nechtěl, aby viděli, že váhá, došel dlouhými kroky k nízkému baráčku paní Snoekové. Instinkt ho zřejmě varoval, že by bylo nebezpečné zajít dál, že návrat by byl pak obtížnější.

Zašel dovnitř, vyběhl nahoru do pokoje, zamkl za sebou dveře a sekl sebou na postel.

Teprve hodinu poté, když už začínal mít obavy, uslyšel na schodech nepravidelný krok a pak se ozvalo tiché klepání na dveře. Nahoru přišel sám Ferchaux, Lina však zůstala dole.

10

Od té chvíle, co je Lina, která si z rozpaků sedla ke stolu, viděla jít po schodech dolů, poznala, že je něco nenávratně pryč. Nebylo to ovšem žádné drama. Oba muži se naopak tvářili, že jsou se sebou navzájem spokojeni. Při jídle na sebe byli zdvořilí a vyměňovali si váhavé pohledy jako usmíření milenci.

Michel byl zdánlivě stísněnější, ale to dělala ta jemná pleť, při sebemenším vzrušení mu vždycky naskákaly červené skvrny. Ať dělal, co dělal, byl jako dítě, které ještě před okamžikem zoufale vzlykalo a teď se nemůže vzpamatovat, a jak pořád popotahuje, vrací se mu slaná chuť jeho slz.

Ferchaux, ten se tvářil vážněji než jindy, a když už se usmál, protože Lina se je snažila rozveselit, byl jeho úsměv zastřen nostalgií.

A tak tam seděli všichni tři v jídelničce s nízkým stropem, která za krátký čas už nasákla jejich soukromím. Portrét nebožtíka Snoeka i s jeho vyznamenáními jim už nebyl cizí, tretky rozestavěné v přísném pořádku na černém mramorovém krbu už nebyly směšné, ale dojemné, a šicí stroj v koutě u okna vedl klidný a spokojený život. Jako téměř pokaždé, v kuchyni někdo obědval. Strávníci paní Snoekové si byli všichni víceméně podobní. Všem, nebo téměř všem, bylo kolem padesátky, měli silnou šíji a ošlehanou tvář. Lina by byla přísahala, že mají všichni stejně modré a trochu naivní oči. Byli vždycky maličko v rozpacích, když otevřeli skleněné dveře a spatřili v jídelně nájemníky. Rychle prošli, upřeně koukali do zdi a ostýchavě pozdravili. Paní Snoeková jim prostřela na kuchyňském stole a obsloužila je vždy mezi dvěma chody v jídelně.

Pokud jde o lodivoda, který přespával v jednom pokoji v prvním patře, nikdy ho neviděli. Měl střídavé služby, někdy odcházel večer, jindy pozdě v noci a nosil si s sebou modrou smaltovanou bandasku a jídlo zabalené ve voskovaném plátně, ale nikdy neodcházel v době, kdy byli nájemníci dole; a tak znali dobře bandasku, ale jak vypadá soused, nevěděli.

Jedli pomaleji, než měli ve zvyku, jako by chtěli dokázat jeden druhému a sami sobě, že všechno je v pořádku, že se nic nestalo, že život jde dál.

A přitom bylo nad slunce jasné, že přes zdánlivý klid je tomuto životu tak, jak se sám od sebe zavedl, oné zvláštní důvěrnosti, drobným rituálům, ba dokonce už i tradicím, že je tomu všemu konec.

Když byl příliv nejvyšší, ustal vítr a vystřídala jej špinavá mlha, která dopadala na přístav stále tíživěji. Malými čtverečky oken a dveří viděli, jak mlha postupně retušuje obrysy černých nákladních lodí a úvazné pachole úplně vpředu se čím dál tím víc lesklo, jak na něm ulpívaly tisíce kapiček vody.

Paní Snoeková vycítila, že se něco děje, přestože se nahoře nezdrželi dlouho. Pozorovala je, když nosila na stůl, a tvářila se, jako by chtěla říci:

„Ale jděte, to přece nemá cenu! To se stává ve všech rodinách. Tahle malá nedorozumění hned přejdou a pak se lidi mají o to raději.“

Protože se to neodvážila říci nahlas, omezila se při pohledu na dvojici jen na povzdech:

„Ach jo, pro mladé lidi tohle není moc veselé město, viďte? Hlavně v téhle roční době. V létě je tu, díky pláži, přece jen živěji.“

Když dojedli a poseděli chvíli u stolu, považoval Ferchaux za nutné obrátit se postupně na Linu a na Michela:

„Půjdu si lehnout,“ oznámil. „Myslím, že zůstanu v posteli celé odpoledne. Měli byste toho využít a zajít si do kina.“

On tedy myslí i na kino! Ví, že existují kina, že ve čtvrtek je vždy odpolední představení a že je dnes čtvrtek, zatímco Michel by vůbec nedokázal říct, co je za den.

Nejzajímavější bylo, že ho poslechli. Nenapadlo je využít lépe hodin svobody, hodin, které by jinak strávili převážně u červeného sukna nad kartami v jejich každodenní kavárničce.

Jestlipak už nepostrádají tu malou kavárnu, kde čas plynul v monotónní pohodě jako šedá řeka?

Šli kolem ní, zavěšení do sebe. Kapičky mlhy jim ulpívaly na kabátech, na Lininých hebkých tmavých vlasech. Lina visela na Michelově paži a tiskla se k němu jako za svobodna, když po setmění bloudívali donekonečna ulicemi Valenciennes.

„Co ti řekl?“ zeptala se ho konečně, ne tak úplně bez obav.

„Nic. Nezlobí se na mě. Ví, že to byla jeho chyba.“

„Myslím, Michele, že tě má velice rád, víc než si myslíš a možná víc, než si sám uvědomuje. Cítím, že ten člověk neměl nikdy nikoho rád, a teď…“

Má říct své ženě, co se odehrálo v pokoji? A jak jí to říct? Nestalo se vlastně nic konkrétního.

Ve chvíli, kdy se Michel vrhl ke dveřím a odemykal, byl napjatý, agresívní. Úvodem se dopustil hrubosti, protože sice otočil klíčem a odsunul závoru, ale neobtěžoval se už přitáhnout křídlo dveří k sobě a nechal Ferchauxe stát na chodbě před dveřmi pouze pootevřenými.

Když ho viděl tak poníženého, váhajícího, jestli má jít dál, vyvolalo to v něm výčitky a zeptal se hlasem ne už tak mrzutým, jak měl v úmyslu:

„Co chcete?“

„Přišel jsem vás upozornit, že je čas k obědu.“

A za chvíli, po úvaze:

„Šel jsem raději sám, aby nemusela jít nahoru vaše žena.“

Zřejmě proto, aby mezi nimi nedošlo ke scéně. Ferchaux věděl, že kdyby přišla nahoru Lina, vybil by Michel všechnu svou agresivitu na ní, a kdyby na smůlu byla jen trochu nešikovná, došlo by nakonec k výbuchu.

Situace se vyvíjela velice podivně. Ferchaux jako zaměstnavatel by se byl měl cítit uražen Michelovým chováním, neboť hrubiánsky sekl kartami o stůl a bez vysvětlení odešel. Byla to pravda do té míry, že když Maudet uslyšel kroky na schodech, dostal strach, nejasný a ponižující strach, který ho vymrštil z postele a dodal mu oné vzteklosti a útočnosti.

A tu, proti veškerému očekávání, Ferchaux, ten Ferchaux z Ubangi, co zabil tři černochy, Ferchaux, o němž píší noviny a který se postavil smečce politiků a finančníků, tento Ferchaux stojí před ním, před jeho dveřmi, a vypadá ostýchavě jako prosebník.

Jako by nedokázal pronést slova, která mu přišel říct, už už se vracel, obrátil se zády, ale pak konečně zašel do pokoje,.

„Víte, Maudete… mluvil jsem s kapitánem Arna. Pochybuji, že se rozhodnu pro odjezd… Ale mám ve zvyku počítat vždycky s nejhorším. Řekl jsem mu, že bychom s nimi případně jeli tři…“

Michel mhouřil ještě nedůvěřivě oči.

„Nenapadlo mi o tom s vámi mluvit… Nevím ani, jestli byste chtěl jet se mnou…“

Maudet se náhle musel obrátit k oknu, aby zakryl svůj zmatek, bylo mu hloupě do pláče a měl chuť poprosit o prominutí.

„Jen jestli nás nemáte ještě dost…“ koktal a snažil se potlačit vzlyky.

Proč se koneckonců ještě zatěžoval respektem k druhému člověku? V místnosti stojí proti sobě jako dva muži. Ferchaux zavřel dveře. Přes postel ležel béžový přehoz a odrážel se od červeně prošívané saténové přikrývky.

„Poslyšte, pane Ferchauxi… Musím vědět, co si o mně myslíte…“

Oči se mu leskly, slzy se mu chvěly na řasách, a přesto mu záměrně ukázal svou tvář. Jeho potřeba upřímnosti byla hluboká a silná, instinktivní, i když věděl, že se za ni bude za chvíli stydět.

„Myslím…“

V té chvíli se mu zdál Ferchaux skutečně veliký, skutečně čněl nad všemi lidmi, které znal nebo které si představoval.

Ten jednoduchý oblek, celý ten všední rámec, od něhož se odrážel, ho činil větším, místo aby ho snižoval.

A ty karty, kterým se Michel tolik poškleboval! Což to není dojemné, poslední drobná vášeň muže, který všechno poznal, vše prožil a vše zkusil, vášeň, která se zrodila právě v době, kdy se do něho pustily všechny nepřátelské síly?

A takovýto člověk váhal s odpovědí rozkacenému zelenáči, který mu ještě před okamžikem vzdoroval; hledal slova, protože se obával, aby ho neranil, aby ho nezarmoutil, nevzal mu odvahu.

„Myslím, Michele, že býváte někdy v pokušení udělat hloupost.“

To nebyla, výčitka, bylo to nesmělé konstatování. Maudet ocenil volbu slov, tak prostých a přece tak závažných.

„Vy jste si myslel, že bych byl schopný vás zradit?“

„Neřekl jsem, že byste toho byl schopen. Život, který tu vedeme, zvyšuje vaši citlivost. Možná že jsem udělal chybu.“

„Jakou chybu?“

Nechtěl to objasňovat. Ale Michel přesto věděl, co má na mysli. Udělal chybu, že dovolil, aby kluk, který na takovou věc nebyl připravený, pronikl do světa tak zvláštního, jako je ten jeho; udělal chybu, když hleděl na svého tajemníka se shovívavostí, kterou takový kluk nepochopí, a že povzbuzoval, místo aby brzdil ctižádostivost zelenáče. Někdy se na něho díval pohledem, jakým se hladívá mladá šelma z radosti nad tím, že ukazuje zuby, z nichž už jde strach.

„Ty to dotáhneš daleko, chlapče!“

A to právě chtěl Michel vědět; jestli ho Ferchaux, který se určitě vyzná v lidech, soudí tak, jako soudil jediným slůvkem, jedinou větou, prostým úšklebkem, tolik spolupracovníků, a dokonce i svého bratra Emila. Má v něho důvěru? Věří v jeho budoucnost?

Ferchaux váhal, Michel to cítil. Nejen od té dopolední scény, nejen od návratu z Bruselu a oné ošklivé záležitosti s penězi, kterou prokoukl.

Táhlo se to ode dne, kdy do jejich vztahu pod tlakem okolností vstoupila Lina. Ferchaux viděl Maudeta jinak: místo aby se zajímal výhradně o dychtivého a netrpělivého mladíka, pozoroval dvojici. A bylo to natolik pravda, že zabručel:

„Máte hodnou ženu a neměl byste jí ubližovat.“

Michel náhle zrudl a zvedl hlavu pohybem tak prudkým a v jeho očích byl takový vzdor, že všechna slova byla zbytečná.

Přesto se uštěpačně zasmál:

„Nepovažujete mě za dost silného?“

Dost silného na to, aby obětoval Linu, kdyby to bylo zapotřebí, to jistě ano! Ale nešlo jen o ni. Uniknout všednímu životu ve dvou, to je jednoduché, to je snadné, to dokáže každý.

Ale Maudet chtěl vědět a v očích svého šéfa hledal něco jiného: odpověď na otázku neurčitou a strašnou, kterou nevyslóvil, ale oba dva ji znali. Bylo možno ji shrnout do dvou slov:

„Až kam?“

Michel chtěl všechno nebo nic. Chtěl všechno. Co mu Ferchaux řekne? Proč váhá? Proč dává najevo, že je trochu v rozpacích?“

„Přiznejte, že mě nepovažujete za dost silného!“

Odpověděl mu nepřímo. Jaký jiný význam měla ta věta o Lině?

„Máte hodnou ženu a neměl byste jí ubližovat.“

Vrátil ho zpátky do řady. Michel zuřil. Postavil se na zadní a oči mu vzdorně plály.

„Podívejte, Maudete, na otázku, kterou mi kladete, nemá nikdo právo odpovědět. Takový leopard neváhá a vrhne se přes palisádu, protože ví, že jeho skok je dost dlouhý, aby se přenesl na druhou stranu… Ale když se o takový skok pokusí šakal, nabodne se na špice kůlů a zůstane viset… Je to ošklivý pohled, viděl jsem to…“

„Já nezůstanu viset, ujišťuju vás.“

„Taky si myslím… Nabídl jsem vám, abyste šel se mnou. Ale pojďte jen v tom případě, že jste si jistý sám sebou.“

Opět narážka na to, že je to věc síly, tentokrát spíš mravní. Slib, který žádal, byl slib, že nepodlehne pokušení ho zradit.

„Jsem si jistý sám sebou.“

A v této chvíli to byla pravda; nebyla to pravda včera a možná že to nebude pravda ani zítra.

„Je načase jít dolů. Vaše žena si už jistě bude dělat starosti.“

Před kinem, od něhož je dělila dlouhá vlhká chodba, skřehotal zvonek. Michel s Linou se ani nepodívali na plakáty, vzali si dva lístky do lóže a seděli tam, přitisknuti k sobě, přes celé představení.

Michel měl pocit ochablosti a prázdnoty; na jeho rtech, jakoby sešpulených, se nejčastěji rýsoval poněkud posmutnělý úsměv, který byl, aniž to tušil, úsměvem Ferchauxovým.

Byla už tma, když zašli cestou z kina na nádraží. Koupili pařížské noviny, které zrovna přivezli, a zaskočili do kavárny, aby tam do nich nakoukli. Vedle nich hráli místní obchodníci kulečník a tvářili se u toho velice důležitě.

Podtitulek na první stránce:

Tajemník Dieudonné Ferchauxe zmizel ve stejné době

jako jeho zaměstnavatel.

Michela zavalila radost a pýcha. Přesně ve chvíli, kdy si slíbil, že zůstane Dieudonné Ferchauxovi věrný až do konce, vykovaly tedy noviny mezi nimi nové pouto.

Ukázal odstavec Lině. Oba se sklonili a s hlavami těsně u sebe seděli nad novinami, rozloženými vedle aperitivů.

Zároveň s Dieudonné Ferchauxem zmizel mladý muž, který byl pouze několik týdnů jeho tajemníkem. Informace o něm jsou naneštěstí dosti neurčité. Dává si říkat Michel Maudet, ale v hotelu v Caen, kde strávil noc ve společnosti nějaké ženy – mohla to být příležitostná známost – se zapsal pod jiným jménem.

Popis hledaného: asi dvacetiletý, hubený, světlovlasý, většinou má na sobě obnošený gabardénový oblek.

Když se jako Ferchauxův společník usadil v La Guillerie a později v Caen, tvrdil, že přijel z Paříže.

Lina se zhrozila a úzkostlivě se rozhlížela v obavách, že pohledy všech hostů jsou upřeny na ně. Michel naopak hleděl vyzývavě, vybičován svou náhlou důležitostí.

SEDMNÁCTIHODINOYÝ YÝSLECH

Z Caen (telef.) – Komisař pohotovostní brigády na příkaz vyšetřujícího soudce Bardouxe, jemuž byla svěřena Ferchauxova aféra, dlouze vyslýchal muže, jenž hrál v celé aféře patrně prvořadou úlohu.

Je to jistý François Morel, bývalý advokát a osoba dosti pochybné pověsti, z níž si Dieudonné Ferchaux učinil důvěrného poradce. Oba muži se často scházeli, bud v La Guillerie, nebo v domě v ulici des Chanoinesses.

Když byl François Morel vyzván, aby objasnil své vztahy s Mužem z Ubangi, odmítl vypovídat a výslech, který trval téměř sedmnáct hodin a během něhož byla kancelář Ferchauxova zmocněnce bedlivě prohledána, nepřinesl žádný výsledek.

Vyslechnut byl rovněž pařížský advokát Dieudonné Ferchauxe Aubin, zejména v souvislosti s dokumenty, jež tisk nyní uveřejňuje a jejichž originály ministerstvo spravedlnosti hledá.

Chystá se zřejmě akce velkého rozsahu, jejímž cílem je zasáhnout ohnisko skandálu, jenž nabývá stále více zneklidňujících rozměrů a denně ohrožuje ‚další a další osobnosti spadající pod kompetenci obchodního soudu.

Ve zprávách došlých těsně před uzávěrkou. listu byla noticka s nápadným titulkem, stylizovaná ve spěchu:

Ve chvíli, kdy jde toto číslo do tisku, se dozvídáme, že bylo rozhodnuto o zatčení Emila Ferchauxe, jenž byl společníkem svého bratra ve všech koloniálních a finančních záležitostech.

V kavárně nemohli mluvit. Venku nebyl Michel o moc řečnější.

„Myslíš, že by tě mohli uvěznit?“ naléhala Lina a zavěsila se do něho.

„Ale ne! O to nejde…“

Jeho žena si najednou uvědomila:

„Naši…! Když si představím, jak to čtou moji rodiče a tvoji rodiče… Proboha, Michele, můj otec!“

Pokrčil rameny. Když došli do přístavu, nořil zrak do tmy doku, tam kde se houpala na kotvách loď Arno.

V jídelně se nesvítilo; když tam nikdo nebyl, šetřilo se světlem. V kuchyni upíjeli ze svých sklínek dva námořníci a sledovali paní Snoekovou, jak leští měděné nádobí.

„Můj… můj otec tu není?“ zeptala se Lina.

„Zrovna si říkám, jestli ten hodný pán někde nenastydl. Odpoledne jsem ho slyšela chodit po pokoji. Tak jsem se na něho šla podívat a našla jsem ho ve svrchníku a s čepicí na hlavě. Byl chudák celý zmrzlý a netroufl si říct mi o kamna. Tak jsme spolu došli na půdu, věděla jsem, že tam mám ještě jedna kamínka. Chtěla jsem někoho zavolat, aby mu je postavil v pokoji, ale za nic na světě nechtěl. Všechno si udělal sám. Došel si do sklepa pro kbelík uhlí a já mu tam odnesla pěkně horký grog.“

„Dojdeš tam, Michele?“

Michel vyšel nahoru a nesměle zaklepal. Pokoj, v němž seděl Ferchaux u kamen, mu připomněl La Guillerie.

„Tak už jste tady z kina? Bylo to hezké?“

„Ano… Já nevím…“

Byl rozpačitý. V tuto dobu měli sedět v jejich kavárničce u karet. Ferchaux zůstal sám. Bylo mu zima. Nepokoušel se pracovat, protože se nikde kolem nepovaloval žádný papír. Nerozsvítil, ale zato litinová kamínka byla rozžhavená.

„Přinesl jsem noviny. Policie vyslýchala dlouho pana Morela.“

„Morel nic neřekne.“

Michel záviděl Morelovi, jímž si byl Ferchaux tak jistý, tak jednoduše jistý.

„Je o moc chytřejší než oni! Byl byste tak laskav a otočil vypínačem?“

Listoval novinami. Když se dostal k místu, kde se psalo o Michelovi, zabručel:

„Vaši ženu to jistě mrzí.“

„Proč?“

„Kvůli rodičům.“

A potom:

„Zatím se o tom nic nepíše, ale určitě udělali domovní prohlídku jak v ulici des Chanoinesses, tak v La Guillerie, a obrátili oba domy vzhůru nohama. Uvidíte, že zítra nebo pozítří budou v novinách fotografie a spousta řečí…“

Druhý den se skutečně objevila senzační reportáž v nejčtenějším ranním listu:

Skrblický život milionáře!

Je Dieudonné Ferchaux šílený?

Byly tam fotografie Ferchauxovy ložnice v La Guillerie, mimo jiné i jedna bledničkovitá jako antropometrický portrét, a na ní rozbitý komín, popel rozsypaný kolem kamen, rozházené papíry, polní lůžko u kamen.

Ferchaux zpozorněl, když dočetl ve zprávách před uzávěrkou noticku o bratrovi, a ruka s novinami mu klesla.

„Myslíte, že bude mít čas utéct?“

„Patrně se o to vůbec nepokusí.“

Hlas měl zastřenější, pohled zasněný.

„Já vím, že je to jeho chyba, ale…“

Seděl dlouho beze slova.

„Emile myslel…“

Jako by nechtěl nebo se neodvážil myšlenku dokončit.

„To máte manželku, dceru, postavení ve společnosti!“ A jediným pohybem jako by naznačil kolem kohosi zeď nepřekonatelných překážek. Potom hluboký povzdech.

„Asi je čas na večeři, ne?“

„Půjdete dolů? Paní Snoeková si myslí, že stůněte.“

Šel dolů. Byl stejný jako jindy. Jedl s chutí, bral si jako obyčejně bez ohledu na to, co zbude na spolustolovníky; vždyť někdy i úplně vyprázdnil mísu a vůbec si to neuvědomil.

„Neříkal jste, že se možná budu muset vydat na cestu?“

„Uvidíme zítra. Ještě nevím.“

Vrátil se hned po jídle do svého pokoje a odmítl doprovod Maudetových.

„Neukazujte se moc,“ doporučil jim.

Měl starosti, paní Snoeková shledala, že zestárl. Michel tušil, že Ferchaux je v myšlenkách u svého bratra.

„Půjdeme se trochu projít?“ navrhl.

Monotónní hlas sirény, orientující lodi v mlze, ho táhl ven.

„Raději bych chvilku šila. Potřebuji si trochu opravit šaty. Ale jestli o to moc stojíš…“

Byl by šel raději sám. Ale Lina půjde s ním a Michel věděl proč.

Domnívala se, že je kvůli té hloupé dopolední scéně nervózní, že by se mohl opít a provést nějakou hloupost.

Popudila ho představa, že je takhle pod dohledem.

„Ale tak půjdeme nahoru.“

„Ty se zlobíš?“

„Ne, říkala jsi přece, že potřebuješ šít, tak co je?“

„Dobře víš, že moje šaty…“

„Samozřejmě! Tak už jdi! Paní Snoeková nám udělá dva grogy a já je přinesu nahoru.“

Čas na jednu cigaretu, pocit, že je chvíli sám, trochu svobodný. Zašel do kuchyně a dal se do řeči se dvěma námořníky, oba pocházeli z Brestu.

V devět přinesl nahoru dva grogy, natáhl se, dal se do čtení novin a za chvíli usnul. Lina si zatím přitáhla židli pod lampu a šila.

Když druhý den ráno vstali, byl Ferchaux doma. Slyšeli, jak v pokoji zatápí a pode dveřmi se protáhlo trochu kouře. Mlha byla ještě hustší než předchozího dne, ošklivě žlutá, jako by sama obloha nebyla v pořádku. Ale Ferchauxe nedržela doma mlha, to Michel věděl. Měl chuť říct to ženě, ale ta by mu nevěřila, myslela by si, že si z ní dělá legraci.

Ferchaux se obával, že kdyby vyšel brzy ráno sám z domova, vzbudil by v Maudetovi nedůvěru.

Bylo to směšné, ale bylo to tak! A zrovna tak Michel si ze stejného důvodu slíbil, že se už ani slůvkem nezmíní o cestě do Bruselu, která byla v plánu. Nevypadalo by to, že tam chce být sám, aby ho mohl pohodlně zradit?

Tohle dopoledne bylo jedno z nejpošmournějších a připomínalo prázdný dům po pohřbu, v němž jsou ještě cítit voskovice a chryzantémy. Do baráčku paní Snoekové se táhla vlhkost a voskované plátno na stole jako by se lepilo.

Měli sledě jako prvního dne, ale dnes už se nezdáli tak chutní. Ferchaux se vrátil do pokoje, zatímco Michel šel na nádraží pro ranní noviny. Pařížská vydání ještě nepřišla. A v těchhle byly samé zprávy ze včerejška.

Maudet si zaskočil do jejich kavárničky na jeden calvados. A pak také chtěl slyšet, jak se ho kavárník ptá:

„Co to, že si už nepřijdete zahrát? Snad není starý pán nemocný?“

„Ale nějak není ve své kůži.“

Michel by také býval rád, kdyby tu byla dívka v černé zástěře. Nevěděl proč, ale byl by ji chtěl vidět. Nepřišla a on se vrátil domů. Lina zůstala v pokoji, přepírala a žehlila prádlo a pak látala mužovy ponožky, zatímco Michel dělal společnost Ferchauxovi. Nastala chvíle, kdy si nemohl pomoci a procedil mezi zuby:

„Choval jsem se včera jako úplný blbec.“

„Ale ne.“

„Říkám si, co si o mně asi myslíte.“

Ferchaux vyslovoval jednotlivá slova tak pomalu, že jim to dodávalo určité slavnostnosti:

„Přál bych si, abyste dosáhl toho, co si přejete.“

Bylo to banální. Nemělo to žádný smysl. Ale větička, kterou řekl vzápětí, zhodnotila každé slovo:

„Protože jinak by to bylo strašné.“

„Pro mne?“

„Pro vás i pro ostatní.“

Byl to jeden z oněch vzácných okamžiků, kdy dlouze ponořil svůj zrak do mladíkových očí. A v tu chvíli si dokonale rozuměli. Bylo by to strašné, protože kdyby se Michelovi stavěli do cesty ať už události, nebo lidé, změnil by se v pouhé zvíře; zlé a běsnící, tím zlejší a tím více běsnící, že by samo tím víc trpělo.

„V novinách se nepíše o Jouette.“

Řekl to Michel, protože nastalé ticho se už stávalo trapné a v některých situacích se nemá na druhého naléhat. Pořád ta stydlivost!

„Chudák Jouette, vidím ji na tu dálku, jak v černé hučce, ve velkých mužských střevících a s deštníkem v ruce hledá jako věrný pes mou stopu. Když si pomyslím, že jednou takhle večer před víc než padesáti lety bychom se byli určitě milovali nebýt lampáře, který šel zrovna kolem!“

Zasmál se a jeho smích byl drsný.

„Kdybych se byl vyspal s Jouette…“

Nebyl by ji opustil? Byl by se tím změnil jeho život? Neřekl to a Michel na to myslel pak celou hodinu a naslouchal přitom, jak v sousedním pokoji chodí Lina sem a tam.

„Jestli všechno půjde podle plánu, bude dnes v novinách nová porce: dvanáct nových jmen. V téhle chvíli už jsou vytištěná. Řada lidí se třese, doma nebo v kanceláři, pobíhají jako slepice…“

„Myslíte, že to vládu přiměje, aby zastavila stíhání?“

Ne, Ferchaux si to v podstatě nemyslel. Ale jak vysvětlit Maudetovi skryté pohnutky svého jednání?

Emile, ten vyjednával. Patřil do společnosti. Vetřel se do ní, nejprve pokorně, a postupně zaujímal čím dál tím více místa na slunci, osvojil si zvyky a jazyk velkého světa.

„Kdybych byl dovolil, aby mě prohlásili za blázna, bylo by to všechno v nejlepším pořádku.“

Ferchaux věděl všechno, co Michel vytušil z Arsenových řečí a z pletich, jichž byl svědkem. Nedělal si tedy o svém bratrovi větší iluze než o ostatních!

„Když si pomyslím, že celé tohle peklo rozpoutal ten prťavý náfuka z koloniální správy, kterému se hruď dme pýchou nad vlastní počestností! A spousta lidí čest ztratí, celé rodiny přijdou na mizinu a rozpadnou se a kdoví, koho to bude stát život…“

„Ale proč…?“

Michel se málem zeptal:

„Proč je tedy tak tvrdošíjně chcete zničit?“

Proč? Protože je Ferchaux. Protože dokázal všechno to, co dokázal. Protože není nějaký Emile a protože musí jít až do konce.

Paní Snoeková si stále ještě myslela, že mu není dobře, a mermomocí mu vnucovala bylinný odvar podle receptu po babičce. Uvařila lehký oběd a jako moučník podávala puding. Točila se kolem něho a jemu to šlo na nervy.

Ferchaux si chtěl trochu vyjít na vzduch, ale mlha byla tak studená, že se hned vrátil. Nedalo se dělat nic jiného, než čekat na pařížská vydání. A Michel šel opět stejnou cestou k nádraží a opět přistoupil k novinovému stánku. Lina mu šla koupit dvě košile, protože měl hrozně roztřepené manžety.

Když vybíral deníky, zůstal najednou jako zasažený bleskem; podal sice prodavači bankovku a dostal zpět drobné a pak se prodíral davem k východu, ale hodnou chvíli nevěděl pořádně, co dělá.

Emile Ferchaux spáchal dnes v noci

ve svém paláci na avenue Hoche sebevraždu.

Šel rychle. Běžel. Pak zmírnil krok, aby nebudil pozornost kolemjdoucích. Do baráčku paní Snoekové dorazil celý udýchaný a kolena se pod ním podlamovala. Ta se jen nechápavě dívala, jak letí nahoru, schody bere po čtyřech a pak stojí bez hnutí, sklíčený a s tlukoucím srdcem, na chodbě.

Když se konečně dveře otevřely, vykoktal:

„Váš bratr…“

Ferchaux se nezachvěl, nevzal si noviny, které mu tajemník podával.

„Jak?“ zeptal se.

Michel nepochopil otázku.

„Spáchal…“

A druhý netrpělivě:

„Já vím! Ale jak?“

Ferchaux tedy věděl od včerejška, že si jeho bratr raději vezme život, než by se nechal zatknout. Ale jak ukončil život?

Michel četl jen titulek. Proto teď, zatímco jeho šéf stál u kamen, rozevřel noviny a proběhl očima těch pár řádek.

„Otrávil se,“ řekl konečně.

A Ferchaux prostě, s pohledem upřeným na rozpálená litinová kamínka:

„Tušil jsem to.“

11

Té noci bylo mokré všechno. Mokrá byla záda i tváře, fasády i prahy, kaluže stínů i paprsky světla, jež člověk zahlédl jen skrze závoj slzí jako oči plačícího. Déšť byl dlouhý a těžký, ledový, hruškovité kapky padaly v přísných úhlopříčkách, takž člověk neměl ani čas se před nimi ochránit a svět se zdál tak nepřátelský, že bral s odporem do ruky i předměty nejznámější.

Byla to však jejich noc, jednoho i druhého; větry, jež se stáčely na bobtnající obloze o devadesát stupňů na sever či na západ, nepřinesly zcela určitě nic konečného, nepřidaly k dramatu nic kromě své vůně a chuti po slané vodě s příměsí hořkosti po uhelném prachu, který se vždycky vznáší nad městem, a když jej déšť srazí dolů, vnikne do průdušek a zanechá v hrdle pachuť nezažitého jídla.

Byly čtyři, když přišel Maudet na nádraží pro noviny.Už dávno se setmělo. Vstoupil do lepkavého světla a – detail, který mu utkvěl v paměti – chvíli zíral na nákladní váhu, kde ležel obrovský kufr ovázaný provazy, jakoby přichystaný pro vystoupení eskamotéra. Zaváhal:

„Je dnes na řadě stánek uvnitř, nebo na nástupišti?“

Aby nebudil pozornost, kupoval totiž noviny jednou v tom a pak zase v druhém kiosku.

Dnes byl na řadě stánek na perónu – v automatu si koupil perónku a prošel skleněnými dveřmi. Déšť se valil proudem, a přestože nástupiště chránila skleněná střecha, byla půlka chodníku pod vodou. Zrovna přijížděl vlak. Ve tmě se přibližovalo obří oko.

Michel mechanicky vybíral noviny, stále tytéž. Za jeho zády se lidé vrhli na dvířka vagónů jako roje včel, pobíhali, zakopávali o kufry. Mrzutě se otočil a vtom uviděl starou ženu, která se tolik podobala portrétu, jak jej vymaloval Ferchaux, že si hned neuvědomil nebezpečí a jeho první reakcí byl úsměv.

Na utažených vlasech seděla černá hučka, uvázaná pod bradou širokou mašlí. Přes ramena měla černý pletený přehoz z tlusté vlny. Nebylo možno přehlédnout velké nohy, mužské střevíce se špičkami trčícími do výše, ani černý deštník, který nepoužívala jako ochranu před deštěm, ale jako nástroj, jímž si razila cestu.

Ještě pár vteřin a stará Jouette by se byla ocitla tváří v tvář Maudetovi. Ten si uvědomil nebezpečí, sekl novinami, aby se nezdržoval hledáním drobných po kapsách, a vrhl se k východu.

První, co ho napadlo, aniž o tom uvažoval, bylo, že Jouette ví, kde jsou, že má jejich adresu a že se hned pustí na nábřeží. Proto ani neuvažoval o tom, že by se mohl u nádraží schovat a sledovat ji.

Přiběhl celý udýchaný do domku paní Snoekové, kde se od rána pod prahem dělala loužička vody. Paní Snoeková ji vytírala pokaždé, když se dostala až k noze stolu. Lina byla dole a žehlila košili, protože jí paní Snoeková dovolila, aby si vyžehlila, co potřebuje, v jídelně. Viděla, jak manžel proletěl jídelnou, vyběhl nahoru a bez klepání vpadl k Ferchauxovi.

„Jde sem Jouette!“

Ferchaux stál u kamen a hřál si ruce. Od slabé žárovky tu bylo víceméně stejně špinavé světlo jako na nástupišti a lidé v něm vypadali bledě a nezdravě. Ferchaux se zamračil. Ve větě jeho tajemníka bylo něco, čemu nerozuměl. Opakoval:

„Jde sem? Jak to?“

„Viděl jsem ji vystupovat z vlaku.“

„To je něco jiného.“

Samozřejmě! Teď mu to také došlo. Ale přesto pokračoval naléhavě, jako by se nechtěl uklidnit příliš rychle:

„Hledá vás. Ta zburcuje celé město, bude se vyptávat kdekoho. A jak na to vlastně přišla, že jsme v Dunkerque?“

A Ferchaux zasněně, s jiskřičkou radosti v očích:

„To je pravda! Tak ji to napadlo, vida!“

„Co?“

„Že půjdu patrně sem. Neměl jsem důvod dávat některému místu přednost před jiným. Nejsem doma vůbec nikde kromě jedné chudinské čtvrti v Bordeaux. Proč jsem se usadil v Caen?

Protože jsem přes Caen jel za bratrem do Deauville a za městem jsem u moře viděl dům na duně, prázdný a o samotě, který jako by na mě čekal. Pokud jde o Dunkerque, to je jiná. Kdysi jsem sem připlul a Jouette to ví. Přistál jsem tu, když jsem se prvně vracel z Afriky. To bylo tehdy, když se mi začínalo dobře dařit a potřebovali jsme kapitál. A Jouette si na to nakonec vzpomněla.“

„Možná že ji sleduje policie a doufá, že ji Jouette takhle dovede až k vám.“

„Ovšem. Je to stará husa.“

Na tuto chvíli, na tón, jímž Ferchaux pronesl slova ‚stará husa‘, Michel po celý život nezapomněl. Muž nebyl rozzlobený. Byl neobyčejně klidný. Řekl bez nejmenší sympatie: „Je to stará husa!“ A myslel to tak. To bylo vše, k čemu ho inspirovala stará panna, která se už jistě vydala pod přívaly vody do ulic na hon.

„Přinesl jste noviny?“

„Dostal jsem takový strach, aby mě nepoznala, že jsem tam odtud utekl bez novin.“

„Můžeme pro ně poslat Linu. Jouette ji nezná.“

„Půjdu sám.“

Zvedl si límec pršipláště a narazil si promáčený klobouk hlouběji do čela.

„Kam jdeš?“ zeptala se žena, když opět procházel jídelnou.

„Hned jsem zpátky.“

Proč toho večera cítil, že události nabývají definitivní tvářnosti? Po hlavní třídě došel na nádraží, koupil noviny, nacpal je do kapsy, ani se neodvážil zajít do kavárny, aby do nich nakoukl, a na zpáteční cestě opět uviděl Jouette. Šlapala a rozevřeným deštníkem rozrážela proud jiných deštníků, vznášejících se nad chodníkem. Pozoroval lidi za ní a vytypoval muže, který se nechránil před vodou valící se z oblohy a sledoval stařenu, drže se stále ve stejné vzdálenosti.

O pět minut později stál Maudet před Ferchauxem. Lina dál žehlila dole v jídelně v kruhu vlídného světla.

„Měl jste pravdu. A kdo říkal, že jí policie bude v patách? Na tom teď nezáleží. Jde za ní vytrvale nějaký muž.“

Hodil na stůl noviny, hadrovité jako mokré ručníky, s rozmazanými titulky. Bezděčně padl jeho pohled na Ferchauxe a užasl nad jeho vzezřením. Nikdy si doopravdy nemyslel, že by Dieudonné Ferchaux mohl mít strach. Není pochyb, že určitý podíl na tom mělo i světlo; ale tvář měl skutečně bílou a ztrhanou.

„Poslyšte, Michele…“

Co má být? Poslouchá přece. Na co šéf čeká? A proč si nasadil ten sentimentální výraz, který se k němu nehodí?

„Chtěl bych se vás na něco zeptat.“

„Poslouchám.“

Ferchaux neopustil teplou lázeň tohoto pokoje. Nemohl být ve stejném rozpoložení jako Michel, který přišel zvenku.

„Jestli budu nucen odjet, odjet mnohem dál, pojedete se mnou?“

„Už jsem vám to řekl.“

„Proč?“

„Nevím. Protože náhoda chtěla, aby bylý naše osudy spojeny.“

„I kdyby to nebylo ve vašem zájmu?“

Jako by už četl noviny, které ležely v haldě na stole, což bylo vyloučeno.

„Dobře poslouchejte. Někdy se může zdát, že vaše štěstí je jinde. Ale říkám vám toto: bohatství si zajistíte, když půjdete se mnou.“

Nikdy v životě nebyl Michel tak klidný. Ještě den předtím by dal nevímco za to, aby slyšel Ferchauxe takto mluvit, aby ho viděl před sebou takřka jako prosebníka, utíkajícího se k svůdným slibům.

Tento Ferchaux ovšem ztrácel rychle svou prestiž. Byl si toho sám vědom. Ponižovalo ho to a toto ponížení jako by nabízel Michelovi.

Měl strach. Strach zůstat sám?

„Víte dobře, že jedu s vámi.“

„A vaše žena?“

Michel pokrčil rameny.

„Co když vaše žena nebude chtít?“ naléhal Ferchaux.

„Tím hůř pro ni.“

V ovzduší byla jakási sentimentalita, která ho nudila, a tak otevřel noviny a vykřikl:

„Podívejte!“

Na první straně prvních novin, které vzal do ruky, našel vlastní fotografii. Byl to snímek z doby asi před třemi roky a mladistvé rysy neměly ještě onu výraznost dnešní tváře. Obličej byl kulatější a neztratil dosud chlapecký pel; a třebaže mu tam bylo už sedmnáct, připomínal pořád spíš chlapečka u prvního přijímání.

„Páni, to je věc… To museli jít policajti k nám domů. Tuhle fotografii mají jenom naši a jedna teta, která bydlí na venkově…“ Bylo to, jako když dostal ostruhy: stal se také důležitou osobností.

Policie zachovává nadále diskrétnost, ale máme všechny důvody se domnívat, že je na důležité stopě a že v krátké době odhalí útočiště Dieudonné Ferchauxe a jeho tajemníka…

Znervóznila tak Ferchauxe tato zpráva? Anebo to byla spíš tahle?

DAV VTRHL DO KANCELÁŘÍ COCOLOU NA BULVÁRU

HAUSSMAN.

Včera odpoledne došlo před sídlem koloniální společnosti Cocolou, v jejímž čele stáli bratři Ferchauxové, k demonstraci, která nabývala každou hodinu na síle, což vedlo nakonec úřady k tomu, že povolaly pohotovostní oddíl. Zpočátku to byly pouze skupinky drobných střadatelů, akcionářů společnosti, kteří narazili na zavřenou bránu a kteří tvořili hloučky na chodníku. K páté hodině začaly létat první kameny a od té chvíle se manifestace změnila v řadu násilností, které…

„Co máte v úmyslu dělat?“

Michel na něho chladně hleděl. Hodnotil ho. Od muže, s nímž spojil svůj osud, očekával rozhodnutí.

„Nevím. Arno dnes ráno odplula.“

Od smrti Emila Ferchauxe uplynuly už tři dny a jeho bratr se o něm doposud nezmínil. Nejdřív si Michel myslel, že Dieudonné Ferchaux odmítá opustit Francii z hrdosti. Byla určitá velikost v této vůli vytrvat za každou cenu v boji, zakopat se v této pevnůstce v Dunkerque a podnikat odtud výpady, které nepříteli nahánějí hrůzu.

A teď najednou objevil Maudet novou stránku svého šéfa. Ferchaux měl strach! Ano, žil takto, přestrojený za dobráckého neškodného penzistu, v domě paní Snoekové ze strachu. Strach z čeho? To nevěděl. Něco tušil, ale bylo to dosud mlhavé. Cožpak by mohl někdo říci o Muži z Ubangi: strach z dobrodružství? Zdálo se to směšné, ale přece to tak bylo. A pak také, nade vší pochybnost, strach ze samoty?

Upnul se na věci zdánlivě absurdní, na partičky karet, na prostředí, v němž zdomácněl, na kamna, u kterých trávil čas, přikládal a prohrabával je.

A hlavně se upnul na Michela.

Nikdy předtím nepocítil potřebu být milován. Dělal naopak vše, aby vzbudil nenávist, kterou považoval bezmála za poctu, již otroci vzdávají pánovi.

Jenomže to, co se rodilo teď a co vycítil z novinových článků, to byl nový druh nenávisti. Změnil se tón těchto článků. Zpočátku rozmazávaly Ferchauxovu aféru, aby čtenáře zaujaly, a proto se zaměřovaly hlavně na barvité podružnosti.

Teď však veřejnost zahořela hněvem. Dokladem byla manifestace na bulváru Haussman. Místo aby veřejné mínění upokojila, sebevražda Emila Ferchauxe je naopak vybičovala. Jeden už je mrtvý; teď chtěli druhého! Policie byla zahrnována výtkami. Udání přibývalo jako hub po dešti. Odevšad přicházela upozornění na chudáky, kteří se naneštěstí pro ně bud mlhavě podobali Ferchauxovi, nebo se sousedům nezamlouvalo jejich chování.

Měl snad strach z tohohle? Přesto však v šest večer, kdy oba muži sešli dolů, protože paní Snoeková podávala večeři časně, ještě nic nedávalo tušit, že následující noc bude rušná.

Dříve než si Michel sedl ke stolu, šel jako obvykle stáhnout roletu z režného plátna. Ferchaux si sedl zády k proskleným dveřím. Byla by to opravdu zvláštní náhoda, kdyby stará Jouette vešla zrovna do této zapadlé hospůdky na konci nábřeží, která se ničím nelišila od sousedních domů!

Pokud jde o Michelovu fotografii v novinách, byl si na ní tak málo podobný, že nepředstavovala vážné nebezpečí. Lině ji neukázali, aby ji nevylekali. Ale ona se přesto dívala střídavě po obou mužích neklidnýma očima.

Paní Snoeková přinesla každému omeletu, a právě když ji dojídali, otevřely se dveře; nějaký námořník, jakých sem chodilo tolik, malý a podsaditý, ošlehaný, vešel dovnitř, a než zašel do kuchyně, oklepal si čepici. Někdo nový? Nebo pravidelný host? Mezi oběma místnostmi bylo oválné okénko. Po chvíli měl Maudet pocit, že je někdo pozoruje. Jeho nedůvěra ještě vzrostla, když slyšel, že se v kuchyni mluví vlámsky, a paní Snoeková jako by protestovala, jako by říkala:

„To není možné!“

Ale ten druhý trval na svém. Michelovi se udělalo už nevolno, když jim žena přinesla sýr, protože bylo jasné, že si je prohlíží jednoho po druhém úplně jinýma očima.

Ferchaux si toho všiml také. Nehnul brvou, když muž při odchodu procházel ke dveřím za jeho zády a díval se přitom na něho do zrcadla, jež viselo na krbu pod portrétem s medailemi.

Normálně by po večeři, jak velel zvyk, odešli všichni nahoru. Tentokrát řekl Ferchaux zachmuřeně Michelovi:

„Půjdeme na chvilku ven?“

Když paní Snoeková viděla, že si berou kabáty, vyhrnula se z kuchyně.

„Snad nepůjdete v tomhle počasí ven? Mladý pán, no prosím! Ale vy, a to pořád ještě nejste ve své kůži…“

Lina nic nechápala, nevěděla, jestli se má oblékat. Když už bral Ferchaux za kliku, změnil najednou názor a šel nahoru do pokoje.

„Co se děje?“ zeptala se Lina potichu.

„Nic. Mlč.“

„Mám jít s vámi?“

Ferchaux se už vracel s koženou aktovkou v ruce. Lina se dál očima Michela ptala, co dělat, připravená hodit přes sebe plášť.

V této chvíli si byl Michel plně vědom závažnosti všeho, co udělají. Už málem řekl:

„Pojď!“

Ferchaux na něho čekal. Zahučel jenom:

„Na viděnou!“

Měl chuť ji obejmout. Lina měla strach. Litovala, že není připravená, ale už bylo pozdě, už byli pryč, dveře byly už zase zavřené a paní Snoeková se na ni doslova vrhla a spustila dlouhou lamentaci o neopatrnosti starců, o Ferchauxově mánii chodit ven v hodinách naprosto nepředvídatelných, například v pět ráno, kdy ještě ani ona nevstává.

Řekla:

„Někdy ve mně opravdu budil dojem, že má co skrývat.“

Lina rozevřela oči. Cítila nebezpečí, před nímž oba muži, lépe informovaní než ona, uprchli.

„Půjdu jim říct, aby se vrátili.“

„V té tmě je nenajdete.“

Přesto si vzala z věšáku plášť a hodila si jej přes ramena; s kloboukem se nezdržovala. Ponořila se do noci, která ji uvítala přívaly studené vody. Vrhla se k plynovým lampám, které pomrkávaly, vzdálené jedna od druhé vždy na kus cesty; Lina se dala do běhu pokaždé, když zahlédla postavy, které by se mohly podobat těm, které hledala.

Střevíčky už měla plné vody, bylo jí zima, déšť jí stékal po šíji, po nose. Šla pořád dál, popotahovala slanou vodu, zabloudila v uličkách, které neznala, pro každý případ přitiskla tvář i na okno jejich kavárničky, kam chodívali hrát karty. Pak se vrátila k domu paní Snoekové, nešla dovnitř, jen se ujistila, že v jídelně nikdo není. Vzpomněla si na Arno, proběhla mola a dostala se až na místo, kde ještě předchozího dne loď kotvila; ale zbylo po ní velké prázdné místo, kde se na vlnách pohupovala jen malá lodlca. Polohlasně zavolala:

„Michele!“

Bylo vyloučeno, aby odjel bez ní. Je to nějaké nedorozumění. Oba se zase vrátí. Museli prostě venku něco zařídit.

Zdáli viděla dva reflektory, které se zastavily před domem paní Snoekové. Auto zůstalo stát u chodníku, ale tři muži vtrhli do domu.

Co má dělat? Je to policie? Jak varovat Ferchauxe a Michela?

Rozběhla se, zastavila a znovu se dala do běhu.

„Michele!“

Prosila ho, hubovala ho.

Ani ji nepolíbil! Váhal! A když váhal, znamená to, že…

„Ne. To není pravda! To není možné!“

Vrazila do někoho, do nějakého dlouhána, který ji téměř nadzvedl a zase ji postavil na chodník mimo svou dráhu, pak pokračoval v cestě a dvakrát nebo třikrát se ohlédl.

Na věži odbíjely hodiny, nevěděla kolik. Má je hledat ve městě, nebo tam, kde kotví lodě? Šla chvíli jedním, pak zase druhým směrem a vyčítala si, že jedná zmateně.

A což jestli tohle všechno existuje jenom v její fantazii? Proč by před domem paní Snoekové nemohlo zastavit auto třeba s námořníky, kteří si chtějí vyhodit z kopejtka? Kdo ví? Možná že to byl obyčejný taxík? Blížila se k domu velkým půlkruhem. V tu chvíli se auto rozjelo, ale tři muži zůstali uvnitř. Měla dojem, že se šofér vyklonil, aby si ji prohlédl.

Strašně se bála, že udělá nějakou hloupost. Měla pocit, že je odpovědná za oba muže, že jejich osud závisí na tom, jestli se správně rozhodne. Když půjde dovnitř, nepustí ji možná už ven, a jak je pak bude varovat?

Prošla rychle kolem domů a prosklenými dveřmi nakoukla do jídelny. Všechno bylo na svém místě. Paní Snoeková jako obvykle sklízela se stolu a červeným kostičkovým hadříkem utírala voskované plátno.

Kde jsou ti tři muži? Věděla jistě, že ven nešli. Možná že prostě zasedli ke skleničce v kuchyni jako všichni pravidelní hosté?

Hlas se ozval těsně u ní.

„Jděte dovnitř!“

Zachvěla se. Nikoho neviděla. Muž vystoupil ze stínu; sevřel jí paži a lehce ji strkal ke dveřím. Sešla ze schůdku. V oválném okénku se objevila tvář.

„Do kuchyně!“

A muž řekl třem ostatním, kteří se nepodobali obvyklým zákazníkům paní Snoekové:

„Tady máme aspoň ji!“

Nechal ji tam a vyšel ven, zřejmě se zase přikrčil ve stínu a číhal na Ferchauxe a Michela.

„Pojďte dál! Posaďte se! A nemějte strach…“

Nejdůležitější z těch tří vytáhl z kapsy náprsní tašku, v níž měl Lininu fotografii.

„Tak se přece posaďte, paní Maudetová!“

„Myslíte, že nás poznal?“

„Jsem si tím víceméně jistý.“

„Proto jste vzal s sebou peníze?“

V aktovce nemohlo být přece nic jiného než pět miliónů a diamanty, které přivezl Ferchaux z Caen. To tedy znamená, že se k paní Snoekové nevrátí, že se nezastaví pro Linu.

Michel byl zasmušilý, ale s touto myšlenkou se smířil. Smířil se s ní už předem. Měl přece možnost volby. Stačilo, aby v určité chvíli, když stáli všichni tři u dveří, řekl:

„Pojď!“

Ferchaux by nebyl proti. Zdál se dokonce překvapený, že nechal Linu doma.

„Musíme najít nějakou loď, a to co nejrychleji. Kotví tu nějaký španělský parník, odpoledne jsem ho pozoroval z okna, zdálo se mi, že se chystá vyplout. Jste pevně rozhodnut, Michele?“

„Ano.“

„Věděl jsem, že mě nezradíte. Před chvílí jste to mohl udělat. A můžete ještě pořád. Tu máte, svěřuji vám aktovku s naším jměním.“

Oba kráčeli rychle. Proč má Ferchaux potřebu mluvit, a ještě k tomu mluvit tak exaltovaně, když je mu to tak cizí?

„Zdánlivě by ve vašem zájmu bylo postavit se na druhou stranu. Jdou po mně a můžou mě dostat. Nemáte žádnou záruku, že se s vámi jednoho dne nerozloučím a nic vám nedám. A vy přesto jdete se mnou. Věděl jsem, že půjdete. Podívejte, Michele, měl jste jedinečnou příležitost potkat člověka, jako jsem já. Co vy na to?“

„Máte pravdu.“

A Ferchaux se zasmál.

„Ale jděte! Nebuďte hned naštvaný. Vaše pýcha se bouří, protože vám říkám…“

„Není to tahle loď?“

Michel ukázal na záď nákladní lodi s bíle a červeně pruhovaným komínem. A zeptal se přímočaře, čímž uťal Ferchauxovu exaltovanou tirádu:

„Půjdete na palubu sám? Nebo jdeme oba?“

Proč by neměli jít spolu? Jistě, když byli dva, vzrostlo nebezpečí – teď, když noviny přinesly Michelovu fotografii –, že je někdo pozná. Ale v situaci, v níž se nacházeli, to už bylo celkem jedno.

Ferchaux nešel na palubu sám z opatrnosti, ale proto, že chtěl nechat Michela samotného s aktovkou, v níž bylo celé jmění, a s pokušením zmizet.

Michel to vycítil a pokrčil rameny. Viděl, jak jeho zaměstnavatel kráčí přes úzkou lávku, kde se není kromě promočeného provazu čeho přidržet. A slyšel, jak volá sedm či osm metrů nad jeho hlavou:

„Je tu někdo?“

Pak se jeho nepravidelný krok ozval ze železného můstku, další volání, zvuk otvíraných a zavíraných dveří, jak hledal nějakého námořníka, ale nikdo nebyl k nalezení.

Maudet stál jako socha. Bez hnutí snášel déšť, který mu dopadal na ramena a na čelo, a dalo by se říci, že vlivem toho deště se jen utvrzoval.

Kdyby se ho někdo zeptal, proč obětoval Linu, stěží by dokázal odpovědět. A přece ji obětoval vědomě, trpěl tím a bude tím trpět ještě víc. Bez této bolesti by to bylo zbytečné.

Lom musel být čistý, bolestný.

Teď byl sám. Měl v ruce obrovské peníze, ale nehýbal se, nebyl v pokušení odejít, ačkoli by to bylo tak snadné. Belgická hranice byla odtud jen pár kilometrů, které by urazil pěšky. V Bruselu by v „Merry Grill“ našel opět onu chvějivou atmosféru a dívku s poněkud povadlými prsy, jíž mohl pyšně naplnit ruce bankovkami.

Z místa, kde stál, nemohl vidět světlo v domě paní Snoekové. A i kdyby viděl, stejně by se nevrátil. Byl tomu všemu už tak vzdálen!

Čas plynul. Teď se na můstku objevili dva muži, ale splývali s navijáky, stožáry a záchrannými čluny, zavěšenými na kladkostrojích. Další muži pracovali na přídi, odkud doléhal kovový rachot.

Hlas shora:

„Michele!“

Pustil se za nimi.

„Představuji vám kapitána Marca. Slíbil, že nás s sebou vezme na Tenerifu.“

Kapitán mluvil jen španělsky. Zavedl je do důstojnické jídelny, kde bylo všechno železné, stěny i dveře, všechno tam bylo tvrdé a šedivé.

„Dostaneme kajutu druhého důstojníka, který přespí tady v jídelně. Protože stráví část noci ve službě, ani mu to moc nevadí.“

„Kdy vyplouváme?“

„S přílivem, kolem druhé ráno.“

„Co jste mu řekl?“

Z kapitánovy bezvýrazné tváře pochopili, že francouzsky neumí a využili toho.

„Tomu je to jedno, jen když dostane pořádně zaplaceno.“

Kapitán šel pro láhev silného vína. Vyndal ze skříňky sklenice bez nožek, dole i nahoře stejně široké.

„Na zdraví!“ broukl a zvedl skleničku.

Mělo zvláštní vůni, nevýraznou a kořennou zároveň. Loď teď začala ožívat nejrůznějšími zvuky a brzy se Španěl Ferchauxovi omluvil, otevřel dveře kajuty, a když do ní muži zašli, hodil na sebe nepromokavý plášť a zamířil nahoru na můstek.

Na lůžku námořnický oblek, na stěnách fotografie žen a před střepem zrcadla, jež ve zdi držely hřebíčky a rez, špinavá břitva a štětka na holení, ještě plná pěny.

Ferchaux stál před okénkem, které kolem jeho hlavy tvořilo černou aureolu s dešťovými kapkami jako démanty, a upřeně hleděl na mladého muže, jenž se s ním zavřel mezi železné stěny. Pak se jeho zrak svezl k aktovce, kterou Maudet pořád ještě držel v ruce.

V jeho očích se objevil vítězoslavný záblesk, ale uhasil jej úsměv, který hrál na Michelových úzkých rtech, úsměv, jaký u něho nikdy nikdo neviděl.

To už nebyl ten křečovitý vzteklý zelenáč předchozích týdnů. Zrodila se nová bytost, tvrdší a chladnokrevnější. Michelův pohled plynul, klouzal z jednoho předmětu na druhý, zastavil se u fotografie nahé ženy, která visela přímo nad lůžkem; Michel ještě více ohrnul horní ret, jako by někomu sliboval, že dojde na všechny jeho tužby.

„Jak vyplujeme, přinesou nám sem druhé lůžko. Za tři hodiny bude po nebezpečí. Budete si moci vyjít na můstek, ale ano! Opřít se o mokré zábradlí, nechat se kolébat vlnami, čím dál tím vyššími, a závojem deště se dívat na mihotavá světla města, na zelené a červené signály z přístavu, na to velké, sinalé a zbytečné gesto pobřežních majáků…“

DRUHÁ ČÁST

– STAŘEC Z PANAMY

1

Začalo to kolem třetí a dost zvláštně, protože stačil jediný pohled. Byt byl v druhém patře, nad mléčným barem Vuolto, kde, jak někteří lidé tvrdili, měli nejlepší zmrzlinu z celého Colónu. Byl to rohový byt a okna vedla do ulice i na bulvár. Novostavba z cihel a cementu. Ferchaux pronajal tři místnosti, do nichž vlastně nikdy nevkročili, protože celý den žili na verandě kolem bytu a v noci na ní spali.

Bylo to ve chvíli, kdy slunce pralo do verandy ze strany bulváru. Žaluzie mezi dvěma železnými sloupky byly spuštěné a vrhaly všude úzké pruhy světla a stínu, takže se křídově bílé zdi nezdály tak nahé.

Ferchaux ležel s pootevřenými ústy a zavřenýma očima na lehátku, plátno pod ním bylo napjaté a z rozhaleného pyžama se drala ven kostnatá hruď, porostlá dlouhými šedivými chlupy.

Michel Maudet nepřesvědčivě klepal na přenosném psacím stroji, kde se co chvíli zaseklo písmeno E a tím se porušil rytmus v intervalech téměř pravidelných, což připomínalo chůzi kulhavce, například Ferchauxe.

Člověk, který Ferchauxe neznal, by si byl mohl myslet, že spí. Mýlilo to i mouchy, které si mu tu a tam sedly na obličej. Ale Michel ho poznal až příliš dobře za ty tři roky, co byli spolu od rána do večera a od večera do rána, prostě až do zbláznění.

Už bylo slyšet lodní sirénu, velice daleko v zátoce. Ve skutečnosti to byl slabý zvuk, splývající s městským ruchem a hlavně s kovovým lomozem přístavu; ostatně nikdo na tuto sirénu nečekal tak napjatě jako Maudet.

Ovšem rámusení fordky Dicka Wellera pokaždé, když ji startovali, to samozřejmě Ferchauxovi uniknout nemohlo. Fordka garážovala na dvoře sousedního domu, ale zdi byly tak akustické, že se zdálo, jako by řvala rovnou pod podlahou.

Ferchaux nebyl hloupější než Michel. Bydleli už dost dlouho u vjezdu do Panamského průplavu, aby si bez přemýšlení dokázali přeložit zvuky, které znamenají například: blíží se loď, která už požádala o lodivoda a která brzy dorazí k molu, protože Dick Weller startuje dodávku a jede na pier.

V několika minutách vklouzne velká černobílá loď nehlučně do klidných vod vnitřního přístavu a všechny hlavy cestujících budou vyřízené nad zábradlím jako figuríny, do nichž se lze na jarmarce strefovat hadrovými koulemi. Maudet se tam v duchu řítil, předběhl Dicka Wellera, odstrčil policisty a celníky, nadechl se načervenalého prachu na molu, vůně koření a mazutu, viděl všechno a těšil se ze všeho, z chumlů černochů a Indiánů, beroucích podpalubí útokem, z prodavačů suvenýrů a z průvodců, kteří se vždycky zmocní můstku jako první, z důstojného cestujícího v koloniální helmě, jenž se pokouší fotografovat pelikány, ze slečinek v bílém, co defilují na schůdcích jako chovanky penzionátu… Teď už se v boku lodi otevřely padací dveře, s rukama vztaženýma skočil na palubu Dick Weller, žoviální a mohutný, a zmizel v kuchyních.

Jindy by Ferchaux skončil siestu už před dobrou čtvrthodinou. Nebyla to siesta v pravém slova smyslu. Stařec tvrdil, že nikdy nespí. Natáhl se do lehátka, ruce složil na břiše a oči měl buď otevřené, nebo je zavřel. Čas od času se nadzvedl, aby si odplivl, aby zamručel, aby polkl léky, které ležely v tubách a v krabičkách na židli vedle něho.

Věděl, že Michel čeká, že píše na stroji, jen aby mu ubíhal čas, že má jindy dost volna na to, aby načisto přepsal – po kolikáté už – první stránky rukopisu.

Proč se nepohnul a dělal, že spí? Prostě proto, že věděl, že očekávaná loď je jedna Santa z Grace Line. Věděl, že je to asi Santa Clara, která pluje z New Yorku do Chile a že palubním důstojníkem je tam mladý muž přibližně v Michelově věku, že se ti dva při předchozích zastávkách seznámili a spřátelili se.

To stačilo. Jak dlouho Ferchaux obyčejně odpoledne diktoval? Asi dvě hodiny. Lze-li to nazvat diktováním: zvedl se, sedl si, opřel se zády o zeď; mluvil pro sebe ve zlomcích vět a pak šel, sklonil se k psacímu stroji a přečetl si první řádky. Byl tak naivní, on, který se považoval za chytráka, aby věřil, že obrovské dílo, do něhož se pustil, k něčemu bude, že se jednoho dne najde člověk, který knihu vydá a další, kdo ji budou číst?

Už celý rok psal den ze dne paměti, snažil se tam dostat všechno, počínaje příběhy z mládí přes ty nejpodružnější filozofické úvahy, které ho napadaly v buši, postřehy o životě pralesních zvířat a mravech domorodců – ostatně možná docela zajímavé – až po detailní líčení sporů s úhlavním nepřítelem Arondelem.

Vždycky se mu zdálo, že toho neřekl dost. Sotva byla jedna pasáž u konce, už mrzutě zjišťoval, že vynechal podstatné věci a doslova se týral ve snaze dostat tam všechno; a právě od té doby, co si dal tento úkol, měl takový strach ze smrti.

Proč tedy nezačal diktovat, když jsou tři pryč? Tentokrát mu nemohlo ujít, že Dick Weller vjel na dvůr a jeho příručí pobíhali kolem dodávky a nakládali čerstvé potraviny, určené pro lodní kuchyni: maso, mléko, sýry, ovoce, zeleninu a ryby.

Santa Clara se obvykle v přístavu nezdržela déle než tři hodiny a pak se vydala na další cestu, proplouvajíc jedním zdymadlem za druhým.

Pravda byla ta, že to Ferchaux dělal schválně. A náhle našel Maudet důkaz v jeho očích: jednu chvíli, když si Ferchaux myslel, že se Michel nedívá, pootevřel oči a propustil jimi studeně šedivý pohled, tvrdý a zároveň vítězoslavný.

Ten kašpar měl důvod k jásotu! Trůnil tu, ošklivý a špinavý, roztažený ve slunečních paprscích, hubený a nemocný, se spoustou léků u ruky, a jeho jedinou starostí – možná už od chvíle, co se natáhl a předstíral spánek – bylo znemožnit Michelovi setkání s jeho kamarádem Billem Liggetem.

To nebyl Maudetův výmysl: byla to prostá a čistá pravda, špinavá pravda.

Ferchaux totiž trpěl, jakmile si jeho společník dopřál trochu jakékoli zábavy a byl schopen celé hodiny si lámat hlavu, jen aby Maudetovi potměšile zabránil v odchodu.

Na zlomek vteřiny se pohledy obou mužů setkaly. Michelův byl pln zášti a pohrdání. Starcova víčka zapadla jako závěrka fotografického aparátu, ale stejně se nepohnul, vydržel, umíněně setrvával ve své malé špinavoučké lsti.

Byl ošklivý. Nikdy nebyl tak ošklivý jako teď. V určitém období svého života, za časů Liny, když si nechával růst bradu, to byl skoro hezký chlap.

Teď byl ještě zanedbanější než v domě na dunách. Stávalo se, že trávil celé dny v ušmudlaném pyžamu, u něhož vždy chyběly knoflíky, a kdyby se byl někdo zeptal Michela, co považuje za nejošklivější věc na světě, byl by odpověděl, že stařeckou hruď, vychrtlou a bílou, s šedivými chlupy.

Ferchaux byl skutečně neobyčejně vychrtlý, brada mu trčela, a když stál, zdálo se, že jeho noha v plátěné nohavici není o nic silnější než noha dřevěná, k níž se vrátil.

Byli by mohli bydlet na druhém konci kanálu v Panamě, kde se dalo žít téměř jako v evropském hlavním městě, a v diplomatické čtvrti tam byly k pronajmutí pohodlné vily.

Ostatně i v Colónu bylo pár moderních domů.

Ferchaux pronajal byt těsně na hranici mezi bělošskou a černošskou čtvrtí; za chvíli, až bude slunce ještě o něco níž a vytáhnou žaluzie, budou mít před očima dřevěné domy na druhé straně za bulvárem, hemžící se domorodými obyvateli.

Dělal to naschvál? Byli by mohli mít skoro bílou služebnou, která by jim vedla domácnost a vařila. Ale oni měli pouze černocha, Elieho, který tu ani nespal, a kdykoli ho bylo zapotřebí, nebyl k nalezení.

Je pravda, že Ferchaux už nejedl. Vzal si do hlavy – protože odmítl vyšetření u lékaře –, že má rakovinu žaludku, a živil se výhradně mlékem; láhve mléka se povalovaly na nejrůznějších místech v celém bytě.

Tato mánie Michelovi umožňovala, aby si alespoň dvakrát denně zaběhl do nedaleké restaurace na něco k snědku.

Maudeta napadlo, že udělá pokus. Přestal psát, zařadil stránky do desek a zvedl se s rozhodnou tváří člověka, který ví, kam jde, a zamířil do svého pokoje.

V tu chvíli Ferchaux vyletěl z lehátka jako čertík.

„Kam jdete?“

Tak ho přece pozoroval!

„Nikam. Čekám, že budete zase diktovat.“

„Kolik je hodin?“

„Víte to náramně dobře: půl čtvrté.“

„Asi jsem spal.“

„Nespal.“

Stávalo se co chvíli, že na sebe takhle hleděli, zarytí jako nepřátelé, že spolu mluvili, jako by se chtěli uštknout, a oba se domnívali, že tohle je definitivní konec. Potom se dal Michel ze zvyku do práce, Ferchaux se uklidnil, plaše ho zahrnoval pozornostmi, a dokonce projevy sympatie, ba ani neváhal se před ním pokořit.

„Myslím, že je nejvyšší čas, abych se dal do práce, Michele.“

„Proč?“

Věděl, co na to starý řekne. To byl jeho další trik: apel na jeho soucit.

„Protože tu už dlouho nebudu. Nějak mě teď zlobí srdce. Někdy se splaší a najednou je to, jako bych měl tady na prsou budík a ten začal uprostřed noci zvonit, to člověka pěkně vymrští z postele.“

Michel držel v ruce tužku a hleděl na něho s naprostým chladem. Ne, necítil soucit. Naopak, byl trochu znechucen. Po celá dlouhá léta žil Ferchaux sám v buši a neměl nejmenší obavy ze smrti. Teď však na něho přicházela posedlost a úzkosti senilního starce. Mluvil skutečně upřímně? Nechtěl prostě vzbudit v Michelovi soucit, aby ho udržel doma?

„Budete diktovat?“

„Kde jsme přestali?“

„U kořenovníku…“

„Cože?“

„Říkám: u kořenovníku. Přivázal jste loďku ke kořenovníku a začal jste uvažovat o…“

„Byl bych rád, kdybyste se mnou mluvil jiným tónem, Michele.“

„Mluvím, jak to jde.“

„Nezdá se vám, že se někdy ke mně chováte dost ošklivě? Využíváte a zneužíváte mé náklonnosti k vám.“

„Vaše náklonnost spočívá v tom, že kdybyste mohl, tak byste mě uvázal na řetěz do kouta verandy.“

„Proč takhle mluvíte?“

„Protože je to pravda a vy to víte.“

Jeden i druhý znali skutečnou příčinu tohoto výstupu. A byla to taková maličkost! Na jedné straně Michel hořel touhou běžet k Santa Claře. Příjezd kamaráda Billa Liggeta byl ostatně záminkou. Všechny lodi, které přistávaly v Cristóbalu, ho přitahovaly stejně. A kdyby lodi neexistovaly, stejně by ho táhlo ven něco jiného, cokoli, život, který se odehrává kdekoli na ulici v kterémkoli městě na světě.

Bylo by stačilo, kdyby byl trpělivý a krotil se. Ferchaux by se byl pravděpodobně diktováním dost brzy unavil a Maudet by se byl dostal ven hodnou chvíli před odjezdem Santa Clary.

Tohle všechno věděl, ale nedokázal přemoci špatnou náladu. Stařec také věděl, že dělá chybu. A navíc se za sebe styděl, ale přesto po dvě hodiny s vypětím sil diktoval stránky, které se druhého dne budou muset stejně vyhodit.

Přestal teprve, když byl skutečně vyčerpaný; a to ještě, v marné naději, že Michela zadrží, sehrál komedii, s rukou na srdci polykal prášky a blekotal:

„Zbledl jsem, ne?“

„Vypadáte jako jindy.“

„Podívejte se mi na puls, Michele.“

„Co má být? Vaše srdce tluče stejně jako moje, jen o maličko slaběji, než má.“

„Určitě večer dostanu záchvat.“

„Přesto však dovolíte, doufám, abych se šel najíst.“

Zašel do svého pokoje. Byla tam jenom postel, toaletní stolek a věšák přibitý na zdi. Ani tapety, ani záclony. Pečlivě se umyl, použil i parfém, přihladil vlasy a oblékl si bílý, čerstvě vypraný oblek, který ještě šustil škrobem. Ve chvíli, kdy se hnal ke schodům, uslyšel hlas:

„Michele!“

Odpověděl jako uličník, přesto však doufal, že to starý neslyšel:

„Hrom tě bac!“

Náhoda tomu chtěla, že Santa Clara musela čekat do tří do rána, až na ni ve zdymadlech přijde řada. Cestující toho využili a zůstali na pevnině, a tak byly toho večera všechny kabarety přecpané, Atlantic s nafialovělými světly, Moulin Rouge, Tropic i ty nejmenší podniky. Náhončí, černoši nebo míšenci, nevěděli, kam dřív skočit; řidiči sbírali chodce rovnou z chodníků a dva velké bazary zůstaly otevřené až do půlnoci.

Po pravdě řečeno Michel Billa Liggeta, kterého patrně služba zdržela na palubě, toho večera neviděl. Měl skutečně v úmyslu vypravit se tam za ním, ale cestou vyvstaly jiné naléhavé žádosti.

Dopadlo to tak, že provázel jednu ženu, ještě mladou, takovou rusovlásku pěkně při těle, oblečenou v bílém, která vyšla z Bazar Parisien.

V jednu ráno s ní seděl u stolu v Atlantiku, až úplně vzadu v koutě, co nejdál od orchestru a od parketu.

Byla to vdova. Američanka. Zřejmě byla bohatá, protože měla mnoho masívních šperků. Pod stolem byly už tři nebo čtyři láhve od šampaňského.

Renée seděla dva stoly od Michela mezi plešatým mužíčkem, který se pořád jen smál, a druhým, který se tvářil melancholicky. Čas od času se na něho usmála, jako že si rozumějí.

Právě Renée pohledem upozornila Michela na dveře mezi kabaretem a barem:

Stál tam Ferchaux a bavil se s poslíčkem.

Viděli se na dálku. Stařec Michela přivolával pohybem ruky, ale ten se obrátil ke své Američance.

A tím to vlastně všechno začalo.

Ale skutečný začátek, který uvedl do chodu všechno ostatní, to byl pohled, který Ferchaux propustil zpod přivřených víček, když Michel na verandě, pruhované světlem a stínem, nepřesvědčivě ťukal na stroji a navíjel na válec své hořké úvahy.

Ferchaux mohl nakrásně ty oči hned zase zavřít a předstírat spánek, ale bylo pozdě: tento pohled a všechno, co v něm bylo obsaženo, si Michel jednou provždy vryl do paměti.

2

Řada náhod a časových shod učinila z onoho dne den výjimečný, jaký bývá v Colónu jednou za pár měsíců. Náhoda byla například to, že Santu Claru zdrželo velké vlnobití v Karibském moři, a proto přijela s hodinovým zpožděním, jen pár minut poté, co její pořadí ve zdymadle dostala velká japonská tanková loď. Teď to bylo předmětem sporu mezi lodním štábem a námořními úřady. Příjezd Stelly Polarys situaci ještě zkomplikoval. Byla to velepřepychová loď, někdejší jachta švédského krále, která dělala cestu kolem světa se dvěma sty přebohatých turistů. Jestliže Santa Clara dorazila do Cristóbalu pozdě, pak Stella Polarys přijela předčasně, takže místo aby každá zůstala v přístavu nějaké tři, čtyři hodiny, jak bylo obvyklé, uvázly tu všechny na větší část noci.

Městu to vyneslo vedle skupiny amerických turistů kosmopolitní společnost cestujících ze Stelly Polarys a úderem šesté k nim přibyla ještě spousta lidí z jednoho ‚W‘, který proplouval kanálem v opačném směru, na cestě ze San Francisca do Francie.

Michel se tohle všechno dozvěděl, když se zastavil u Jefa. Hospůdka, kde nejčastěji jídal, byla na poloviční cestě mezi mléčným barem Vuolto a přístavem. Třebaže byl Jef Belgičan a dokonce Vlám, bylo to nejfrancouzštější místo z celého Colónu a z celého Cristóbalu, s mramorovými stolky, lavicemi z červené koženky, naleštěnými kovovými koulemi na utěrky a reklamou francouzských aperitivů na zrcadlech.

V této hodině byla kavárna prázdná. Michel rozhrnul bambusový závěs a zamířil k pultu, kde se Jef, obrovitý tlouštík, nakláněl k nějakému zákazníkovi.

„Buď zdráv, mladíku! Starej kajman ti dal volno? Co si dáš?“

„Malý pernod. Poslyšte, lidi ze Santy Clary už jsou na pevnině?“

Michel poznal hosta, viděl ho zatím jen zezadu, ale teď se k němu otočil. Byl to Suska, zvaný též Holanďan, který měl určitě v žilách jak holandskou, tak indiánskou krev. Podal Michelovi ruku, měkkou a vlhkou, a Michel ji stiskl jen s odporem; nato se ruka, jako obvykle, ponořila do kapsy a Suska vytáhl šuárskou mumifikovanou hlavu, zmenšenou na míru dětské pěstičky.

„Nechceš jednu prodat?“

Suska byl velký jako Jef, a Jef byl nějaký kolos. Byl taky široký jako Jef. Tělo měl však tak těstovité, že když se na něho člověk podíval, zmocnila se ho jakási nevolnost. Jeho pokožka připomínala spíš houbu než lidskou kůži. Hlavu měl nadměrně velkou, tvář jako měsíček se dvěma úzkými štěrbinkami pro oči a další štěrbina sloužila jako ústa; celý byl poďobaný od neštovic.

„Kolik jich máš?“ zeptal se Jef.

Holanďan opatrnicky vytáhl z bočních kapes tři hlavy. Každá byla zavinutá do kusu ušmudlané bavlny, která připomínala použitý obvaz. Rty toho, co bývalo kdysi lidskými hlavami, byly stažené kouskem provázku. Hlavy páchly formalínem a jedna z nich trochu mokvala.

„Koukni na ty davy, co se hrnou z lodí, to nebude žádnej kumšt prodat je do večera všechny tři.“

A dodal, obraceje se k Michelovi:

„Renée zrovna odešla.“

U Jefa se člověk octl v zákulisí Colónu. O sto metrů dál na rohu ulice začínalo představení, otočné dveře tří a čtyřpatrových bazarů neustále skřípaly, turisté chodili z oddělení do oddělení a bavili se přepočtem peněz na místní měnu; vodili je většinou domorodí průvodci, kteří se jich zmocnili hned, jak vystoupili z lodi.

Všechno to byl samozřejmě švindl. Michel znal majitele největšího bazaru, Bazar Parisien; Nic Vrondas hrával totiž téměř každý večer u Jefa poker a Jef mu říkal familiárně Niku.

Bylo to skutečně jako na divadle. Jakmile zazněla lodní siréna, která tu zastupovala inspicientův zvonek, všichni se rozběhli na svá místa, počínaje malými nahatými černoušky, kteří se ve vnitřním přístavu potápěli pro drobné mince, až po Nika Vrondase, navoněného a vyfešákovaného, jenž vítal hosty ve dveřích svého bazaru a v úsměvu ukazoval nádherné zuby.

Celé město až po nejzazší černošskou čtvrť už vědělo, že v přístavu jsou tři osobní parníky, jedna Santa, jedno ‚W‘ a norská jachta loďařské společnosti Dollar Line; číšníci pospíchali do hospod, v kabaretech spustily orchestry, taxíky se složenou střechou a fiakry s bílými plachtami a roztančenými bavlněnými třapci uháněly o překot k přístavu a vracely se naložené k prasknutí.

Než došel Maudet do centra dění, musel ještě projít vykřičenou čtvrtí, což byla ve skutečnosti jedna ulice, ne snad nějaká tmavá pokoutní ulička, ale široká třída s domy po obou stranách. Otevřenými dveřmi bylo vidět až do salónů, tu více, tu méně lákavých.

S jakým opovržením s ním Ferchaux o nich mluvil, zpočátku, když Michel těžko odolával přání strávit dva tři večery v týdnu v této čtvrti.

„Vám je dobré kdeco, že? Vás přitahuje všechno, nahá ženská, vřískající černoch, muzika v kavárně…“

Bylo to pravda, Michel to věděl. Přitahovalo ho všechno, v čem byl život. Vzpomněl si na jedno ráno v Calvadosu, když leskle černá lokálka zastavila ve stanici; odepřel si tehdy raději telefonický hovor s ženou, která nevěděla, kde je, než by se připravil o potěšení vypít skleničku bílého vína v putyce plné rybářů a košíků mořských ryb.

Ve vykřičené čtvrti bylo jen asi čtyři nebo pět Francouzek. Většina ostatních byla více či méně barevná. Michel je znal všechny včetně úplně pitomé Nubijky, krásné jako socha. Možná že právě proto jím Jef trošinku pohrdal, v každém případě se nerozhodl brát ho vážně.

Byla tam jedna, ta z předposledního podniku, Bretonka s tvrdými mužskými rysy, které bylo nejméně čtyřicet. Líčidlo jí tvořilo na obličeji souvislý škraloup, její tvář připomínala pilulku s cukrovou polevou. Pokaždé, když šel Michel kolem, sledovala ho sentimentálním pohledem. Byl přesvědčen, že ho šíleně miluje, a tak se začervenal a přidal do kroku, ale neodolal, aby ji neobdařil úsměvem.

Proč si nevzal od Holanďana jednu hlavu? Byl by lehko našel příležitost prodat ji za sto dolarů. Suska pochopil, že předmět mění cenu podle toho, kdo jej prodává. Svěřoval rád své zboží některému bělochovi, který měl přístup k cestujícím první třídy a mohl s nimi sedět v tanečním sále u jednoho stolu.

Maudet se dostal do nejživějších ulic, tam, kde probíhá neviditelná hranice mezi Colónem a Cristóbalem. Bez konce byla řada vozidel, mužů v bílém, žen v lehkých šatech… Slunce mizelo za obzorem a lampy už úspěšně bojovaly s denním. světlem.

„Please, sir…“

Čile se otočil; ale slova nebyla určena jemu, a tak už chtěl pokračovat v cestě. Měl v té chvíli namířeno do přístavu za přítelem Billem Liggetem. Za jeho zády se zastavila nějaká žena, která se silným americkým přízvukem oslovila jiného chodce.

„Mohl byste mi říci, která je tu nejzajímavější restaurace?“

I ti nejmenší černoušci, bosonohé holčičky či slepec na rohu ulice, všichni v tomto davu patřili ke komparsu a uměli by turistce odpovědět. Bylo třeba, aby se neuvěřitelnou náhodou obrátila na brýlatého mladíka, který tu byl sám cizincem, neboť připlul jednou z lodí, kotvících právě v přístavu.

A protože Michel prodléval, zvedla oči k němu.

„Dovolíte, madame?“

Zpočátku se mu nezdála hezká. Třicítku měla už určitě za sebou, bezpečně jí táhlo na čtyřicítku. Ale přesto v ní bylo něco, co ho přitahovalo: nenucenost, která ho překvapila hned, když k ní přistoupil.

Později si uvědomil, že taková nenucenost je vlastností velice bohaté ženy.

„Řekněte mi, co si představujete pod slovy zajímavá restaurace. Chcete ochutnat zdejší kuchyni? Nebo naopak chcete povečeřet někde, kde je veselo, kde hraje hudba a tančí se? Chcete…“

Usmála se na něho. Prohlédla si ho už od hlavy až k patě a netajila se tím, že se jí líbí.

„Vy jste průvodce?“

„Nikoli, madame a prvně v životě toho lituji, ale bylo by mi potěšením…“

Takhle prostě celé to dobrodružství začalo. Michel ji nejdříve pozval na skleničku na jednu terasu a jeho společnice vytáhla z kabelky cigaretové pouzdro ze zlata a platiny, bohatě zdobené brilianty, což Michelovi zároveň umožnilo obdivovat její prsteny.

Byla to sebejistá žena kategorických gest a přímého pohledu. Nepochybně se už v duchu rozhodla, že tuto noc ukončí spolu, ale do té doby se chtěla bavit a všechno vidět a nezatěžovat se sentimentalitou.

Michel se nikdy nedostal do blízkosti ženy tohoto typu a byl z toho celý pryč. Jmenovala se Mrs Lampsonová a byla vdovou po průmyslníkovi z Detroitu. Cestovala do Limy, kde měla vyřídit nějaké obchodní záležitosti. Možná že se bude vracet stejnou lodí? Možná, dostane-li chuť, že si udělá okružní cestu po Jižní Americe?

Jedli v jednom malém diskrétním pavilónku přední restaurace v Ctistóbalu.

Michela ani nenapadlo lámat si hlavu s Ferchauxem. Ten se natáhl na polní lůžko, které si přistrčil až k okraji verandy, k zábradlí. V jeho nejbližším okolí, kolem bloku domů, se rozkládala zóna ticha a klidu, kterou projížděly mírným cvalem fiakry, vezoucí zákazníky do Washingtonu.

Když se člověk podíval po bulváru dolů, mohl vidět na obloze červené a fialové paprsky, které zdáli prozrazovaly, kde se koná velký jarmark, jakési světelné opojení, pulsující hudbou a smíchem. Čas od času se z těch míst odpoutaly pronikavější zvuky, výkřik, zaržání koní, klaxon taxíku.

Ve fiakrech, které jezdily podél domů, mluvili lidé normálním hlasem, jak jsou zvyklí, bavili se o svých záležitostech, dokonce i o záležitostech důvěrných, a netušili, že noc přenáší s křišťálovou čistotou jejich slova ke stovkám lidí, mužů i žen, pokoušejících se na verandách usnout.

Před několika okamžiky nějaká žena, Francouzka, řekla v jednom fiakru vážně:

„Ty jsi pořád stejný, Jeane! Nevidím nic špatného na tom, když se člověk zeptá, kolik co stojí. Pronajmeš apartmá v hotelu a nevíš, na kolik nás to přijde. Ostatní, kteří jsou bohatší než my, se nerozpakují zeptat…“

Dodávka Dicka Wellera neustále jezdila sem a tam a Ferchaux se ani nepokoušel spát. V kolik se Michel vrátí? Co dělá? Má před sebou ještě celé dlouhé hodiny, protože ten se určitě nevrátí, dokud bude ve městě živo. Je to silnější než on, chytne se posledního paprsku světla, posledního pootevřeného baru.

Ale Ferchaux cítil, že se blíží záchvat, měl strach. Byl sám v bytě a dalo by se říci, že v celém domě, protože by za nic na světě nezavolal Vuoltovy, kteří bydleli v prvním patře.

Vyvíjelo se to vždycky stejně: stačilo na to pomyslet, a už se téměř automaticky vyvolal záchvat. Možná že skutečně se srdcem nic neměl, jak tvrdili lékaři. Ale přesto se náhle v jeho hrudi dá něco do pohybu. Má pocit, že se orgány tam uvnitř svírají jako mycí houby. Samota je v té chvíli nesnesitelná. Hlavně když ví: teď v něm cosi žije svým životem, který nemá s jeho tělem nic společného; dalo by se říci, že jeho srdce, najednou úplně nezávislé, tluče závratnou rychlostí.

Michel nikdy nepochopí, jakou bolest mu působí. Není zlý. Není to jeho chyba.

Podlehne Ferchaux pokušení vstát a jít se projít po ulicích? Nepodlehl mu hned. Styděl se. Kolikrát se dovlekl jako žebrák až ke dveřím Jefova podniku? Kolikrát je pootevřel?

„Jste tu, Michele?“

Ale ano, byl tam, hrál karty s Nikem Vrondasem, s Jefem a jedním ze dvou pasáků holek. Poprvé se zvedl a šel s ním domů. Ferchaux se tehdy omlouval:

„Nechtěl jsem vás rušit, ale cítím, že určitě dostanu záchvat.“

Teď Michel volá ze svého místa:

„No, co je zase? Nemám už ani právo zahrát si partičku karet?“

Ne! Ferchaux už nedokáže zůstat na místě. Jeho srdce by se určitě splašilo tak, že by mu vyskočilo z hrudi. Vstal, ve spěchu na sebe potmě naházel šaty, jen tak halabala. Vuoltovi poznají jeho chůzi. Budou se mu smát? Řeknou:

„Koukejme se, starý zas honí svého tajemníka!“

I on prošel vykřičenou čtvrtí a zahlížel do vinárniček. Znaly ho. Ani se nenamáhaly se mu nabízet. Jen Bretonka prohodila, když šel kolem:

„Hledáte Michela? Viděla jsem ho před chvilkou, jel kolem ve fiakru s nějakou Američankou.“

Bylo to pravda. Maudet pozval svou společnici na projížďku městem. Když jel fiakr na gumových kolech podél pláže, sklonil se, něžně stiskl ruku, která se neodtáhla a pak se jeho rty lehce dotkly jejích pootevřených úst. Neuhnula. Mrs Lampsonová přijala polibek klidně a potom řekla:

„A teď buď hodný. Později!“

Slib, který dodrží, taková věc se pozná! Ale dříve si chtěla po svém užít dnešní večer podle programu.

Ve stejné chvíli Ferchaux vstoupil klopýtavě k Jefovi, který odpovídal zdáli, zpoza pultu:

„Stavoval se tu před dobrejma třema, čtyřma hodinama.“

Co by byl Jef řekl, kdyby věděl, že tento stařec, který nahlédl do jeho dveří jako žebrák, je Dieudonné Ferchaux, velký Ferchaux z Ubangi? Co byli ti zde, všichni, jak tu byli a jak si fandili, vedle tohoto muže?

Jef býval galejník a byl na to tak pyšný, že si ještě po dvaceti letech vyholoval lebku. Co pozoruhodného udělal? Co byl zač? Přišel sem, tak jako tolik jiných, na stavbu kanálu. Možná že někoho zabil, a to ještě není jisté! Teď vedl kavárnu a hotýlek jako každý jiný majitel, večer co večer počítal tržbu a co vydělal, nosil do banky.

Přesto však byl v jejich kroužku postavou nejpozoruhodnější, říkali, že je drsňák. Hrál si mezi pasáky, ochránci dam z vykřičené čtvrti a mezi podloudníky z přístavu na šéfa.

Vodili k němu turisty, kteří byli velice pyšní, že si mohou připít s vrahem.

Nic Vrondas, nejbohatší, kterému patřil Bazar Parisien… Levantinec s lesklými chloupky na matové pleti s pěstěnýma rukama, který zdědil svůj podnik po strýci Ephraimovi…

„Jsem Dieudonné Ferchaux…“

Co by řekli ti všichni, jak tu byli? A on, Ferchaux, běhal po ulicích a vláčel dřevěnou nohu po chodnících v honbě za tím grázlíkem Michelem!

Už nemyslel na záchvat. Myslel na to, čím byl a čím se stal. Myslel na to, že bude-li žít ještě čtyři nebo pět let, a nepodaří-li se mu ta věc s Montevideem, upadne do strašné bídy.

Pak ho Michel opustí a on se octne sám, úplně sám na ulici. Zachvěl se pokaždé, když zahlédl siluetu podobnou Michelovi, nahlížel do barů, do kaváren, do tančíren. Z toho, co se mu podařilo dovézt z Francie, mu zůstalo pouhých několik set tisíc franků. Diamanty mu někdo ukradl během plavby na palubě španělské lodi. Zmocněnci v Uruguayi a v Argentině, kde si chtěl vybrat částky, jež tam jeho bratr převedl, ho připravili o valnou část jmění.

Minulý týden zase Michel prohrál dvě stě franků v pokeru s chlapíky jako je Nic, Jef a pasáci. V takovém případě pláče, prosí, slibuje…

Lidi do něho strkali. Pro veřejnost byl pan Louis, trochu praštěný, ale pravděpodobně velice bohatý stařec, který tráví čas tím, že běhá za svým tajemníkem.

„Neviděl jste Michela?“

„Byl tu před chvílí s nějakou dámou.“

Colón prožíval opojení. Té noci nebyl zavřený jediný krámek! V jednom baru, kam na okamžik zaskočili, uviděla Maudetova společnice v rukách svého souseda mumifikovanou hlavu Indiána.

„Co je to?“

Vysvětlil jí to.

„To musím mít za každou cenu!… Ale ano! Trvám na tom…“

A tak se dali do hledání Holanďana. Takhle se hledaly spousty lidí. Cestující, kteří opustili loď v houfu, se ztratili jeden druhému z očí a teď, sotva spatřili známou tvář, se k ní vrhali s výkřiky radosti.

„Neviděl jste Holanďana?“

Našli ho, opilého čičou, v odporné podzemní knajpě, ale poslední hlavu nedávno prodal.

Američanku to tím víc rozvášnilo.

„Pokuste se zjistit, komu ji prodal. Stačí ji pak odkoupit.“

Zašli k Jefovi.

„A hele! Před chvilkou tu byl starej a ptal se po tobě.“

„Čert vem starýho!“

Většinou kotvila v přístavu jenom jedna loď. Rozruch trval zhruba tři hodiny. Mezi dvěma představeními mívalo město čas si vydechnout.

Tentokrát to byla přímo invaze, zmatek nad zmatek; stěží rozeznávali lidi z jednotlivých lodí podle toho, jakým mluvili jazykem, a když se z přístavu ozvalo houkání, všichni si mysleli, že je to na ně, a číšníci a barmani museli běhat za hosty, aby je zadrželi.

„Pouze Stella Polarys… ostatní lodi ještě neodplouvají…“

Když jedna prodavačka od Nika viděla Michela s bohatou zákaznicí, zmýlila se a chtěla mu strčit do ruky provizi. Ještě to neudělal. Všichni to dělali. Lidi od Jefa nechápali jeho odpor.

Kdyby byl chtěl, už dávno by nebyl ve vleku nějakého Ferchauxe, z něhož se stal velice vrtošivý stařec. Což mu Renée nenabídla, aby se s ní dal dohromady?

Nepatřila k ženám z vykřičené čtvrti. Bylo to krásné, pořád ještě normální děvče, ani ne šestadvacetileté; pracovala střídavě jako zpěvačka a tanečnice a teď zase tančila v Atlantiku. Samozřejmě že to byla animírka. A jistě se jí také stávalo, že strávila se zákazníkem zbytek noci.

Michel znal jejího milence, mládenec nebyl obyčejný ochránce, byl účetním u French Line. Před čtyřmi měsíci se hloupě zabil na pieru. Chystal se vystoupit na palubu jedné lodi, odkud na něho mávali známí, když ho srazil kladkostroj a prorazil mu lebku.

Od té doby byla Renée sama. Měla pokoj u Jefa. Jídala dole. Často sedávali s Michelem u jednoho stolu. Ale neprokazovali si žádné zdvořilosti. Každý platil za sebe. Renée na tom trvala.

Jednou ráno, když se zastavil u Jefa na skleničku, ho napadlo vyjít nahoru a otevřít dveře do pokoje u Renée; vstupovalo se tam z takové vnitřní pavlače nade dvorem.

„To jsi ty?“ zamumlala ve spánku. A potom, o chvíli později:

„Co to děláš?“

Na jejich vztazích se proto ještě nic nezměnilo. Zůstali kamarádi. Čas od času, když zaběhl k Jefovi v době, kdy byla v posteli, šel za ní nahoru.

Jednou dopoledne, když se od ní Michel vracel, mu Jef řekl: „Ty to nechápeš, člověče?“

„Co? Co mám chápat?“

„Že ta hodná holka někoho potřebuje! Místo toho pitvoření s tím tvým starým kajmanem…“

Kolem půlnoci zatoužil Michel ukázat svou kořist Renée. Ne že by v ní chtěl vzbudit žárlivost! Byl přesvědčen, že by na něho v nejmenším nežárlila. Ne! Chtěl, aby s ním sdílela jeho pýchu a spokojenost.

Byli už trochu opilí, Mrs Lampsonová i on. Vztah mezi nimi byl tak důvěrný, jako by se znali odedávna. Kouřili společně jednu cigaretu a oba čerpali bankovky přímo v kabelce Američanky.

Dvakrát nebo třikrát se Michel domníval, že je vhodná doba, aby svou společnici odvedl na diskrétnější místo. Nejdřív dělala, že nechápe. Pak byla pohoršena. A nakonec se rozesmála.

„Proč tak spěcháte? Máme dost času! Potom, u mne v kajutě…“

Renée tam byla, seděla v nafialovělém světle Atlantiku, kde lidé tleskali zpěvačce, takové obryni z Martiniku, div nezbořili sál.

„Gratuluju,“ jako by mu říkala Renée.

A její pohled putoval od prstenů a náušnic k přepychovému pouzdru na cigarety, které už leželo na stole.

Byl to neobyčejný večer. Michelovy oči se smály. Této noci se mu zdálo, že je všechno možné. A hlavně měl dojem, že po dlouhé stagnaci se dostal o obří krok blíže životu.

S jakým opovržením mu zpočátku Ferchaux opakoval:

„Vy se těmi lidmi necháváte ovlivnit!“

Mluvil o Jefovi a jeho stálých hostech, o všech těch malých pasácích a šejdířích, kteří tvořili jeho klientelu. Je pravda, že na Maudeta skutečně udělali dojem, že jednu chvíli považoval málem za ideální podobat se jim a patřit zcela k jejich skupině.

V co jiného mohl doufat? Stranou hlučných ulic Colónu, který byl celý jediným rozlehlým těžištěm a místem radovánek, existoval také Cristóbal amerických úředníků a plavebních společností. Podél pláže, ve stínu kokosových palem, viděl nové hezké vily, rodiny, motorové čluny, lidé k sobě chodili navzájem na čaj nebo na bridž; v novinách se dočetl o recepcích a tenisových zápasech a vídal tam také seznam osobností, ubytovaných ve Washingtonu.

Michel byl už přesvědčen, že je mu tento svět navždy uzavřen. A najednou pije dnes v noci šampaňské v Atlantiku ve společnosti Američanky, která má na Santa Claře pronajatou přepychovou kajutu a s půvabnou nedbalostí předvádí uprostřed noci šperky v hodnotě statisíců franků, s rizikem, že ji někdo okrade.

Renée pochopila, proč se mu chvěje chřípí. Viděla, jakou má radost, jak je pyšný. Místo aby mu dělala hlavu, aby dávala najevo žárlivost, gratulovala mu, sdílela radost s ním.

Bylo to zábavné, sedět takhle pár stolů od sebe, ona se svými dvěma společníky, z nichž si neustále dělala legraci, a on se svou Američankou, která se hlasitě smála a všechno kolem se jí zdálo báječné.

Konečně sehnali jednu šuárskou hlavu. Zřejmě nebyla ve valném stavu, protože jim ji prodali ve skleněné dózičce v podobě rakve, což znemožňovalo prohlídku zblízka.

Dóza ležela na ubruse vedle kbelíku se šampaňským a cigaretového pouzdra.

Michel a jeho společnice si několikrát zatančili. Teď si Mrs Lampsonová stěžovala, že ji bolí nohy, a báječně se bavila tím, že házela ochmýřenými kuličkami bavlny a konfetami po všech cestujících ze své lodi, které uviděla v sále. Zdálo se, že i ona je spokojená se svou kořistí.

Taneční sál byl velký. Ze strany ulice jej čalouny oddělovaly od amerického baru z červené mědi, dlouhého deset metrů, kam zacházeli druhořadí hosté, pár opilců a lidé, kteří měli něco na prodej nebo číhali na jakoukoli kořist.

A právě mezi barem a sálem se náhle objevil Ferchaux, špatně oholený, v usmoleném obleku a s dřevěnou nohou, která mu ještě dodávala vzezření nuzáka. Ani se nepokoušel jít dovnitř, zůstal stát vedle livrejovaného poslíčka, který se držel u červeného čalounu.

Renée, která si ho všimla první, se snažila upoutat Maudetovu pozornost, což se jí nakonec podařilo, a bradou ukázala na starce.

Michelův pohled okamžitě ztvrdl a do hlavy mu stoupal příval nenávisti, skutečné, podvědomé nenávisti k člověku, který ho pronásleduje až na takovéto místo.

Ferchaux mluvil s poslíčkem, který byl k němu nakloněný, a strkal mu do ruky nějaké drobné. Poslíček se vydal k Michelovu stolu.

„Je tam jeden pán, který chce s vámi mluvit.“

„Řekněte mu, že nemám čas.“

Poslíček odcházel, musel přejít celý sál. Viděli, jak Ferchaux napjatě čeká na odpověď, jak ji dostává, jak naléhá; Michel se zatím obrátil ke své společnici.

„Kdo je to?“ zeptala se.

„Jeden starý blázen, který mě pronásleduje.“

„Co chce?“

„Nevím. A nechci to vědět.“

Avšak poslíček se musel znovu vydat známou cestou a znovu se naklonil k Maudetovi:

„Ten pán vám vzkazuje, že se necítí dobře, že vás nutně potřebuje, a prosí, abyste k němu alespoň zašel na slovíčko.“

„Řekněte mu, ať jde do prdele!“

Jak se mohl Ferchaux tak pokořit a žebronit potřetí? Tentokrát poslíček přinesl lístek načmáraný na mokrém barovém pultu. Ferchaux psal tužkou a písmo bylo roztřesené.

Nenechávejte mě dnes v noci samotného, bojím se, že umřu.

Michel papír zmačkal, udělal z něj kuličku a hodil ji zároveň s kuličkou z chundelaté bavlny.

„Žádná odpověď?“

„Žádná odpověď.“

O půl hodiny později svolávala siréna na palubu cestující z lodi Santa Clara.

„Rozumíte?“ vysvětlovala Mrs Lampsonová. „Pojedete se mnou až do Panamy. Budeme mít pro sebe celou noc a zítra se vrátíte vlakem.“

Byl opilejší, než si myslel. Když vycházeli, mrkl na Renée. Sál se vyprazdňoval. Nejpozději za hodinu bude celé město pusté, světla zhasnou a ulicemi se ponese rachocení železných rolet.

Když se proplétali k vozu, zavadil Michel o Ferchauxe, který se ho odvážil ve tmě na chodníku zatahat za rukáv. To už opravdu dostal vztek.

„Tak dáte mi už konečně pokoj?“

Vzápětí nato se vůz rozjel. O chvíli později Michel stoupal za svou společnicí po schůdkách do kajuty. Měl ještě to potěšení spatřit svého přítele Billa Liggeta, palubního důstojníka, který byl zjevně překvapený, když ho poznal.

Ještě jedno mrknutí. Všichni lidé byli této noci spolutvůrci jeho štěstí; všichni kromě Ferchauxe, který nechce pochopit, jak se mu hnusí.

Tím hůř pro něho!

3

Druhého dne v půl sedmé večer byla už tma, když Michel, vracející se z Panamy, vystoupil v Colónu z vlaku. Ve srovnání s předchozím dnem bylo město temné a vylidněné. Tmavé byly i velké bloky bazarů a v ulici nočních podniků nežhnul jediný světelný nápis.

Na perónu nádražíčka se Michel mechanicky rozhlížel kolem sebe; byl možná poněkud rozmrzelý, že mu Ferchaux, navzdory scéně v Atlantiku, nepřišel naproti. Po pravdě řečeno dlouho o tom neuvažoval. Zamířil k Jefově kavárně, ale zároveň pozoroval chvění ve svém nitru; znal je, protože je zažil už kdysi, ale přesnou povahu onoho chvění si dosud neujasnil.

Šel ještě nenucenějším krokem než obvykle; kráčel a nevšímal si okolí ani lidí, kteří se vedle něho nořili ze stínu. A právě ve chvíli, kdy vstupoval k Jefovi, dosáhlo ono niterné dění největší síly a Michel si je plně uvědomil.

Toho večera poprvé viděl hospůdku určitým pohledem, viděl ji očima někoho, kdo k ní už nepatří.

Byla to pouhá představa, neměl žádný důvod k domněnce, že opustí Colón nebo přestane jíst u Vláma. Avšak takovýchto předtuch měl kdysi v Dunkerque víc, mimo jiné jednoho šedivého rána, když vstával, věděl předem, že se v tomhle městě probouzí naposledy. A ještě téhož dne večer, když se roztržitě loučil s Linou, cítil s jistotou, že ji už nikdy neuvidí.

Byl tím rozesmutněn, nebo jen dojat? Ne; o nic víc, než si byl vědom své viny. To nebyl on, kdo odcházel, kdo opouštěl svou ženu či známé místo; prostě věci se od něho nenadále odpoutávaly: Odpoutávaly se od něho a ve chvíli, kdy se toho nejméně nadál, se začínaly tvářit netečně.

Když před chvílí vystupoval z vlaku, cítil kolem sebe prázdnotu. A když opět uviděl colónské ulice, které za téměř dva roky, co tu žil, tak dobře znal, neměl onen uklidňující pocit návratu; nevnímal zvuky; neptal se, která loď je očekávána v přístavu.

Světla na průčelí Jefova podniku například znal stejně dobře jako plynové lampy v rodné ulici ve Valenciennes, jež v jeho paměti zůstaly přesně na svém místě, i s barvou a intenzitou světla.

Avšak když vcházel do lokálu a slyšel, jak za ním ševelí bambusový závěs, necítil nic jiného než údiv.

Ferchaux se nemýlil, měl pravdu, když si Michela dobíral, nebo spíš přece jen neměl pravdu, protože vysmívat se mladým nikam nevede. Po celé měsíce – Michel si to teď teprve uvědomil byla prakticky jeho ideálem tato kavárna, tak trochu pro zasvěcené, která v jeho očích ztělesňovala kouzlo a poesii velkého přístavu.

Jaké tajemství, proboha, halilo tenhle nedostatečně osvětlený lokál, kde člověk nenajde nikdy víc než pět nebo šest lidí pohromadě a kde zpočátku, než se tu zavedl, by byl považoval i sebemenší důvěrnost šéfa podniku za projev přízně?

Věděl jako všichni, že Jef je bývalý galejník. Viděl, že obrovitý tlouštík v kalhotech, které mu pořád jezdí po panděru, přijímá určité zákazníky tak, jako se vítají zasvěcení; viděl, že se naklání nad pultem a mluví s nimi potichu, jako vůdce bandy, udílející rozkazy.

Jef vykal nebo tykal každému, jak ho právě napadlo, a Michel byl první večery tak naivní, že lapal všechna ta „ty“, že je počítal.

„Začíná si mě pamatovat.“

Náhodným návštěvníkům se tu jídlo nepodávalo. Nebyla to restaurace v pravém slova smyslu. Veškerý personál sestával ze špinavého černocha v kuchyňce velké jako komora, kam se Jef zašel čas od času kouknout pod pokličky. Pro každodenní hosty to byla přesto nejlepší kuchyně v celém Colónu.

Nic Vrondas, který byl bohatý a měl každý den prostřeno u svého strýce, jídal nejčastěji u Jefa. Zrovna tam byl, hrál karty s Belgičanem, Julienem Couturierem a Alfredem Gendrem. Nedali se rušit, každý pozdravil Maudeta jen na půl úst.

„Tak už zpátky?“

„Starého jste neviděli?“

Michel hledal očima Renée. V lokále nebyla. V koutě seděl jen Holanďan a mlčky jedl špagety.

„Budete večeřet?“ zeptal se černoch z kuchyně.

„Až za chvíli, Napo.“

Měl čas. Po nočním výstupu nemohla být řeč o tom, že by šel Ferchauxovi na oči. A protože mu Jef nic neříkal, znamenalo to, že se tu starý ještě po Michelovi nesháněl.

Však on přijde, o tom Michel nepochyboval. Nedělal si s budoucností starosti, alespoň ne s tou bezprostřední. Teď, když se věci od něho začaly odpoutávat, jen ať se odpoutají co nejrychleji!

Bylo to tak trochu, jako když běhal v osm ráno caenskými ulicemi a hledal jakéhosi nepravděpodobného pana Dieudonné. Nevěděl, co ho čeká, nevěděl ani, jestli ho vůbec něco čeká, ale přesto byl odhodlán nevrátit se do ulice des Dames. Čas od času mu na čele vyvstával studený pot a chytala ho křeč, ale přesto se hnal dopředu.

Nesedl si. S cigaretou v ústech stál za hráči a jen tak přihlížel jak mastí karty; pokaždé když zvedl hlavu, uviděl v zrcadle svůj obraz.

To už nebyl ten zelenáč, který zvonil u vrat v ulici des Chanoinesses. Zůstal dál štíhlý, ale byl teď plnější. Tvář nenabyla tvrdého výrazu, naopak, měl teď jemnější rysy než dříve. Což dřív nebudil dojem mrzouta, protože byl špatně živený? Také už neměl vřídky, pleť měl hladkou, stejnoměrně opálenou. Bylo patrné, že o sebe dbá, ale nepřehání to jako například Nic Vrondas, který vždycky budí dojem, že čerstvě vylezl z páry a že jeho ruku zrovna pustila manikérka; a všechno to prozrazuje, že je Levantinec, pravděpodobně Žid, i když to popírá.

Zkrátka jestliže Maudet nepatřil k Jefově kroužku tak úplně, bylo to proto, že si to nepřál. Zdálo se paradoxní, že si to říkal teď, když udělal všechno pro to; aby si vynutil jejich přátelství a důvěru. Ale přesto měl pravdu: nepřál si to doopravdy, nebyl ze stejného těsta jako oni; cosi v něm odmítalo naprosté zdůvěrnění, splynutí.

Z tohoto hlediska bylo ovšem Ferchauxovi třeba přiznat určitou jasnozřivost. Ten hned pochopil, že tu Michel není na svém místě. Stačilo jen, aby se stařec zachoval jako muž na výši situace a odpustil si ironii. Michela, který teď velice zatrpkl vůči svému bývalému pánovi, jen popichovala.

Proč se Ferchaux připoutal k Michelovi? Protože v něm vycítil od prvních dnů sílu, rovnající se téměř síle, jež hnala v mladých letech jeho.

To byl základ. To byl dům na duně. To byl starý palác v Caen.

Později jej k němu začaly poutat i další, méně jasné pocity. Například když přišel Ferchaux za Michelem do jeho pokoje u paní Snoekové, měl strach: strach, že přijde o důvěrný vztah, na nějž si už zvykl, strach, že se vrátí do své samoty, strach z toho, že bude v exilu starcem bez společníka.

Byla to pravda tak dalece, že když se jejich pohledy setkaly, porozuměli si a Ferchaux zrudl, už pokořen, a toto pokoření přijal, nabídl je svému druhovi jako projev oddanosti.

A že s ním Michel jel… Ani Jef, ani Vrondas, ani ti dva pasáci, kteří s nimi hráli karty, by mu nerozuměli, kdyby jim přiznal pravdu: jel, protože cítil, že od nynějška bude pánem on – ale zároveň i ze soucitu s Dieudonné Ferchauxem.

Jeho počáteční obdiv byl nenávratně pryč. Neviděl už Muže z Ubangi ani finančníka, který vlastnil bezmála miliardu a před nímž se třásly banky i vlády. Jenom on sám vídal den co den, od rána do večera starce sužovaného drobnými neduhy.

Jaká to byla náruživost, jež hnala Ferchauxe, opovrhujícího veřejným míněním, jaká to byla náruživost, jež ho hnala, aby se přese všechno vytáhl v očích takového kluka, jako je Maudet! Kvůli němu a jenom kvůli němu se předváděl. Kvůli němu ještě vyhrožoval světu a mluvil o odvetě.

Potom se pomaličku pokoušel zasvětit mladíka do své filozofie, objasnit mu, jak všemi opovrhuje.

„Mohl bych…“

Byl ještě silný. Nikdo ho neporazil. Mohl by, kdyby chtěl…

„Ale já raději…“

Copak už všechno neznal, všechno neprožil? Dával přednost své samotě – nedodal to sice, ale to se rozumělo samo sebou své samotě ve dvou.

„Později, Michele, pochopíte…“

Michel byl přesvědčen, že to chápe už teď, a proto neměl k starci žádnou úctu. Což nejsou všichni staří lidé stejní? Tenhle potřeboval mladého posluchače, před nímž by se mohl vytahovat, a protože se neodvážil vykládat celé dny o sobě, vymyslel si ty paměti, které psal se stejnou vážností, jako Napoleon diktoval na Svaté Heleně své Paměti.

Přijde, možná už dnes večer, možná že zítra, a bude Michela zapřísahat, aby se vrátil. A jako někteří milenci bude čerpat z dobrovolného ponížení radost a pýchu.

Vždyť tohle bylo přece totéž: on, Ferchaux, neváhal běhat po ulicích jako žebrák a honit se za úplně bezvýznamným klukem!

„Renée je nahoře?“ zeptal se Michel.

Všiml si Jef, že Michel není ve své kůži? Je snad v jeho hlase něco neobvyklého? Jisté je, že Jef zvedl oči od karet a zvědavě na mladíka pohlédl.

„Vrátila se v jedenáct dopoledne. Ta jistě spí jako dudek!“

To znamená, že zbytek noci strávila s nějakým mužem. Co je mu do toho? Přece nebude na Renée žárlit?

Chtěl ho Jef těmito slovy zkoušet? Pokud jde o Renée a o něho, existovalo totiž v tomto domě jakési spiknutí.

„Dalo se čekat, že se svým starým kajmanem dlouho nepobudeš, co?“ řekl mu někdo.

Teprve tomu začínal věřit. Pořád ještě při této myšlence pociťoval jakousi nelibost.

Ale skutečnost byla taková: tím, jak se choval, s Ferchauxem skoncoval a zůstal bez haléře.

Vždyť taky před chvílí, když přistál v Panamě, neměl v kapse doslova ani groš. Bylo to něco jako dědičné zatížení, které ze sebe nemohl setřást. Po celý život ho pronásleduje ten ponižující nedostatek peněz!

Byl by mohl požádat Mrs Lampsonovou, aby mu zaplatila za indiánskou hlaw, kterou jí obstaral: dvě stě dolarů, to byla cena, kterou uvedl. Ona si na to nevzpomněla a on chtěl dohrát tu krásnou roli až do konce.

Zkrátka pro Jefa a všechny kolem spočívala jeho budoucnost v tom, že se zařídí podle vzoru Juliena Couturiera a Alfreda Gendra, kterým se běžně říkalo Fred a Julien, protože byli takřka nerozluční. V lepším vydání, pochopitelně, protože Fred a Julien byli ve svém prostředí tak trochu v situaci malého úředníčka ve velké bance. Neinformovaný člověk by je považoval za někoho úplně jiného, než čím byli ve skutečnosti. Oba středního věku, Fredovi už rostlo bříško, a Julien měl lehce prošedivělé vlasy na spáncích, což mu dodávalo jisté elegance.

Každý měl ve vykřičené čtvrti svou holku. Nikdy nezvýšili hlas, ukládali peníze a zařídili to tak, aby si každé dva tři roky zajeli spolu do Francie, kde už měli na břehu Marny koupený stavební pozemek.

Renée byla volná. Michel se jí líbil.

„Nepůjdeš ji nahoru pozdravit?“ zeptal se ho Fred.

Ale ano, půjde. Vždyť proto je tady. Potřebuje okamžitě peníze. Vypůjčil si už deset dolarů od Billa Liggeta, když se s ním loučil.

„Představ si, že jsem si nechal náprsní tašku v Colónu… Jak příště přijedeš, vrátím je…“

To bylo na vlak. A teď?

Ještě před týdnem by mu byla tahle situace naháněla strach a určitě by šel za Ferchauxem a omluvil se. A nejen před týdnem, ještě včera!

„Jdu nahoru,“ oznámil. „Prostři nám u jednoho stolu, Napo!“

S hotelem to bylo jako s kavárnou; spali tu, ať už trvale nebo příležitostně, pouze zavedení hosté, dalo by se říci zasvěcení, většinou Francouzi z Colónu nebo z Panamy, kteří patřili k témuž kroužku.

Michel došel na pavlač nade dvorem a marně hledal vypínač, hmatal rukou po zdi, strčil do dveří.

„Kdo je tu?“

„Já,“ odpověděl.

„Ty jsi už zpátky?“

Když přišel, byla zřejmě napůl vzhůru, protože jí to hned myslelo. Stávalo se, že zůstala potmě v posteli a nespala, podobně jako Lina, skoro vždycky s rukou na břiše.

Myslel na to. A jak rozsvěcel, ujistil se, že ta ruka… Nemýlil se. Levou paží si stínila oči před elektrickým světlem, ale druhá spočívala ve vlhké prohlubni klína. Spala nahá. Prostěradlo měla shrnuté v nohách. Hleděl na ni jako kamarád, nezatoužil po ní. Byl rád, že je zase s ní a radoval se i z jakéhosi spojenectví, které mezi nimi existovalo.

„Kolik je hodin? Když jsi tady, musí být už šest pryč.“

„Sedm.“

„Probíhalo to dobře?“

„Náramně.“

„Za starým jsi asi nešel, co?“

„Nešel a pravděpodobně ani nepůjdu.“

„A to se říká o ženskejch, že jsou prevíti! Ty jsi na něho byl ale fakticky jako pes.“

„Uvidíš, že přiběhne i tak.“

„Co budeš dělat?“

Řekl, sedaje si na kraj postele:

„Ještě nevím.“

A to bylo všechno. Stačilo to. S Renée si člověk může takhle vyměňovat myšlenky bez obav, že si to špatně vyloží. Způsob, jak si sedl na kraj postele a jak ji něžně pohladil po stehně, dodal jeho slovům správný smysl.

„Ještě nevím.“

Jinými slovy, částečně to odviselo od ní. Pouze částečně. On se k ničemu nezavazuje. Prostě se vrátil do Colónu a ještě nemá přesnou představu o budoucnosti – o bezprostřední budoucnosti – a tak se zatím uchýlil k Renée.

„Řekl jsi dole, že budeme večeřet?“

„Ano.“

„Máš hlad?“

„Nijak zvlášť.“

Měla totiž chuť se ještě chvilku povalovat v posteli a tlachat s ním v důvěrném ovzduší pokoje.

„Tak povídej…“

Nemohl si odpustit, aby ze sebe nedělal koketu.

„Co mám vyprávět?“

„Kdo je to?“

„Jistá Mrs Lampsonová, Američanka, samozřejmě, to bylo jasné na první pohled, ne?“

„Nezačínej pomlouváním. A dál?“

„Jak se ti líbila?“

„Viděla jsem hlavně, jak se líbíš ty jí.“

„Jak to myslíš?“

„Však ty to moc dobře víš, jen se nedělej! Dívala se na tebe jako dítě na cumel. Vdaná?“

„Vdova. Její muž byl velkoprůmyslník v Detroitu. Podle toho, co vyprávěla, vyráběl bezpečnostní a visací zámky. Má ještě většinu akcií podniku.“

„Kolik říká, že jí je?“

„Pětatřicet.“

„No a dál?“

„Co dál?“

„Ty nechceš vyprávět, vážně?“

„Odvezla mě s sebou na loď. Bylo mi to trochu trapné kvůli Billu Liggetovi.“

„Pitomost!“

„Cože?“

„Říkám, že je pitomost takhle lhát. Dělalo ti to náramně dobře, že ses s ní moh před Liggetem ukázat. Vsadila bych se, že má luxusní kajutu.“

„To má. Jenomže trvala na tom, že mě nejdřív zavede do baru, který byl zavřený, a ona si vynutila, aby ho otevřeli.“

„Aby tě předvedla všem cestujícím, jasně!“

Bylo to tak. Věděl to. Ostatně tím byl vyvedený z míry, ale nechtěl o tom mluvit. Cožpak to Renée uhodla? Mrs Lampsonová se k němu chovala navlas stejně, jako se obyčejně chovají muži k ženě, kterou ulovili. To ona si začala, ona ho odvezla do Panamy, ona objednávala šampaňské a její pohledy říkaly ostatním:

„Viďte, že je roztomilý!“

Během večera mu kladla takové otázky, jaké obvykle klade muž ženě, s níž se náhodně seznámil, a určité odpovědi v ní budily stejné dojetí, jako budí u zralého muže odpovědi mladého žabce.

„Skutečně, chudáčku, vy jste byl vážně ženatý?“

Všechno ji bavilo. Všechno ji vzrušovalo. Přesto však měla, navzdory šampaňskému, jasné chvíle, neustále ho pozorovala a zdálo se, že o něm měla dosud určité pochybnosti, které si chtěla prověřit.

V Atlantiku mu například podala kabelku, aby zaplatil šampaňské. Když bral od číšníka peníze, stála už a zdálo se, že se na něho nedívá, ale všiml si, že ho pozoruje v zrcadle. Byl také přesvědčen, že se na různých místech, v bazarech, kde spolu nakupovali, snažila zjistit, jestli dostává provizi.

„Jste milé baby…“

Lina se také, ačkoli byla stejně stará jako on, vlastně ještě mladší, ráda stavěla do mateřské pózy a jihla. A Renée? Měla v úmyslu žít s ním proto, aby měla ochránce, jak tomu bylo v případě jejího, teď už mrtvého, přítele? Nevedla ji spíše touha po společnosti a hlavně potřeba něhy? Byl pro ni hezoučká hračka, rozkošné zvířátko, jemuž se pro jeho odzbrojující sešpulené rtíky všechno odpouští.

Ale přesto jedna jako druhá tušily, že to rozkošné zvířátko má drápy a krutost mu kouká z očí. Američanka to vycítila. V jedné chvíli měl dokonce dojem, že má z něho trochu strach.

„Představ si, že se tam nesmějí zavřít dveře, to není žádná legrace!“ řekl Renée.

„Tys to nevěděl?“

To ona, Renée, chodívala s cestujícími na americké lodi. Michel byl překvapený, když viděl, že Mrs Lampsonová za sebou nechala otevřené dveře kajuty.

„Vy nezavřete?“

„To se přece nesmí, ty můj malý hlupáčku! Na amerických lodích ani v amerických hotelech… Ledaže jsou pán a paní manželé…“

Od chodbičky je oddělovala jednoduchá záclona, kterou vzdouval sebemenší vánek. Jeho společnice zazvonila na stevarda, aby přinesl láhev whisky, led a sodovku.

Bylo to přibližně v době, kdy parník vklouzl nehlučně do první komory. Chvatně se kolem sebe rozhlédla, vytáhla klíček ze zámku kufru a pak teprve zašla do koupelny.

„Jen pět minut, drahoušku…“

Určitě se ještě přesvědčila, že nenechala nikde nic povalovat. V takovýchto dobrodružstvích byla zřejmě zběhlá.

„Říkáš, že má šikézní prádýlko?“

„Stačilo vidět ty její šperky…“

Na všem bylo patrné bohatství, na každé maličkosti: ohromné kufry s monogramem, roztroušené prádlo a šatstvo, každý předmět, od jednoduché cigaretové špičky zdobené kameny až po masívní stříbrný rámeček na fotografii…

Když vyšla z koupelny v nedbalkách hodných filmové hvězdy, řekla:

„A teď ty, baby…“

Byl pořád ještě okouzlen toaletním necesérem. A Renée, i když tam nebyla, jako by to všechno viděla.

„Byla spokojená?“

To ještě nevěděl. A nemohl o tom s Renée mluvit. A vůbec s nikým.

Samozřejmě, šampaňské a navrch whisky ho vzrušily. V určité chvíli se v náručí té ženy, kterou neznal a která si zachovala úplně chladnou hlavu, cítil ukrutně nešťastný.

A hlavně se cítil chudý, cítil chudobu, jež ponižuje. Všechno kolem vypovídalo o světě, který znal jen zpovzdálí. Pootevřela mu dveře na jednu noc, tak trochu jako velký pán v náhlém rozmaru vpustí holku z ulice.

Zaplavilo ho zoufalství, k němuž ještě přispěla opilost, a výstup s Ferchauxem se mu jevil jako nenapravitelná katastrofa.

Co s ním bude? Ztratil místo. Zbývá mu jen jediná možnost, stát se členem Jefovy party, která v jeho očích ztratila veškeré kouzlo. Stane se jedním z těch nuzáckých gentlemanů, kteří berou útokem každou loď a sbírají drobty z bohatství cestujících.

Plakal? Nechtěl na to vzpomínat. V každém případě mluvil hlasem tu tlumeným, tu přerývaným.

Je úplně lhostejné, že nemluvil pravdu. Vytvořil si jinou, takovou pravdu, která více ladila s dobou, v níž žije, a s jeho tužbami. Nepředstíral, že náleží k jedné staré vznešené rodině, kterou otec hazardní hrou v Monte Carlu přivedl na mizinu? (Pár dní předtím četl román, který se odehrával na Riviéře.) Vyprávěl jí o své matce, o své sestře. Kvůli sestře nakonec opustil vlast a přijal místo tajemníka u jednoho starého strýce, o němž má zakázáno mluvit.

Nejenže nemohl tohle všechno vykládat Renée, ale sám na to nechtěl myslet, protože v určitém světle se jevila role, kterou hrál, jako odporná nebo groteskní.

Té noci v kajutě, osvětlené jen noční lampičkou, kde whisky tekla stejně hojně jako slzy a těla byla vysílena ztečemi příliš divoce opakovanými, Michel patrně nebyl směšný, protože i Mrs Lampsonová byla dojata.

Nechtěla mu snad darovat malou hedvábnou peněženku, kterou odmítl? A neprosila ho snad po vášnivé a dojímavé scéně, aby jí toto gesto prominul?

Samozřejmě že byli opilí. Ale přesto se to odehrálo. Musela si na to později vzpomenout a vzpomněla si hned ráno, když v Panamě odcházel z kajuty. Zašeptala jako slib:

„Myslím, že se budu vracet stejnou lodí.“

Pak se tedy kvůli němu zřekne cesty kolem Jižní Ameriky, o níž původně hovořila.

Čekala od něho dopisy na každé zastávce. Počínaje zítřkem musí poslat první letadlem do Guayaquilu. To vše se v nejmenším netýkalo Renée, která však měla dobrý nos, protože když vstávala, prohodila:

„Nic bych za to nedala, že se tudy bude vracet.“

„Říkala to.“

Pokoj byl holý jako ve Ferchauxově bytě. Bílé zdi, moskytiéra, několik fotografií kolem zarámovaného zrcadla.

„Podej mi trepky, buď tak laskav. Nevadí ti, že se před tebou oblékám a vůbec…“

Naopak. Bylo to trošinku přisprostlé a vůbec ho nemrzelo, že se tak pošpiní všechno to, co bylo dosud a co bude bezpochyby ještě nějakou dobu trvat.

Je to nejlepší způsob, jak se zaručeně odpoutat. Další etapa jeho života končí, tak jako skončila valencienneská etapa onoho večera, kdy s několika přáteli oslavoval odjezd do Paříže a zhulákal se pod obraz; a jako později skončila pařížská etapa tím, že museli prodat šatstvo a Linino prádlo, aby měli na vlak do Caen.

Zastavila ho někdy nějaká překážka? Rozpakoval se snad nechat Linu na holičkách v Dunkerque? Nelituje toho, i když ji měl docela rád a často na ni myslí s určitou něhou, a byl by rád – nebýt té složitosti lidské povahy –, kdyby mu o sobě napsala.

Koneckonců, proč ne? Ušli spolu kus cesty. Lina nebyla stavěná na to, aby s ním šla dál. Stejně jako by s ním nemohla dlouho zůstat tahleta hodná holka, Renée.

Neopouštěl je ze zlomyslnosti. Naopak. Uchovával si na ně dojemné vzpomínky.

Jeden detail, který by nepřiznal: před chvílí ve vlaku, když přemýšlel o svém návratu do Colónu, musel uvážit i to, co by dělal, kdyby ho Renée proti očekávání nechtěla nebo kdyby náhodou někam odjela. Možná že t,o byla hloupost, ale on musel myslet na všechno. Připadl i na zoufalé řešení a takovýmto zoufalým řešením byla Bretonka z vykřičené čtvrti, která ho vždy provázela něžným pohledem.

Dával přednost Renée. Teď se právě naplňoval jeho sen z doby před rokem; bohužel ve chvíli, kdy už nepředstavoval jeho ideál, kdy bral toto řešení jako prozatímní, jako východisko z nouze.

Neostýchala se před ním dělat nejsoukromější úkony a přitom pořád tlachala:

„Podívej se do skříně po mé kabelce. Musí tam být v kapsičce stodolarovka.“

Klidně prohledal kabelku, dva dopisy, které tam našel, nevzbudily jeho zvědavost; uložil si bankovku do náprsní tašky, nad umyvadlem se opláchl studenou vodou a pročísl si vlasy mokrý m hřebenem.

„Jde se?“

Doufejme, že to nebude nakonec paní Lampsonová? Snad je také jen jednou etapou? Anebo ještě něčím méně: pouhým doutnákem? Jedna věc je jistá, že mu dala nahlédnout do jiného světa, kam si musí stůj co stůj vydobýt přístup.

Pak bude vzpomínat na Jefův hotýlek tak, jako vzpomíná teď na jejich podnájem v ulici des Dames, odkud utekli bez placení, nebo na normandskou hospodu, kam mohl přijít za Linou teprve po třech dnech, časně ráno.

„Proč nejdeš dolů?“

„Čekám na tebe.“

Byla to samozřejmě náhoda: když šli po schodech dolů, musela si Renée zavázat botu, podala proto kabelku, kterou měla v ruce, Michelovi; sešel z několika schodů a ona šla za ním; nenapadlo ho tu kabelku vrátit a tak ji, když vstoupili do lokálu, nesl on.

Jef večeřel u téhož stolu jako Fred a Julien. Holanďan, který dojedl už před hodnou chvílí, zůstal sedět jako socha, jeho pohled byl neurčitý a naháněl strach.

„Napo!“

„Prosím, vážení, co to bude po špagetách? Máme zapékanou tresku…“

Michel pohlédl na svou společnici, přirozeně, tázavým pohledem, jako by k sobě patřili odedávna. A ona stejně přirozeně odpověděla:

„To je na mne moc těžké. Udělej mi dvě vajíčka, Napo!“

„Udělám, paní Renée.“

Ostatní taky pochopili. Jef se tvářil zároveň spokojeně i starostlivě. Spokojeně proto, že věděl, že tím udělá Renée radost. A starostlivě, protože si přese všechno nedokázal představit Michela jako jednoho z nich. Maudet zůstával amatér, demi-sel, mužský, který si jako pasák jen přivydělává a podsvětí mu moc nevěří.

„Dnes večer je jenom jedna loď,“ hlásil Renée. „Portugalská. A ta ještě o půlnoci odplouvá.“

Michel se nemohl ubránit myšlenkám na Ferchauxe, který je úplně sám v bytě s lahví mléka u ruky. Jak dlouho to vydrží, než ho zase začne pronásledovat?

Dá si Maudet říct a půjde zase s ním? Možná. Ještě nevěděl. Nedokázal vzbudit o to v sobě zájem. Hleděl dál. Zkrátka to všechno už nebylo důležité, a když se viděl v zrcadle, jak hraje novou roli, v niž předem nevěří, měl chuť pokrčit rameny.

Toho večera pozval všechny na skleničku, hrál karty a čekal, až se Renée vrátí.

4

Byli s Jefem sami. Černý kuchař byl na dvoře a až do lokálu bylo slyšet, jak si prozpěvuje při čištění zeleniny. Renée nahoře spala, dveře na dřevěnou pavlač měla otevřené, aby šlo dovnitř trochu vzduchu.

Bylo teprve deset dopoledne, ani ne, a přesto měl Michel, který už byl venku, na čele a nad horním rtem krůpěje potu. Hrál si s kapesníkem a chodil bezstarostně sem a tam po kavárně, plné namodralých stínů, a občas si sedl na okraj stolu a na chvilku se přitiskl k jednomu ze čtyř hučících větráků.

Jef zatím leštil zrcadla, sklenice a láhve za pultem. V lokále vládla trochu uvolněná, mdlá nálada, což měl Michel v podstatě dost rád. Muži spolu vedli nevzrušený hovor, dopřávajíce si dlouhé odmlky. Maudet, který se vrátil od holiče, obdivoval čas od času svůj obraz v pásu zrcadel, který obepínal lokál nad červenými lavicemi kolem dokola. Přístavní hluk k nim doléhal zdáli; město, které bylo blíže, ještě podřimovalo a ulice byly v rukou trestanců, kteří je pod dohledem stráže v khaki uniformě líně zametali.

„Ta ošetřovatelka je pořád u něho?“ zeptal se Jef.

„Zřejmě spí v bytě. Taky jsem dnes ráno viděl na verandě mulatku v madrasovém šátku, která uklízela.“

Jef nejdříve dýchl na šampusku a pak zabručel s předstíraným nezájmem:

„Možná že je doopravdy nemocný?“

Michel věděl, že ho Jef po očku pozoruje. Od té doby, co se vrátil z Panamy, uplynuly tři dny; po tři dny se už, jako spáč v cizí posteli, marně snaží vybudovat si v Jefově domě pohodlné postavení.

Všichni na něho byli hodní. Zdánlivě s ním zacházeli jako se členem party. Možná že někteří, jako Fred a Julien, kteří se dál po ničem nepídili, to mysleli upřímně? Nic Vrondas se tvářil co nejsrdečněji a jako první nabídl Michelovi tykání.

Přesto Maudet cítil, že to není ono. První den se koukal překvapeně, že si pro něho Ferchaux nejde. Nechtěl se tam ukazovat, a tak poslal nejdříve Susku Holandana, aby se poohlédl kolem domu.

A Suska mu sdělil s obvyklou netečností, že je stařec asi nemocný, protože na verandě viděl ošetřovatelku v modrém závoji.

Michel byl přesvědčený, že ho Jef sleduje, že ho vždycky sledoval. A pak tu bylo něco, co mu dělalo větší starost: Belgičan se na něho díval tak trochu stejnýma očima jako Ferchaux.

Ovšemže to nebylo přesně totéž. U Ferchauxe v tom byla od samého začátku špetka dojetí, přinejmenším úsměv – pokud se u Ferchauxe dá mluvit o úsměvu –, protože muž z Ubangi rozpoznal u svého tajemníka rysy vlastního mládí.

Přece však měli některé společné vlastnosti. Jef stejně jako Ferchaux nenadělal moc řečí a předstíral, že kašle na pravidla společenského chování. Jeden i druhý se oblékali, jak je napadlo, s chtěnou nedbalostí; schválně chodili špinaví, přímo odpudivě špinaví, a schválně přiblížili páchnoucí dech druhému až k nosu.

„A ty se ze zdvořilosti neodvážíš ani ucuknout!“

Oni nebyli zdvořilí. Neříkali dobrý den ani dobrý večer. Jednou vám Jef stiskne ruku a podruhé u něho pobudete hodinu a vůbec nedá najevo, že vás vzal na vědomí. Stalo se, že sem zavítali náhodní hosté v době oběda, když tři nebo čtyři štamgasti seděli u plných talířů.

„Pane vrchní!“ volali.

A on, s hadrem v ruce, v modrých plátěných kalhotách, které se svezly pod břicho a hrozily, že z něho spadnou docela, na ně houkl:

„Tady žádnej vrchní není!“

„Tak kdo tu obsluhuje? Můžeme tu snad poobědvat?“

„Nemůžete.“

„Ale je tu přece restaurace…“

Nakukovali do lákavých talířů stálých hostů a vdechovali libou vůni, táhnoucí se z kuchyně. Jef jim neodpovídal, nedíval se na ně, přecházel sem a tam na bolavých nohách, jimž vděčil za kolébavou medvědí chůzi.

„Tak co je? Haló…“ netrpělivě se dožadoval host.

„Vždyť vám říkám, že tu nikdo není.“

„Tady se tedy nedá jíst?“

„Ne. Už jsem vám to řek!“

Nejednal by snad Ferchaux ve svém oboru stejně? Možná že u Jefa to byla víc póza. V takovém případě se totiž neubránil vítězoslavnému úsměvu a pomrkávání na zasvěcené.

Přesto se zdálo, že jak Ferchaux, tak Jef vodí Michela neustále na provázku. Teď zrovna nechával Jef Michela, ať si bloumá po kavárně sem a tam. Maudet v bezvadném bílém obleku (každé ráno si bral čistý), s modrou puntíkovou kravatou a v bílých semišových botách, jež velice dodávaly jeho kroku na pružnosti, teď kolem sebe šířil parfém z masáže, kterou mu holič udělal; po čerstvé manikúře se mu nehty jen leskly; působil nenuceně; byl spokojen se svým obrazem v zrcadlech, ale přesto se v něm zahnízdila nejasná tíseň, kterou nemohl zaplašit.

Právě proto tu zůstával, schválně. Pokud jde o Jefa, měl chuť si zjednat jasno. Ať mu řekne jednou provždy, co si myslí, a pak se uvidí.

„Žereš se, viď?“

Vyskočil, jako by ho prokoukl.

„Proč?“

„Že starej nepřišel brečet ke dveřím s prosíkem, aby ses vrátil.“

Byla to pravda a nebyla to pravda. Byl tím trošinku vyvedený z míry. Ale ne moc.

„To přijde nastejno,“ opáčil.

„Co přijde nastejno?“

„Co udělá. Ten je chytrej jak opice. Řekl si, že když přijde škemrat ke dveřím, jak říkáte, nikam to nepovede. Ale když rozehraje velkou hru… A tak povolá ošetřovatelku, jako by byl skutečně nemocný; zůstane celý den ležet na terase; najme hospodyni; v bytě všechno obrátí vzhůru nohama a…“

„A to tě žere!“

„Ne!“

Lhal. Skutečně ho to žralo. Byl by rád věděl, na čem je. Dnes ráno několikrát prošel bulvár, držel se na té straně chodníku, která je blíže černošské čtvrti, z obavy, aby ho starý shora neviděl. Zdáli obhlížel verandu. Viděl, jak tam přechází ošetřovatelka, tak čisťoučká pod modrým závojem, ošetřovatelka, kterou si Ferchaux vyžádal na americké klinice v Cristóbalu.

Tohle se starému kajmanovi moc nepodobá! Jak ten musí být mezi těmi dvěma ženskými nešťastný!

„Koukni, chlapče, s tebou je ta potíž, že jsi křivák!“

A Michel zčervenal, viděl v zrcadle, jak mu rudnou uši. Dělej co dělej, červenal se pořád ještě jako v dobách, kdy jako malý kluk lhal mamince. Ostatně to ladilo s jeho výrazem téměř naivní upřímnosti, který si dokázal nasadit, když chtěl. Například když v kajutě Mrs Lampsonové plakal. On totiž opravdu plakal. V té chvíli byl odzbrojující. Mrs Lampsonová na to naletěla a byla tak vyšinutá, že se rozplakala také.

Jef mu na to nenaletěl a řekl konečně slova, na něž Michel čekal. Proto ho tedy, přes veškeré jeho snažení, nikdy mezi sebe úplně nepřijali: není rovný!

Znal jazyk Jefa a jeho druhů natolik, že mohl zvážit dosah těchto slov. Nešlo jen o to, co a jak kdo mluví. Jef používal tohoto slova jak o noži, tak vůbec o všem, o čem chtěl vyjádřit svou pochybnost.

Byl by mohl říci, že Michel není upřímný a že na něho nejen není spolehnutí, ale že jde bez ohledu na ostatní i na sebe sama křivolakými cestami.

„Proč myslíte, že jsem křivák?“

„Ty to nevíš?“

„Protože jsem odešel od starého?“

Bude mu snad Jef, u něhož se spřádají všechny drobné lumpárny z celého Colónu, vytýkat nedostatek vděčnosti vůči zaměstnavateli, jehož sám nazýval starým kajmanem? Nebo aspoň to, že je bez srdce?

„Říkám, že jsi křivák, protože jsi křivák. Teď například nevíš kudy kam. Přišel jsi k nám, protože jsi nevěděl, kam se vrtnout, ale na rovinu s náma nejdeš a jednou o nás budeš mluvit stejně špatně, jako mluvíš o svým šéfovi.“

„Nemluvím o něm špatně.“

„Nechal bys ho chcípnout.“

„Ten má dost síly, aby se o sebe postaral sám.“

Napadla ho myšlenka, bleskově, pronikavě. Byl jat podezřením, že Jef tuto scénu vyvolal záměrně, promyšleně, že ho ten chytrák pěkně pomaloučku přivedl tam, kde ho chtěl mít, k hovoru o Ferchauxovi.

Celý život měl intuice tohoto druhu, nikdy ho nezklamaly, ale on jich nedbal, unášen svým nadšením, možná proto, že byl v jádře ještě příliš velké mládě.

„Kdybyste ho znal…“

„Upozorňuju, že se tě na nic neptám.“

Jef jím pohrdal, tím si byl Michel jistý. A to mu v jednání s ním vždycky vadilo. Jef objevil opovrženíhodnou stránku jeho povahy, kterou Ferchaux několikrát zahlédl. Ferchaux však v takovém případě, místo aby dal najevo své opovržení, zesmutněl.

Už to má! Michel přišel na to, co mají ti dva muži společného. Oba jsou jasnozřiví, chladně jasnozřiví; vidí mu do duše a odhalili věci, jež Michel nechce vidět; jako je kdysi odhalila jeho matka, která mu nikdy neprominula ani sebemenší nečestný nebo jen pochybený pocit.

Krev se mu nahrnula do tváře, cítil potřebu očistit se, zjednat si stůj co stůj u starého galejníka vážnost.

„Vím, že vy umíte zachovat tajemství…“

„Myslíš?“ prohodil Jef uštěpačně a dál zasunoval barevné vlaječky do vysokých šampusek, vyrovnaných na polici. „Víte vy, kdo je ten starý kajman, jak mu říkáte? To je Dieudonné Ferchaux.“

Jefova ruka na okamžik znehybněla ve vzduchu; ale trvalo to jen okamžik. Jef odložil tři americké vlaječky, které mu ještě zbývaly a obrátil se.

„Velký Ferchaux?“

Těmito slovy Michela nepotěšil. Což uznáním Ferchauxovy velikosti nezdůraznil jeho vlastní malost? Nevytkne mu, že se špatně chová k člověku takového kalibru?

Jef se zasnil. Byl myšlenkami daleko. Nestaral se už o svého společníka a z jeho tlustých rtů nakonec splynula slova Michelovi dobře známá:

„Svině jedna zatracená!“

Ale ne, nebyla určena Michelovi. Ba nepatřila ani Ferchauxovi, právě naopak. Jef měl na mysli život, osud.

Belgičan byl tímto odhalením skutečně otřesený. Automaticky si nalil skleničku alkoholu a vypil ji naráz, a pak si svým umolousaným hadrem otřel rty.

„Jak to, že jsi u něho?“

Což jinými slovy znamenalo: jak se mohlo stát, že je osud nějakého Maudeta spjat s osudem velkého Ferchauxe?

„Byl jsem jeho tajemníkem už ve Francii, v poslední době. Nevím, jestli tu aféru znáte.“

„Z novin.“

„Nechtěl ustoupit. Jeho bratr mu radil, aby odjel do Jižní Ameriky a předem tam převedl peníze.“

Michel se tak pokoušel hájit svou věc.

„Myslím, že jeho pýcha…“

„Cože?“

„Myslím, že jeho pýcha byla silnější. Došlo ke katastrofě. Nakonec ho chtěli zatknout. Jeho bratr spáchal sebevraždu. Jednou v noci v Dunkerque…“

„Vzal tě s sebou?“

A Jef se mu podíval do očí takovým nepopsatelným způsobem; člověk by řekl, že měl v očích hněv.

„Zeptal se mě, jestli bych byl ochotný provázet ho na útěku. Byl sám. Byl nešťastný…“

„Ale jdi!“

„Vážně. Já vím, vypadá to tak nepravděpodobně, že člověk jako on… Ale já ho znám, a řekl bych, že jsem jediný, kdo ho vážně zná. Neviděl jsem ho v Africe, nevím, jaký byl tam. Po tom maléru zestárnul. Málem mě na kolenou prosil…“

„Svině jedna zatracená!“ jako by znovu řekl Jef.

Svinský osud, který člověka, jako je Ferchaux, zdeptá tak, že se doprošuje nějakého Maudeta, aby mu dělal společnost. Jef mu zřejmě nehodlá nic odpustit, zdá se, že je připraven sedřít mu kůži až na živé maso.

„To měl ještě peníze, co?“

A bylo to jako obvinění, že Maudet šel se svým zaměstnavatelem jen kvůli penězům. Byla to pravda? Ne tak docela. Ale to by mu nikdo nevěřil.

„Tehdy mu zůstalo asi pět miliónů a diamanty, takový pytlíček s nebroušenými kameny, ale ty na moři někdo ukradl. Vzali nás na palubu nákladní lodi, která plula na Kanárské ostrovy. A kapitán se nám pořád cpal do kajuty. Nic bych za to nedal, že to byl on…“

„V každém případě jsi to nebyl ty. A co dál?“

„Schovávali jsme se asi měsíc na Tenerifě a pak se naskytla řecká loď, která nás vysadila v Rio de Janeiro. To bylo zrovna, když v Paříži začal proces. Ne ten kvůli finančním věcem, k tomu nikdy nedošlo. Proces před porotním soudem, kvůli těm třem negrům. Víte, o co šlo?“

Jef pokrčil rameny. Samozřejmě že věděl, o co šlo. A jestli byl někdo s to pochopit tu negerskou historku, tak to byl on.

„Rozruch se uklidnil. Nepřátelé bratrů Ferchauxových, ti, co ten skandál zorganizovali nebo si aspoň přisadili, dosáhli toho, co chtěli. Správu společností převzal soudem jmenovaný zástupce. A dnes prosperují víc než předtím. Porotci u soudu neuznali, že Dieudonné Ferchaux jednal v sebeobraně, ale přiznali polehčující okolnosti, takže byl v nepřítomnosti odsouzen jen na pět let nucených prací.“

Sotva znatelný úsměv na Jefových rtech. Možná že si vzpomněl na časy, kdy stál před porotním soudem on?

„Na Tenerifě jsme koupili falešné papíry. Ferchaux cestoval pod tím jménem, které používá tady, pan Louis. Měl peníze, velké peníze, které jeho bratr převedl do jedné soukromé banky v Montevideu. A tam všechny ty maléry začaly…“

Bylo to určitě nejtěžší období od okamžiku, kdy Ferchaux opustil francouzskou půdu. Počítal, že si v Montevideu bez potíží vyzvedne své peníze. Ale bankéři dělali den ze dne větší potíže. Zapletli se do toho Ferchauxovi prostředníci. Denně nová naděje, denně nové překážky.

Ferchaux si zase jednou postavil hlavu. Bydleli s Michelem v hotýlku nedaleko přístavu a dny trávili odpornými pochůzkami.

Francouzská vláda, která nevěděla, že se stáhl do zahraničí, nepovažovala za nutné rozeslat do světa žádost o jeho vydání. Po pravdě řečeno zřejmě nestála o to, aby se stařec do Francie vrátil a nastoupil výkon trestu.

„Celé měsíce nás vláčeli od jedné naděje k druhé…“

„Znám tyhle lidi,“ zabručel Jef.

„A potom, když byl Ferchaux čím dál tím tvrdohlavější, šli na něho jinak.“

„A sakra!“

Bylo to snadné. V malých uruguayských novinách se objevila

zprávička, že se v zemi skrývá jeden francouzský odsouzenec. Dvakrát nebo třikrát policie zkoumala papíry obou mužů.

Bylo to varování. Ferchaux pochopil, že bude-li trvat na svém, sehrají velké divadlo a francouzské ministerstvo spravedlnosti bude nuceno požádat o jeho vydání.

A tak odjeli nejdříve do Panamy a potom do Colónu.

Jef, který neztratil nit svých myšlenek, se zeptal lakonicky:

„Kolik?“

„Kolik čeho?“

„Kolik mu zbylo?“

„Ani ne milión. Přišel tam o spoustu peněz. Právníci a prostředníci ho vzali na hůl.“

V kavárně se rozhostilo ticho. Černoch se vrátil do kuchyně, zatopil v kamnech a pootevřenými dveřmi proniklo do lokálu trochu kouře. Jef mechanicky nalil dvě skleničky a jednu přistrčil Michelovi.

Vypili ji bez přiťuknutí a beze slova.

„Nikdy nemůžete pochopit…“

Maudet znovu zaútočil, chtěl se obhájit stůj co stůj. Ferchaux je Ferchaux, budiž! Byl to neobyčejný člověk a nějaký Jef by vedle něho samozřejmě vypadal jako trpaslík.

„Netvrdím, že je to cvok, to ne…“

„Jen mluv!“

„Ale stal se z něho maniak. Hrozně se bojí být sám a přitom má hrůzu z nových tváří. Nedovolí ani, aby černoch, který nám vede domácnost, spal v bytě. Vyžaduje, abych byl u něho od rána do večera a od večera do rána. A když vycítí, že chci jít ven, předstírá srdeční záchvat. Je totiž chytrý jak opice. Anebo se mnou začne mluvit, jak by mluvil se svým synem, kdyby nějakého měl.“

Jef na něho pořád ještě upíral zrak a Michel nevěděl kam s očima.

„Není o nic nemocnější než já. Ten je schopný takhle vegetovat ještě léta.“

„A milión se rozkutálí.“

„Cože?“

„Říkám, že milión se zatím rozkutálí.“

„Vy myslíte, že kvůli penězům…“

„Nic si nemyslím, chlapče. Ale to víš…“

Odmlčel se.

„Co?“

„Nic.“

Raději si to nechal pro sebe. Nebo byla ta myšlenka možná příliš mlhavá. Na jeho tváři četl Michel stejný smutek, jež se často zmocňoval Ferchauxe, nesentimentální smutek, mnohem hlubší, který nemusí vyvěrat z okamžitých příčin.

„Kdybych jen věděl, jestli je vážně nemocný… Ale ne! To není možné! Cítím, že je to komedie. Nechtěl se tak ponížit, že by si pro mne došel. Řekl si, že když uvidím ošetřovatelku u jeho lože, přiběhnu hned sám.“

Proč ho Jef ani slůvkem neuklidnil? Michel potřeboval přesně to a nic jiného. Stačilo, aby Belgičan řekl:

„Máš pravdu.“

Nebo:

„Já ti rozumím.“

Ale toho se právě Jef chránil. Kolébaje se na nemocných nohách šel přes celý lokál do kuchyně a nakukoval do kastrolů.

Udělal Michel dobře, že mu to řekl? Jef se o něho už nestaral a on nevěděl, co počít. Ještě jednou se na sebe podíval do zrcadla, přitáhl si uzel na kravatě a vydal se po schodech nahoru.

Renée se v noci vrátila poměrně brzy, protože v Colónu nekotvil žádný osobní parník a námořníci z nákladních lodí do Atlantiku moc nechodili. Byla už vzhůru, stála v županu před otevřeným oknem se štěrbinami žaluzií.

„Co jste si tam mohli celou tu hodinu vykládat?“

„Trochu jsme si s Jefem pokecali.“

Nepřesvědčil ji. Ten dlouhý rozhovor, z něhož k ní doléhalo jen nezřetelné mumlání, podobající se bzukotu masařek, ji dopaloval. Samozřejmě věděla, že Jef nemá Michela v lásce. Té určitě neušlo, co se říká za Michelovými zády.

„Vypadáš unaveně.“

„Ne.“

Věci se nevyvíjely tak, jak doufal, a to ho štvalo. Vlastně – v co přesně doufal? Pobuřovalo ho, že si Ferchaux pořád vynucoval svoje. Využil tedy první příležitosti, aby se ho zbavil.

Přesto však při té scéně v Atlantiku chytře nejednal. Neodolal a naparoval se před svou Američankou a před Renée. A nebyla snad Renée, která se na něho teď usmívala, jako by ho chtěla povzbudit, v každém případě jeho záchranným pásem?

S Ferchauxem to nikam nevedlo a on chtěl dopředu. Věděl, do jakého světa hoří touhou proniknout, do světa Mrs Lampsonové a obyvatel cristóbalských vil, do světa Washingtonu, tenisových utkání, bridžových partií a póla.

Potřeboval trochu času, než si poradí v nové situaci, nanejvýš pár týdnů. Za tři dny napsal čtyři dlouhé dopisy, které poslal letecky na adresu Mrs Lampsonové. Byl si jí jistý. Skoro jistý.

Cožpak ho prozatím nemohou nechat na pokoji?

„Vypadáš mrzutě. Řekl ti Jef něco nepříjemného? Vždyť víš, jaký je. Dělá to schválně. Jedná tak s každým. Nesmíš to tak brát.“

„O to nejde.“

„Tak o co jde?“

Posadil se na kraj rozestlané postele, Renée stála před zrcadlem v bambusovém rámu a česala se.

„Musím něco dělat,“ řekl konečně a vytáhl z pouzdra cigaretu.

„Jak to myslíš?“

„Nemůžu takhle žít věčně.“

Pochopila ho, to se rozumí. Ale protože byla laskavá, zašeptala:

„Ty nejsi šťastný?“

„Ale ano. Jsi velice laskavá.“

U ní bylo báječné to, že jeden ani druhý nemuseli mluvit o lásce. Líbili se jeden druhému. Byli rádi spolu. Ale ani na chvíli si nedělali iluze, že to bude trvat věčně.

„Děláš chybu, že si tím teď lámeš hlavu. Dopřej si čas na rozmyšlenou. Pokud jde o Jefa, máš zapotřebí všímat si, co vykládá?“

A pokračovala s vlásničkami v ústech:

„Sám víš, že nejsi úplně takový jako oni. Oni to cítí a to víš, to jim nesedí.“

Ano, byla skutečně laskavá, dělala, co mohla, aby ho postavila na nohy, ale neuměla to.

Nebyl jako oni. To mu dal právě Jef najevo, a dost drsně. V Jefových očích však ten rozdíl nesvědčil pro Michela, ba právě naopak.

„Ale to mi nebrání, abych se nepoohlédl po nějaké práci.“

Žádná není, věděl to. Alespoň ne pro něho. Nemohl jít do bazaru jako prodavač nebo dělat úředníka. V jeho možnostech ovšem jistě bylo obcházet kolem přístavu a po kavárnách, jako to dělal ten chudák, kterému říkali Profesor.

Takový hubený čahoun, nejspíš souchotinář, velice vzdělaný, který jednoho dne přijel do Cristóbalu s bohatou brazilskou rodinou jako vychovatel jejich dvou dětí. Brazilská rodina pokračovala v cestě. Zmeškal Profesor loď, jak to někteří lidé tvrdili?

Jisté je, že zůstal na pevnině. Michel ho podezíral, že to udělal schválně, předem znechucený životem, který ho čekal u křupanských majitelů kávové plantáže.

Vídali ho čas od času u Jefa. Nezdržel se nikdy dlouho. Znal se s každým a s každým se pozdravil, a když bylo třeba, vypil s kýmkoli skleničku; s nikým se však nekamarádil, zůstával dál člověkem výlučným a vedl nuzný a nejednoduchý život.

Jakmile byl ohlášen příjezd lodi, byl na palubě mezi prvními a prodíral se mezi domorodci, kteří přišli nabízet své zboží.

On byl oblečen stejně jako cestující. Byl to hoch dosti uhlazený, plachý. Bloumal po palubách a chodbičkách. Stevardi ho znali, věděli, že mluví plynně čtyřmi nebo pěti jazyky a že je to slušný člověk.

Představili ho tedy některému cestujícímu nebo skupině turistů. Nosil brýle se silnými skly, které si musel čas od času sundat, aby si mohl utřít červené oči. Silně se potil, hlavně se mu potily ruce, a proto v nich neustále žmoulal kapesník.

Na rozdíl od lidí jeho druhu, které lze potkávat v přístavech, nepil. Obyvatelé Colónu ho vídali, jak vodí po ulicích a po bazarech turisty, ukazuje jim město, upozorňuje je na různé příležitosti a to vše dělá bez elánu, vážně, svědomitě, trochu zachmuřeně, jako by pracoval v kanceláři.

Pokaždé to končilo v nočních podnicích, kde se držel skromně na svém místě, zatímco se jeho zákazníci odvazovali.

Zpočátku se nemohl odhodlat, aby bral od animírek procenta, jež mu nabízely, když byly jeho zásluhou pozvané ke stolu nebo když někoho zavedl do vykřičené čtvrti.

Pomaličku si zvykl.

Některý týden vydělával docela slušně. To pak hned zmizel z dohledu. Nejdříve se myslelo, že odjel do Panamy nebo jinam, potom, že má někde milenku.

Bylo to prostší. Zavíral se ve svém pokoji v černošské čtvrti a návštěvníci, pokud tam vzácně zavítali, žasli nad hromadami knih, které ležely všude, dokonce i na podlaze.

Když Michel Renée sdělil, že si bude hledat práci, vzpomněla si patrně na něho.

„Poslyš, Michele,“ řekla mu mírně, „myslím, že děláš jednu chybu, ty totiž nejsi nikdy spokojenej s tím, co zrovna je. Vypadáš pořád jako člověk, kterej co chvíli zase poletí dál. Teď je nám oběma dobře. Pro mě byla ta samota opravdu těžká, ujišťuju tě. Vsadila bych se, že jsi zase běhal kolem domu svýho bejvalýho šéfa.“

„Vůbec netoužím po návratu k němu.“

„Tak co má bejt?“

Nechápali ho. Ani Renée, ani Jef, ani ostatní, ba dokonce ani Ferchaux ho nechápal. Lina mu také nerozuměla. Pokud jde o jeho matku, která si myslela, jak dobře ho zná, ta neměla nejmenší představu, co je její syn doopravdy za člověka.

Každý viděl jen jednu vlastnost a neviděl ty ostatní. Pro svou matku byl chlapcem schopným všeho, jen aby dosáhl svého, chlapcem schopným lhát, švindlovat,.ba i krást.

Jenomže to přece není všechno!

Lina, ta zase byla štěstím bez sebe nad jeho životním elánem a nedokázala odolat projevům jeho něhy. Michel skutečně uměl být něžný. Lina na to přišla. Něžný a krutý, i to věděla, ale krutosti mu promíjela, stačilo, aby Michel sešpulil rty a všechno mu odpustila.

Jefovo mínění bylo jednodušší: v jeho očích nebyl Michel spolehlivým člověkem.

„Křivák“ podle jeho slovníku.

Renée nezacházela v myšlenkách tak daleko. Byl to hezký hoch. Byl na ni milý, často pozorný. Měl lepší vychování než Jefova klientela a o jeho jemnosti neměli ani ponětí.

Michel pouze projde jejím životem a Renée je si toho vědoma. On půjde dál. Renée neví kam, ale cítí, že přesáhne její oběžnou dráhu.

Proč tedy prostě nevychutnat tuto chvíli?

Šla k němu a pohybem trochu mateřským mu položila ruku kolem krku.

„Poslyš, máme nějaký peníze. Jestli chceš, tak si spolu vyjedem na pár dnů do Panamy. Přijdeš na jiný myšlenky.“

„Ne.“

„Kvůli starýmu?“

Tohle bylo nešikovné a jeho to popudilo:

„Co tím myslíš?“

„Nic tím nemyslím. Nezlob se. Řekla jsem si, že když je nemocnej nebo si na nemocnýho hraje…“

„Hraje si na nemocného.“

„Tak vidíš!“

Jak se má přiznat, že ho skutečně uvádí do stavu zuřivosti, být takto vzdálen od Ferchauxova domu? Je to hloupé, budiž. Starý na něj tuhle léčku cynicky narafičil.

A on se do ní chytil. Částečně kvůli Jefovi, mimochodem. Nedělal si výčitky. A k domu Vuoltových ho nepřitahoval ani soucit, ani náklonnost.

Kdyby byl měl před třemi dny v kapse peníze, nebyl by se sem nikdy vrátil, nebyl by se nikdy vrátil ani do Jefovy kavárny. Byl by zůstal na palubě Santa Clary a pokračoval v plavbě podél tichomořského pobřeží, ať už ve společnosti paní Lampsonové, nebo bez ni. Jakási síla ho táhla dopředu. Přítomnost mu byla odporná. Netrpělivě přešlapoval, měl sto chutí začít dupat nedočkavostí jako děcko.

Šly mu na nervy i úplné maličkosti, výzdoba tohoto pokoje, modré večerní šaty, rozložené na židli i se stříbrnými střevíčky hned vedle, téměř profesionální pohyb Renée, která sešpulila rty, když roztírala mastnou rtěnku a přiblížila je k zrcadlu.

Váhal snad obětovat Linu? To byla skutečně obět. Nikdo by mu to nevěřil a přece to byla pravda.

Je povinen jít svou cestou, tak jako šel svou cestou Ferchaux. A právě Ferchaux ho to naučil, když mu vyprávěl, jak musel zabít tři černochy. Byla to nutnost, byla to povinnost.

Nestane se přece takovou nickou, maloměstský,m pasákem, jako je Fred a Julien. A nestane se ani Nikem Vrondasem, protože jestli jednou zbohatne, najde si jinou zábavu než hrát poker v Jefově kavárně a unyle házet očkem po prodavačkách. A nikdy se nebude podobat ani Profesorovi.

„Svině jedna zatracená!“ zabručel Jef, maje na mysli osud staršího Ferchauxe.

Michel by se nikdy nesmířil s takovým pádem jako on. Bouřil se celou svou bytostí nejen proti náhlému krachu, ale i proti nehybnosti.

Dokázal žít po určitou dobu v domě na dunách, potom v paláci v ulici des Chanoinesses a ještě také v penziónu paní Snoekové. Hrál celé dny karty s Ferchauxem a Linou. Ale to netrvalo, to nemohlo trvat věčně. Vida! Myšlenka se upřesňuje. Jeho sepětí s lidmi a s věcmi nemůže trvat déle nežli dobu potřebnou k tomu, aby z nich vysál jejich podstatu, jde-li to tak říci.

Když už není co získat, je třeba znovu vyrazit vpřed.

A u Ferchauxe, z něhož se stala fyzická i mravní troska, který byl schopen už jen diktovat paměti a předvádět se jak před sebou samým, tak před Maudetem, už nebylo co získat.

Všechno na něho doléhalo. Myslel si, jaký najde v pokoji Renée a v Jefově hotýlku útulek, a zatím to tu stačil už celé obejít – o to rychleji, že tu nebyl přijat tak, jak doufal.

Zůstával cizí, tady jako tam v Caen a v Dunkerque. I jeho žena Lina mu byla cizí, i jeho matka. A Renée taky.

Vůně z kuchyně, která schodištěm stoupala do patra a zaplavila pokoj, mu připomněla dětství či spíše zelená léta, kdy v něm rodičovská domácnost svou prostředností vyvolávala odpor a budila skutečnou nenávist.

Teď sejdou oba dolů, naleznou tam známé tváře, ruce, které stisknou, stolky s červeně kostičkovanými ubrtisy, špinavého černocha, který jim naservíruje v podstatě marseillskou kuchyni, jaká se tráví celé hodiny.

„Ty jsi ale zvláštní kluk!“ řekla Renée, jako by po celou tu dobu, co kouřil cigaretu, natažený na posteli a s očima upřenýma do stropu, sledovala chod jeho myšlenek.

Ušklíbl se.

Zvláštní kluk, to ano, a jednou si toho všimnou všichni, jak jsou tady. Ale nepochybně nebude mít to slovo smysl, jaký mu dávají.

V každém případě kluk, který se dokáže velice trápit, a o to teď zrovna šlo.

S povzdechem se zvedl a vytáhl žaluzie, aby mohl vyhodit oknem cigaretu.

Když se obrátil, byla Renée hotová. Na rtech měla povzbudivý úsměv, přese všechno trochu ostýchavý, protože s Michelem člověk nikdy neví, na čem je.

Připomněla mu Linu, přestože se jí vůbec nepodobala. Co se asi stalo s Linou? Udělala, co bylo v jejích silách. Renée také dělá, co může. Nejspíš toho obě moc nemohou.

Pocítil trošku soucit, bylo to jako vteřina lítosti nad zvířátkem, jež bude obětováno.

A aby ulehčil svému svědomí, pohladil ji po šíji, měla ji tak jemnou.

„Jsi hodná holka,“ řekl.

A pak se pustil po schodech první.

5

Uvolnění nastalo znenadání devátého dne. Nejdříve v podobě dopisu, v nějž Michel už nedoufal. Spočítal si, kolik času potřebovala Santa Clara na cestu do Buenaventury, což byla první zastávka. Od té doby však přiletěla z Kolumbie už dvě letadla. Marně naléhal u okénka poste restante, kam chodil každé ráno a večer. Psal potom dopisy vyčítavé, vášnivé a ironické, načež začal opět prosit.

Ale paní Lampsonová přece jen napsala. Držel v ruce dopis olepený známkami a plný razítek. Úředník na poště sám nechápal, jak mohlo psaní přijít s takovým zpožděním; zřejmě je omylem poslali někam jinam.

Bylo brzy dopoledne. Michel by byl mohl otevřít obálku někde v koutě na poště. Byl by si dopis mohl přečíst na ulici. Ale z jakési pověrčivosti raději počkal, až bude ve Washingtonu.

Byl to jeho nový zvyk, osvojil si jej v posledním týdnu. Chodil jednou a někdy i dvakrát denně do velkého angloamerického luxusního hotelu, který se tyčil poněkud stranou města uprostřed parku posetého tenisovými kurty.

Hotelovými hosty byli převážně cizinci na cestách, hlavně ti velice bohatí, a příslušníci americké kolonie. Fiakry, které slýchal, když v noci projížděly kolem domu Vuoltových, mířily právě do Washingtonu. Tady před terasou Washingtonu se řadila i dlouhá bezhlučná auta s nablýskaným chromováním; a sem, k Washingtonu, měli namířeno rovněž čilí jezdci, vracející se z póla.

Nemá snad Maudet právo vstoupit jako každý jiný do baru s obrovskými větráky a hlubokými lenoškami ze světlého rákosu?

Bosí černoši v bílých neposkvrněných livrejích na první pokyn nehlučně vystupovali ze stínu. V houpacích židlích na terase poznával věhlasné staré pány a dámy, o jejichž každém pohybu se denně psalo v novinách.

Než se člověk dostal do baru, musel projít kolem kanceláře, kde seděli – přestože bylo takové vedro – mladí muži v sakách, a ti si Michela prohlíželi od hlavy až k patě. Opravdu se na něho dívali ironicky, jak se domníval, neboť poznali na první pohled, že tady není doma?

Často se mu zdálo, že si šeptají a už zdáli si na něho ukazují. Poprvé se tu cítil tak nesvůj, že při každém němém pohybu některé černošské karyatidy byl přesvědčen, že se ho chystají vykázat.

Všichni hosté, kteří chodili sem a tam s velice osobitou nedbalostí, říkali čínskému barmanovi důvěrně „Li“. Li se na ně usmíval třpytnýma očkama a celou napjatou pokožkou a nečekal až na objednávku, aby namíchal koktajl nebo se chopil té či oné láhve whisky.

V celém Cristóbalu a Colónu bylo tohle určitě to nejméně rušné místo. Nejenže se po dlaždičkách nehlučně pohybovali obrovští negři – jeden černoch byl nádherný jako výtvor sochaře – a mezi prsty u nohou jim vykukovaly kousíčky růžové pokožky; ale tady mluvili i běloši polohlasem a v určitých hodinách nebylo slyšet nic jiného než šustění dvaatřicetistránkových novin, které přišly letecky z New Yorku nebo z Londýna.

Za ten týden tu Michel s nikým nepromluvil. Všichni ostatní se znali. Ti, kdo vešli dovnitř. šli mlčky stisknout ruku těm, co už byli usazeni a četli nebo snivě pokuřovali. Neměli si co říci anebo pár slov stačilo – vlastně se zdálo, že provádějí rituál jakéhosi neznámého náboženství.

Li se na Michela určitě díval jako na vetřelce. Ale Michel si postavil hlavu. Trpěl, ale sliboval si, že si jednoho dne tohle trápení nechá draze zaplatit.

A právě tady, vždycky v témže rohu u bílého mramorového sloupu, na papíře s hlavičkou hotelu Washington, který si vždy vyžádal a pokaždé se obával, že bude odmítnut, psal denně dopoledne Gertrudě Lampsonové. A sem se také uchýlil, aby si přečetl její dopis; když jej, polepený četnými známkami, kladl na kulatý stolek, podíval se proti své vůli vyzývavě na barmana.

Tak vida, on nejen dopisy píše, ale také je dostává; dostává dopisy ze stejných kruhů, jako je Washington.

„Jednu black and white, Li!“

Nepospíchal, vychutnával své vítězství; pak konečně roztrhl obálku, z níž vypadlo šest aršíků s hlavičkou Grace Line, popsaných, pravda, obřím písmem.

Můj milý blázínku…

Tak zněl doslovný překlad slov, jichž Mrs Lampsonová použila, a celý dopis byl sepsán ve stejném tónu. Psala mu z Buenaventury po návratu z pevniny, kam se šla podívat s ostatními cestujícími; Santa Clara odplouvala až večer; psala, že prší; stěžovala si, že tohle je nejošklivější země na světě.

Představoval si ji, jak v salónu první třídy u okénka, růžová, klidná a spokojená, ale přece jen trošku nervózní, zaplňuje stránku za stránkou svým velkým písmem nenarušitelné pravidelnosti.

Hned se pozná, že jste Francouz, a právem se říká, že všichni Francouzi jsou tak trochu blázínci. Dostala jsem dnes ráno takový balík vašich dopisů, že jsem nevěděla, mám-li je přečíst všechny najednou, anebo si něco nechat na další plavbu.

Neříkejte, že budete zase plakat. Není to pravda. Četla jsem je ve vaně.

Jak vás mohlo takhle vyvést z míry, že si jedna starší dáma s vámi večer vyšla? Vždyť já už skoro jsem stará dáma. Je mi pětatřicet, milý hochu, a vy jste ještě takový little boy…

Jsem si jistá, že máte v Cristóbalu nebo někde jinde půvabnou sweetheart a říkám si, zda si společně s ní neděláte legraci ze své přítelkyně ze Santa Clara…

Smála se, ovšem, žertovala, chtěla si zachovat chladnou hlavu, vysmívala se sobě i jemu. Ale vycítil spodní tón, vzrušení, které se ještě neodvažovala přiznat. Rychle začala psát o něčem jiném, o paní Riverové, Chilance, s níž se na lodi seznámila a která je velice roztomilá.

S tou jste se měl seznámit v Cristóbalu, drahoušku. Kdybyste věděl, jaký ta má šarm! Opravdu nevím, jestli kvůli ní neoželím své přání cestovat dál na jih, protože mě pozvala na pár dnů k sobě domů do Valdivie…

Michel zrudl. Prsty křečovitě sevřely stránky.

Neměla bych vám to říkat, protože mi zase napíšete dopisy, jaké umíte psát jenom vy. Ale vy si jen tak hrajete, že? Francouzi si rádi hrají na zamilované…

Mechanicky hledal očima někoho ve svém okolí. Byl by velice rád ukázal tento dopis muži, znalému tohoto druhu žen, a vyžádal si něco jako znalecký posudek.

„Co si o tom myslíte?“

Byl na hony vzdálen současné realitě a tak chvilku hleděl na jakousi postavu, která proklouzla mezi sloupy, aniž ji vnímal. Uvědomil si to teprve později, až když muž zmizel dveřmi pro služebnictvo, a pak se zamračil.

Co má co dělat ve Washingtonu Suska, Holanďan?

Michel nesl jeho přítomnost nelibě už v Jefově kavárně, aniž mohl vysvětlit proč. Nebyl to běloch. A nebyl to ani domorodec jako ti, na které byl zvyklý. Suska byl důstojnější a zároveň i podlézavější. Člověk mu mohl vynadat nebo ho vyhodit ze dveří. Naproti tomu, když se na někoho zadíval těmi svými nehybnými očky, měl člověk dojem, že ho pozoruje zdáli, z výše, s obludnou ironií asijského božstva.

Pokud jde o fyzickou nevolnost, kterou vyvolávalo Suskovo vzezření, znal už Michel alespoň příčinu. Jednou se před Jefem zmínil o jeho beztvarých rukách a nezměrné Suskově tloušťce a Jef se rozesmál.

„Tys na to ještě nepřišel? Ty nevíš, co je to elefantiasa?“

To, že Suska vypadal jako obrovský beztvarý a bezbarvý žok, bylo tedy způsobeno nemocí!

„Co vlastně dělá?“ chtěl vědět Michel.

„Prodává hlavy Indiánů.“

„A dál?“

„Chodí na ně.“

„Kam?“

„Určitě ne až k Šuárům, to by nemohl bejt zpátky tak rychle.“

„Nechcete to říct?“

„Milej hochu, ono, se to neví. A taky to není důležitý. V každým případě nám do toho nic není. Ať je dělá sám, nebo je kupuje…“

„To myslíte vážně? Myslíte, že by toho byl schopen?“

„Čas od času se mezi jeho hlavami najde i hlava bělocha…

I když je uzená, jako ty ostatní, přece se to pozná. Ale turisti si při koupi ničeho nevšimnou… Někdo se mi tuhle dušoval, že jednu tu hlavu poznal…“

Co dělá Suska ve Washingtonu? Prodává své mumifikované příšerky?

„Barmane!“

Potřeboval si přečíst dopis ještě jednou, aby pronikl do jeho smyslu. V některých chvílích se mu zdálo, že se mu Gertruda Lampsonová vysmívá, anebo ještě spíš že si s ním zahrává; napadlo ho, jestli se nepobavila tím, že ukázala jeho dopisy i svou odpověď na ně přítelkyni Riverové. Což to tak nedělají muži s dívkami, které ulovili?

Ale ne! Vysmívá se sama sobě. Je zamilovaná a stydí se za to.

Prostě se chtěla jednu noc pobavit, jak je zřejmě jejím zvykem. Místo toho dostala přímý zásah, na to by přísahal.

Proč však v tom případě píše, že popluje až do Chile a že se tam nějakou dobu zdrží?

Ale to je vyloučeno! Hrozí nebezpečí, že potká jiného svůdce. A i kdyby nepotkala, Michelův obraz v její mysli vybledne.

„Je o čem psát!“

Pro jistotu dopis po sobě nečetl, aby ve vlastních očích neklesl. O čtvrt hodiny později už mířil k poště. Svou netrpělivost sice nerozptýlil, ale nebyla v ní už úzkost předchozích dnů.

Měl za sebou nejhorší týden svého života. Dopis nešel a nešel. Přesvědčoval sám sebe, že mu paní Lampsonová už nikdy neodpoví, že jeho plamenná vyznání hodila pohrdlivě do moře.

Co se týče Ferchauxe, ten o sobě nedával vědět a stalo se nejednou, že Jef po Maudetovi výsměšně loupl očima.

„Udělal jsi chybu,“ říkala mu Renée, když viděla, jak je nervózní, „že sis nezajel do Panamy, byl bys přišel na jiné myšlenky.“

Jemu ale nebylo dobře ‚nikde. Chtěl hrát poker s Nikem a prohrál, a prohrál hodně. Nezbylo, než se svěřit Renée.

„Neměl bys hrát s Nikem. Je lepší hráč než ty.“

Proč je lepší než on? Prostě proto, že má peníze a že si může dovolit luxus prohrát. Michel to sice tvrdil, ale cítil, že to není pravda, že prostě není stavěný na poker. Nemá na něj dost sebeovládání. Jeho zběsilá touha vyhrát působí, že zapomíná na veškerou opatrnost.

A Jef je zřejmě z gruntu zlý člověk, protože věděl, co říká, když o chvíli později prohlásil, že lidi poznáš nejlíp podle toho, jak hrajou; protože když hrajou poker, chovají se stejně jako v životě.

Za chvíli si znovu přečte dopis paní Lampsonové. Cítil jej v kapse. Vybavoval si znovu její slova a pokaždé jim přikládal jiný význam.

Otevřel dveře kavárny a v duchu byl zvědav, jestli to řekne Renée. Určitě jí o tom řekne, protože by nedokázal nechat si takovou událost pro sebe.

Proč se Jef při jeho příchodu zatvářil tak tajuplně a zeptal se ho, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě, zatímco o tom nikdy nemohlo být ani řeči:

„Byl jsi navštívit starýho?“

„Proč bych tam chodil?“

„Co já vím? V každým případě tam teď nejspíš půjdeš.“

Hrabal se v zásuvce pultu a předstíral, že hledá něco, co nemůže najít, a přitom cedil mezi zuby:

„Kam jsem to jen mohl dát?“

Konečně sáhl do kapsy kalhot a vytáhl pomuchlanou obálku.

„Tumáš! Přines to nějakej černoch ani ne před čtvrt hodinou.“

Michel poznal nedbalý rukopis Ferchauxe, který měl potíže se spojováním písmen jako nějaký prvňáček.

A tak se mu to sešlo všechno najednou, a to ve chvíli, kdy už si začínal zoufat. Naráz se mu v očích zažehl plamen. Triunufoval. Cítil se silný. Znovu uvěřil ve svou hvězdu, o níž už málem pochyboval.

„Nepřečteš si to?“

Ale ano. Jenomže si dá na čas, aby ten pocit vychutnal. Vyhrál na dvou frontách. Ferchaux nakonec ustoupil.

„Co píše?“ vyptával se Jef, když Michel papír zase skládal.

Maudet mu dopis lhostejně podal. Nebylo tam nic, co by musel tajit.

Milý Michele,

Byl bych rád, kdybyste mě co nejdříve přišel navštívit, jste-li volný, tedy dnes, musím s vámi prohovořit důležité otázky.

Váš D. F.

„Co si dáš?“ zeptal se Jef a sahal po láhvi pernodu.

Maudetův mozek čile zapracoval. Snad po své matce zdědil dar uhodnout, jaké záměry lidé sledují. Jef si byl vědom toho, že Michel má před sebou důležitou schůzku s Ferchauxem a bude na ni potřebovat chladnou hlavu. A stejně dobře si byl vědom i toho, jaký vliv má na mladíka alkohol, a pernod zvlášť, že z něho dělá nedůvěřivce a mrzouta se sklonem k násilí.

Jako by si porozuměli; Jef držel láhev ve vzduchu nad sklenicí a Michel, aby se neřeklo, utrousil:

„Jen lejte!“

Měl v sobě už dvě whisky. S Jefem vypil ještě dva pernody, upravil se trochu před zrcadlem a konečně vyšel z kavárny a zamířil k domu Vuoltových.

Zdálky viděl na verandě modrý závoj ošetřovatelky a z profilu rákosové křeslo, zpola zakryté sloupky zábradlí, na němž si hověl Ferchaux.

V téže chvíli se zachvěl. Dům Vuoltových měl dva vchody, jedním se chodilo do mlékárny a druhým, soukromým, se šlo k bytu Vuoltových v prvním patře a do druhého patra, jež obýval Ferchaux.

Ve chvíli, kdy se Michel podíval dolů, zastihl asi metr od tohoto soukromého vchodu Holanďana. Vyšel docela prostě zpoza rohu? Bylo to možné. Ale stejně tak bylo možné, že vyšel z těchto dveří.

Zachmuřil se. Od rána viděl Susku už podruhé a už ve Washingtonu ho to rozčililo.

Znal se Suska s Ferchauxem? Jaký vztah mohl existovat mezi těmito dvěma muži? Nepoužíval snad náhodou Ferchaux služeb mlčenlivého Holanďana, aby měl přehled o tom, co Michel dělá?

Maudet se dal chodbou a potom po schodišti, a schody pod ním vrzaly.

Zaklepal na dveře, na které nikdy předtím neklepal. Dopřál si přepychu a čekal jako každý jiný host, až mu někdo přijde otevřít; dveře pootevřela barevná žena a v úsměvu ukázala všechny zuby.

„Je pan Louis doma?“

„Ano, pane.“

Po čichu byt nepoznával. Přítomnost dvou žen všechno změnila. Kuchyň, kam nikdy předtím vůbec nevkročili, ledaže tam strkali bez ladu a skladu všechno, co jim kde překáželo, byla čistá a na plynovém vařiči vřela voda. V salónu, který sloužil zároveň jako jídelna, ležel na kulatém stole, který Michel koupil u vetešníka, přehoz, obyčejný sice, ale přece jen přehoz. Podlaha byla čistá, z elektrické žárovky někdo otřel prach a zaclonil ji růžovým stínidlem.

„Pan Michel?“ zeptala se ošetřovatelka, která mu vyšla vstříc; zblízka to byla pohledná dívka mezi dvaadvaceti a pětadvaceti.

Co o něm ví? Potají si ho důkladně prohlédla, tím si byl jist. Třeba byla překvapená, že je tak mladý a tak sympatický?

„Je pan Louis vážně nemocen?“ zeptal se Maudet polohlasně.

Zasmála se smíchem, jímž chceme přesvědčit nemocné. Odpověděla velice hlasitě:

„Kdepak! Je mu mnohem lépe. Je pravda, že trochu postonával, ale už je to v pořádku. Zůstávám u něho spíše jako prozatímní sekretářka než jako ošetřovatelka. Pojďte laskavě se mnou…“

Zavedla ho na verandu, kde byl Ferchaux podle svého zvyku natažený na lehátku. Nepodíval se na Michela hned. Obrátil se k ošetřovatelce.

„Můžete jít, Miss Marthe. Dnes dopoledne vás už nebudu potřebovat.“

A když už byla na odchodu:

„Řekněte Jenny, ať toho využije a jde na nákup. Nemusí spěchat.“

Proč Michel podvědomě čekal, že ho najde změněného? Čekal to s takovou určitostí, že teď, když viděl svého bývalého šéfa úplně stejného jako v době; kdy od něho odešel, byl z toho vyvedený z míry, ba dokonce trochu rozmrzelý.

„Posaďte se, Michele!“

Pokud došlo k nějakým změnám, byly to změny vnější. Například místo pyžama, vždy umolousaného, měl Ferchaux na sobě čistý plátěný oblek, ale košili pod ním nenosil, a tak mu z výstřihu vylézaly šedé a bílé chlupy. Bradu měl učesanou. Bylo cítit, že se umyl ve studené vodě, na ušním lalůčku zbyla dokonce mýdlová pěna a na terase byla ještě trochu cítit kolínská.

„Nevěřil jste, že jsem nemocný, že?“

To hlavní, s čím se Michel zase shledal, byl Ferchauxův pohled. Jak si mohl myslet, že se pohledy Ferchauxe a Jefa podobají? Ferchauxův byl o tolik pronikavější, jasnozřivější, a hlavně v něm bylo víc hořkosti.

Ferchaux nebyl zřejmě tak docela ve své kůži, protože si mnul ruce, váhal, má-li se zvednout, a přitom se v lehátku, které ho znehybňovalo, cítil špatně.

„Nepřekvapil vás můj dopis? Přiznejte, že jste ho čekal, a jestli vás něco překvapilo, pak to, že nepřišel dřív.“

„Možná.“

Co Maudet říkal? Neví. Odpovídal, jen aby něco řekl. Chyběla mu obvyklá sebejistota. Z rozpaků se rozhlížel po terase a užasl, když viděl vázu s květinami. Přinesla je zřejmě ošetřovatelka a urovnala je s vkusem. A ona také pracovala u tohoto stolu – u jeho stolu! – kde ležely vedle psacího stroje popsané listy. Vzbudilo to v něm žárlivost, cítil, že byl nahrazen a možná že výhodně nahrazen. V duchu se ptal, proč ho Ferchaux zavolal, a nabyl dojmu, že jenom proto, aby se mu vysmál. Málem se už zvedl. Ferchaux tento pohyb vycítil a spěšně řekl:

„Můžete si myslet, co chcete, ale byl jsem velice nešťastný. Ale to je vedlejší. Povídejte, co jste dělal.“

Způsobily to snad Jefovy pernody, nebo to byla reakce na všechno, co se v tomto bytě změnilo? Michel s neústupným čelem odpověděl:

„Myslím, že to víte stejně dobře jako já.“

Měl na mysli Holanďana a Ferchaux to nepopřel, přešel toto nepřímé obvinění bez vyjádření a zeptal se:

„Jste spokojen?“

Toho se Maudet nenadál. Očekával ponížené prosby. V jeho představách měl dělat Ferchaux psí kusy, aby ho získal zpět, a místo toho je na tapetě on, a starcova očka mu vidí až do žaludku.

„Měl jsem vám napsat dřív. A neminul den, abych neměl chuť to udělat. Ale bál jsem se, že nebudete chtít přijít.“

Michel otevřel ústa, ale Ferchaux mu nedal čas, aby něco řekl.

„Je to ostatně moje chyba a nezlobím se na vás. Pamatujete si na rozhovor, který jsme měli ve vašem pokoji v Dunkerque?“

„Pamatuju.“

„Řekl jsem vám… Vlastně důležité není to, co jsem vám řekl, ale to, co jsem vám neřekl. Tehdy vám dělalo starosti, co si o vás myslím, přesněji řečeno co si myslím o vašich možnostech v budoucnosti. Protože vy jste se vždycky staral jenom o to a o nic jiného. Potřeboval jste pocítit svou sílu, vyzkoušet…“

Ještě jednou ho zarazil pohybem ruky. Bylo jasné, že si svou řeč promyslel, že se rozhodl o určitých věcech promluvit a že o nich promluví.

„Nevím už, co jsem vám odpověděl, ale vím, že jsem nebyl tak docela upřímný. Zvykl jsem si na vás, a vy jste to dobře věděl. A už tehdy jste toho zneužíval. Ale ano! Mlčte. Cítil jste, jak vám rostou drápy. A měl jste velice naspěch, abyste si ověřil, jestli jste silný, jestli jste schopný jít kupředu. Pamatujete se na to všechno, Michele?“

A Michel zabručel, schoulený v křesle, s vážnou tváří:

„Ano.“

„Tak podívejte, byl bych vám měl tehdy odpovědět, že existují na jedné straně skutečně silní jedinci, a na druhé straně, v mnohem větším počtu lidé, kteří jsou pouze chtiví. Chápete?“

Jestli chápe! Každé slovo na něho dopadalo jako kámen a Michel tvrdošíjně upíral oči na Ferchauxovu dřevěnou nohu.

„Na začátku mohou člověka splést. Mají zdánlivě stejnou energii. Říkám si, jestli jsem se tehdy hned v začátcích nedal zmýlit. V Dunkerque jsem to už věděl. Ještě jsem si to nepřipouštěl, ale už jsem věděl. Přijde chvíle, kdy člověk zjistí, že mu chybí skutečná síla, a je proto v pokušení použít jiné prostředky. Pamatujete si na kufřík s troskami mého jmění, který jsem vám svěřil, když jsem šel sám na palubu? Téměř jsem si tehdy přál…“

Mýlila se Lina a Renée i Mrs Lampsonová. Ale takový Ferchaux nebo takový Jef, tihle lidé se nedají opít rohlíkem.

Michel seděl schoulený jako trucovité dítě. Krev mu stoupla do hlavy, oči se mu leskly, na řasách se mu chvěly slzy.

Ty tři ženy, ty by nepoznaly, že to jsou slzy ponížení, vzteku. „To je všechno, Michele. Jednou to muselo být řečeno. Nebudu se k tomu už nikdy vracet. Chtěl jsem, abyste pochopil, že jsem jednal s plným vědomím toho, oč jde, a proto jsem nebyl zklamaný.“

„Kvůli tomuhle jste pro mne poslal?“

Byla to hloupá a sprostá odpověď. Maudet si toho byl vědom a v jeho očích se rázem objevila nenávist.

„Ne. Poslal jsem pro vás, protože jsem velmi starý, na určité věci jsem si zvykl a těžko se bez nich obejdu.“

Bloudil pohledem po květinách, po uklizené verandě, po psacím stroji a papírech na stole.

„To pochopíte později, mnohem později, pokud to vůbec někdy pochopíte. Nemyslím, že jste mezitím našel mimo tento dům to, co hledáte?“

Byla to pravda, ale v Michelovi se všechno bouřilo, když slyšel, jak prostě a přirozeně to říká.

„Upozorňoval jsem vás od začátku, že u Jefa nebudete na svém místě. Jste přece jen lepší. Nebo horší. To záleží na tom, odkud se na to díváme.“

„Děkuji vám.“

„Bez ohledu na to, co doktoři říkají, mám před sebou pouhých pár měsíců života, maximálně dva-tři roky. Možná že se mi jednoho dne podaří vymoci z Montevidea částky, které mi náležejí. Není to jisté a nechci vás klamat. Máte přibližně stejnou představu jako já, kolik peněz mi zbývá. Tady moc neutrácíme.“

Michel začal zvedat hlavu, ne proto, že byla řeč o penězích, ne z hrabivosti, jak by si mohl nějaký pitomec myslet – a jak by si to určitě myslela jeho matka! – ale protože ve Ferchauxově hlase uslyšel zlom.

Až dosud odříkával projev, připravený předem v hodinách osamění. Rozhodl se, že ulehčí svému srdci, a to udělal.

A teď už tu zase seděl starý muž a v očích měl úzkost, bezmála prosbu. Byl to úplně osamělý člověk, který měl panický strach ze samoty a upínal se k poslední naději.

„Ty peníze vám připadnou. Není to velké jmění, ale je toho dost a do začátku vám to stačí.“

„Že nemáte strach z takového lumpa, jako jsem já?“ ušklíbl se Michel, nespokojený, že se zmohl jen na tuto odpověď.

„Možná že jsem s vámi neměl mluvit tak, jak jsem to před chvílí udělal. Myslel jsem, že je to moje povinnost a že všechno půjde lépe, bude-li mezi námi jasno. Přes to všechno, co jsem vám řekl, vás mám opravdu rád.“

„Opravdu?“

„Ale ano, Michele. A vy to víte. Teď jste sice celý naježený, ale v hloubi duše jste rád. Chcete, abych vám udělal ještě jednu radost? Vám, který tak toužíte vědět, co vás čeká… Tak tedy! Dosáhnete svých cílů, o tom jsem přesvědčen. Tak vidíte! Proti vaší vůli se vám rty vlní a dá vám strašnou práci, abyste se neusmál. Jenomže…“

„Jenomže?“

„Na tom nezáleží… Vážně na tom trváte?“

„Trvám.“

„Nebude to možná způsobem…“

„Způsobem, jaký byste si přál, ne?“

Zaplašil okamžik pohody.

„Kdo se honil, že zabil tři negry? Kdo se kasal, jak celý život ponižoval své zaměstnance? Myslíte si, že jsem na to zapomněl? Pamatujete se na tu dvojici, nevím už na které stanici v té vaší Ubangi, na tu ženu, co jste za ní šel do ložnice před očima jejího muže?“

Vzdoroval starci pohledem, mluvil prudce, číhal jen, kdy začne odporovat, aby to mohl vzít ještě víc od podlahy.

„Máte pravdu,“ povzdechl Ferchaux.

„Asi vás moc netěší, že vám to všechno připomínám. A co ti pokoutní kupečkové, které jste vědomě přived na mizinu…“

„Ale ano, ale ano, vždyť říkám, že máte pravdu… Poslyšte, Michele, nebudeme už o tom mluvit, souhlasíte? Mýlil jsem se. Nemůžeme si porozumět. První chybou bylo, že jsem vás vzal s sebou. Kdoví, jestli byste nebyl zůstal se svou ženou, která byla tak hodná, a jestli…“

„Děkuji vám!“

„Teď už jsme jeden na druhého zvyklí. Naše vztahy, naše hádky se podobají hádkám starých milenců, kteří se už nemají rádi, ale nedokážou se jeden bez druhého obejít. Mluvím za sebe. Vy jste si vyzkoušel svobodu, já zase, proti své vůli, vyzkoušel osamění.“

Také vstal. Hlas se mu chvěl. Neohrabaným pohybem převrhl vázu s květinami.

„Pravděpodobně to nebude trvat dlouho, jak jsem vám řekl. Po mé smrti…“

Přejel si rukou čelo a zmohl se na úsměv, úsměv plný trpkosti, tak zoufalý, že se ho Maudetovi opravdu zželelo.

„Podívejte, pokusím se být méně náročný, učinit vaše jho lehčí. Můžete odcházet podle libosti. A čestné slovo, když se stane, že se na noc nevrátíte… Ponecháme si tuhle ženu, Jenny, je obdivuhodně hloupá a hodná, a kdyby se mi v noci něco přihodilo…“

Sklonil se k papírům, popsaným jiným rukopisem než Michelovým.

„Podívejte! Snažil jsem se pracovat…“

Zmačkal papíry a zahodil je. Přecházel sem a tam, bušil o podlahu dřevěnou nohou, nechtěl, aby mu Maudet viděl do tváře. V tu chvíli Michelovi prolétlo hlavou, jak se tvářil Jef, když vyslovil, či spíše nechal vytrysknout z hloubi duše slova:

„Svině jedna zatracená!“

Ferchaux se nikdy nepokořil tak hluboce, protože tentokrát to činil s plným vědomím, obnažil svou ránu, ukázal se v plné nahotě, ubožák, který býval kdysi tak velký, který bojoval s takovou energií, který žil tak plným životem a který…

„Chcete to zkusit?“

Michel s hlavou sklopenou neodpovídal, ne proto, že by nechtěl, ale protože nemohl, protože nenacházel slova, protože se styděl. Stáli tak na terase zády k sobě, u nohou rozházené věci.

Do schodů šla míšenka a pobroukávala si nějakou písničku. Za chvíli už nebudou sami.

Dveře se otevřely.

„Řekněte jí, prosím vás, že tu budete obědvat, a ať nás zatím neruší…“

Michel poslušně odešel z terasy a vyřídil Jenny vzkaz. Hleděla na něho očima, z nichž přímo vyzařovala dobrá nálada.

Když se vrátil na verandu, Ferchaux sbíral květiny a střepy vázy.

Maudet mu beze slova pomohl, sebral také papíry a tak oba dva potichu zahladili poslední stopy toho, co se mezi nimi přihodilo.

„Moc dobře vaří, uvidíte… V posledních dnech mě přiměly, abych trochu jedl, to mléko zřejmě nestačí.“

Hlas už byl přirozenější, i chování.

„Za chvíli, až přijde ošetřovatelka, budete tak laskav a vyrovnáte účet. Řekněte jí, že jsem si šel odpočinout… Dejte do obálky padesát dolarů navíc, protože dělala, co mohla.“

Ferchaux položil na stůl náprsní tašku. Nevěděli, o čem dál mluvit. Stařec už otvíral ústa, aby řekl:

„Tak to vidíte, Michele!“

Když vtom naštěstí přišla míšenka, ústa ve věčném úsměvu od ucha k uchu, a zeptala se, jestli mají rádi nadívané kraby.

6

Po obědě se Ferchaux prostě zeptal:

„Chcete jít ven?“

Michel řekl, že nechce. Pracovali něco přes dvě hodiny. Potom Ferchaux oznámil, že si hodlá trochu odpočinout. Ve chvíli, kdy Maudet zamířil ke dveřím, zeptal se ho po chvilce váhání:

„Co jim řeknete?“

Michel mu odpověděl neurčitým gestem. Mohlo to znamenat, že neví nebo že na tom nezáleží, anebo že mu je to jedno.

U Jefa byli hosté, šéfkuchař a stevardi z Ville-de-Verdun, která měla namířeno na Tahiti a do Nové Kaledonie. Všichni se podomácku sesedli v koutě u pultu do kroužku, jako příbuzní, kteří se dlouho neviděli. Seděla s nimi Renée i Bretonka z vykřičené čtvrti, kterou jeden z mužů držel kolem pasu a která zčervenala, když viděla přicházet Michela.

Pili šampaňské. Několik prázdných lahví stálo už v řadě na mramorovém stolku a bylo jasné, že při nich nezůstane.

Nebyl to nijak neobvyklý ani nečekaný obrázek, ale Michela pobouřil svou vulgárností.

Snad protože to věděl, anebo bylo skutečně znát, že tihle lidé v bílých oblecích, jaké nosí všichni, jsou sluhové, a jakmile se zase octnou na palubě, vyskočí na první zazvonění?

Sem si přišli vyhodit z kopejtka. Dnes se chovali jako lidé, kteří jsou všem rovni, tváře jim hořely, oči se leskly a v jejich chování bylo cosi agresívního.

Michelovi nikdy nevadilo, když viděl Renée ve společnosti hostů z Atlantiku. Po pravdě řečeno nikdy ho nenapadlo žárlit.

Tady ale, když viděl, že je v téhle společnosti jako ryba ve vodě, se zaškaredil. Všichni měli náladu jako venkovani na svatbě. Hlasitě se chechtali. Aspoň v té chvíli, kdy Michel otevíral dveře, ale jeho příchod tam vnesl jisté ochlazení.

„To jsi ty!“ zabručel Jef nijak zvlášť přívětivě.

Pak se smířil s nezbytností.

„Pojď se s námi napít. Tahle runda je na můj účet. Znáš ty pány?“

Jef určitě vypil víc než obvykle. Nebyl opilý. Anebo se opilost u něho projevovala spíš divokým zábleskem v očích. Představil své hosty, pak Maudeta.

„Francouz, který je tu jako tajemník jednoho praštěnýho kajmana a čeká, až kajman zaklepe bačkorama.“

Michel se zachvěl, protože ta slova v něm vyvolala hlubokou odezvu.

„Jednoho krásnýho dne uvidíte, jak se vrací do Francie v luxusní kajutě, ledaže by měl nějaký mrzutosti.“

Co to má znamenat? Proč se dívá na mladíka tak důrazně? Proč Renée, která neviděla Michela od rána, a o ničem tedy neví, se ho na nic neptá, nediví se, že s ní nepřišel poobědvat jako obvykle?

Měl tak trochu pocit, jako by byl po svém odchodu kolem desáté ráno z tohoto kroužku už vyloučen. Maudet by si byl rád pohovořil s Renée, ale ta jako by nechápala, že jí naznačuje, aby šla nahoru.

Poslouchala historky, které ti lidé vyprávěli. Z jednoho z nich, pihovatého zrzka, na první pohled pěkně vykutáleného, mluvila drzost, která se v opilosti zmocňuje lidí, jež se ve všedním životě chovají až příliš poníženě. V té chvíli by se postavil celému světu.

„A tak jsem jí řek… Namouduši… To je tak… Victor, kterej má chodbičku na levým boku, vám to potvrdí… Řek sem: ‚Tak počkat, princezno…! Nemůžete házet všechny do jednoho pytle… Co se služby tejče, to prosím, vod toho sem tady, i když Společnost nejni štědrá… Ale když jde vo rozkoš, ženská má vo tom svoje představy a svý zvyky… Že byste se kapánek přioděla a já bych skák pro toho gigola z trojky…‘

Tak jak mě slyšíte… Nemám pravdu, Victore?

A vůbec, vo Victora se pokoušela taky…“

Všechno to bylo vylhané, vylhané až k pláči. Nikdo tomu nevěřil, ani ten, co to vyprávěl. Ale přesto všichni s gustem poslouchali.

„To se ví! Domejšlivá důra, pětačtyřicítka a váží dobrejch sto kilo jako prase…! A to mi nabídla sto franků… Chápete to? Sto babek…“

Bretonka z vykřičené čtvrti se historce smála, až jí tekly slzy.

„A takhle to šlo večer co večer, furt to samý. Pila v baru úplně sama, dokud nezavřeli, a pak se potácela vod stěny ke stěně a vobčas taky sletěla ze schodů, jak hledala spřízněnou duši. Znám dva takový, co za těch sto babek šli. Prej se jí k tomu musí navrch ve správný chvíli říct moje panenko. To koukáte!“

Michel se setkal očima s Renée a naštval se na ni, protože vycítil, že je oba napadlo totéž. Proč jim tahle historka o odkvétající pasažérce připomněla Mrs Lampsonovou? Jef si na ni také vzpomněl, protože zašišlal:

„Všim jsem si, že je na každý lodi nejmíň jedna!“

Michel měl chuť odejít, ale neudělal to. Zůstal ve svém koutě a kabonil se; pokaždé; když se kolem dokola dolévalo, přiťukl si a vyprázdnil sklenici. Lidé z Ville-de-Verdun se neměli k odchodu. Ferchaux se ptal Michela, jestli se vrátí k večeři a on řekl, že ano. Čas letěl. Rozsvítili lampy.

Když se konečně kolem půl osmé zvedl – to když Napo začal dávat na stůl ubrusy a prostírat – zeptala se ho Renée:

„Ty budeš jíst tam?“

„Vysvětlím ti to zítra.“

„Ale ano, ale ano,“ řekl Jef, jako by to nikoho nezajímalo nebo jako by všichni už věděli, o co jde.

Druhého dne toho Jef řekl víc. Michel odešel z domu Vuoltových brzy ráno na poštu k okénku poste restante, jak si zvykl chodit denně, i když žádnou poštu nečekal. Nejdřív si slíbil, že se u Jefa stavovat nebude. Potom však, jako opilec, který nemůže odolat přitažlivosti známé putyky, otevřel dveře ve chvíli, kdy byl Jef sám a něco si klohnil.

„Renée je nahoře?“

„Spí. Včera večer byly dvě lodi, vrátila se pozdě.“

To znamenalo, že by Michel udělal líp, kdyby ji nebudil. Ostatně po tom v nejmenším netoužil. Potřeboval vidět Jefa, aniž přesně věděl proč. Možná že ho znepokojila ta dvojznačná slova, která Belgičan pronesl předchozího dne. Není to z jeho strany slabost, starat se pořád o to, co si myslí druzí?

Zřejmě ponocovali dlouho. Lokál byl vzhůru nohama. Na stolcích se povalovaly láhve a sklenice, cigaretové špačky, talíře, na nichž se v noci podávaly teplé párky. Jef měl pod očima hlubší váčky než obvykle, ale jakmile uviděl Michela, objevily se mu v očích jiskřičky sžíravé ironie.

A Michel, jako by byl povinen skládat účty ze svého chování, zabručel:

„Tolik naléhal, že jsem nemohl jinak. Ale slíbil mi na oplátku, že mi dá pokoj a že ho nebudu mít pořád za zadkem.“

„Poslyš…“

„Co Je?“

„Ale nic. Tak mi něco napadlo. Říkal jsi mi přeci, že tomu tvýmu Ferchauxovi zbejvá ještě asi tak milión, že?“

Maudet přisvědčil pokývnutím hlavy.

„A jelikož tu žije pod falešným jménem, počítám, že si neotevřel účet v bance, to by byla neopatrnost.“

Michel začínal chápat a Jef na něho hleděl stále naléhavěji, tak naléhavě, že Michela přiměl, aby sklonil hlavu.

„V tom případě musejí bejt ty prachy někde ulitý. Chápeš, co tím chci říct? A tak uvažuju, jen tak, pro nic, jestli ti ukázal, kam je ulejvá.“

To sice nemuselo znamenat nic víc než to, co ta slova vyjadřují, ale Michel věděl, že Jef není žádný prosťáček a že větičky, které jakoby mimochodem prohodí, obyčejně mají hlubší smysl.

Automaticky mu v duchu vytanul obraz: Ferchaux, když se večer svléká, hubený a nahý Ferchaux s bílou chlupatou kůží a pásem kolem beder, s plátěným opaskem, který nikdy neodkládá.

Aby použil Belgičanova výrazu, peníze byly ulité tady v tom opasku. V Dunkerque přechovával bankovky v aktovce, kterou prostě zavíral do skříně, protože nikoho nenapadlo nedůvěřovat počestné paní Snoekové.

Od té doby, co mu ukradli váček s diamanty, byl Ferchaux opatrnější. V Montevideu si dal udělat tento opasek. Převážnou část svých peněz proměnil v tisícidolarové bankovky, což nebyl velký balík. V případě potřeby pak rozměnil jednu z těchto bankovek. Tyto peníze, určené na běžná vydání, byly uložené v krabici od doutníků.

Snad se Michel zase jednou nezačervenal? Stávalo se mu, když prohrál v pokeru nebo když se v nočním podniku, už pěkně opilý, nechal vmanévrovat do placení celých rund šampaňského a zadlužil se, že potom podnikal tajné výlety do zásuvky a vždycky tam štípl pár menších bankovek.

Nikdy se mu nepodařilo zjistit, jestli si toho Ferchaux všiml. Takový lakomec jako on měl jistě bankovky spočítané, ale přesto Maudetovi na toto téma nikdy nic nevytkl.

Z jakého důvodu vznesl Jef tuhle otázku, a hlavně proč si teď nasadil výraz vnitřního uspokojení?

„Samozřejmě, že vím, kde jsou peníze. A co z toho?“

„Nic, vůbec nic, milej hochu. To je všechno. Prostě se stává, že člověku jen tak, proti jeho vůli, napadaj věci. Nechceš něco vzkázat Renée?“

„Řekněte Ji, že s ní přijdu určitě poobědvat.“

„Jak chceš.“

Co mu to Jef chtěl naznačit? Přemýšlel o tom na ulici. A přemýšlel o tom ještě víc, když se po návratu do domu Vuoltových ocitl ve společnosti Ferchauxe, který dělal pořádek ve svých poznámkách.

Chtěl snad Jef dát Maudetavi na srozuměnou, že uhodl, proč se udobřil se svým šéfem, místo aby si ponechal svobodu?

Nebo že by… Jef by toho byl schopný. Možná že si dopřál to škodolibé potěšení zasít do mladíkovy mysli sémě zla? Ten si totiž nemohl pomoci a musel na to pořád myslet. Když se třeba jen náhodou koukl na Ferchauxe, pohled se proti jeho vůli zastavil ve výši pasu.

Největší změnou v bytě byla přítomnost ženy, té hodné tlusté míšenky, která si od rána do večera prozpěvovala. Někdy měli chuť ji umlčet, ale byla tak ochotná, a když ji zavolali, měla na tváři úsměv tak odzbrojující, že k tomu neměli odvahu.

Pokud jde o to ostatní, mezi oběma muži se utvářely vztahy tak trochu jako tehdy v Dunkerque po velké scéně u karet: Ferchaux byl ohleduplnější a Michel se víc snažil.

Protože oba cítili, že mír visi na tenké niti, žili obezřetně, obrazně řečeno chodili kolem sebe po špičkách, v obavách, aby nevyvolali sebemenší výstup.

Rozdíl oproti Dunkerque byl v tom, že si propříště nemohli dělat jeden o druhém žádné iluze. Řekli si všechno, co měli na srdci. Znali se navzájem skrz naskrz.

Nevraceli se k tomu a vracet se nechtěli. Bylo to smazáno. Zdánlivě spolu vycházeli stejně jako dřív.

Ferchaux, posedlý pracovním nadšením, diktoval celé hodiny. Čas od času na chvilku přestal a lokl si mléka, přestože se rozhodl jíst víceméně jako ostatní.

„Přece jen si myslím, rozumíte mi, Michele, že to, co dělám, není tak úplně zbytečné.“

Zřejmě si slíbil, že takhle nebude už nikdy mluvit, že už se nebude dožadovat obdivu svého tajemníka, Protože bezpečně věděl, že ten k němu žádný obdiv nechová.

Ale bylo to silnější než on. Znovu prožíval roky strávené v Ubangi a s pečlivostí sběratele či maniaka rekonstruoval řetěz podružných události, napínal svou paměť na skřipec kvůli bezvýznamnému detailu.

Vypadalo to, jako by potřeboval co chvíli pohlédnout na portrét muže, jimž býval, aby se teď cítil méně ubohý.

Zaznamenal mimo jiné taky historku o krysách a kolice. Poslal tehdy svou loď do opravy na místo vzdálené přes tři sta kilometrů. Zůstal sám se dvěma černochy v ubohé dřevěné chatrči postavené na kůlech, protože v celém kraji nebylo ani deset čtverečních metrů pevné půdy.

A zrovna tehdy dostal koliku, takže celé hodiny ležel stočený do klubíčka. Do chajdy vtrhly krysy a rozmohly se tak strašně, že musel noc co noc vstát, přestože měl horečku, a svádět s nimi skutečné bitvy.

Ferchaux dodal snivě:

„Trvalo to sedm týdnů. Nechápal jsem, proč se loď nevrací: Jak jsem se později dozvěděl, uvízla na písčitém břehu a jednoho z domorodých strojníků sežral krokodýl. Ale hlavní věc byly ty krysy. Úplná tragédie! Musei jsem na ně myslet od rána do večera. Bylo jich den ode dne víc a pořád troufalejší. Když jsem usnul, cítil jsem, jak mi běhají po těle. Na začátku jsem měl světlo, to je drželo zpátky, ale potom došel petrolej. A tak jsem v té tmě chodil sem a tam, narážel na stěny, vší silou jsem tloukl kolem sebe a nakonec jsem byl tak vyčerpaný, že jsem někde sklesl, upadl do horečného spánku a ráno jsem se probudil uprostřed mrtvých zvířat…“

Hýčkal snad stále ještě naději, že z Michela vydobude jediné obdivné slůvko, jediný pohled?

Michel ho tam, v domě na duně a potom v ulici des Chanoinesses, skutečně obdivoval. Obdivoval v něm člověka, který dokázal shromáždit desítky miliónů.

Postupně jím Maudet začal pohrdat, zpočátku bezděčně; pohrdal jím právě proto, že nedokázal z těch miliónů něco mít, že žil tak, jak žil, nedůstojně.

Dnes to byl bezmála chudák, na něhož zapomněli i jeho nepřátelé, starý maniak, který se bojí samoty a žalostně se upíná ke svému posluchačstvu.

Věděli to, jeden i druhý. Věděli, že jejich soužití je pouze dílem obchodní dohody. Byla uzavřena téměř stejně neomaleně jako ve stevardově povídačce o odkvetlé bláznivé babě, která nabídla sto franků za ukojení své opilecké touhy.

„Zůstaňte se mnou ještě pár měsíců, maximálně dva, tři roky, a statisíce franků, které mi zbývají, budou vaše.“

Už se o tom nemluvilo, ale pořád to tu bylo jako skvrna, která proráží čerstvou malbou, a proto, aby prázdnota nebyla nesnesitelná, potřebovali přítomnost té hodné matróny, která u nich sloužila, a její písničky.

Ferchaux už neprotestoval, když se Michel zdržel ve městě. Bylo úplně jasné, že by jejich usmíření další výstup nepřetrvalo.

Po všechny ty dny Maudet chodil za Renée, někdy i dvakrát za den, vyběhl nahoru do pokoje, posadil se na postel, kouřil cigarety a hladil ji nebo se díval, jak se obléká.

Proč začal Renée lhát, když k ní byl až dosud poměrně upřímný? Někdy se ho ptala:

„Tvoje Američanka se ti neozvala?“

Bylo by pro něho lichotivější, kdyby jí řekl pravdu. Ale odpovídal, že ne, a tvářil se, že na celou věc už zapomněl.

Ve skutečnosti teď, když od jedné zastávky Santa Clary k druhé nebylo tak daleko, chodily dopisy ve svižném tempu.

Michel nacházel u přepážky poste restante tlusté namodralé obálky, usadil se do svého kouta ve Washingtonu a vytahoval z obálek početné aršíky, popsaně vždy oním velkým písmem, špičatým jako bodáky.

Známky se měnily. Po kolumbijských z Buenaventury následovaly přesně dva dny poté ecuadorské známky z Guayaquilu.

Milý chlapče.

Zdálo se, že se pořád ještě bojí, aby nenaletěla. Možná že má strach, aby nevypadala jako ta ženská z Ville-de-Verdun? Za její hravostí vytušil zdrženlivost. Jen trošku zjihne a hned si zase honem utahuje z něho i ze sebe.

Jak mi můžete psát takové věci, jaké píšete? Kdyby to bylo pravda, kdyby vás tak hrozně sžírala žárlivost, byl byste chudáček nešťastný a já bych si celý život vyčítala, že se kvůli mně tak trápíte…

To jí ovšem nevadilo v tom, aby nevychutnávala vášnivé listy, které jí jeden za druhým posílal každým letadlem. Psát je dělalo Michelovi čím dál tím větší potíže. Ani když zavřel oči, nedokázal si už vybavit, jak vypadá. Musel kout železo zastudena. Nejdřív vypil vždycky jednu nebo dvě whisky.

Navíc mu pomáhala atmosféra Washingtonu, protože Američanka pro něho znamenala především zdejší přepych.

V dopisech Mrs Lampsonové se neustále mluvilo o paní Riverové, která se stala její velkou přítelkyní. Paní Riverová byla vdaná a měla dvě děti; jedno z nich, už velký chlapec, byl ve Stanislavově internátní středni škole v Pařiži.

Avšak podle jejích dopisů by se dalo soudit, že jsou to dvě chovanky z penzionátu na prázdninách. Měly legraci ze všeho jako dvě ztřeštěné žáby. V Guayaquilu snědly na jedné terase na hlavní třídě tolik zmrzliny, že jim z toho oběma bylo pak špatně.

Na loď přistoupily tři ecuadorské dámy. Nafukují se jako bubliny. Pokaždé nadskočí, když se u stolu nahlas rozesmějeme. Je to velká legrace. Uprosili jsme našeho palubního důstojníka, což je velice roztomilý mládenec, aby uspořádal maškarní bál, protože já si vždycky beru s sebou na loď maškarní kostým. Je to kostým mé milované Carmen. Co myslíte, drahoušku, dovedete si mě představit jako Carmen?

Každé slovo sedělo. Při četbě některých vět pocítil skutečnou žárlivost. Žárlil například na svého přítele Billa Liggeta, který byl oním roztomilým palubním důstojníkem, o němž psala.

Největší strach měl z každého přístavu. Obával se podobných setkání, jako bylo to jejich v Cristóbalu.

Moje přítelkyně Riverová – představte si, že se jmenuje Anita, což je jméno, které jsem si vždycky přála mít místo té ošklivé Gertrud – považte, že Anita trvá na tom, abych strávila dva týdny u ní na statku. Prý je tam teď nejhezčí roční období. Tady je velké horko. Na palubě postavili bazének a tak trávíme celé hodiny ve vodě. Je to docela zábavné…

Ten bazén se Michelovi teprve nelíbil. Tím méně jistý cestující, jehož nazývala sir Edwards:

Je to nejzvláštnější muž, jakého jsem kdy viděla. Tvrdí, že už dvanáct let nespal ani jednou na pevnině. Myslím, že plánovat takové cesty musí být těžké. Plaví se na jedné lodi co nejdále a vystoupí tam, kde najde ihned jinou loď. Je mu úplně jedno, kam pluje. Cestu kolem světa vykonal několikrát. V přístavech téměř nikdy nevystupuje na pevninu.

Hraje velmi dobře bridž. Hraje také na housle. Ve svých zavazadlech vozí vždycky dvoje nebo troje housle.

Proč se nezmiňuje o tom, kolik je tomu siru Edwardsovi let?

Santa Clara dorazila do Paity a na obálkách teď byly peruánské známky. Následovalo Pacasmayo, poslední zastávka před Callao, kde by byla Mrs Lampsonová za normálních okolnosti cestu ukončila.

Jaké záležitosti tam bude vyřizovat? Cestuje několik týdnů jen proto, aby strávila pár hodin v Limě, kde padle jejích slov koupil manžel kdysi náhodou pozemky, jež nikdy neviděl a o nichž neměl zprávy. A teď se na nich prý má stavět město.

Jména měst na pobřeží jižního Pacifiku byla Maudetovi důvěrně známá jako všem lidem na Kanále. Od té doby, co sem přijeli, okouzleně naslouchal, kdykoli se mluvilo o Kolumbii, o Chile nebo v jiném smyslu o Bahamských ostrovech, o Venezuele, o Buenos Aires nebo o Riu tak, jako se v Paříži mluví o stanicích metra.

Často záviděl Niku Vrandasovi, ani ne tak jeho bazar, jako to, že čas od času, pro nic za nic, kvůli nějaké ženské nebo kvůli obchodu nastoupí na loď; zastaví se v nějakých deseti přístavech a nejpozději za měsíc za dva se vrátí, jako by se nechumelilo.

I ve Washingtonu co chvíli někdo mluvil o přístavech na jihu nebo jinde. Lidé odjížděli a jiní se vraceli a na zavazadlech měli všichni spoustu nálepek. Mladí mužové se vydávali na desetidenní cestu kvůli Jednomu pólovému zájezdu nebo kvůli šampionátu v golfu. A mnozí si brali s sebou své koně nebo vůz.

Jsem velice rozmrzelá, drahoušku, protože nechci zarmoutit Anitu, která je tak milá, ale nechci také, abyste mi napsal, že pláčete. Stejně nevěřím, že je to upřímné, určitě máte v Colónu spoustu půvabných přítelkyň, které vás utěšují…

Maškarní bál se konal a první cenu získala Anita Riverová, která měla starý panamský kroj ze španělské éry, zdobený kousky zlata. Na palubě se rovněž pořádala hra na poklad.

Kdybyste věděl, jak je to napínavé! Včera bylo naším úkolem najít mimo jiné pána o váze sto tři kilo a mužskou noční košili. Jakmile jsme viděli nějakého tlouštíka, všichni jsme se k němu hnali a táhli ho na váhu. Pochopitelně jsme všichni našli téhož. Pokud jde o noční košili, bylo to těžší, protože nám všichni cestující odpovídali, že nosí pyžama. Vyhrála jsem já.

Anita byla mým kouskem velice pohoršená. Musím vám nejdříve vysvětlit, že od Guayaquilu máme na palubě jednoho Němce s manželkou. Když se hrálo na poklad, byli už v posteli.

Řekla jsem si, že ten určitě nosí noční košile. A tak jsem zaklepala na dveře jejich kajuty. To je velká opovážlivost, že? Zvlášť, když jsem se potom dozvěděla, že je to diplomat. Nejdřív mi nerozuměl. Jeho žena se z postele pořád ptala:

,Was ist das?‘

Dopadlo to tak, že mu nakonec půjčil jednu ze svých nočních košil s drobnou červenou výšivkou kolem krku a dole na rukávech.

Oč zábavnější by to bylo, kdybyste tu byl vy! Ale vy byste se byl jistě také zlobil kvůli té košili…

Ještě dvakrát zahlédl Michel Holanďana v okolí Washingtonu. A pokaždé pocítil stejnou nevolnost. na tom. že sem Suska chodil, nic nebylo, chodil přece stejně tak prodávat své hlavy na lodě, ale přesto jeho němá přítomnost pobuřovala. Michel si marně domlouval, pokaždé měl pocit, že se ho to osobně týká. Zdálo se mu, že se neforemně zduřelý Holanďan na něho dívá zvláštním, naléhavým pohledem a – bylo to směšné, ale nemohl se té myšlenky zbavit – že vypadá, jako by ho chtěl uhranout.

Odhodlal se, ač nerad, promluvit o tom s Jefem; Jef se teď totiž taky choval divně. Pokaždé když k němu Michel přišel, díval se po něm, jako by na něco čekal, a v jeho pohledu nebylo za nehet sympatie. Místo aby mu podal ruku, stiskl mu sotva konečky prstů.

„Co má Jef proti mně?“ zeptal se Renée.

„Proč by měl proti tobě něco mít? Znáš Jefa. Všechno záleží na tom, jak je naložený.“

„Ba ne.“

Cítil, že není upřímná, že se snaží odvést hovor jinam.

„Nikdy ti o mně nic neřekl?“

„Co mi měl říct?“

Lehce se začervenala. Jef s ní tedy mluvil, ale nechce to přiznat.

„Vím, že mě nemá rád.“

„Nejste ze stejného těsta. Možná že ti nevěří?“

„Nevěří? Proč?“

Přese všechno se pokaždé, jak měl chvilku volnou, vracel k Jefovi. Jefovi se také svěřil se Suskovými cestami do Washingtonu.

„Co tam dělá?“

„Jen trouba věší každýmu na nos, co kde dělá,“ odbyl ho Jef.

„Prodává tam ty svoje hlavy?“

„Určitě. To taky.“

Co to znamenalo to taky? Bylo zřejmé, že o tom Jef nechce mluvit, ale proč?

Michel přesto vedl dále svou:

„Někdy si říkám, jestli mě nešpehuje.“

Druhý na to neřekl ano ani ne.

„Vy přece víte o všem, co se tu děje, tak byste mi mohl něco říct. Jednou, to bylo ten den, co mi Ferchaux psal a co jsem se k němu vrátil, jsem měl dojem, že Suska vyšel od něho z domu.“

V Jefovi se probudil zájem, ale přesto ani necekl.

„Rád bych věděl, jestli ho Ferchaux nenajal, aby mě sledoval. Možná že teď už ne, ale tehdy, když jsem od něho odešel: Je Suska ten typ, co by takový úkol přijal?“

Na Jefových rtech se objevil nedefinovatelný úsměv; opakoval s obrovskou ironií:

„Suska!“

Pak ho zřejmě něco napadlo. Svraštil čelo a zadíval se na Maudeta pozorněji.

„Co myslíte?“

„Nic… Koukni, Suska je určitě schopnej tě sledovat, jako je schopnej řady jinejch věcí… Ten je schopnej všeho… Teď už se o tom nemluví, ale před dvouma, třema rokama, ještě než jste sem s tvým šéfem přijeli, tady řádila moc divná epidemie…

Neříkal tyhle věty pro nic za nic, tím si byl Michel jistý. Každá měla svou váhu, svůj smysl. Jef mu je těžce vtloukal do hlavy.

„Když foukal silnej vítr z východu, začalo moře vyvrhovat na pláž mrtvoly. Nebylo jich moc… Tři, ano, akorát tři za dva měsíce. Nebyli to Evropani… Jen místní lidi, ale světlý pleti. Z těch tří měl jenom jedinej barvu jako bílý kafe… Společný měli to, že byli starý a že jim chyběly hlavy…“

Michel se nutil chápat.

„Jednak černošský hlavy maj menší cenu než ostatní…“ utrousil Jef, jako by to bylo dostatečné vysvětlení. „A potom. hlavy starců jdou víc na vodbyt, maj totiž výraz… A taky se prej líp udí…“

„Suska?“

„Nic takovýho jsem neřek. Před šesti měsíci vypukla podobná epidemie na druhým konci kanálu, v Panamě. Tvrdí se, že to tam Suska ukorát byl…“

„Nechápu, kam míříte…“

„Nikam. Vyprávím ti historky, historky, co se skutečně staly. Abych ti doložil, že člověk si nemůže nikdy bejt jistej, čeho Suska je nebo není schopnej. V tý době, o který mluvím, když se našli v Colónu ty tři bezhlavý, bydlel v takový chajdě ze starejch prken a z vlnitýho plechu na konci pláže, kus dál za rybářskou vesnicí, tam co házej odpadky a zvířata z kafilérie:.. A nikdo se nemůže honit, že by do tý boudy někdy směl strčit nos… Když se k ní přiblížili černošský kluci, házel po nich kamením… No a jednoho dne dostala policie chuť se tam v těch místech povohlídnout…“

„No a?“

Jef se obrátil, vzal láhev, nalil do dvou skleniček a zaštítil se dobráckým úsměvem.

„Nic… Co bys chtěl vědět? Když přišla policie, byla bouda v jednom plameni. Pěkně hořela – vevnitř musela bejt nafta nebo benzín, a tak se nezachovalo vůbec nic… Prostě nic! A ty lidi, co tvrdili, že tam našli lidskej chrup, lhali, to je jistá věc, protože jinak by byla policie Holanďana pravděpodobně zatkla, nemám pravdu? A jelikož je dál na svobodě… a je tak svobodnej, že se nikdy neví, ani kde je, ani co dělá, a že některý lidi rači přejdou na druhej chodník, když ho maj potkat…“

Jedna věc byla jistá, tohle všechno mělo nějaký smysl. Ale jaký? A jaká je souvislost mezi Jefovými povídačkami a tím, co mu Michel o Holanďanovi řekl?

„Zkrátka nevíte, jestli ho Ferchaux pověřil, aby mě sledoval, ale myslíte si, že Suska je schopný…“

„Držet jazyk za zuby! A to je na světě velice vzácný zboží: člověk, kterej umí držet jazyk za zuby. Já jsem několika lidem jazyk rozvázal, některý jsem ani nemusel nutit (to platilo určitě na Michela, protože to bylo řečeno opovržlivě), ale Suska se mnou nikdy neztratil slovo, leda když si objednával něco k pití… Jak se daří tvýmu kajmanovi?“

„Jako obvykle.“

„Tak povídej dál.“

A Jef se dal do leštění zrcadel v regálu sidolem, když napřed vyrovnal na pultě láhve a uklidil vlaječky.

Druhý den potkal Michel Renée, zrovna když šla k holiči. Zeptala se ho:

„Co jsi udělal Jefovi?“

„Proč?“

„Něco jsi mu řekl?“

„Nic. Nechápu… Proč si to myslíš?“

„Asi jsem se spletla.“

„Vyklop to!“

„Koneckonců nevím, proč bych ti to neřekla. Když jsem teď šla dolů, byl v lokále sám. Cítila jsem, že se kolem mě točí.

,Poslyš, Renée,‘ povídá. ‚Ty jsi fajn holka. Vždycky jsme si dobře rozuměli. Když ses dala dohromady s Michelem, nic jsem neřek a nejspíš jsem tě i trochu povzbuzoval, protože jsi potřebovala přijít na jiný myšlenky. Teď ti dám dobrou radu…‘“

„Co ti dal za radu?“

„Nebudeš se zlobit? Slibuješ mi, že za ním nepoletíš?“

„Tak mluv!“

„Protože, chápeš, nemá smysl dělat scény. Jestli si to rozházím s Jefem, znamená to, že si můžu hledat štěstí jinde.“

„Tak co ti řek?“ naléhal a netrpělivě si dupl.

„Nic zvláštního. Díval se mi do očí jako vždycky, když chce dodat váhy tomu, co říká. Položil mi ruce na ramena, potřásl hlavou a povídá:

,Nech to plavat.‘“

Michel zrudl ve tváři, jako by ho někdo urazil či vznesl těžké obvinění. Protože ho nenapadalo nic, co by řekl, hleděl upřeně do země. Renée už litovala, že mu to svěřila, a snažila se celou věc zlehčit.

„Pochop, že tomu nepřikládám žádnej význam, prostě mě napadlo, jestli jste si něco neřekli.“

Mohla ho brát za ruku a předstírat veselí, jak chtěla, cítil, že to na ni zapůsobilo a že jí tohle všechno už nejde od srdce.

7

Stařec ve visutém lehátku, hubený a polonahý, zavřel oči a se svraštělým čelem se odebral na průzkum své minulosti, potom s úzkostnou pečlivostí nadiktoval několik vět, opakoval slova, jako by se bál, že čísi nedbalostí se z této vzácné látky něco ztratí. Když svou malou zásobu vyčerpal, opět se duchem vzdálil a často byl pryč tak dlouho, že se jeho tělo, jehož odhmotněné ruce visely přes opěradlo, zdálo definitivně opuštěné.

V takovém případě Michel s připravenou tužkou ještě chvíli čekal, než zvedl hlavu. Už dva tři dny bylo úmorné vedro. Období dešťů se opozdilo. Všichni včetně zvířat cítili, že na nehybné obloze, jež propouští už jen matné slunce, je cosi nenormálního. Dalo se čekat, že se v nejbližší vteřině začnou valit z nebes proudy vody. Hmyz jako šílený tloukl o stěny a zběsile bodal. Čas od času se zdálo, že to už už začne: bůhvíodkud se přihnal vítr, vymetl ulici a náhle zvedl oblak prachu, podobající se větrné smršti. Bohužel se stěží dostal na nejbližší křižovatku a tam opět vysíleně padl k zemi. Na moři nebylo jediné vlnky, ale přesto se bělalo pěnou.

V rohu verandy pověsila matróna Jenny pečlivě dvě košile, které Michel od rána propotil, aby uschly, a dřevěné kolíčky držely rukávy rozpažené.

Psal mechanicky slova, jež mu stařec diktoval, a nesnažil se je vnímat. Bral je jako závoj, halící jeho vlastní myšlenky, jako fading v rozhlasovém vysílání, na jehož pozadí slyšel tím výrazněji své vnitřní hlasy.

Arica… Iquique… Caldera… La Serena… Rozhodnutí padlo. Vyhrála ta tolik milovaná Dona Rivero. Byly teď obě dvě ve velkém domě u Valparaísa, hrály si na velké dámy a bohaté Američance se předvádělo všechno, co v Chile stojí za to.

Jak to jen Gertrud Lampsonová píše? Michel měl dopis v kapse, ale uměl jej nazpaměť.

Jsou to radovánky od rána do večera a od večera do rána. A často je pro nás den jako noc a noc jako den. Jaká škoda, můj milý, veselý chlapče, že tu nejste, vy, který máte radovánky tak rád…

Jak to ví, že má rád radovánky? Na tom dopise ostatně skutečně moc nezáleželo. Slova nebyla důležitá. Či spíše bylo zbytečné, aby slova měla smysl a zaujímala místo ve větě. Podobala se kapičkám vody, které fontána vysílá k slunci a které skáčou, létají do veliké výše, někdy na sebe narazí, rozstříknou se, vytvářejí prisma, mění se v perly a démanty. Nejsou to snad tytéž kapičky, které zase padají dolů a opět se stejně snadno vznášejí, neboť provždy ztratily tíži hmoty a hrají v paprscích světla jakousi božskou hru?

Buenos Aires… Rio de Janeiro… Pernambuco… Georgetown…

Radovánky sotva začaly, obě ženy neměly ještě čas se jimi unavit a už dělají nové plány, s touž dětskou nevědomostí se v duchu povznášejí nad kontinent, který jako by existoval jen proto, aby sloužil jejich hrám.

Jeden Anitin bratranec, který je poručíkem u letectva…

Nenáviděl poručíka u letectva, nenáviděl všechny letce na zemi i na nebi. Nezmiňuje se, jak je starý, ale nazývá ho José.

Hlavně nežárlete, mé milé Baby…

Zřejmě se to odehrálo večer. Za hvězdnaté noci někde na terase, a za květinovou hradbou byl ukrytý orchestr… Určitě jí nadšeně vykládal o svých letech a o tom, jak kordillerské Andy vypadají shora.

Cesta by nebyla delší, ale mnohem vzrušujícnější než cesta po moiři…

Vzrušujícnější, to ano. Což jí nebyl každý den povinován novými radovánkami a novými vzrušujícími zážitky? Celý svět tu byl proto, aby hověl jejím nápadům: parníky, na nichž úslužní a uctiví Billové Liggetové organizují maškarní bály nebo hry na poklad a kde se jako na objednávku objevují roztomilé spolucestující; veškerá vznešená společnost z Valparaísa, která se přihrnula k paní Riverové, až po nebesa, jež jí kynou, a letecké společnosti s pohodlnými stroji, z nichž si stačí vybrat…

Nevím ještě, jestli to vezmu přes Brazílii nebo přes Bogotu…

Na světě jsou tisíce takových žen jako ona, každý den jich přicházejí do Washingtonu celé houfy, právě tak jako mužů, kteří prožívají dny se stejně pohádkovou lehkostí.

Včera dopoledne se u baru angloamerického hotelu setkali dva z těchto mužů, kteří se neznali, ale poznali se podle neviditelných znamení, tak jako se musí poznat andělé, když na sebe vezmou lidskou podobu.

Nikoho v tomto hotelu s bezhlučnými větráky například nikdy nenapadlo oslovit Michela. Těm dvěma, kteří možná přicházeli z míst od sebe velice vzdálených, stačilo jediné heslo, „Ahmed III“. Jméno koně. Víc nepotřebovali, aby poznali, že jsou bratři, a od té chvíle všechna slova, jež pronesli, byla slova totemová, ať už se jednalo o jméno restaurace v Singapuru, majora indické armády nebo o malou vahiné, milenku na Tahiti.

Ferchaux se vrátil z říše snů, netečný k prázdným očím svého tajemníka, nadiktoval několik vět, které naléhavě opakoval, a pak se znovu propadl do svého snění. Michelovy ruce, prsty, v nichž svíral tužku, se náhle a bezdůvodně začaly křečovitě chvět.

Bylo to, jako by se vznesl, avšak jeho tělo, připoutané k této židli, k tomuto stolu, k této terase, jež se mu hnusí, nemohlo z místa.

Gertrud Lampsonová mu unikne, cítil to, věděl to jistě. Přijala pozvání krásné Chilanky a přijme řadu dalších, nemá nejmenší důvod se sem vracet, dnes ji zaujalo letadlo, zítra to bude jiné dobrodružství.

Jak to přesně napsala? Nevytáhne dopis z kapsy. Chce najít ve své paměti slova s dlouhými nožičkami písmen, v nichž se prolíná energie a bezstarostnost.

Jaká škoda, že vás ten milý starý pán potřebuje…

Milý starý pán tu byl rozvalený v umoulousaném pyžamu, rozhaleném na hrudi a na břiše, plochém jako buben, s očima zavřenýma či přimhouřenýma.

O kousek dál píše:

Kdybyste tak mohl od svého strýce získat…

Co jí to tehdy na tohle téma navykládal? Nepamatuje se. Byl určitě zpola opilý, když jí vyprávěl o svém životě, a i on té noci žongloval se skutečností jako dítě mýdlovými bublinami.

Zřejmě jí vyložil, že žije v Colónu se starým, velice bohatým strýcem, který je nade vši pochybnost maniak…

Jaká škoda, že vás ten milý starý pán potřebuje…

Váhal snad, byt i jen okamžik, v tom malém baru na náměstí Clichy, když mu kamarád, jehož jméno už zapomněl, řekl o jistém panu Dieudonné, který hledá tajemníka? I když musel prodat, co zbylo z výbavy jeho ženy, sehnal potřebné peníze na cestu, přestože nevěděl, jestli ta cesta vůbec k něčemu bude.

Váhal snad jistého deštivého večera v Dunkerque projít kolem Liny beze slova, bez jediného gesta, i když věděl, že ji cestou za štěstím opouští navždy?

Jaká škoda, že ten milý starý pán…

Občas projel kolem domu nehlučně na gumových kolech fiakr z Washingtonu nebo do Washingtonu a krok koně zněl jako lehká hudba.

Ten milý starý pán…

Milý starý pán zřejmě usnul, jak se mu to občas stávalo, neboť ústa se žlutými zuby byla pootevřená a ruce na opěradle lehátka ležely volně.

Michel na něho hleděl, ale neviděl ho, přemýšlel a byl velice daleko, nikoli v prostoru, ale v hlubinách života, a měl dojem, že objevuje v plné ostrosti zákruty, jež mu až dosud unikaly a jež pouze tušil.

Ženy jako Mrs Lampsonová a její přítelkyně Riverová a tolik dalších, a muži z Washingtonu, ti, pro něž bylo poznávacím znamením jméno koně…

Což netoužil od dětství, od té chvíle, kdy uviděl kolem sebe tmavé zdi a ponuré ulice Valenciennes, patřit k nim?

Tito lidé nehovoří o penězích, nevydělávají je, nepočítají je, neopatrují je tak žárlivě jako Ferchaux.

Usměvaví a pohrdaví, procházejí nevšímavě davem, který se shrbeným hřbetem sleduje jejich nádherné hry.

Veliký Ferchaux, viděný z této strany kukátka, se jeví maličký a ubožácký, jako celý jeho život, který byl pouhým bojem bez vznešenosti. A hodí se právě jenom sem, na toto lehátko, mezi tři betonové zdi a dřevěné zábradlí, jako symbol určitého způsobu existence.

Takových lidí, kteří týdny trpěli kolikou a bojovali proti krysám, trávili čas malichernými spory a ubohými hádkami s nějakým Arondelem a telefonickými hovory s advokátem Aubinem nebo jinými muži v černém, jsou milióny, desetimilióny, možná miliarda.

Michel čekal bez hnutí a jeho pohled pomalu, bezděčně klouzal po sinalé bílé hrudi – při pohledu na ni se mu vždycky dělalo špatně – až na břicho, kde z kalhot, přidržovaných provázkem, vykukoval kousek silného šedého plátna.

Ten milý starý pán…

Náhle, bez přechodu, ale i bez nárazu, pochopil vše. Ani se nepohnul, nezachvěl se. Pouze asi zbledl, protože měl pocit, že se mu krev v žilách zastavila.

Neděsilo ho to, ani ho to nepobouřilo. Převládajícím pocitem byl údiv. Někdy se stane, že člověk dlouho trpí nejasným pocitem nevolnosti, když tu najednou praskne maličký vřídek jako bublina a on se cítí nádherně.

Jak to, že nepoznal dřív, kam směřuje? Už dlouho cítil neklid, žil jako v horečce. Bránil se přízrakům.

A teď se mu otevřely oči. Pochopil, co jiní pochopili už před ním. Teď měl pocit nadlidské jasnozřivosti. Nějaký Jef nebo i nějaký Suska ho už nemohli omráčit.

Když si pomyslí, že celé dny chodil k Jefovi, proti vlastní vůli, jako přitahován neznámou silou, a marně se snažil pochopit slova, pohledy…

Všechno bylo prosté. Jef uhodl, jak to dopadne. Víc než to: Jef byl nástrojem.

„Co proti tobě mám? Že na tebe není spolehnutí…“

Jef sledoval den po dni, jaké dělá pokroky. A cítil, že Michel vyzrává. Důkazem je, že poradil Renée:

„Nech to plavat!“

Nesnažil se ho zadržet, naopak. Téměř ho postrkoval. Co mu to vykládal o Holanďanovi a bezhlavých mužích, které moře vyvrhlo na pláž?

Teď si Maudet dával dohromady spoustu takových znamení. Když se ho například bývalý galejník ptal, kam Ferchaux schovává peníze…

Peníze jsou tady, v tomto křesle, na břiše toho „milého sterého pána“, který právě upadl do senilního spánku.

Michel nebojoval, nepotřeboval bojovat o nic víc, než když opouštěl Linu. Přijímal to jako hotovou věc, jako nutnost, jako by bylo odevždycky psáno, že se to stane.

Nasedne do letadla, poletí do Valparaísa a vstoupí do rozlehlého, nádherného domu Anity Riverové, docela prostě, aby tam zaujal své místo.

„Tak vidíte, tady mě máte!“

Za chvilku, před obědem, půjde ven a podívá se, které dny se tam létá. To musí vědět ze všeho nejdřív.

Pokud jde o detaily, začal o nich uvažovat, ale bez vášně, do ničeho se nenutil. Byl ještě pod dojmem objevu, který právě učinil, jako první křesťané, před nimiž se zázrakem na okamžik pootevřelo nebe.

Odpovídal si na otázky. Což sám Ferchaux nehovořil o nutnosti, když mu vysvětloval, proč hodil po třech černoších dynamitovou patronu?

Měl snad Ferchaux soucit s Linou? Nedíval se toho večera na svého tajemníka naopak s určitým obdivem?

Bylo to vlastně ještě mnohem zvláštnější: Michel byl teď přesvědčen; že to pochopil nejen Jef a Holanďan, ale že také Ferchaux to ví. A že to věděl od prvního dne, od té chvíle, co se poprvé setkali, a správně odhadl hocha, který tehdy vypadal jen jako bezvýznamný zelenáč.

Proč by se k němu byl upnul, kdyby se nedomníval, že je schopen gesta, které on sám považoval za tak prosté a oprávněné?

Nenašel právě v tom u Michela kousek sebe sama?

Všechno se vyjasňovalo, přímo to zářilo. Maudet byl nadšen tímto oslnivým světlem, v němž se hromadily všechny podrobnosti, sbíhající se ze všech stran.

Každý sebemenší pohled či slůvko, které si vyměnili… Vracel se pořád ještě do Dunkerque, protože byl přesvědčený, že právě tam se rozhodlo o jejich osudu… Michel požádal Ferchauxe, aby mu řekl upřímně, co si o něm myslí, jestli ho považuje za silného… Ferchaux váhal, zdál se smutný… Málem něco řekl, ale opanoval se.

Protože se neodvážil definovat druh síly, kterou u svého tajemníka vycítil!

A vida, kam až to všechno došlo! Podle dopisů, které dostával, by to do Valparaísa mělo létat každý druhý den. Jelikož dopis přišel dnes ráno, znamená to, že zítra nic neletí, ale pozítří.

Je to tak lepší. Bude mít dost času, aby zařídil všechny detaily.

Začal o nich uvažovat a přitom dál upíral pohled na starce, jehož pergamenová kůže se zvrásnila pokaždé, když si mu na tvář sedla moucha.

Ferchaux otevřel oči. Michel okamžitě odvrátil hlavu, ale zřejmě to neudělal dost rychle, protože na starcově tváři byl patrný neklid.

„Co je?“ zeptal se a napřímil uvolněné tělo.

„Nic. Spal jste.“

„Aha!“

Dopřál si pár vteřin na uklidněnou a přejel si rukou po čele, aby zaplašil ošklivý sen. Patrně ve zlomku vteřiny přece jen zahlédl Maudetovy oči, upřené na něho.

„Dnes dopoledne už nebudu pracovat,“ oznámil.

„V tom případě, jestli dovolíte, bych si zaběhl do města.“

Toužil vyjít ven a zaskočit k Jefovi. Bylo to silnější než on. Od objevu, který učinil, toužil po přítomnosti toho, kdo to vytušil první.

Nic mu neřekne. Naopak! Musí být velice opatrný.

Vyšel na ulici. Nebesa stále ještě vodu nevydala. Město, obvykle tak zářivé, mělo barvu ocele a ulice se zdály prázdné. Zpovzdálí bylo slyšet sirény lodí, píšťaly parních jeřábů, lomoz železného šrotu.

Ještě jeden doklad, podle něhož Michel poznal, že to, co musí vykonat, vykoná: totiž to, že od nynějška je lhostejný ke kulisám, v nichž se pohybuje, jako by to byly kulisy snové.

Je konec. Odjede. Už téměř odjel. Jistě, jsou ještě určité věci, které je třeba vykonat. Je to složité a nebezpečné, ale jemu to nenahání strach, zůstal klidný a je mnohem víc pánem sebe sama než v předchozích dnech. Byl tak dokonale chladnokrevný, že měl obavy, aby Jef nepochopil; sliboval si, že bude kontrolovat své pohledy.

Belgičan nebyl sám. Nic Vrondas a dva pasáci, Fred a Julien, hloupější než všichni měšťáci světa, seděli u stolu v rohu vedle pultu a hráli belotu, jen tak v košilích s rozepnutým límečkem v tom vedru:

Nepřerušili hru a místo pozdravu jen neurčitě pokývli, Jef cosi zahučel.

„Dej mi jeden pernod, Napo.“

Černoch vyšel ze své kuchyňky, zamířil za pult a Michel si sliboval, že bude pít s mírou. Nebyla na to vhodná doba. Ovládne se. Od této chvíle nepotřebuje zápal, ale jasnou hlavu.

Možná že právě takto zabil kdysi svého muže Jef? On přece také zabil člověka! Jeho chytli. Ale to byl určitě docela jiný případ. Stačí, aby se člověk na toho primitivního vlámského bagouna jen podíval. Ten vzal nejspíš někoho po hlavě v návalu vzteku nebo žárlivosti.

Co by tomu řekli všichni ti, co se sesedli kolem odporného reklamního sukna, o něž pleskali usmolenými kartami, kdyby jim Michel klidně oznámil – protože Michel byl pořád úplně klidný a zrcadla kolem lokálu mu to potvrzovala:

„Zítra zabiju starého kajmana!“

Věta se mu líbila. Vracela se mu neustále na mysl jako hudba. Slova „starý kajman“ byla velice případná. Starý scvrklý kajman s vylámanými zuby, kterého už nikomu nebude líto!

Za deset dní, za dva týdny, za měsíc…

Nevěděl ještě, jestli si ho Mrs Lampsonová vezme. Nebylo to o nic důležitější, než když při odjezdu z Paříže nevěděl, jestli ho pan Dieudonné potřebuje nebo jestli se mu bude líbit.

Hlavní věc bylo odejít, vystoupit na další příčel, tentokrát, podle jeho názoru, ten konečný.

Později zaskočí do Washingtonu. Odpoledne tam chodil zřídka, ale potřeboval vidět hotel novýma očima, očima člověka, který bude od nynějška žít v podobném prostředí.

„Já zítra…“

Nahlas řekl:

„Neviděli jste Holanďana?“

Tentokrát promluvil dokonale nenuceným tónem. Tak nenuceným, že se Jef obrátil, a dříve než odpověděl, se po něm pátravě podíval.

„Potřebuješ ho?“

„Možná.“

„Jestli ti jde vo hlavy, tak momentálně žádný nemá. Někdo ji na něm včera chtěl a…“

Nemohl si pomoci, musel se na sebe podívat do zrcadla a přihladit si vlasy rukou. Nechvěla se (vida! konečně si koupí těžký zlatý pečetní prsten zdobený erbem, vždyť celý život snil o tom, že si jej jednou navlékne na prst.!).

Jeden z pasáků řekl:

„Dnes ráno jsem ho potkal v přístavu.“

Michel nevěděl přesně, proč Holanďana potřebuje, ale věděl určitě, že ho potřebovat bude. Což se Suska sám nepostavil do jeho zorného pole? A nepřivedl ho Jef na myšlenku, aby…

Lil kapku po kapce vodu na kousek cukru, který držel nad svou sklenicí.

Kouř, stoupající z jeho cigarety, ho trochu štípal do očí. A právě v té chvíli se venku spustil liják; tak hustý a v kapicích tak velikých, že odskakovaly od chodníku jako kroupy.

Chodci se dali do běhu. Dveře kavárny se otevřely a dovnitř se uchýlili lidé, které u Jefa nikdy nikdo neviděl, neodvážili se však přistoupit k pultu.

„Konečně!“ vzdychl Nic. „Musím zavolat domů, aby pro mě poslali vůz… Jaké jsou trumfy?“

„Trefy… Fred zrovna sejmul…“

Michel by byl raději, kdyby začalo pršet až za dva dny, po jeho odjezdu, protože počítal, že bude muset vykonat pár pochůzek; to znamená, že se bude muset brodit v proudech vody na ulicích.

„Myslím,“ pronesl zřetelně, sedaje si zpola na roh stolečku, „že v Panamě už dlouho nepobudeme…“

A opět se k němu otočil Jef a svraštil čelo, jako by se snažil správně porozumět.

„Starý se bojí období dešťů…“

I ta voda valící se z nebe mu přišla vhod!

„Neví ještě, kam pojede, ale nápad v něm hlodá a v takovém případě na sebe nedá skutek dlouho čekat.“

Takto byl jejich odjezd ohlášen a nikdo nebude překvapen, když je už neuvidí. Musí myslet na všechno. Bude myslet na všechno.

„Renée je nahoře?“

Souhlasné pokývnutí hlavou.

„Sama?“

Šel nahoru. Spala a musel ji probudit.

„Myslím, že odtud odjedeme,“ řekl jí a zapálil si novou cigaretu.

„Kam?“

„Ještě nevím. Starý si vzal do hlavy, že mu ty deště nedělají dobře, a tak není vyloučeno, že za pár dní…“

„Řekla bych, že jsi docela rád?“

„Kvůli tomu, co jsem tu udělal, chápej!“

Nikdy nepředstírali, že jsou jeden do druhého zamilovaní, nemuseli tedy hrát komedii. Přesto byla Renée trochu smutná a jakoby zneklidněná.

„Nevím proč, ale nějak jsem to tušila předem.“

„Ty taky?“

Vytkl si tato slova jako neopatrnost.

„Proč? Někdo ti něco řekl?“

Myslel na Jefa, ale odpověděl jí:

„Nikdo mi nic neřekl. Ale měl jsem taky tušení, že v mém životě dojde k nějaké změně.“

Zbytečně nemluvit. Příliš mnoho mluví. A jelikož měl dost času, proč nevyužít naposledy poslušného a něžného těla Renée?

„Ty se svlékáš?“

„Jak vidíš.“

Byl rád, že se může pomilovat, pomilovat bez vášně, jako vždy s Renée, protože to opět dokazovalo, jak je klidné mysli. Po celou dobu, co ji svíral v náručí, nepřestal ani na okamžik myslet na svůj plán, či spíše na rozhodnutí, které učinil.

Ten milý starý pán…

Pomalu by věřil, že Gertrud v tom paláci ve Valparaísu měla jakási tykadla. V předchozích dopisech se o znamenitém strýčkovi nikdy slovem nezmínila.

„Nebudeš litovat?“

„Já?“

O čtvrt hodiny později si před zrcadlem vázal kravatu.

„Doufám, že neodjedeš bez rozloučení?“

Slíbil, že se přijde rozloučit, samozřejmě, ale věděl, že ho to ani nenapadne. Tohle skončilo. Pokud jde o Renée, měl tímto loučení za sebou. Zbývalo překročit práh. Na okamžik se obrátil k posteli, na níž byla natažená, jednu nohu spuštěnu dolů, vlasy rozhozené po polštáři.

„Adios!“

Dole, tam to nebylo tak jisté. Možná že bude ještě Jefa potřebovat? Partička karet byla u konce. Všichni stáli. Vrondas telefonoval domů a teď už stál přede dveřmi vůz i s domorodým šoférem na předním sedadle.

„Chce někdo svézt?“ zeptal se Nic na odchodu.

„Já!“ řekl Michel, když pohlédl na Jefa, který sbíral sklenice. A se skloněnou hlavou se hnal do Levantincova přepychového auta. Vždycky se tam vznášel oblak pronikavé vůně, protože Nic používal voňavky jako žena. V jakési odkládací kapse na drobnosti ze vzácného dřeva, která byla připevněna zezadu na řidičově sedadle, spatřil Michel malý zlatý zapalovač, který se mu zdál předzvěstí života, jež ho očekává. Připomněl mu také cigaretové pouzdro Gertrud Lampsonové.

Nemohl se dočkat, až bude pozítří, a zazdálo se mu, že kdyby měl tenhle zapalovač, byl by už tak trochu novým člověkem. Vrondas mluvil. O čem vykládal? To nebylo důležité. Ostatně vůz už zastavil před domem Vuoltových.

„Přijdeš si večer zahrát poker?“

„Ještě nevím. Možná. Ledaže by starý kvůli tomu odjezdu…“

Před chvílí u Jefa byl odjezd ještě vzdálený. Ale stále více se upřesňoval. Mnoho nechybělo a ohlásil by jej na zítřek!

Michel přitom šikovně sebral zapalovač z dřevěné kapsy a vystoupil z vozu.

Vrondas, který si ničeho nevšiml, se zvrátil na opěradle, dvířka zaklapla a auto se vzdalovalo mezi dvěma sloupy špinavé vody. Když šel Maudet v domě Vuoltových po schodech nahoru, tiskl v ruce drahocenný zapalovač. Na prvním odpočívadle se zastavil, odhodil nedokouřenou cigaretu a vzal si jinou, kterou zapálil zlatým plamenem.

Když vstoupil na verandu, zdál se mu Ferchaux menší, hubenější a ještě bezvýznamnější než obvykle, takže si kladl otázku, jak na něho mohl tento člověk udělat takový dojem, když ho uviděl v domě na dunách poprvé.

Míšenka, která prostírala, ohlásila s širokým, na nervy jdoucím úsměvem, že večeře je připravená a že jsou koroptve.

8

Letadlo Bogota – Lima – Valparaíso odlétalo z Cristóbalu ve čtvrtek v osm ráno. Pro Michela byla tedy rozhodujícím dnem středa. Po celý den pršelo stejně jako v úterý a jako bude pršet ještě několik týdnů. Vedro bylo stejně úmorné jako na konci období sucha.

Muži se ploužili po ulicích v bílých plátěných oblecích, které se, jak byly promáčené, podobaly spíše obkladům a až nad kolena měly stříkance bláta.

Byla to jedna z těch vzácných situací, kdy Maudet nosil deštník, protože v okolí domu Vuoltových bylo těžké sehnat taxík; všechny, které jely kolem a mířily k hotelu nebo od hotelu Washington, byly už obsazené.

Podle zvyku, který se ustálil v posledních týdnech, Ferchaux trochu pracoval dopoledne kolem půl desáté a potom odpoledne kolem třetí. Bylo to víceméně pravidelné. Ve zbývajícím čase byl Maudet v postavení emancipovaného mladého muže, který už nemusí skládat účty z toho, jak tento čas tráví. Když chtěl jít ven, spokojil se s tím, že se Ferchauxe pro formu zeptal: „Nějaké přání?“

Toho dne nedošlo k žádné změně. Brzy ráno zašel na poštu, spíše z ukázněnosti než v očekávání dopisu, protože toho dne letecká pošta nechodila. Potom pokračoval v hledání Susky, kterého den předtím marně stíhal na všech místech, kde býval obvykle viděn.

Dva kroky od pošty byl malý bar, který patřil jednomu Italovi. Stávalo se často, že tam Michel vtrhl jako vítr na první skleničku po ránu. Málem to udělal i dnes, ale pár kroků od olivově zelených dveří zůstal stát jako socha.

Nesmí pít! Měl žízeň. Nikdy v životě neměl takovou žízeň jako po celý ten den. A hlavně se mu ve chvíli, kdy se toho nejméně nadál, křečovitě sevřelo hrdlo, takže nemohl polknout ani slinu. A to na něho přišlo právě teď. Měl pocit, že by mu sklenička alkoholu udělala dobře. Vešel skutečně do baru a opřel se lokty o pult, ale požádal o sklenici vody.

Na čele a nad horním rtem se mu perlily kapičky potu. Usmál se na Angela, majitele baru, který ho znal.

„Tak co, Angelo, jak se daří?“

„Jakž takž, pane Michele.“

„Není vyloučeno, že odjedeme s šéfem z Panamy.“

„To by byla škoda.“

Bylo to dobré. Ani nehnul brvou. Mluvil docela přirozeným hlasem. Angelo neměl nejmenší podezření.

„Neviděl jsi Holanďana?“

„Toho najdete snadno, určitě bloumá po městě jako obvykle. S ním je to jako s bídou: člověk ho potká častěji než o to stojí.“

Právě že ne! Jako naschvál nebyl Suska od předchozího večera k nalezení. Michel se loudal kolem Jefovy kavárny. Raději nešel dál, možná že tam bude muset zaskočit později během dne a nechtěl se vevnitř ukazovat příliš často. V každém případě bezpečně zjistil, že v lokále Suska není.

Taxík, který jel náhodou kolem, ho zavezl do Washingtonu. Málem si tu objednal vodu jako u Angela. Včas si uvědomil, že by to vypadalo divně. Dal si tedy obvyklou whisky, ale když byl k němu čínský barman otočen zády, nalil alkohol do truhlíčku s květinami.

Takto měl po celý den bezpečně přehled o všech svých pohybech, o každé myšlence. Dvacetkrát, padesátkrát, možná stokrát ho sevřela křeč, ať už ve Ferchauxově přítomnosti nebo jinde, ale nikdy se v jeho tváři nepohnul ani sval.

Tuto křeč vyvolávalo pomyšlení, či spíše představa, která se mu náhle promítla na sítnici: představa toho pohybu.

Studoval totiž tento problém na kdejaké tváři. Proležel větší část noci s otevřenýma očima a na dosah ruky, či téměř na dosah měl na verandě polní lůžko, v němž spal Ferchaux nebo snad nespal? – a jeho úvahy provázelo vytrvalé šumění deště.

Výsledkem úvah bylo, že toto gesto musí udělat sám. Nejdřív ho napadlo, že by si na ně najal Susku i za tu cenu, že by Holanďanovi musel dát velkou částku.

Ale tento plán měl jeden háček. Suska by uviděl opasek s bankovkami. Dřív než předá mrtvolu k likvidaci, musí jí přece odebrat peníze. Kdyby Ferchauxe zabil Holanďan, viděl by opasek. Pochopil by, o jak velkou částku se jedná. Kdoví, kolik by potom chtěl a jestli by nakonec nechtěl všechno, a kdoví, jestli by v případě potřeby neváhal vraždit podruhé?

Michel je nucen vykonat toto gesto sám. Samozřejmě přemýšlel také o tom, jaké gesto zvolí. Mimo jiné o tom přemítal při večeři ve dvou, když seděl u stolu s Ferchauxem. Matróna je obsluhovala. Ještě štěstí, že byla vdaná a nespala v bytě, to by stačilo ke zmaru všech Maudetových plánů.

Muselo se to odehrát v bytě. Bylo opravdu těžké vytáhnout Ferchauxe večer ven. Možná že vzhledem k situaci, jež se vytvořila od té doby, co se usmířili, mu také tak docela nevěřil?

Vyloučeno, aby ho zastřelil z revolveru, nechce-li vyburcovat Vuoltovy, kteří spí o patro níž.

Jed by byl nejjednodušší, ale Maudet se v jedech nevyzná. Co kdyby starý pak celé hodiny trpěl a chroptěl? A kde si taky obstarat jed, aniž na sebe upozorní a aniž by riskoval, že bude po činu odhalen?

Ne, není zbytí, věděl to: musí si zašpinit vlastní ruce, musí ho zabít nějakým předmětem, nožem nebo kladivem.

A právě to pomyšlení na gesto, jež musí udělat, co chvíli uvrhlo jeho organismus ve zmatek.

Ale nikdo si toho nevšiml. Dvacetkrát, padesátkrát byl v pokušení se napít a pokaždé odolal, spokojil se s tím, že si lokl vody, aby zavlažil vyschlé hrdlo.

Jako z udělání diktoval starý ještě chvíli přes poledne. Když občas zavřel oči a hledal v paměti, vrhl na něho Michel studený pohled, jímž jako by ho měřil. A téměř to tak bylo, skutečně, neboť Michel myslel na tří černochy a dynamitovou patronu.

Jak snadné to bylo v porovnání s tím, co musí udělat on! On, Maudet, musí navíc čekat čtyřiadvacet hodin, než bude moci jednat. A to ještě aby pamatoval na spoustu maličkostí, které by ho mohly prozradit.

A přesto jím Ferchaux pohrdal a náklonnost, kterou Michelovi věnoval, považoval za svou slabost, téměř za vadu. Byl by měl chuť to na ně vykřičet, na něho, na Jefa, na ostatní, kteří se na něho dívali jako na nespolehlivého kluka, jako na zbabělečka, ano, byl by měl chuť na ně křiknout:

„Podívejte se na mě teď! Nevidíte nic zvláštního, co? Ale já se právě chystám úplně sám k nezbytnému gestu. Ještě dnes v noci ho zabiju.“

V zásuvce ve skříni bylo kladivo, které se tam dostalo úplnou náhodou; bylo tam totiž, už když skříň koupili ve vetešnictví. Michel se ujistil, že je matróna neuklidila někam jinam. Našel také příležitost prohlédnout si kuchyňské nože; nebylo to valné, ale muselo to stačit.

Zato mu začalo dělat skutečnou starost, kam zmizel Suska. Nemohl před obědem nezaskočit k Jefovi. Ten se ho po chvíli zeptal:

„Koho hledáš?“

Byl by mohl odpovědět, že nikoho. Ale on naopak řekl naschvál, hlasem poněkud rozechvělým:

„Hledám Holanďana.“

Vydržel Ježův pohled. Byl to vzdor. Ano, hledá Holanďana. A co má být? Uhodl to Jef? Tím lépe. Michel z něho neměl strach. Věděl, že by se ho neodvážil zradit. Kdyby byl podlehl své slabosti a napil se, řekl by toho určitě víc.

„V týhle hodině bys ho měl zastihnout někde kolem tržiště, pokud neodjel na druhý konec kanálu do Panamy.“

Nešel nahoru za Renée. S tou skoncoval. Běžel na tržiště a nakoukl do všech kavárniček kolem, ale Susku nikde neviděl. Musí se vrátit domů na oběd. A potom musí s tužkou v ruce čekat na Ferchauxův monotónní diktát.

„Pokud neodjel do Panamy…“

Ledový pot. Šílená, nesnesitelná úzkost, jako by v něm mělo vzápětí něco puknout. Jestli je Suska v Panamě, Michel nebude mít nikdy sílu vykonat to, co ještě zbude, až bude Ferchaux mrtvý.

Až bude Ferchaux mrtvý… Myslel si to, když se díval na starce, nataženého na lehátku. A na rtech se mu objevil nepatrný, nepatrný úsměv.

Jestlipak velký Ferchaux prožil někdy den podobný tomu, jaký prožívá on, Maudet, na něhož se všichni dívají jako na zelenáče?

Když stařec vzpomínal na svůj život v Africe, stávalo se někdy, že si položil ruku na čelo a vzdychl:

„Stálo mě to tolik námahy, Michele, pořád, po celý život…“

A bylo to, jako by ho velikost této námahy ještě teď drtila. Z celé jeho bytosti vyzařovala taková únava, až by člověk věřil, že nestojí o nic jiného, než rozplynout se v nicotě odpočinku.

Ferchaux nikdy neprožil takový den jako je tento. Z Michela pot jen leje. Neměl čas se převléknout, oblek měl zablácený. V botách mu čvachtala voda.

Ve čtyři odpoledne starý pořád ještě diktoval. Bylo maličko po páté, když se Maudet znovu vrhl do ulic. V osm ještě pořád Susku nedohonil. Zbývalo mu přesně dvanáct hodin. A zítra ráno, i kdyby všechno šlo jak na drátku, mu ještě pořád hrozí vážné nebezpečí.

Jednak neměl peníze, a pak také z opatrnosti – peníze by si byl mohl vypůjčit, jako to dělával často – si nezamluvil místo v letadle. Někdy se stávalo, že letadla velkých společností byla plná. Vsadil všechno na jednu kartu. Dozví se to až na poslední chvíli.

V půl deváté vpadl k Jefovi a ten jistě poznal, že je unavený a zneklidněný. V pohledu, který na něho upřel, byla bezděčná otázka.

Michel našel tolik síly, že nic neřekl, a hodnou chvíli sledoval partičku karet. Když na něho přišlo chvění, když se mu stáhlo hrdlo, díval se do zrcadla, hrdý na to, že z jeho tváře nelze vyčíst žádnou slabost.

„Ještě hledáš Susku?“

Pokrčil rameny, jako by tato otázka neměla význam. Jef přesto řekl důrazně:

„Řeknu ti, kde ho bezpečně najdeš. Podívej se ke starému Pedrovi do černošské čtvrti. Ale musíš dolů do sklepa.“

Informace byla dobrá. Starý Pedro měl v jednom dřevěném domku kavárničku, kde nikdy nebyla ani noha. Ze všech sil se snažil zastoupit Michelovi cestu, když chtěl jít dolů do sklepa. Ale Michel nebyl v té chvíli k zadržení.

Dole našel půl tuctu domorodců – měl pocit, že v tom přítmí vidí i jednoho bělocha –, kteří pili čiču. Všichni měli stejně nepřítomný pohled.

„Susko!“

Ten k němu obrátil prázdné oči.

„Pojď se mnou. Musím s tebou mluvit.“

Další starost: což jestli Suska, opilý čičou, nebude k ničemu?

Mohutné hadrovité tělo se za ním skutečně vyvalilo na ulici. Oba muži přešli v lijáku bulvár a zastavili se pod podloubím.

„Poslyš, Susko, je bezpodmínečně nutné, abys dnes večer, v jednu nebo ve dvě…“

Svíral mu paži tak silně, že se mu nehty zarýval do kůže. Mluvil potichu, udýchaně, energicky, a vrhal Holanďanovi do tváře svůj horký dech.

„Dám ti, co chceš.“

A jestli Jef lhal? Jestli Suska…

„Pojď rovnou se mnou. Schováš se na ulici, počkáš, až rozsvítím na verandě. Rozuměls? Neutečeš mi? Co ty na to?“

Suska řekl, že se nejdřív musí vrátit k Pedrovi a dát si ještě jednu čiču. Michel o tom nechtěl ani slyšet, ale obrovský mlčenlivý Suska si postavil hlavu.

„Tak dobrá! Ale jdu s tebou. Ne, dovnitř ne, počkám na tebe u dveří. Pospěš si, prosím tě. Neopiješ se?“

Pokušení napít se přišlo a bylo silnější než kdykoli předtím, bylo tak naléhavé, až to bolelo. Rozhodující chvíle se blížila. Jediné gesto a…

„Spěchej. Nehnu se odtud.“

Přitiskl se k domu, který ho trochu chránil před deštěm, ale stejně byl už tak mokrý, že to bylo jedno.

Opravdu zvláštní, že si za celý ten den ani jednou nevzpomněl na Gertrudu Lampsonovou. Připomenulo mu ji auto, které mířilo k Washingtonu. Američanka sehrála svou roli. Teď už neměla téměř žádný význam. I když ji tam dole, v Chile, nenajde, nic se nestane, protože rozhodný krok bude mít za sebou.

Ještě pár hodin se musí držet. To je to jediné, na čem teď záleží.

Jef ví, že strávil většinu dne hledáním Holanďana. Druhý den pochopí a Michel lituje, že tu nebude, aby viděl, jak se v té chvíli bude tvářit.

Ale ne! Bude daleko, velice daleko od tohoto ubožáckého světa, stejně daleko, jako byl v Panamě od temných uliček valencienneských. Ani si na ně nevzpomene. Což ještě vzpomíná na otce a na matku? Cožpak ještě myslí na Linu? Stěží si vybavuje její tvář, a to ještě jen v hrubých rysech.

Někdo, koho neslyšel přicházet, stanul po jeho boku. Byl to Suska a čekal.

„Pojď.“

Táhl ho, postavil ho do kouta ani ne sto metrů od domu Vuoltových, ujistil se, že z tohoto místa uvidí světlo na terase.

Svým klíčem odemkl dveře domu, které za sebou jen přivřel, a šel po schodech nahoru.

Tady ho přepadla slabost poprvé. Náhle se zastavil na třetím nebo čtvrtém schodě a přidržel se zábradlí, protože se mu podlomily nohy a nemohl dál. Ještě okamžik a bude muset udělat ono gesto. Přiměl se, aby myslel na to, že za pár minut bude po všem, připomněl si, jak si Ferchaux nechal od bratra uříznout nohu v rovníkovém pralese, a šel nahoru jako automat; tentokrát měl hrdlo tak sevřené, že nebylo síly, která by z něho vyrazila slovo.

Pode dveřmi Vuoltových prosvítalo světlo. Jako všichni obchodníci dělali asi také do pozdních hodin vyúčtování.

Patrně přijela nějaká loď, protože na dvoře Dicka Wellera se nakládala dodávka.

Michel otevřel dveře. V bytě byla tma. Záměrně nerozsvěcel.

Bylo vyloučené zjistit, jestli Ferchaux spí, aniž se k němu sklonil, protože starý často proležel celé hodiny s očima doširoka otevřenýma.

Proč si teď vzpomněl na tu noc, kdy čekal, až padne hodina, kterou si stanovil, aby se tiše vykradl z domu na duně a vydal se za Linou do normandského hostince? Ačkoli si stěží v paměti vybavil rysy své ženy, viděl před sebou úplně jasně tlustou děvečku, na niž volal přes bránu a která mu nakonec otevřela, a opět ucítil pach stáje ve vlhkém ránu…

V kuchyni otevřel zásuvku, kde si nechal nejlepší nůž a kladivo.

Co by se stalo, kdyby v této chvíli Ferchaux promluvil? Přestože pršelo, svítil trochu měsíc. Na verandu dopadalo také několik paprsků od plynové lampy na bulváru a díky tomu mohl, když se oko přizpůsobilo, rozeznat obrysy předmětů.

Neslyšel sebemenší zvuk, ba ani dýchání, třeba jen slabé.

Šel snad nějakým zázrakem Ferchaux dnes ven?

Nikoli. Viděl, jak se jeho tělo rýsuje pod sinavým prostěradlem, udělal velice rychle tři, čtyři kroky, svíraje v ruce topůrko kladiva, a ze všech sil udeřil.

Zakolísal, ztratil půdu pod nohama. Měl strach, že omdlí. Dopad kladiva na kost, to byl nejstrašlivější zvuk, jaký kdy slyšel. Naproti tomu se neozval výkřik, ba ani vzdech.

Ze strachu, že se zhroutí, málem rozsvítil elektrické světlo, což bylo znamení pro Susku. Proč se mu zdálo, že starý není mrtvý? I v té tmě viděl jeho oči. Byl přesvědčen, že jsou otevřené, že na něho hledí.

Aby to skoncoval, popadl nůž a vrazil ho nazdařbůh několikrát za sebou starci do hrudi.

Hotovo. Hotovo, pokud jde o ono gesto. Měl žízeň. Rozhlížel se kolem, je-li tu něco, čeho by se mohl napít. U Ferchauxova polního lůžka, přímo na zemi, stála láhev mléka, kterou měl stařec vždycky při ruce. A tak, jak to možná před několika minutami udělal on, pil teď i Michel dlouhými doušky rovnou z láhve.

Jestlipak měl starý kajman, jak mu říkal Jef, tolik trápení se svými třemi černochy? Musel snad on, který tak rád mluvil o vynaloženém úsilí jako o hoře, jež ho stále ještě drtí, vydat za celý život tolik energie, jako Michel za tento jediný den?

Nemohl najít knoflíky, na něž byl zapnutý pás. Aby je mohl rozepnout, musel tělo otočit a už měl ruce lepkavé. Rozřízl plátno nožem. Prsty vybíral bankovky a cpal je nazdařbůh do kapes.

Teprve potom rozsvítil světlo a v těch několika vteřinách se vyhýbal pohledu tím směrem, kde stálo polní lůžko. Šel na chodbu a čekal, až přijde Holanďan.

Suska vyšel po schodech tak tiše, že si tím Michel nebyl jistý, dokud se ho nedotkl.

„Pojď…“ vydechl.

Ve dvou vtáhli polní lůžko do pokoje, odkud nebylo vidět na ulici světlo.

„Tady je, co jsem ti slíbil. Teď musíš počkat, až se vrátím.“

Ve svém pokoji otočil vypínačem a ocitl se tváří v tvář svému obrazu v zrcadle. Jakýmsi zázrakem nebyla na jeho bílém obleku jediná skvrna od krve. Umyl si ruce a voda v umyvadle hned zrůžověla. Opět pocítil potřebu se napít. Má to teď ještě nějaký význam?

Učesal se a párkrát se štípl do tváří, aby se do nich vrátila barva. Bylo třeba postupovat podle plánu, který pečlivě vypracoval, dokud byl ještě naprosto chladnokrevný. Ostatně chladnokrevnost se vracela.

Sešel ze schodů, v prvním patře se zastavil a zaklepal na dveře u Vuoltových.

„Dále!“

Zahlédl dveřmi do ložnice, kde stála skříň se zrcadlem, paní Vuoltovou v noční košili. Její manžel vypisoval v kuchyni faktury.

„Prosím za prominutí, že ruším tak pozdě. Pan Louis dostal právě telegram. Odjedeme patrně zítra časně ráno a budeme nejspíš měsíc nebo dva nepřítomni.“

„Byt si necháváte?“

„To je víceméně jisté. Avšak v případě, že bychom se z důvodů, které nemohu předvídat, nevrátili, napsal bych vám a požádal vás, abyste prodali nábytek. Činži máme ještě na dva měsíce zaplacenou, že?“

„Přehled o placení nájemného má moje žena. Rosito, slyšíš? Mají zaplacené…“

„Správně,“ odpověděla z postele, v níž zasténala péra.

„Tak kdybychom se už neviděli…“

„Uvidíme se určitě zítra ráno. Odjíždíte Wisconsinem?“

„Ano, pravděpodobně… Nevím ještě přesně, co má pan Louis v úmyslu.“

„Vracíte se tedy do Francie?“

Byl to přívětivý mužíček, který si potrpěl na konvence a tak šel do skříně pro karafu s likérem a rozhodně chtěl nalít dvě skleničky.

„Pan Louis si s námi nepřijde připít?“

„Vždyť víte, jaký je!“

„Jistě, jistě. Tak na vaše zdraví a na šťastnou cestu!“

To byla jediná kapka alkoholu, kterou Michel vypil během toho dne a noci – a do sklínky se zlaceným okrajem se nevešlo o moc víc než do náprstku.

Čekali tam nahoře v Michelově pokoji ještě skoro dvě hodiny, až Vuoltovi usnou. Holanďan nepromluvil a upíral panenky, rozšířené čičou, na neurčitý bod v prostoru.

„Rozuměl jsi dobře, Susko?“

Přisvědčil pouze přivřením víček.

Konečně všechny zvuky utichly, dodávka Dicka Wellera se vrátila prázdná a slyšeli, jak zapadly závory na vratech garáže.

„Jde se!“

Michel začal tím, že všude pozhasínal, protože nechtěl vidět mrtvolu. Zvedli ji spolu a dávali pozor, aby na schodech nezavadili o zeď nebo o zábradlí.

Cestu zvolil znalecky: nejdříve proběhli dvěma ulicemi, dvěma ulicemi, kudy v noci neprojde ani noha. Drželi se podél domů. A už k nim dolehl šum moře.

Minuli zezadu nádraží, které se v noci podobalo hromadě starého železa; brzy se jim nohy začaly bořit do písku pláže a slaná voda se mísila s vodou padající z oblohy, která je bičovala.

„Mohu se na tebe spolehnout, Susko?“

Nechtěl být u toho. Došli na místo, kam dosahovaly první vlny, ale dřív než do nich Holanďan odvleče tělo, má před sebou ještě kus práce.

Téměř půl hodiny stál Michel opřený zády o zeď nádraží a neviděl nic než bílou pěnu na hřebenech vln a neslyšel nic než hukot oceánu.

Potom ho beze slova minul stín. Byl to Suska, který si odnášel balíček velikosti lidské hlavy.

Nevracel se domů stejnou cestou. Věděl dobře, kam ho nohy nesou. Zdáli viděl světlo v Jefově kavárně a o chvíli později už otvíral dveře – napřed se ale zastavil pod lucernou a ujistil se, že to, co se odehrálo, na něm nezanechalo stopy.

Asi deset Francouzů z Wisconsinu jedlo párky nebo cibulovou polévku. Jef ho viděl přicházet už z dálky a svraštil čelo, protože v téhle hodině jeho návštěvu nečekal.

Michel se také viděl, jak přichází pravidelným krokem, všechna zrcadla mu vracela jeho obraz a on na to byl pyšný, stejně jako byl pyšný na svůj hlas, když řekl:

„Tak se jdu s vámi rozloučit.“

„Odjíždíš?“

„Starý dostal zprávy.“

Věří tomu Jef? Je to úplně jedno.

„Co si dáš?“

„Pivo!“

„Ach!“

Potom, vzápětí:

„Podařilo se ti najít Susku?“

„Jo, našel jsem ho.“

Jef, který si musel u každého stolu přiťuknout a vyprávět historky, nenaléhal. Nikdo z denních hostů tu nebyl. Napo pobíhal v kumbálku, který mu sloužil jako kuchyně.

„Dej mi jeden párek!“ křikl na něho Maudet.

Nesedl si, nechtěl talíř ani vidličku. Jedl párek vestoje u pultu a máčel si jej do hořčice.

Má to za sebou. Odchází. Hodil peníze na mramorový stolek. Nevěděl pořádně proč, ale nešel už stisknout ruku Jefovi, který pil v jednom rohu šampaňské.

„Odcházíš?“

„Určitě se s vámi přijdu zítra ráno rozloučit.“

Už nepřijde. Už je neuvidí. Stačí otevřít a zavřít dveře a propadnou se naráz do minulosti, ztratí charakter skutečných bytostí a zůstane jim pouze neurčitá stálost vzpomínek.

Než se vrátil k Vuoltovům, procházel se asi hodinu sám v dešti. Podstupoval poslední riziko; že majitel domu, zbytečně starostlivý nebo s pocitem povinnosti vstane a zaklepe u nich na dveře, aby se s Ferchauxem rozloučil.

Michel totiž pamatoval na všechno, i na ty nejmenší náhody. Prošel kuchyní a všude rozsvítil, aby se přesvědčil, že za sebou nenechává žádnou kompromitující stopu. Hadrem, který potom spálil, utřel na terase několik krvavých skvrn.

Svlékl se, umyl se v ledové vodě, vzal si na sebe nejlepší oblek a do náprsní tašky, kterou si den předtím kvůli tomu koupil, uložil bankovky. (Koupil ji v bazaru Nika Vrondase, kam zašel, aby zjistil, jestli Nic zpozoroval ztrátu zapalovače.)

Použil jej a zapálil si cigaretu. Sbalil si své zavazadlo, přesněji řečeno jejich zavazadla, neboť musel odvézt i Ferchauxovy věci; pracoval do pasu nahý, aby si hned nepropotil košili.

Byl klidný, trochu prázdný. Párek, který snědl u Jefa, ho tlačil v žaludku. Jednou nebo dvakrát měl pocit, že bude zvracet, a tak, když našel užívací sodu, vzal si dvě lžičky.

Ve tři ráno byl připravený. V půl čtvrté si došel pro fiakr a naložil oba kufry.

Hodiny byly dlouhé. Minuty se vlekly. Nevěděl, co si počít do odletu letadla.

Když fiakr projížděl vykřičenou ulicí, zahlédl v růžovém světle salónku Bretonku a napadlo ho, že se u ní zastaví.

„Počkejte tu na mě.“

Nenadála se, že ho uvidí.

„Přišel jsem se s vámi rozloučit. Časně ráno odjíždíme.“

„To je od vás milé, že jste si na mne vzpomněl. Co si dáte?“

Bretonka, která kdekomu tykala, totiž Michelovi vykala.

Natáhl se přes její postel především proto, že byl unavený. Pak dostal strach, aby neusnul. Za pár hodin skoncuje s těmito lidmi jednou provždy.

„Mohu vás pozvat na skleničku?“

Zavřela dveře, jako když je u ní zákazník. Venku se kůň leskl a kočí se přitiskl ke zdi a čekal.

Tahle žena Jefovi určitě vyklopí, že za ní Maudet přišel?

Jako vejtaha se s ní pak vyspal, jen aby se to Jefovi doneslo. Potom k ní držel dlouhou řeč, jako by mluvil sám pro sebe.

„Víš, že mám v Evropě ženu? To je legrace, co?“

„Hezkou?“

Kdyby měl Linin obrázek, byl by jí ho ukázal, ale už dávno žádný neměl.

„Do Colónu se asi už nikdy nevrátím. Nevím. V každém případě, jestli se vrátím…“

Rozuměl si. Vrátí-li se, projede touhle ulicí bez zastávky za volantem velkého automobilu, který ho dopraví do Washingtonu.

Této noci se loučí se spodinou.

„Musím už jít.“

„Kterou lodí jedeš?“

„Pst!“

A mermomocí chtěl, aby si od něho vzala stodolarovku. To se možná Jef taky dozví. A Jef to pochopí.

Kočí čekal, že mu udá adresu.

„Jeďte dál až k Relly’s.“

Nechtěl zajít do Atlantiku, protože by tam narazil na Renée. Ještě nikdy se mu lidé nezdáli tak málo skuteční jako té noci. Sedl si vždy někde v nočním podniku nebo v hospodě a objednával skleničky, jichž se ani nedotkl. Viděl tváře, blízké nebo vzdálené, nos, ústa, oči. Lidé se smáli. Muži doráželi na děvčata, která je chabě odstrkovala.

Zdálo se mu, že by nemohl žít v tomto světě ani o jediný den déle.

Pět hodin. V půl šesté, v jednom baru, který zůstal otevřený kvůli tomu, že v přístavu kotvil Wisconsin, si všiml chlapíka, který měl prýmkovanou čepici společnosti South American Airway.

„Pojď sem, člověče.“

„Co si přejete, pane?“

„Nevíš, jestli je dnešní ranní letadlo plné?“

„Které?“

„Bogota – Lima – Valparaíso.“

„Myslím, že je tam ještě místo. Mám vám tam zatelefonovat?“

Uvědomil si, že mu dnešní noc připomíná jeho noc v Bruselu, Merry-Grill, Palace a animírku, jejíž jméno už zapomněl, která se u něho koupala a pak se ukázalo, že má povadlá ňadra.

„Je tam místo, pane. Nejméně dvě místa.“

„Jedno stačí.“

Dával už spropitné jako lidé z Washingtonu a poslal číšníka se skleničkou za kočím.

Netrápily ho výčitky. A cítil, že ho nikdy trápit nebudou. Ferchauxův přízrak ho nepronásledoval. Dokonce už na něj téměř zapomněl.

Měl snad Ferchaux nějaké výčitky? A měl je Jef?

Přesto se však něco změnilo, něco se nenapravitelně změnilo. Hleděl na hemžení kolem, na lidi, jejichž tváře se mu náhle objevily v záběru zblízka, novýma očima.

Když před chvílí mluvil s Bretonkou, což byla přece paní v letech, řekl jí najednou:

„Maličká…“

Cítil se starý. Měl pocit, že. zabloudil na školní dvůr o přestávce a pohled na tlustého turistu z Bordeaux, který baštil zrovna párek a na hlavě měl ještě papírovou čepici, jak mu ji narazili v Moulin Rouge nebo v Atlantiku, ho už nemohl rozesmát.

„Na letiště.“

Rozednívalo se. A pořád ještě pršelo. Letenku dostal bez nesnází a byl jedním z prvních cestujících, kteří zaujali své místo na palubě.

Pak si teprve všiml, že na okraji letištní plochy je bar a vrhl se tam, protože teď měl konečně právo se napít; hodil do sebe jednu za druhou čtyři nebo pět dvojitých whisek a jen taktak to stihl, vrátil se do letadla, zrovna když vytahovali zarážky.

Michel Maudet žil tři měsíce v Jižní Americe ve společnosti či spíše ve vleku – Gertrud Lampsonové. Byli viděni v Buenos Aires, v Riu, v Pernambucu, v La Pazu a v Quitu.

V Caracasu byli pozvaní na palubu jachty, která patřila jedné yankeeské přítelkyni paní Lampsonové a plavili se po Mexickém zálivu.

V Havaně přistoupilo několik osob z nejlepší společnosti, mezi nimi i jedna sedmadvacetiletá Kubánka, s níž se Maudet o tři týdny později oženil, když jachta konečně zakotvila v New Yorku.

Z tohoto manželství se mu narodilo dítě, holčička, ale brzy poté Maudet přistoupil na rozvod za výhodných podmínek, který mu nabídli její rodiče.

O čtyři roky později se nacházel v Singapuru a pod jménem kapitán Philps byl v nejlepších stycích s lady Wilkie, která měla poměrně blízko k anglickému dvoru.

Byl to štíhlý, opálený mladý muž, který provozoval všechny sporty, patřila mu pólová stáj, skvěle tančil a pil jako duha.

Přes své mládí měl na spáncích vlasy už lehce prošedivělé, v jeho úsměvu byla nepopsatelná ironie a ve světlých očích strnulost, která kontrastovala s jeho veselostí.

Měl ve zvyku říkat žertovným tónem, nebo aspoň jej společnost za žertovný považovala a rázně protestovala:

„Já, takový starý člověk…“

A vědomí, že je jediný, kdo ví, že je to pravda, bylo jen dalším jeho požitkem.

Saint-Mesmin, 7. prosince 1943

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai