KOMISÁR

MAIGRET

GEORGES

SIMENON

2. ZVÄZOK

MAIGRET

A PRÍPAD

NAHOUR

MAIGRET

A TULÁK

STAVIDLO č. 1

PRELOŽILI

VLADIMÍR ŽABKAY

A

TERÉZIA ČERNÁ

Translation © Vladimír Žabkay, Terézia Černá

© Georges Simenon: Maigret et l'affaire Nahour, 1967

© Georges Simenon: Maigret et le clochard, 1963

© Georges Simenon: Ľécluse No 1, by A. Fayard et Cie, 1933

MAIGRET

A PRÍPAD

NAHOUR

I

Zápasil, ale musel sa len brániť, lebo ho ktosi znezrady pritlačil plecom. Pokúšal sa udrieť päsťou, ale s ponižujúcim pocitom zistil, že ho ruka neposlúcha, že je celkom ochabnutá, akoby ochromená.

– Kto je? – zvolal a vzápätí si uvedomil, že táto otázka nie je celkom namieste.

– Naozaj sa ozval?

– Jules!… Telefón…

Skutočne, počul zvuk, ktorý bol v spánku hrozivý, no ani na chvíľku nepomyslel na to, že by mohol zvoniť telefón, že je v posteli, že má nepríjemný sen, na ktorý sa už vôbec nepamätá, a že ho žena budí.

Mechanicky natiahol ruku, zdvihol slúchadlo, otvoril oči a sadol si na posteli. Aj pani Maigretová už sedela v teplých perinách a nočná lampka na jej strane vyžarovala intímne a tlmené svetlo.

– Haló!…

Ako keby mu ktosi zo sna opakoval:

– Kto tam?

– Maigret?… Tu Pardon…

Komisár sa pozrel na budík položený na ženinom nočnom stolíku. Bolo pol druhej. Od Pardonovcov odišli niečo po jedenástej, po večeri, ktorá sa konávala raz do mesiaca a na ktorej tentoraz podávali chutné, plnené baranie pliecko.

– Áno… Počúvam…

– Prepáčte, že vás ruším z prvého sna… Stala sa tu dosť vážna vec, ktorá podľa mojej mienky patrí do vašej kompetencie.

Maigretovci a Pardonovci sa priatelili už desať rokov a striedavo sa raz do mesiaca pozývali na večeru, ale ani Maigretovi ani Pardonovi neprišlo nikdy na um, aby si potykali.

– Počúvam, pán Pardon… Pokračujte.

Hlas na druhom konci bol nepokojný a stiesnený.

– Myslím, že by bolo lepšie, keby ste prišli k nám… Lepšie pochopíte celú situáciu.

– Dúfam, že sa nestalo nijaké nešťastie?

Váhanie.

– Nie… To nie, ale som nepokojný…

– Vaša pani sa má dobre?

– Áno… Práve varí kávu…

Pani Maigretová sa z manželových odpovedí usilovala uhádnuť, o čo ide, a zvedavo naňho hľadela.

– Hneď prídem…

Položil slúchadlo. Už sa úplne prebral zo spánku, mal ustarostenú tvár. Doktor Pardon ho volal takto prvý raz a komisár ho poznal veľmi dobre, aby pochopil, že je to vážne.

– Čo sa stalo?

– Neviem… Pardon ma potrebuje…

– Prečo neprišiel on k tebe?

– Zdá sa, že má na to dôvod, aby som ja prišiel k nemu…

– Ešte pred chvíľou bol veselý… Aj jeho žena… Hovorili sme o ich dcére, jej snúbencovi a o tom, ako sa na budúce leto chystajú na Baleáry…

Počúval ju Maigret? Roztržito sa obliekal a lámal si hlavu nad tým, čo len mohlo primäť lekára, aby mu zatelefonoval.

– Spravím ti kávu.

– Nechcem… Pani Pardonová nám ju už pripravuje…

– Mám ti zavolať taxík?…

– V takomto počasí nezoženieš ani jeden, a keby aj, tak by to trvalo najmenej pol hodiny, kým by prišiel sem…

Bolo štrnásteho januára, piatok štrnásteho januára a po celý deň sa teplota v Paríži pohybovala okolo dvanásť stupňov pod nulou. Sneh, ktorého napadalo veľa deň predtým, stvrdol natoľko, že hoci chodníky posypali soľou, ostali na nich zamrznuté kaluže, pre chodcov veľmi klzké.

– Vezmi si hrubý šál…

Bol to šál z hrubej vlny, ktorý mu uplietla, ale ktorý nemal takmer príležitosť ani nosiť.

– Nezabudni na galoše… Nemala by som ísť s tebou?…

– A načo?

V tú noc ho nerada púšťala samého. Keď sa vracali od Pardonovcov a obaja opatrne kráčali, dívajúc sa na chodník pred sebou, Maigret sa na rohu ulice Chemin-Vert pošmykol, poriadne spadol a dobrú chvíľu sedel na zemi ohúrený a zahanbený.

– Stalo sa ti niečo?

– Nie… Len som ostal prekvapený.

Odmietol, keď mu chcela pomôcť vstať. Neskoršie, keď ho už znovu držala popod pazuchu, povedal:

– Načo máme padať obidvaja?…

Odprevadila ho až k dverám, pobozkala a zašepkala:

– Daj si pozor…

Nechala odchýlené dvere, až kým nezišiel na prízemie. Vyhol sa ulici Chemin-Vert, kde pred chvíľou spadol, a radšej si predĺžil cestu po bulvári Richard-Lenoir až po bulvár Voltaire, kde bývali Pardonovci.

Kráčal pomaly a počúval iba zvuk vlastných krokov. Nebolo vidieť taxíky ani iné autá a Paríž vyzeral prázdny, stuhnutý v mraze, ako ho mal možnosť pozorovať dva-tri razy v živote, pokiaľ sa vedel rozpamätať.

Na bulvári Voltaire predsa bolo počuť hučať nákladné auto, pomaly sa točilo k námestiu Republiky. Pohybovalo sa na ňom niekoľko čiernych siluet: chlapi so širokými lopatami posýpali cestu soľou.

U Pardonovcov sa v dvoch oknách svietilo, v ostatných domoch bola tma. Maigret zazrel za záclonami siluetu a keď došiel k dverám, hneď mu ich otvorili, nemusel ani zvoniť.

– Prepáčte mi ešte raz, pán Maigret…

Doktor Pardon mal na sebe ten istý modrý kabát ako pri večeri.

– Zaplietol som sa do takej chúlostivej situácie, že neviem, ako sa z nej dostať…

Komisár si vo výťahu všimol, že Pardon má vrásky na tvári.

– Ani ste nespali, však?

Lekár mu rozpačite začal vysvetľovať:

– Keď ste od nás odišli, nechcelo sa mi ešte spať a tak som sa pustil do vypĺňania kartotečných lístkov, s ktorými som dosť meškal…

Inými slovami, hoci mal veľa roboty, nechcel odkladať tradičnú večeru na iný termín.

Maigretovci sa tentoraz náhodou zdržali dlhšie ako zvyčajne. Rozprávali sa najmä o dovolenke, pričom Pardon poznamenal, že jeho pacienti sa vracajú z ciest, predovšetkým zo skupinových výletov, čím ďalej tým viac unavenejší.

Prešli cez čakáreň, kde svietila len malá lampa, a nevošli do salónu, ale do Pardonovej pracovne.

Vzápätí sa objavila pani Pardonová a na podnose priniesla dve šálky, kávovník a cukorničku.

– Nehnevajte sa, že sa vám takto ukazujem… Nechcelo sa mi obliekať… Hneď vás nechám osamote, lebo môj muž sa chce s vami zhovárať…

Mala na sebe bledomodrý župan, prehodený na nočnej košeli, a nohy naboso v papučkách.

– Nechcel vás vyrušovať… Ja som však naliehala, a ak sa mýlim, tak mi prepáčte…

Naliala im do šálok kávy a pobrala sa k dverám.

– Pretože nezaspím, kým neskončíte, ak budete dačo potrebovať, len ma pokojne zavolajte… Nie ste hladný, pán Maigret?

– Nie, veľmi dobre som sa navečeral…

– Ani ty nechceš?

– Ďakujem…

Dvere do miestnosti, v ktorej lekár vyšetroval pacientov, boli otvorené. Uprostred stál vysoký skladací stôl, prikrytý zakrvavenou plachtou. Maigret zbadal veľké fľaky krvi aj na zelenom linoleu.

– Sadnite si… Najskôr si vypite kávu…

Ukázal na hromadu papierov a kartotečných lístkov na stole.

– Vidíte, ľudia si neuvedomujú, koľko úradníckej práce má človek popri lekárskom vyšetrovaní a návštevách… Podchvíľou nás volajú k súrnym prípadom a tak ustavične odkladáme túto robotu na neskoršie, až jedného krásneho dňa sa v nej doslova topíme… Rátal som s tým, že sa tomuto „úradovaniu“ budem venovať dve-tri hodiny…

Pardon chodieval po návštevách od ôsmej ráno až do desiatej, keď prijímal pacientov vo svojej ordinácii. Štvrť Picpus nie je bohatá. Bývajú tu poväčšine chudobní ľudia a často sa stáva, že v čakárni sa zíde odrazu až pätnásť chorých. Na jednej ruke by sa za mesiac dali porátať večery, keď nemusel na hodinu i na dlhšie odbehnúť z domu.

– Úplne som sa topil v týchto papieroch… Žena spala… Bolo ticho, odrazu zavrčal zvonec, až som vyskočil… Keď som otvoril, na chodbe stála akási dvojica, ktorá vyvolala vo mne čudný pocit…

– Prečo?

– Predovšetkým preto, lebo som nepoznal ani muža, ani ženu. V noci obyčajne chodia ku mne pacienti, ktorí nemajú telefón…

– Rozumiem…

– A okrem toho sa mi zdalo, že nebývajú v tejto štvrti. Žena mala na sebe kožuch z morskej vydry a čiapku z tej istej kožušiny… Pred dvoma dňami si moja žena prezerala módnik a vtedy mi odrazu povedala:

„Ak mi budeš chcieť darovať kožuch, nevyberaj norkový, ale z morskej vydry… Norka je veľmi bežná, zatiaľ čo vydra…“

Ďalej som už nepočúval, ale vo chvíli, keď som otvoril dvere a keď som sa na nich s úžasom díval, mi to znovu prišlo na um.

Muž bol takisto oblečený nevšedne, s akým sa nestretneme na bulvári Voltaire.

S ľahkým prízvukom sa ma spýtal:

„Vy ste doktor Pardon?“

„Áno, ja.“

„Táto pani bola poranená, prosím vás, keby ste ju prezreli.“

„Ako ste sa dostali k mojej adrese?“

„Dala nám ju akási žena, ťažko jej hádať roky, ktorá prechádzala po bulvári Voltaire… Predpokladám, že patrí medzi vaše pacientky…“

Vošli do ordinácie. Žena, veľmi bledá, zdalo sa, že každú chvíľu omdlie, hľadela na mňa veľkými, nevýraznými očami a obidvoma rukami si držala hruď.

„Pán doktor, domnievam sa, že treba konať rýchle,“ povedal muž a sťahoval si rukavice.

„O aké zranenie ide?“

Obrátil sa k výraznej, niečo pod tridsaťročnej plavovláske.

„Lepšie urobíte, keď si zhodíte kožuch.“ Bez slova ho vyzliekla. Vtedy som zbadal, že cez slamenožlté šaty na chrbte presakuje krv.

Pozrite, na zemi, vedľa stola je kaluž krvi. Tam klátivo stála.

Voviedol som ju do ordinácie, kázal som jej vyzliecť šaty s tým, že jej pomôžem. Bez slova prikývla a sama sa vyzliekla.

Muž nešiel za nami, ale dvere ostali otvorené, a tak rozprával ďalej, ba skôr odpovedal mi na otázky. Obliekol som si plášť. Umyl som si ruky. Žena ležala doluznak, ani sa nepohla.

– Koľko bolo hodín? – spýtal sa Maigret a po prvý raz si zapálil fajku odvtedy, čo ho zobudil telefón.

– Keď zazvonili, pozrel som na hodiny. Bola jedna hodina desať minút. Všetko sa udialo veľmi rýchlo, oveľa rýchlejšie, než vám to všetko rozprávam.

Už som omýval ranu a usiloval som sa zastaviť krvácanie, keď som si uvedomil, čo sa vlastne stalo. Zranenie na prvý pohľad nebolo veľmi vážne. Išlo asi tak o osemcentimetrovú ranu na pravej strane chrbta, ktorá neprestajne krvácala.

Sústredene som sa venoval ranenej a medzitým som sa obrátil na muža, ktorý ostal v mojej pracovni a ktorého som nevidel:

„Povedzte mi, čo sa stalo…“

„Išiel som po bulvári Voltaire, asi sto metrov odtiaľto a táto žena kráčala predo mnou.“

„Hádam mi len nechcete navravieť, že sa pošmykla?“

„Nie… Čudoval som sa, že ide sama po ulici o takomto čase. Spomalil som, aby si nemyslela, že ju chcem obťažovať… Vtom som počul auto…“

Pardon na chvíľu prerušil, aby sa napil kávy a znovu si nalial.

– Dáte si ešte?

– S radosťou…

Na Maigreta šli driemoty, začali ho páliť oči, zdalo sa mu, že sa hlási nádcha. Desať inšpektorov malo chrípku a ležalo v posteli, čo mu v posledných dňoch dosť komplikovalo robotu.

– Snažím sa vám čo možno najpresnejšie popísať tento rozhovor, ale nemôžem sa zaručiť za každé slovo… Zistil som, že rana medzi tretím a štvrtým rebrom je oveľa hlbšia, ako som ju dezinfikoval, čosi spadlo na zem, spočiatku som tomu nevenoval pozornosť.

– Guľka?

– Počkajte… Muž, ktorý bol vedľa mňa, pokračoval:

„Keď sa auto dostalo až k tejto panej, ešte viac stíšilo, išlo vyslovene pomaly. Vtom som zbadal, ako sa cez dvere vystrčila ruka…“

Maigret ho prerušil:

– Cez predné alebo zadné dvere?

– To mi nepovedal a neprišlo mi na um, aby som sa ho na to spýtal… Nezabúdajte, že som musel robiť skutočný chirurgický zákrok… V súrnych prípadoch to zavše urobím, ale to nie je moja špecializácia a okrem toho, celý tento prípad mi pripadal akýsi čudný… Najviac ma prekvapovalo, že pacientka vytrvalo mlčí…

Muž pokračoval:

„Počul som výstrel a videl som, ako sa žena zatackala, snažila sa zachytiť o múrik, potom klesla na kolená a pomaly padala do snehu…

Auto sa medzitým vzdialilo, zabočilo doprava, do ulice, ktorú nepoznám…

Ponáhľal som sa… Zistil som, že ešte žije, kŕčovite sa ma chytila a sama sa znovu postavila na nohy…

Spýtal som sa jej, či je ranená, prikývla, že áno.“

„Nič vám nepovedala?“

„Nie… Nevedel som, čo mám robiť… Obzeral som sa okolo seba, hľadal som nejakú pomoc… Vtom prechádzala popri nás jedna starena, spýtal som sa jej, či nevie, kde by som našiel lekára… Ukázala na váš dom a povedala mi vaše meno…“

Pardon sa odmlčal a hľadel na Maigreta ako dieťa, ktoré sa previnilo.

Komisár sa spýtal:

– Tomu chlapovi neprišlo na um, že ju má zaviesť do nemocnice?

– Upozornil som ho na to, dokonca som mu povedal, že nemocnica Saint-Antoine je odtiaľto na skok. Iba zamrmlal:

„To som nevedel.“

– A nevedel ani to, že hlavný obvodný komisariát je na sto metrov?

– Myslím, že nie… Bol som celý zmätený… Viem, že ak ide o zranenie strelnou zbraňou, nesmiem ošetriť nikoho bez toho, aby som o tom okamžite neupovedomil políciu… Nedalo sa nič robiť, začal som chirurgický zákrok… Povedal som si, že jej poskytnem iba prvú pomoc a hneď zavolám sanitku… Použil som iba dočasný obväz.

„Namiesto tých zakrvavených šiat by som vám radšej dal kúpací plášť…“

Zavrtela hlavou a o chvíľu si obliekla kombinačku a šaty a pobrala sa za chlapom, ktorý ju priviedol.

Obom som povedal:

„Sadnite si… Vrátim sa o chvíľu…“

Chcel som si stiahnuť gumové rukavice, zakrvavený plášť a pozatvárať fľašky, ktoré som používal. Pokračoval som:

„Obaja mi musíte dať svoje meno a adresu… A skôr než podniknem potrebné kroky, povedzte mi, či chcete ísť do súkromnej nemocnice…“

Maigret to už chápal.

– Ako dlho ste ich nechali osamote?

– To je ťažko presne určiť… Pamätám sa, že som zdvihol guľku, ktorá padla na zem, keď som rezal ranu, a že som odhodil do odpadkového koša špinavú vatu i plátno… Dve alebo hádam tri minúty?… Ako som tak rozprával, priblížil som sa k dverám a zistil som, že pracovňa je prázdna…

Najprv som sa rozbehol do predsiene, potom na schodište… Keď som nepočul ani výťah, ani kroky na schodoch, vrátil som sa do pracovne a díval som sa cez oblok, ale nevidel som na chodník tesne pri našom dome.

V tom okamihu som veľmi dobre počul, ako naštartovalo akési auto… Podľa rachotu by som prisahal, že šlo o silné, veľmi výkonné, športové auto… Sotva som stačil otvoriť oblok, bulvár Voltaire bol znovu pustý, jedine nákladné auto, rozsypávajúc soľ po cestách, hučalo od námestia Republiky a na druhej strane, dosť ďaleko, kráčal osamotený chodec…

Okrem svojich najbližších spolupracovníkov, ako sú Lucas, Janvier, Torrence a v poslednom čase mladý Lapointe, ktorého si neobyčajne obľúbil, mal Maigret len jediného priateľa: doktora Pardona.

Boli vrstovníci a obaja sa dennodenne skláňali nad chorobami ľudí a spoločnosti.

Schádzali sa raz do mesiaca na spoločnú večeru, buď na bulvári Richard-Lenoir alebo na bulvári Voltaire, pričom sa celé hodiny zhovárali o všeličom, nemali pocit, že zbytočne strácajú čas, ich skúsenosti z rozdielnej práce, ktoré si vymieňali, boli takmer rovnaké.

Úcta, ktorú jeden k druhému prechovávali, im bránila, aby si potykali. Tejto noci v pokoji a tichosti lekárovej pracovne neboli takí uvoľnení ako pred pár hodinami, hádam preto, lebo náhoda prvý raz postavila ich profesie zoči-voči.

Postrašený doktor hovoril rýchlejšie ako zvyčajne a bolo cítiť, že sa ponáhľa dokázať dobrý úmysel, presne tak, ako keby ho vyšetroval vyšetrovací sudca. Maigret sa zase zdržiaval klásť veľa otázok, vyberal len také, ktoré považoval za nevyhnutné, a aj pritom podchvíľou váhal.

– Pán Pardon, hneď na začiatku ste vraveli, že sa vám zdalo, akoby muž a žena neboli z tejto štvrte.

Doktor sa to pokúšal vysvetliť.

– Moji pacienti sú väčšinou drobní obchodníci, remeselníci a obyčajní chudobní ľudia. Nie som panský lekár, ani špecialista, ale taký, čo sa s kufríčkom v ruke každý deň dvadsať ráz škriabe bez výťahu päť alebo šesť poschodí. Na tomto bulvári existujú malomeštiacke bohaté domy, ale ešte nikdy som na ulici nestretol takýchto ľudí ako pred chvíľou…

Hoci žena nepovedala ani slovo, mám dojem, že je cudzinka… Ide o výrazný nordický typ s mliečnou pleťou, s takými plavými vlasmi, s akými sa človek len zriedkakedy stretne v Paríži, ak nie sú odfarbené, a o to v tomto prípade nejde… Podľa pŕs sa nazdávam, že odkojila jedno alebo dve deti…

– Nijaké zvláštne znamenie?

– Nie… Počkajte… Asi dvojcentimetrová jazva medzi ľavým okom a uchom… Udrelo mi to do očí, lebo pri oku sa jej tvorili vrásky, že to bolo priam zarážajúce v jej veľmi mladej tvári…

– Myslíte, že mlčala dobrovoľne?

– Na to by som prisahal… A ako som ich tak pozoroval na chodbe, potom v pracovni, takisto by som prisahal, že sa poznajú, ba dokonca, že sa intímne poznajú. Možno, že vám poviem hlúposť… Domnievam sa, že medzi dvoma skutočne zamilovanými ľuďmi existuje akési zvláštne ovzdušie, dokonca aj vtedy, ak sa na seba nepozerajú, ak sa navzájom nedotýkajú, možno cítiť spojivo, ktoré medzi nimi existuje…

– Povedzte mi niečo o ňom.

– Videl som ho len chvíľu. Nevyzliekol si kabát z mäkkej a poddajnej látky…

– Mal klobúk?

– Nie. Bol s holou hlavou. Mal hnedé vlasy, jemnú tvár, tmavú pleť a oči hnedšie ako orechová farba… Hádal by som mu tak dvadsaťpäť, dvadsaťšesť rokov a podľa toho, ako sa vyjadroval, podľa spôsobov i podľa oblečenia, odvážil by som sa tvrdiť, že patrí k privilegovaným vrstvám… Krásavec, na vzhľad veľmi jemný, trochu melancholický… Akiste nejaký Španiel alebo Juhoameričan…

Čo mám robiť?… Neviem, ako sa volá, nemôžem vyplniť lekársky lístok… Pravdepodobne ide o zločin…

– Uverili ste tomu, čo vám ten chlap rozprával?

– V prvej chvíli som nad tým vôbec neuvažoval… Až keď som zistil, že pracovňa je prázdna, keď som vás telefonicky volal a čakal na vás, sa mi zdalo, že jeho vysvetlenie je neobyčajne čudné…

Maigret si pozorne prezeral guľku.

– Pravdepodobne je z revolvera ráže 6,35. Táto zbraň je nebezpečná len vtedy, ak sa z nej strieľa na blízku vzdialenosť, a je veľmi nepresná…

– To vysvetľuje, prečo došlo len k takému zraneniu… Guľka jej vletela šikmo do chrbta, odrela kožu niekoľko centimetrov a hlboko sa zaryla medzi rebrá…

– Ako ďaleko môže dôjsť žena v takomto stave?

– Neviem to posúdiť. Sám som zvedavý, či pred príchodom do mojej ordinácie nepoužila nejaký utišujúci liek, lebo vôbec nereagovala, aj keď priznávam, vonkajšie poranenia sú zvyčajne veľmi bolestivé…

– Počúvajte, pán Pardon, – zamrmlal Maigret a zodvihol sa, – pokúsim sa venovať tomuto príbehu. Zajtra ráno mi pošlite správu, v ktorej zopakujete to, čo ste mi už povedali…

– Nebudem mať nepríjemnosti?

– Vašou povinnosťou je pomôcť každému, kto je v nebezpečenstve, nie?

Znova si napchal fajku a zapálil, potom si natiahol rukavice a klobúk.

– Budem vás stále o všetkom informovať…

Znova vyšiel do ľadovej noci, sústredene pozoroval sneh okolo domov a na sto metrov nenašiel ani kvapku krvi alebo stopy, kde by bol niekto spadol. Potom sa vrátil nazad, prešiel námestím Léona-Bluma a zastavil sa na policajnej stanici na prízemí radnice.

Dlhé roky poznal inšpektora Demarieho, ktorý sedel za písacím stolom.

– Zdravím ťa, Demarie…

Inšpektor prekvapený, že vidí šéfa z kriminálky, vstal rozpačito, lebo práve čítal akési comics.

– Zdravím ťa, Louvelle…

Seržant Louvelle varil kávu na liehovom variči.

– Povedzte obaja, nič ste nepočuli asi tak pred hodinou?

– Nič, pán veliteľ…

– Nejaký výstrel na sto metrov odtiaľto…

– Nie…

– Medzi jednou hodinou a jedna desať…

– Z ktorej strany?

– Bulvár Voltaire, smerom od námestia Republiky.

– Presne o jedenástej vyšla odtiaľto hliadka, seržant Mathis a seržant Bernier, a mala ísť po bulvári Voltaire až po ulicu Amelot…

– Kde môžu byť teraz?

Inšpektor sa pozrel na elektrické hodiny.

– V okolí Bastilly, ak sa už nevybrali po ulici de la Roquette… Majú sa vrátiť o tretej… Chcete, aby sme sa ich pokúsili nájsť?

– Nie… Objednajte mi taxík… Keď sa vrátia, zavolajte mi na kriminálku…

Museli volať viackrát, kým sa dovolali taxíka. Maigret potom zavolal na bulvár Richard-Lenoir.

– Neboj sa, ak sa do rána nevrátim. Som na obvodnom komisariáte… O chvíľu príde po mňa taxík… Ale nie!… To, čo sa stalo, nestojí za reč… Aj tak mi to zoberie celú noc… Nič sa mi nestalo… Do videnia…

Taxík predbehol nákladné auto so soľou, ktoré išlo krokom. Cestou na nábrežie Orfèvres minuli hádam tri autá. Strážnik pred bránou prefektúry bol celkom skrehnutý od zimy.

Hore našiel Lucasa s inšpektorom Jussieuom a inšpektorom Lourtiem. Ostatné miestnosti boli prázdne.

– Dobrý večer, holúbkovia… Rýchlo obtelefonujte všetky parížske nemocnice a súkromné kliniky… Rád by som vedel, či dnes po pol druhej neprišli niekde dve osoby: muž a žena… Je možné aj to, že žena ranená na chrbte prišla sama… Tu máte ich popis…

Usiloval sa zopakovať Pardonovu charakteristiku.

– Začnite východnými štvrťami…

Kým sa traja chlapi rozbehli k telefónom, Maigret vošiel do svojej kancelárie, zapálil svetlo, vyzliekol si kabát a zhodil hrubý pletený šál.

Neveril, že by niekto bol vystrelil z idúceho auta. To robia tuláci, a ešte nikdy nevidel tuláka, ktorý by mal revolver ráže 6,35. A okrem toho, vyletela len jedna rana, čo býva veľmi zriedkavé pri útoku z auta.

Aj on, podobne ako Pardon, bol presvedčený, že muž a žena sa poznajú. Nestačila mu ako dôkaz skutočnosť, že odišli bez jediného slova ako sprisahanci, využívajúc chvíľu, kým sa lekár zdržal v ordinácii?

Vrátil sa k trom mužom, ktorí už pomaly obtelefonovali všetko.

– Stále nič?

– Nič, pán komisár…

Sám potom zavolal na policajnú záchranku.

– Nikto vám nevolal okolo jednej v noci? Nikto vám nehlásil, že sa strieľalo?

– Moment… Spýtam sa kolegov…

O chvíľu dodal:

– Veru nie, zaznamenali sme len výtržnosť, v bistre pri Talianskej bráne sa popichali nožom… Niekoľko žiadostí ošetriť zlomenú nohu alebo ruku… O tomto čase väčšina ľudí je už doma, a preto aj podobných prípadov je menej, no aj tak nás niekto volá približne každých desať minút…

Sotva zložil slúchadlo, Lucas ho zavolal nabok.

– Pán komisár, máte telefón…

Volal Demarie z komisariátu v jedenástom okrese.

– Hliadka sa vrátila… Mathis a Bernier nevideli nič mimoriadneho, hlásia iba niekoľko pádov na poľadovici… Mathis však predsa zbadal červenú alfa-rómeo, ktorá stála na bulvári Voltaire pred číslom 76/a, a povedal svojmu druhovi:

„Zišlo by sa nám také niečo, rýchlejšie by bolo po obchôdzke…“

– Koľko bolo hodín?

– Jedna päť, jedna desať. Mathis sa mimovoľne dotkol kapoty a zistil, že je ešte teplá.

Inými slovami muž a žena práve museli vojsť do domu a o jedna desať zvoniť u lekára.

Ako poznali Pardonovu adresu? Na otázku, či nevideli nejakú starenu, Mathis odpovedal, že na celej avenue nestretli nikoho.

Odkiaľ len prišla tá dvojica? Prečo sa zastavila práve na bulvári Voltaire, takmer naproti policajného komisariátu?

Už bolo neskoro zalarmovať všetky rozhlasové autá, lebo červené auto malo kedy prísť na určené miesto, kdekoľvek by to bolo.

Maigret si hundral, vraštil obočie, rýchlo poťahoval z fajky. Lucas sa pokúšal uhádnuť, čo si asi mrmle.

–… cudzinci… španielsky typ… žena nepovedala ani slovo… Nevedela po francúzsky?… Nordický typ… ale prečo bulvár Voltaire a prečo Pardon?…

To ho najviac mrzelo. Ak párik býval v Paríži, tak bolo takmer isté, že v krásnych štvrtiach možno nájsť lekára skoro v každej ulici… Ak výstrel padol niekde v byte, prečo ťahali ranenú v dvanásťstupňovom mraze po uliciach a neprivolali lekára?…

Možno to boli len prechodní hostia v nejakom veľkom hoteli… Je to však nepravdepodobné… Tam sa výstrel len tak ľahko nestratí…

– Prečo na mňa tak pozeráš? – spýtal sa Lucasa, ktorého zrazu zbadal pred sebou.

– Čakám, že mi poviete, čo mám robiť.

– Myslíš, že to viem?

Usmial sa sám nad sebou.

– To je prípad, ktorý nemá nijakú logiku, rád by som vedel, z ktorého konca sa doň pustiť. A nerátam do toho, že ma zobudili telefonicky práve uprostred akéhosi hrôzostrašného sna…

– Chcete kávu?

– Práve som jednu vypil… Akýsi španielsky typ, žena – severanka zazvonili v noci jedna desať u môjho priateľa, Pardon…

Ako tak mrzuto rozprával tento príbeh, objavoval jeho slabé stránky.

– Výstrel nepadol v hoteli. Ani na ulici. Teda v nejakom byte alebo súkromnom dome…

– Myslíte, že sú to manželia?

– Mám dojem, že nie, aj keď neviem povedať prečo. Keby boli zavolali svojho lekára, ak takého majú, ten by musel podať správu na polícii.

Najviac ho plietlo, že si vybrali neznámeho lekára Pardona. Náhodou ho vyňuchali v telefónnom zozname?

– Žena nie je v nijakej nemocnici, ani na nijakej klinike… Pardon ponúkol, že im požičia kúpací plášť svojej ženy, lebo kombinačka a šaty boli zakrvavené… Radšej sa obliekla do svojich vecí… Prečo?

Lucas otvoril ústa, ale komisár si už sám odpovedal.

– Lebo chceli zmiznúť… Netvrdím, že by to bola nejaká vynikajúca úvaha, ale má to logiku…

– Väčšina ciest je takmer nezjazdná… A okrem toho cestovať s raneným človekom v aute…

– Myslel som na to… Zavolaj mi Breukera na letisku Orly… Ak tam nie je, pýtaj si jeho zástupcu, toho idiota, ktorého meno si nikdy neviem zapamätať…

Alsasan Breuker s charakteristickým prízvukom bol zvláštnym komisárom pre letisko. Teraz neslúžil, prihlásil sa jeho zástupca.

– Tu je komisárov zástupca Marathieu…

– A tu Maigret, – zahundral šéf kriminálky, ktorého rozčuľoval namyslený hlas na druhom konci.

– Čím vám môžem poslúžiť, pán komisár?

– Ešte neviem… Koľko odletov do cudziny ste mali od druhej po polnoci, alebo skôr od pol tretej…

– Iba dva… Jeden do Amsterdamu a druhý do Indie cez Cointrin… Pred štyridsiatimi minútami sme museli lety prerušiť pre poľadovicu…

– Ste ďaleko od parkoviska?

– Ani nie, ale nedá sa veľmi chodiť po vonku kvôli tej poľadovici…

– Buďte taký láskavý, choďte ta a stačí, keď sa pozriete, či tam neparkuje červená alfa-rómeo…

– Máte číslo?

– Nie. O tomto čase asi nebude na letisku parkovať viac áut značky alfa-rómeo… Ak tam je, spýtajte sa inšpektorov, ktorí kontrolujú pasy, či medzi cestujúcimi nevideli dvojicu, ktorú vám teraz popíšem…

Zopakoval, čo už povedal Lucasovi a ďalším dvom spolupracovníkom.

– Čo najrýchlejšie ma zavolajte na nábrežie Orfèvres.

Potom Maigret pokrčil plecom, obrátil sa k milému Lucasovi a dodal:

– Človek nikdy nevie…

Bolo to čudné vyšetrovanie, akoby ho komisár nebral celkom vážne, lebo si počínal ako pri lúštení krížovky.

– Marathieu asi zúri… – poznamenal Lucas. – Taký vyparádený muž, tváriaci sa ako veľký šéf, má sa brodiť v snehu a udržiavať rovnováhu na poľadovici…

Asi po dvadsiatich minútach sa ozval telefón. Maigret posmešne povedal:

– Tu zástupca komisára Marathieu…

A naozaj tak sa mu ohlásil.

– Čo je s červeným autom?

– Na parkovisku stojí jedna červená alfa-rómeo s parížskou značkou…

– Zamknutá?

– Áno… Dvojica, ktorá by zodpovedala vášmu popisu, odcestovala lietadlom tri desať do Amsterdamu…

– Zistili ste ich mená?

– Inšpektor, ktorý ich kontroloval, sa už nepamätá… Vie iba toľko, že muž mal kolumbijský a žena holandský pas… Oba pasy boli už veľmi opečiatkované…

– Kedy má pristáť lietadlo v Amsterdame?

– Ak nebude meškať a ak sa na amsterdamskom letisku dá pristávať, mali by ta doletieť štyri sedemnásť.

Boli štyri hodiny dvadsaťdva minút. Dvojica pravdepodobne práve v tejto chvíli predkladala pasy a prechádzala colnicou. Maigret si nemohol, a najmä nie v takomto prípade, dovoliť priamo sa obrátiť na políciu holandského letiska.

– Čo mám robiť, komisár?

– Nič. Počkáš na vystriedanie. Ja si idem ľahnúť. Dobrú noc, holúbkovia… Nenašiel by sa niekto, kto by ma zaviezol domov?…

O pol hodiny Maigret už tuho spal vedľa svojej ženy.

II

Sú prípady, ktoré sa v určitý dramatický deň predkladajú verejnosti od samého začiatku a ktorým aj tlač venuje veľké titulky na prvých stranách. Sú však iné prípady, na pohľad všedné, nezasluhujúce viac ako tri-štyri riadky na šiestej strane, kým sa nepríde na to, že za bežným činom sa v skutočnosti skrýva tajomná dráma.

Maigret raňajkoval so svojou ženou pri obloku. Bolo pol deviatej a taký tmavý deň, že museli nechať zapálené všetky lampy. Aj keď spal dosť dlho, cítil sa akosi zle. Mal otupenú myseľ, plnú zmätených myšlienok.

V kútikoch okenných tabúľ sa držala inovať, spomenul si, že ako malý chlapec rád kreslil a písal svoje iniciálky po takomto skle; takisto sa pamätal na čudný, bolestný i príjemný pocit, keď sa mu jemná ľadová škrupinka zadrela za nechty.

Po troch mrazivých dňoch začal znovu padať sneh, sotva sa dali rozoznať domy a sklady na druhej strane bulvára.

– Nie si veľmi unavený?

– Ešte si dám šálku kávy a budem fit.

Mimovoľne sa pokúšal predstaviť si elegantný pár cudzincov, ktorý sa zjavil bohvie odkiaľ v ordinácii skromného obvodného lekára. Pardon ihneď vycítil, že obaja návštevníci patria do iného sveta, odlišného od jeho, Maigretovho, od prostredia štvrte Picpus.

Veľa ráz už volali komisára, aby pátral po takýchto ľuďoch, ktorí nasadajú do lietadla v Londýne, v New Yorku alebo v Ríme, tak ako iní nastupujú do metra, usadzujú sa v prepychových hoteloch, stretávajú sa v ktorejkoľvek krajine so svojimi priateľmi a zvykmi a vytvárajú akúsi medzinárodnú slobodomurársku spoločnosť.

Nejde len o spoločnosť, ktorú spájajú peniaze. Ide o určitý spôsob života, určité návyky, ba dokonca o morálku odlišnú od morálky ostatných smrteľníkov.

Maigret sa nikdy necítil dobre v takejto spoločnosti, kdesi v ňom vždy víťazilo akési podráždenie, ktoré sa mohlo považovať za žiarlivosť.

– Nad čím rozmýšľaš?

– Nad ničím.

Nevedel sa na nič sústrediť. Ostával v akejsi prázdnote, z ktorej ho prudko prebral telefón. Bolo tri štvrte na deväť, keď sa zdvihol od stola a šiel si obliecť kabát.

– Haló…

– Tu je Lucas…

Lucasovi sa končila služba o deviatej.

– Pán komisár, telefonoval mi komisár Manicle zo štrnásteho okresu… V malom súkromnom dome na avenue Parc-Monthsouris zavraždili v noci nejakého muža… Akéhosi Libanončana, volá sa Nahour… Prišla na to upratovačka, keď ráno o ôsmej nastupovala do služby.

– Lapointe už prišiel?

– Zdá sa mi, že práve ide po chodbe… Moment… Áno… Je to on…

– Povedz mu, aby prišiel po mňa autom… Oznám Maniclovi, že prídem hneď… A ty si choď ľahnúť…

– Ďakujem, pán komisár.

Maigret si polohlasne opakoval:

– Nahour… Nahour…

Ďalší cudzinec. Dvojicu minulej noci tvorila Holanďanka a Kolumbijčan. Teraz ide o Nahoura a o Blízky Východ.

– Nový prípad? – spýtala sa ho žena.

– Zdá sa, že zločin. Na avenue Parc-Montsouris…

Okolo krku si omotal hrubý šál, navliekol si kabát a nasadil klobúk.

– Nepočkáš na Lapointa?

– Potrebujem byť chvíľu na čerstvom vzduchu…

Keď prišiel Lapointe, už stál na okraji chodníka. Maigret vkĺzol do malého čierneho auta.

– Máš presnú adresu?

– Áno, pán komisár. Posledný dom pred parkom, dom v záhrade… Zdá sa, že ste tejto noci spali len veľmi málo…

Premávka bola pomalá, ulice boli klzké. Kde-tu nejaké auto dostalo šmyk a zatarasilo ďalšiu premávku. Aj chodci kráčali po chodníkoch veľmi opatrne. Seina bola tmavozelená, miestami skrášlená tenkým ľadovým povlakom, ktorý pomaly plával po hladine rieky.

Zastali pred vilou, ktorej časť prízemia bola sklenená. Dom bol postavený asi medzi rokom 1925 a 1930; v niektorých parížskych štvrtiach, najmä v Auteuil a na Montparnasse vyhúklo v tomto období veľa ultramoderných domov.

Policajný strážnik, ktorý sa prechádzal hore-dole, pozdravil komisára a otvoril mu železnú bráničku, vedúcu do záhradky, kde sa vypínal holý strom.

Obaja muži kráčali alejou, potom vystúpili po štyroch schodoch a na chodbe našli ďalšieho policajta, ktorý ich zaviedol do pracovne.

Tam bol Manicle s jedným inšpektorom. Bol to nízky, suchý človek s fúzmi, ktorého Maigret poznal už vyše dvadsať rokov. Obaja muži si podali ruky, načo policajný komisár ukázal na mŕtvolu za mahagónovým písacím stolom.

– Upratovačka, istá Louise Bodinová, nás zavolala telefonicky o ôsmej hodine piatich minútach. Každý deň tu nastupuje do služby o ôsmej. Býva odtiaľto na dva kroky, v ulici Saint-Gothard.

– Kto je Nahour?

– Félix Nahour, štyridsaťdvaročný libanonský občan, bez zamestnania. Do tohto domu sa nasťahoval pred šiestimi mesiacmi, prenajal ho aj s celým zariadením od maliara, ktorý odišiel do Spojených štátov…

V miestnosti bolo veľmi teplo napriek obrovským oblokom, sčasti pokrytými inovaťou, tak ako na bulvári Richard-Lenoir.

– Keď ste prišli, závesy boli odtiahnuté?

– Nie… Boli zatiahnuté… Ako vidíte, sú tu hrubé závesy podšité plstenou látkou, aby chránili miestnosť proti zime.

– Lekár ešte neprišiel?

– Pred chvíľou tu bol obvodný lekár a konštatoval smrť, ktorá je samozrejme jasná… Zavolal som súdneho lekára, čakám ho každú chvíľu, a príde aj vyšetrovacia komisia…

Maigret sa obrátil k Lapointovi.

– Zatelefonuj Moersovi, aby ihneď prišiel so svojimi ľuďmi zo súdnej vyšetrovacej komisie… Ale nie odtiaľto… Na slúchadle môžu byť odtlačky prstov… Skoč do bistra, alebo niekde nablízku musíš nájsť telefónnu búdku.

Vyzliekol si zvrchník, zložil šál, lebo po takmer bezsennej noci mu horúčava stúpala do hlavy a dostával závrat.

Miestnosť bola priestranná. Nábytok hoci rôznorodý, ale vkusný a hodnotný a dlážka bola potiahnutá bledomodrým zamatom.

Komisár obišiel empírový písací stôl, aby sa zbližšia pozrel na mŕtveho, keď vtom vedľa písacej podložky zbadal fotografiu v striebornom ráme.

Bol to portrét mladej plavovlasej ženy s mrzutým úsmevom, ktorá mala vedľa seba trojročné dievčatko a na kolenách asi tak ročné dieťa.

Zvraštil obočie, chytil rám, aby si lepšie poprezeral fotografiu. Nad ľavým okom zazrel dvojcentimetrovú jazvu.

– To je jeho žena?

– Predpokladám. Dal som to zistiť v našich záznamoch. Je zapísaná pod menom Evelina Nahourová, rodená Wiemersová, a pochádza z Amsterdamu…

– Je v dome?

– Nie. Klopali sme jej na dvere. Keď sa nikto nehlásil, otvorili sme. V izbe je neporiadok, ale posteľ nebola odostlaná…

Maigret sa naklonil nad scvrknuté telo, z ktorého videl iba polovičku tváre. Ničoho sa nedotkol, no aj tak mohol usúdiť, že guľka prenikla hrtanom a zasiahla tepnu, lebo na koberci bola obrovská mláka krvi.

Nahour bol nízky, guľatý, s krátkymi hnedými fúzmi. Začal plešivieť. Na ľavej, veľmi pestovanej ruke mal snubný prsteň a pravou rukou sa márne pokúšal zastaviť vytekajúcu krv.

– Viete, kto býval v tomto dome?

– Zatiaľ som narýchlo vypočúval iba upratovačku s tým, že vy sa o to lepšie postaráte. Okrem toho som požiadal tajomníka a chyžnú, aby zostali hore, kde mám svojho človeka, aby sa nemohli zhovárať.

– Kde je pani Bodinová?

– V kuchyni… Mám ju zavolať?

– Ak budete taký dobrý…

Lapointe sa vrátil a oznámil:

– Pán komisár, všetko je v poriadku… Moers príde…

Louise Bodinová vošla s tvrdošijným pohľadom a nedôverčivým výrazom v tvári. Maigret poznal tento typ, vyzerala tak väčšina parížskych upratovačiek. Boli to osoby, ktoré trpeli, ktorým život uštedril ťažké bremeno a ktoré beznádejne očakávali ešte horšiu starobu. Nedôverčivé a zatrpknuté želali aj ostatným, aby okúsili ich nešťastie.

– Vy ste Louise Bodinová?

– Áno, pani Bodinová.

Zdôraznila pani, čo v jej očiach predstavovalo posledný stupeň ženskej dôstojnosti. Šaty jej viseli na chudom tele a temné oči žiarili tak upreto, ako keby v nich bolo niečo horúčkovité.

– Ste vydatá?

– Bola som…

– Manžel zomrel?

– Ak to chcete vedieť, je vo Fresnes, tak je to lepšie…

Maigret sa radšej nevypytoval na podrobnosti, ktoré priviedli jej manžela do väzenia.

– Dlho pracujete v tomto dome?

– Zajtra bude päť mesiacov…

– Ako ste sa sem dostali?

– Na inzerát. Predtým som pracovala kdekade, hodinu tu, ráno alebo poobede zase inde…

Uškrnula sa, obrátiac sa smerom k mŕtvole:

– Našťastie v inzeráte bolo napísané: stabilné miesto!

– Vy tu aj spávate?

– Nikdy. Večer o ôsmej sa vraciam domov a o ôsmej ráno znova nastupujem.

– Pán Nahour bol niekde zamestnaný?

– Čosi musel robiť, lebo mal tajomníka a celé hodiny sa hrabal v papieroch…

– Kto bol jeho tajomníkom?

– Jeho krajan, istý pán Fouad…

– Kde je asi teraz?

Obrátila sa k obvodnému komisárovi.

– Vo svojej izbe…

Hovorila akosi agresívne.

– Nemáte ho rada?

– Prečo by som ho mala mať rada?

– Dnes ráno ste prišli do práce o ôsmej… Ihneď ste vošli do tejto miestnosti?

– Najskôr som išla do kuchyne, dala som si zohriať vodu na plynovom sporáku a zavesila kabát do šatníka…

– Potom ste otvorili tieto dvere?…

– Každý deň začínam s upratovaním v tejto izbe…

– Keď ste zazreli mŕtvolu, čo ste urobili?

– Telefonovala som na komisariát…

– Neupovedomili ste o tom ani pána Fouada?

– Nikoho som o tom neupovedomila…

– Prečo?

– Lebo nedôverujem ľuďom a najmä tým, čo bývajú v tomto dome…

– Prečo im nedôverujete?

– Lebo to nie sú normálni ľudia…

– Čo tým chcete povedať?

Pokrčila plecom a dodala:

– Ja tomu nerozumiem… Nikto mi nemôže brániť, aby som nemala vlastné predstavy, však je tak?

– Kým prišla polícia, nevybehli ste hore upozorniť tajomníka?

– Nie. Išla som si do kuchyne uvariť kávu, lebo ráno nemám kedy ju vypiť doma…

– Pán Fouad nezišiel dolu?

– Pred desiatou sa to stáva zriedkakedy…

– Spal?

– Opakujem vám, že som nešla za ním.

– A chyžná?

– To je chyžná panej. Nevenuje sa pánovi. Ak pani zostane v posteli do dvanástej a niekedy aj dlhšie, nič jej nebráni, aby to nevyužila…

– Ako sa volá?

– Nelly alebo tak nejako… Ja som raz alebo dva razy počula jej priezvisko, ale som si ho nezapamätala… Je to holandské meno… Holanďanka, podobne ako pani…

– Ani ju nemáte rada?

– A či je to zločin?

– Podľa tejto fotografie vidím, že vaša pani má dve deti… Sú tu?

– Nikdy nevkročili do tohto domu…

– Kde žijú?

– Kdesi na Côte d’Azur s vychovávateľkou…

– Rodičia chodili často za nimi?

– To neviem. Cestovali veľa, ale takmer vždy každý sám, nikdy som sa ich nepýtala, kam idú…

Vozidlo súdnej vyšetrovacej komisie zastalo pred záhradou, vystúpil z neho Moers so svojimi spolupracovníkmi.

– Pán Nahour veľa prijímal?

– Čo myslíte pod tým prijímaním?

– Pozýval ľudí na obed a na večer?

– Rozhodne nie, odkedy som tu. Najčastejšie večeriaval v meste.

– A jeho žena?

– Aj ona.

– Spoločne?

– Nikdy som ich nesledovala.

– A čo návštevy?

– Pán zavše prijal niekoho v pracovni…

– Priatelia?

– Nenačúvam za dvermi… Takmer vždy to boli cudzinci, krajania, s ktorými sa zhováral rečou, ktorej nerozumiem…

– Pán Fouad sa zúčastňoval týchto rozhovorov?

– Dakedy áno, dakedy nie.

– Moment, Moers… Nemôžete začať, kým nepríde súdny lekár… Ďakujem vám, pani Bodinová… Prosím vás, keby ste zostali v kuchyni a nič neupratovali, kým neprezrieme všetky miestnosti… Kde je izba pani Nahourovej?

– Na prvom poschodí…

– Pán Nahour býval so svojou ženou v jednej izbe?

– Nie, pánov byt je na prízemí, na druhej strane chodby…

– Nemajú jedáleň?

– Pracovňa slúžila za jedáleň…

– Ďakujem vám za spoluprácu…

– Niet za čo…

Dôstojne vyšla z miestnosti.

O chvíľu Maigret už kráčal po schodišti, pokrytom kobercom, ktorý bol takej istej levanduľovej farby ako podlaha v pracovni. Manicle a Lapointe šli za ním. Na odpočívadle prvého poschodia našli obvodného policajného inšpektora v civile, ktorý odovzdane fajčil…

– Kde je izba pani Nahourovej?…

– Táto, hneď oproti…

Miestnosť bola priestranná, zariadená v štýle Ľudovíta XVI. Aj keď posteľ nebola odostlaná, vládol tam určitý neporiadok. Zelené šaty a nejaká bielizeň boli porozhadzované po koberci. Pootvárané skrine nasvedčovali, že sa ktosi musel ponáhľať. Prázdne vešiaky, jeden na posteli, druhý na kresle pokrytom hodvábom, naznačovali, že narýchlo pozbierali šaty a napchali ich do kufra.

Maigret ľahostajne otvoril niekoľko zásuviek.

– Lapointe, mohol by si zavolať chyžnú?

Chvíľu to trvalo. Až o pár minút sa vo dverách objavila mladá žena, skoro taká istá plavovláska ako pani Nahourová, s neuveriteľne jasnými modrými očami, za ňou šiel Lapointe.

Nemala na sebe pracovný úbor, ani tradičné čierne šaty s bielou zásterkou, ale tveedový kostým, ktorý ju dosť obopínal.

Pripomínala Holanďanky z kakaových plechoviek, chýbal jej už len dvojrohý holandský biely čepiec.

– Poďte ďalej… A sadnite si…

Jej tvár nevyjadrovala nič, ako keby nechápala, čo sa deje, a nevedela, akí ľudia stoja pred ňou.

– Ako sa voláte?

Dvihla hlavu, vzápätí trocha pootvorila ústa a vyhŕklo z nej:

– Nerozumieť…

– Nehovoríte po francúzsky?

Naznačila, že nie.

– Iba holandsky?

Maigret už mal pred očami komplikácie, ako bude musieť hľadať prekladateľa.

– English too.

– Hovoríte po anglicky?

– Yes…

Tá troška angličtiny nebude stačiť Maigretovi na možno dôležité vyšetrovanie.

– Pán komisár, chcete, aby som vám prekladal, – skromne navrhol Lapointe.

Komisár sa naňho prekvapene pozrel, lebo mladý inšpektor mu nikdy nepovedal, že vie po anglicky.

– Kde si sa to naučil?

– Dennodenne už vyše roka študujem…

Dievča pozeralo raz na jedného raz na druhého. Keď sa jej niečo spýtali, neodpovedala hneď, trvalo jej dosť dlho, kým pochopila, čo jej hovoria.

Nešlo tu o neoblomnú nedôveru ako u upratovačky, ale skôr o akýsi druh prirodzenej a či nadobudnutej ľahostajnosti. Chcela ukázať, že je podpriemerne inteligentná?

Akoby jej anglické vety len s námahou vnikali do mozgu, odpovedala stroho a primitívne.

Volala sa Velthuisová, mala dvadsaťštyri rokov, narodila sa vo Frise, v severnom Holandsku, odkiaľ ako pätnásťročná odišla do Amsterdamu.

– Hneď vstúpila do služby pani Nahourovej?

Lapointe jej položil túto otázku, odpovedala mu jediným slovom:

– No.

– Odkedy je jej chyžnou?

– Šesť rokov…

– Ako?

– Na inzerát, uverejnený v amsterdamských novinách.

– Bola už pani Nahourová vydatá?

– Áno.

– Ako dlho?

– Nevie.

Maigret sa zo všetkých síl usiloval zachovať chladnokrvnosť, pretože s odpoveďami „áno“ a „nie“, lepšie povedané „No“ a „Yes“ to vyzeralo, že vypočúvanie potrvá strašne dlho.

– Povedz jej, že nemám rád, keď ma niekto považuje za idiota.

Lapointe jej to v rozpakoch preložil. Dievča trocha prekvapene pozrelo na komisára a vzápätí sa znovu tvárilo úplne ľahostajne.

Dve tmavé autá zastali pri chodníku a Maigret zahundral:

– Súdni vyšetrovatelia… Zostaň s ňou, chce sa ti?… Snaž sa z nej vytiahnuť čo najviac…

*

Štátny zástupca Noiret bol muž neurčitého veku so šedivou briadkou, ktorá už dávno vyšla z módy. Prešiel väčšinu vidieckych súdov, až ho nakoniec menovali za sudcu v Paríži, kde sa opatrne vyhýbal zápletkám a čakal na penziu.

Súdny lekár, istý Colinet, sklonený nad mŕtvolou, od určitého času zastupoval doktora Paula, s ktorým Maigret pracoval dlhé roky. Časom zmizli aj ostatní, ako napríklad sudca Comélius, ktorého by komisár bol mohol nazývať intímnym nepriateľom a za ktorým mu teraz bolo smutno.

Relatívne mladý sudca Cayot zachovával zásadu nechať políciu pracovať zo dva-tri dni a až potom sa zamiešať do vyšetrovania.

Lekár dva razy zmenil polohu mŕtvoly a ruky mal zakrvavené od zrazenej krvi. Pohľadom hľadal Maigreta.

– Samozrejme, pred pitvou vám nemôžem povedať nič definitívneho. Podľa otvoru, kade guľka vnikla, sa nazdávam, že ide o zbraň stredného, ak nie veľkého kalibru a že vrah strieľal zo vzdialenosti najmenej dvoch metrov.

Nakoľko niet otvoru, kade guľka vyšla, ostala v tele. Pretože sa podľa mojej mienky v hrtane mohla len ťažko zachytiť, tvrdím, že vrah strieľal zdola nahor, takže sa zastavila v dutine lebečnej…

– Chcete povedať, že obeť stála a vrah sedel, napríklad z druhej strany písacieho stola?

– Nemusel nevyhnutne sedieť, mohol vystreliť tak, že nevystrel ruku, ale mal ju spustenú popri tele…

Až keď zamestnanci pohrebnej služby zdvihli telo a kládli ho na nosidlá, objavili na koberci automatickú pištoľ o kalibre 6,35 s perleťovou rukoväťou.

Štátny zástupca a sudca hľadeli na Maigreta, aby zistili, čo si o tom myslí.

– Predpokladám, že ho nezabila guľka z tejto zbrane, – poznamenal komisár súdneho lekára.

– Aj ja som toho názoru, kým nebudem mať podrobnejšie informácie.

– Moers, mohli by ste preskúmať pištoľu.

Moers ju vzal do handričky, priňuchal a vytiahol zásobník.

– Pán komisár, chýba v nej jedna guľka…

Kým neodniesli telo, pracovníci kriminálky sa mohli pustiť do práce, fotograf urobil potrebné snímky. Urobil niekoľko záberov mŕtvoly. Všetci pobehovali sem i ta. Vytvárali sa malé skupinky. Štátny zástupca Noiret potiahol komisára za rukáv.

– Čo myslíte, akej je národnosti?

– Libanončan…

– Myslíte, že ide o politický zločin?

Táto perspektíva ho podesila, lebo sa pamätal na niekoľko prípadov, ktoré sa poväčšine obrátili proti vyšetrovateľom.

– Nazdávam sa, že vám budem môcť veľmi rýchlo odpovedať…

– Už ste vyšetrovali personál?

– Upratovačku, ktorá nie je veľmi zhovorčivá a položil som niekoľko otázok chyžnej, ktorej je ešte menej do reči. Je asi pravda, že nevie ani slovo po francúzsky. Tamhore sa s ňou zaoberá inšpektor Lapointe a vypočúva ju.

– Prosím vás, čím skôr ma informujte…

Hľadal sudcu, s ktorým chcel odísť, lebo ich prítomnosť bola zatiaľ iba formalitou.

– Už ma viac nepotrebujete, ani mojich ľudí, však? – spýtal sa obvodný komisár.

– Vás nie, ale pomohlo by mi, keby ste mi ešte na určitý čas nechali svojich inšpektorov i strážnika pri vchode.

– Sú vám k dispozícii…

Salón sa pomaly vyprázdňoval. Maigret si zastal pred knižnicou obsahujúcou vyše tristo zväzkov. Bol prekvapený, že šlo väčšinou o vedecké, hlavne matematické diela, a celý rad kníh vo francúzštine a v angličtine sa zapodieval problémom počtu pravdepodobnosti.

Otvoril zásuvky pod regálmi, bolo v nich veľa lístkov, niektoré rozmnožené a na nich samé kolónky čísiel.

– Moers, príď za mnou, keď budeš odchádzať… Zbraň prezri a pošli ju na expertízu ku Gastinne-Renettovi… A prilož k nej aj túto guľku…

Z vrecka vytiahol guľku, zabalenú do vaty, ktorú mu dal Pardon.

– Kde ste ju našli?

– To ti porozprávam neskoršie… Rád by som čo najrýchlejšie vedel, či bola vystrelená z tejto zbrane…

Zapálil si fajku, vystúpil po schodišti, jedným okom nazrel do izby, v ktorej Lapointe sedel zoči-voči s mladou Holanďankou a na toaletnom stolíku si do bloku robil poznámky

– Kde nájdem tajomníka? – spýtal sa obvodného inšpektora, ktorý sa nudil na chodbe.

– Tam vzadu.

– Nereptal?

– Zavše odchýli dvere a načúva. Raz mu ktosi telefonoval…

– Čo mu ráno povedal komisár?

– Že ktosi zavraždil pána, a poprosil ho, aby do nového príkazu neopúšťal izbu…

– Boli ste pri tom?

– Áno.

– Ostal prekvapený?

– To nie je človek, ktorý by ukazoval svoje city. Sám sa o tom presvedčíte.

Maigret zaklopal a zároveň otvoril dvere. Izba bola v poriadku, a ak sa v posteli cez noc spalo, teraz bola starostlivo ustlaná. Nebolo nijakej podozrivej stopy. Písací stolík stál pred oblokom, pri ňom bledé kožené kreslo a v tom kresle sedel muž a hľadel na blížiaceho sa komisára.

Ťažko sa mu dali uhádnuť roky. Bol to výrazný arabský typ, tmavej pleti, podľa vráskavej tváre mohol mať práve ak štyridsať, ako aj šesťdesiat rokov. Vlasy mal husté, krátke, atramentovo čierne, bez jediného bieleho vlákna.

Nevstal, nič neurobil, aby prijal návštevníka, iba sa pozeral ohnivými očami, ale nič sa mu nedalo vyčítať z tváre.

– Predpokladám, že hovoríte po francúzsky?

Len prikývol.

– Komisár Maigret, šéf kriminálky. Predpokladám, že ste tajomníkom pána Nahoura?

Znova prikývol.

– Povedali by ste mi presne svoje meno?

– Fouad Ouéni.

Mal hlboký hlas, ako keby trpel chronickou laryngitídou.

– Ste informovaný o tom, čo sa stalo tejto noci v pracovni.

– Nie.

– Určite vám povedali, že zavraždili pána Nahoura.

– Nič, iba to.

– Kde ste boli?

Nezachvel sa mu ani sval na tvári. Maigret sa málokedy stretol s takým nedostatkom spolupráce ako v tomto dome. Upratovačka odpovedala na otázky iba vyhýbavo a nepriateľsky, holandská chyžná sa uspokojovala jednoslabičnými slovami.

A Fouad Ouéni, oblečený vo veľmi dobrom čiernom obleku, v bielej košeli a tmavosivej kravate, pozoroval a počúval svojho partnera v rozhovore s úplným nezáujmom, ak nie s nevôľou.

– Dnešnú noc ste strávili v tejto izbe?

– Od pol druhej po polnoci.

– Chcete tým povedať, že ste sa vrátili domov o pol druhej?

– Dúfam, že ste pochopili.

– Kde ste boli dovtedy?

– V klube Saint-Michel.

– V hráčskom klube?

Iba pokrčil plecami.

– Kde to presne je?

– Pod barom Tilleuls.

– Hrali ste?

– Nie.

– Čo ste robili?

– Zaznamenával som čísla.

Nedodávala mu irónia výraz spokojnosti samého so sebou? Maigret sedel na stoličke a pokračoval v otázkach, ako keby si nevšímal nepriateľstvo svojho spoločníka.

– Keď ste sa vrátili, v pracovni sa ešte svietilo?

– Neviem.

– Závesy boli zatiahnuté?

– Predpokladám. Bývajú zatiahnuté každý večer.

– Nevideli ste popod dvere nijaké svetlo?

– Popod dvere nepreniká nijaké svetlo.

– Býval pán Nahour o tomto čase v posteli?

– To sa vždy menilo.

– Od čoho to záviselo?

– Od neho samého.

– Často chodieval večerať z domu?

– Keď sa mu zachcelo.

– Kam chodieval?

– Kam chcel.

– Sám?

– Z domu chodil sám.

– Autom?

– Obyčajne si zavolal taxík.

– Nešoféroval?

– Nerád šoféroval. Zavše som mu ja robil šoféra.

– Aké mal auto?

– Bentley.

– Je v garáži?

– Neoveroval som si to. Zabránili mi vyjsť z izby.

– A čo pani Nahourová?

– Čo chcete vedieť?

– Aj ona má auto?

– Triumph zelenej farby.

– Včera večer bola vonku?

– Nie je mojou povinnosťou starať sa o ňu.

– Kedy ste odišli z domu?

– O pol jedenástej.

– Bola doma?

– Neviem.

– A pán Nahour?

– Neviem, či už bol doma. Mal večerať v meste.

– Viete kde?

– Pravdepodobne v Malom Bejrúte, kde najčastejšie večeriaval.

– Kto varil v tomto dome?

– Nikto a všetci.

– Raňajky?

– Ja pre pána Félixa.

– Kto je pán Félix?

– Pán Nahour.

– Prečo ho voláte Félixom?

– Preto, lebo máme ešte pána Maurica.

– Kto je pán Maurice?

– Otec pána Nahoura.

– Žije tu?

– Nie. V Libanone.

– A ešte?

– Pán Pierre, brat pána Félixa.

– Ten kde žije?

– V Ženeve.

– Kto vám ráno telefonoval?

– Nikto.

– Počuli, ako u vás zvonil telefón.

– Volal som Ženevu, spojili ma, keď sa ozvalo volané číslo.

– Volali ste pána Pierra?

– Áno.

– Povedali ste mu, čo sa stalo?

– Oznámil som mu, že pán Félix zomrel. O niekoľko minút pristane pán Pierre v Orly, lebo sadol na prvé lietadlo.

– Viete, čo robí v Ženeve?

– Je bankárom.

– A pán Maurice Nahour v Bejrúte?

– Takisto je bankárom.

– A pán Félix?

– Nebol zamestnaný.

– Dlho pracujete u neho?

– Nepracujem u neho.

– Vy nie ste jeho tajomníkom? Pred chvíľou ste povedali, že mu pripravujete raňajky a niekedy robíte aj šoféra.

– Pomáhal som mu.

– Odkedy?

– Osemnásť rokov.

– Poznali ste ho už v Bejrúte?

– Zoznámil som sa s ním na právnickej fakulte.

– V Paríži?

Prikývol, ustavične chladný a meravý vo svojom kresle, zatiaľ čo Maigret na stoličke bol čím ďalej tým nepokojnejší.

– Mal nepriateľov?

– To vám neviem povedať.

– Zapodieval sa politikou?

– Určite nie.

– Zhrňme to: vybrali ste sa von okolo pol jedenástej a nevedeli ste, kto je a kto nie je v dome. Išli ste do herne na bulvári Saint-Michel, kde ste nehrali, len ste zaznamenávali čísla. Vrátili ste sa o pol druhej, vyšli ste po schodoch a stále ste nevedeli, kto je v dome. Je to tak? Nič ste nevideli, nepočuli, čakali ste, až vás zobudia a oznámia vám, že zabili pána Nahoura.

– Až od vás som sa dozvedel, že sa pritom použila strelná zbraň.

– Čo viete o rodinnom živote Félixa Nahoura?

– Nič. To ma nezaujímalo.

– Bolo to šťastné manželstvo?

– Neviem.

– Ako vás tak počúvam, mám dojem, že manželia bývali zriedkakedy spolu.

– Myslím, že sa to stáva dosť často.

– Prečo ich deti nežijú v Paríži?

– Možno, že sa majú lepšie na Côte d’Azur.

– Kde býval pán Nahour predtým, než si prenajal tento dom?

– Tak trošku všade… V Taliansku… Rok na Kube, pred revolúciou… Takisto sme bývali v jednej vile v Deauville…

– Často chodievate do herne na Saint-Michel?

– Dva-trikrát do týždňa.

– A nikdy nehráte?

– Zriedkakedy.

– Išli by ste so mnou?

Zamieril k schodišťu a Fouad Ouéni postojačky vyzeraj ešte chudší a suchší ako v kresle.

– Koľko máte rokov?

– Neviem. V horách, kde som sa narodil, neexistovali civilné úrady. Podľa zápisu v pase mám päťdesiatjeden rokov.

– Ste starší alebo mladší?

– Neviem.

Moersovi ľudia v pracovni ukladali prístroje do puzdier.

Keď auto odišlo a ostali sami, Maigret sa spýtal:

– Poobzerajte sa okolo seba a povedzte mi, či niečo nechýba v miestnosti. Alebo či niečo nepribudlo.

Ouéni zarazene pozeral na kaluž krvi, otvoril pravú zásuvku na písacom stole a poznamenal:

– Automatická zbraň nie je tu.

– Aký druh?

– Browning, 6,35.

– S perleťovou rukoväťou?

– Áno.

– Prečo si Félix Nahour vybral zbraň, ktorá sa všeobecne považuje ako ženská zbraň?

– Kedysi patrila pani Nahourovej.

– Pred koľkými rokmi?

– Neviem.

– Vzal jej ju?

– Nepovedal mi o tom.

– Mal povolenie nosiť zbraň?

– Nikdy nemal zbraň pri sebe.

Libanončan považoval túto otázku za vybavenú a otvoril ďalšie zásuvky, v ktorých bolo niekoľko obalov na spisy, potom prešiel ku knižnici a otvoril dolné dvierka.

– Môžete mi povedať niečo o listinách s číslicami?

Ouéni pozrel na neho s úžasom, zmiešaným s iróniou, ako keby Maigret to mal sám od seba vedieť.

– To sú číslice, ktoré vyšli v hrách hlavných kasín. Agentúry zasielajú cyklostilované zoznamy tým, čo si ich predplatili. Pán Félix vybavil, aby ich dostával od úradníkov v herniach.

Maigret chcel práve dať ďalšiu otázku, keď sa vo dverách objavil Lapointe.

– Mohli by ste prísť sem na chvíľku, pán komisár?

– Zase?

– Nič zvláštneho, ale bude lepšie, ak o všetkom budete vedieť.

– Pán Ouéni, prosím vás, neodchádzajte z domu, kým vám to nepovolím.

– Mohol by som si ísť uvariť kávu?

Maigret pokrčil plecami a ukázal mu chrbát.

III

Maigret sa cítil zriedkakedy taký vykoľajený z normálneho života, so zlým pocitom, podobajúcim sa snu, keď nám zem uniká pod nohami.

Zriedkaví chodci ťažko kráčali po zasnežených uliciach, museli sa namáhať, aby udržali rovnováhu. Vozidlá, taxíky a autobusy sa pohybovali pomaly, a takmer všade prechádzali popri chodníkoch nákladné autá s pieskom a soľou.

Takmer v každom dome sa svietilo a z tmavosivého neba sa ustavične sypal sneh.

Dalo by sa takmer povedať, čo sa deje v každom tomto domku, kde dýchajú smrteľníci. Za vyše tridsať rokov sa naučil poznať Paríž, štvrť za štvrťou, ulicu za ulicou, a napriek tomu sa v týchto miestach cítil akoby ponorený do cudzieho sveta, kde bytosti reagujú nepredvídavo.

Ako žil Félix Nahour ešte pred niekoľkými hodinami? Aké boli jeho skutočné vzťahy k neskutočnému tajomníkovi, k manželke a dvom deťom? Prečo deti boli na Côte d’Azur a prečo…

Tých prečo bolo toľko, že ich mohol skúmať len zaradom. Nič nebolo jasné. Nič nebolo v poriadku. Všetko prebiehalo ako v iných rodinách, v iných príbytkoch.

Pardon pocítil tú istú nevoľnosť minulú noc, keď dvojica cudzincov vtrhla do jeho ordinácie.

Historka o výstrele z idúceho auta bola nepravdepodobná a nepravdepodobná bola aj starena, ktorá im ukázala, kde býva lekár.

Félixa Nahoura s matematickými dielami a zápismi o vyhrávajúcich a či prehrávajúcich číslach v rôznych kasínach, nebolo možno zatriediť ani do jednej z kategórií, ktoré Maigret poznal. A Fouad Ouéni bol z akéhosi iného sveta.

Zdalo sa mu, že tu je všetko falošné, že každý luže. Keď išiel po schodoch, Lapointe mu toto zdanie potvrdil.

– Rád by som vedel, pán komisár, či to dievča je normálne. Podľa odpovedí, ak je ochotné odpovedať, podľa pohľadu, ktorý na mňa upiera, vyzerá nevinné a duševne vyvinuté ako desaťročné dieťa, ale v duchu sa pýtam, či to nie je úskok, pretvárka.

Keď vchádzali do izby pani Nahourovej, kde Nelly ešte stále sedela na stoličke potiahnutej hodvábom, Lapointe poznamenal:

– Pán komisár, deti sú v skutočnosti staršie, ako ich máme na tejto fotografii. Dievča má teraz päť rokov a chlapček dva.

– Vieš, kde žijú s vychovávateľkou?

– V Mougins, v Palmierovom penzióne.

– Dlho?

– Pokiaľ som vyrozumel, chlapec sa narodil v Cannes a nikdy nebol v Paríži.

Chyžná hľadela na nich jasnými, čistými očami, a nezdalo sa, že by bola rozumela čo len slovo z ich rozhovoru.

– V zásuvke, ktorú mi ukázala, som našiel ďalšie fotografie… Asi tucet záberov detí vo vankúši, i keď už vedeli chodiť, tento záber je z pláže, Nahour a jeho žena sú oveľa mladší, ide pravdepodobne o fotografiu, keď sa zoznámili… A tu je fotografia pani Nahourovej s priateľkou pri nejakom amsterdamskom prieplave…

Priateľka bola škaredá, s čapatým nosom, veľmi malými očami, ale napriek tomu mala úprimný a sympatický výraz tváre.

– V izbe som našiel jedine listy od mladého dievčaťa, písané po holandsky. Táto korešpondencia trvá vyše sedem rokov a posledný list má dátum spred desiatich dní.

– Nelly nikdy nebola so svojou paňou v Holandsku?

– Tvrdí, že nie.

– Jej pani tam cestúva často?

– Občas… Zdá sa, že sama… Nie som si však istý, či Nelly rozumie otázkam, ktoré jej kladiem, hoci aj v angličtine…

– Nájdi niekoho, kto by ti tie listy preložil… Čo vraví, pokiaľ ide o včerajší večer a o noc?

– Nič. Nevie nič. Dom nie je taký veľký a predsa sa zdá, akoby si nikto nevšímal, čo robia ostatní. Domnieva sa, že pani Nahourová večerala v meste…

– Sama? Nikto nebol po ňu? Nedala si zavolať taxík…

– Vraví, že nevie…

– Nepomáhala pani Nahourovej pri obliekaní?

– Na túto otázku odpovedá, že jej nikto nezazvonil… Večerala v kuchyni ako zvyčajne, potom vyšla do svojej izby, čítala akési holandské noviny a ľahla si… Ukázala mi ich, sú z predvčerajška…

– Nepočula kroky na chodbe?

– Nevšímala si to… Keď raz zaspí, zdá sa, že ju nič nezobudí…

– O koľkej ráno začína pracovať?

– Nemá presne stanovenú hodinu…

Maigret sa márne pokúšal uhádnuť, čo sa deje za slonovinovolesklým čelom chyžnej, ktorá sa naňho len rozpačite usmievala.

– Povedz jej, že sa môže ísť naraňajkovať, ale nesmie opustiť dom…

Keď Lapointe preložil tento rozkaz, Nelly vstala, mierne sa uklonila ako chovanka z penzionátu a pokojne sa pobrala von.

– Pán komisár, ona klame…

– Ako to vieš?

– V noci vraj nevkročila do tejto izby. Ráno jej obvodní inšpektori nedovolili vyjsť zo svojej izby. Avšak keď som jej dal prvú otázku, aký kabát mala jej pani na sebe, bez váhania odpovedala:

„Vydrí kožuch…“

Skrine boli zamknuté a v jednej som našiel norkový kožuch a sivý perzián…

– Bol by som rád, keby si si sadol do auta a zašiel za doktorom Pardonom na bulvár Voltaire. Ukáž mu fotografiu, ktorá je dolu v pracovni…

V izbe bol telefón. Keď zazvonil, Maigret zodvihol slúchadlo a začul dva hlasy, súdneho lekára a Ouéniho.

– Áno, – povedal Ouéni. – Ešte je tu… Počkajte… Pohľadám ho…

– To je zbytočné, pán Ouéni, – prerušil ho Maigret. – Buďte taký láskavý a položte…

Tri aparáty, medzi iným aj tajomníkov, boli zapojené na tú istú linku.

– Haló, tu je Maigret…

– Tu Colinet… Práve som začal s pitvou a myslím, že by ste rád poznali prvý výsledok… Nejde o samovraždu…

– Nikdy som to ani nepredpokladal…

– Ani ja, ale teraz to máme potvrdené… Nevyznám sa v balistike, ale môžem povedať, že guľka, ktorú som našiel v dutine lebečnej, bola, ako som očakával, vystrelená zo zbrane stredného alebo veľkého kalibru: 7,32 alebo 45. Vzdialenosť odhadujem na tri až štyri metre, lebku to rozštiepilo…

– Kedy nastala smrť?

– Aby som ju určil čo najpresnejšie, potreboval by som vedieť, kedy posledný raz jedol a urobiť analýzu zažívacieho traktu…

– A len tak približne?

– Okolo polnoci…

– Ďakujem vám, pán doktor…

Lapointe odišiel, auto vrčalo a zatáčalo sa na avenue.

Dolu sa dvaja muži zhovárali akousi cudzou rečou, komisár nakoniec prišiel na to, že je to arabčina. Zbehol dolu a na chodbe stretol Ouéniho, ktorý sa zhováral s neznámym mužom, oboch pozoroval obvodný inšpektor, ale neodvažoval sa zasiahnuť.

Neznámy muž sa podobal na Félixa Nahoura, bol trochu starší, štíhlejší a vyšší. Vlasy na sluchách mu začínali šedivieť.

– Pán Pierre Nahour?

– Vy ste od polície? – spýtal sa ten druhý nedôverčivo.

– Komisár Maigret, šéf kriminálnej polície…

– Čo sa to stalo s bratom? Kde je jeho telo?

– Zastrelili ho v noci, dostal guľku do hrdla, telo previezli do Ústavu súdneho lekárstva…

– Mohol by som ho vidieť?

– O chvíľu.

– Prečo nie hneď?

– Lebo sa práve robí súdna pitva… Poďte dnu, pán Nahour…

Chvíľu zaváhal, či má pustiť aj Ouéniho do pracovne, až nakoniec rozhodol:

– Boli by ste taký láskavý a počkali vo svojej izbe?

Ouéni a Nahour sa na seba pozreli a Maigret nevyčítal novému hosťovi z očí nijaké sympatie voči tajomníkovi.

Keď sa dvere zavreli, ženevský bankár sa spýtal:

– Tu sa to stalo?

Komisár mu ukázal veľkú kaluž krvi na koberci a jeho spoločník chvíľu rozjímal, akoby stál nad mŕtvolou.

– Ako sa to stalo?

– Nikto nič nevie. Zdá sa, že večeral v meste a že nikto ho už potom nevidel.

– A čo je s Linou?

– Hovoríte o pani Nahourovej?… Chyžná tvrdí, že aj pani večerala v meste a že sa nevrátila.

– Nie je tu?

– Posteľ je nedotknutá, odniesla si aj nejaké veci…

Nezdalo sa, že by to Pierra Nahoura prekvapovalo.

– A kde bol Ouéni?

– Bol v herni na bulvári Saint-Michel, asi do jednej po polnoci si zapisoval výhry. Keď sa vrátil, nezisťoval, či jeho pán je alebo nie je doma a šiel si ľahnúť. Nič vraj nepočul…

Sedeli naproti sebe, bankár mechanicky vytiahol z vrecka cigaru, ale váhal si ju zapáliť, hádam z akejsi úcty k mŕtvemu, aj keď ho už tam nebolo.

– Som nútený dať vám niekoľko otázok, pán Nahour, a prosím, prepáčte mi, že budem indiskrétny. Bol váš vzťah k bratovi dobrý?

– Veľmi dobrý, hoci sme sa vídali len zriedkavo.

– Prečo?

– Pretože ja žijem v Ženeve a keď sa už vydávam na cestu, tak najčastejšie idem do Libanonu… A brat zase nemal prečo cestovať do Ženevy… To mesto nepatrilo do jeho pôsobnosti…

– Ouéni mi povedal, že Félix Nahour nebol zamestnaný…

– Je to pravda i nie… Nazdávam sa, pán Maigret, že bude najlepšie, keď nebudem čakať na vaše otázky, a dám vám niekoľko informácií, ktoré vám pomôžu pochopiť celý prípad… Otec bol a ešte je bankárom v Bejrúte… Spočiatku to bola veľmi skromná inštitúcia, určená len na financovanie dovozu a vývozu, pretože cez Bejrút prechádza takmer všetok tovar pre Blízky Východ… Ak rátam podľa počtu obyvateľov, v Bejrúte existuje viac bánk než hocikde inde…

Nakoniec sa rozhodol zapáliť si cigaru. Mal rovnako pestované ruky ako jeho brat a takisto nosil snubný prsteň.

– Sme maronitskí kresťania, to vám dokazujú naše krstné mená… Inštitúcia sa rokmi rozvíjala a teraz otec riadi jednu z libanonských najdôležitejších súkromných bánk… Študoval som na Právnickej fakulte v Paríži a potom na Ústave zrovnávacieho práva…

– Pred príchodom vášho brata?

– Je o päť rokov mladší ako ja… Mal som pred ním náskok… Keď prišiel, ja som už takmer končil štúdium…

– Hneď ste sa usadili v Ženeve?

– Najprv som pracoval s otcom, potom sme sa rozhodli otvoriť pobočku vo Švajčiarsku, vediem teda libanonskú filiálku… Je to dosť skromný podnik, kancelárie s piatimi zamestnancami sú na druhom poschodí Rhôneskej avenue…

Teraz, keď Maigret mal pred sebou muža, ktorý hovoril viac-menej jasne, usiloval sa určiť správne miesto každej osobe.

– Máte viac bratov?

– Iba sestru, ktorej muž vedie pobočku v Istanbule, takú, akú mám ja…

– Takto teda váš otec, švagor a vy kontrolujete značnú časť libanonského obchodu?

– Povedzme štvrtinu, alebo buďme skromnejší, pätinu…

– Félix sa nezúčastňoval na rodinnom riadení?

– Bol najmladší… Aj on začal študovať právo, ale bez nadšenia, najčastejšie navštevoval zadné miestnosti kaviarní univerzitného centra… Objavil poker, ktorému sa venoval zo všetkých síl, dokázal stráviť pri ňom celé noci…

– Tam sa stretol s Ouénim?

– Netvrdím, že Ouéni, ktorý nie je maronitom, ale mohamedánom, bol jeho zlým duchom, ale nemám ďaleko od tejto myšlienky… Ouéni bol veľmi chudobný, ako väčšina ľudí z hôr… Musel pracovať, aby si zarobil na štúdium…

– Ak dobre rozumiem, po určitých objavoch, ktoré som urobil v pracovni, z vášho brata sa stal profesionálny hráč…

– Ak sa tu dá hovoriť o profesii. Jedného pekného dňa sme sa dozvedeli, že zanechal právo a sledoval na Sorbonne prednášky z matematických vied… Otec sa s ním za to už niekoľko rokov hnevá…

– A vy?

– Ja som sa s ním zavše stretol… Spočiatku som mu dával peniaze…

– Vrátil vám ich?

– Všetky. Nemyslite si, že po tom všetkom, čo vám vravím, brat mal pokazenú existenciu. Prvé mesiace, prvé dva, či tri roky boli ťažké, ale zakrátko zarábal veľké sumy a som presvedčený, že bol bohatší ako ja…

– Otec sa s ním pomeril?

– Dosť rýchlo… My maroniti máme veľký zmysel pre rodinu…

– Predpokladám, že váš brat hrával najmä v kasínach?

– V Deauville, v Cannes, v Eviane, v zime v Enghiene. Rok či dva pred nástupom Castra bol technickým poradcom a myslím aj spoločníkom kasína v Havane… Nehrával naverímboha, ale využíval štúdium matematiky…

– Ste ženatý, pán Nahour?

– Ženatý, mám štyri deti, dvadsaťdvaročný syn študuje na Harvadskej univerzite.

– Kedy sa oženil brat?

– Počkajte… Bolo to roku… Pred siedmimi rokmi…

– Poznáte jeho ženu?

– Prirodzene, zoznámil som sa s Linou…

– Stretli ste sa s ňou pred sobášom?

– Nie… Všetci sme boli presvedčení, že brat je zarytý starý mládenec…

– Ako ste sa dozvedeli o jeho sobáši?

– Z listu…

– Viete, kde sa konal?

– V Trouville, kde Félix prenajal vilu…

Pierre Nahour sa mierne zamračil.

– Aký je to typ ženy?

– Neviem, čo vám na to odpovedať.

– Prečo?

– Lebo som ju videl iba dva razy.

– Brat vám ju prišiel predstaviť do Ženevy?

– Nie. Prišiel som obchodne do Paríža a stretol som sa s nimi v hoteli Ritz, kde v tom čase bývali.

– Nebol s ňou brat nikdy v Libanone?

– Nie. O niekoľko mesiacov sa otec stretol s nimi v Eviane, kde sa liečil.

– Váš otec schvaľoval ich manželstvo?

– Ťažko mi je odpovedať za otca.

– A vy?

– Bolo mi to ľahostajné.

Znova sa dostali do nepresností, do neurčitých alebo dvojzmyselných odpovedí.

– Viete, kde sa brat zoznámil so svojou budúcou ženou?

– Nikdy mi to nepovedal, ale nebolo to ťažké uhádnuť. Rok predtým sa voľba Miss Európy konala v Deauville… Félix sa jej zúčastnil, lebo mal veľké podiely v kasíne a banka prehrávala skoro každý večer… Titul získala devätnásťročná Holanďanka Lina Wiemersová…

– S ktorou sa váš brat oženil…

– Asi o rok neskoršie… Najprv obaja, a či lepšie povedané traja, lebo Félix sa nikdy nepohol bez Fouada Ouéniho, veľa cestovali…

Z rozhovoru ich vyrušil telefón. Maigret zdvihol slúchadlo. Ozval sa Lapointe.

– Volám vás, pán komisár, od doktora Pardona… Ihneď spoznal ženu na fotografii… Je to ranená, ktorú včera v noci ošetroval…

– Mohol by si sa vrátiť sem? Zastav sa najprv v Policajnej prefektúre a požiadaj Janviera, ak je tam, Torrencea alebo niekoho iného, aby mi poslali auto na avenue Parc-Montsouris.

Zložil slúchadlo.

– Prepáčte, pán Nahour… Mám už iba jednu otázku, ale tá je veľmi indiskrétna, hneď pochopíte prečo… Neviete mi povedať, či si brat so ženou dobre rozumeli?

Akoby sa Nahourova tvár zrazu uzavrela.

– Je mi ľúto, že vám nemôžem nič povedať… Nikdy som sa nezaujímal, ako brat žije…

– On mal izbu na prízemí a jeho žena na prvom poschodí… Pokiaľ môžem posudzovať podľa málovravných svedkov, nejedávali spolu a z domu vychádzali poväčšine osve…

Pierre Nahour sa ani nepohol, ale líca mu zružoveli.

– Personál v tomto dome sa skladá iba z upratovačky, Fouada Ouéniho, ktorého postavenie je dosť neurčité, a z holandskej chyžnej, ktorá hovorí iba po holandsky a anglicky…

– Brat hovoril, prirodzene, po arabsky a okrem toho po francúzsky, anglicky, španielsky a taliansky, to nerátam nemčinu, z ktorej tiež vedel niečo…

– Ouéni pripravoval svojmu pánovi raňajky a Nelly Velthuisová zase svojej panej. Takisto to bývalo aj s obedom, ak jedávali doma… Večeriavali najčastejšie v meste, ale každý sám…

– Neviem o tom…

– Kde máte svoje deti, pán Nahour?

– No predsa… v Ženeve, samozrejme, presnejšie osem kilometrov od Ženevy, kde máme vilu…

– Bratove deti žijú na Côte d’Azur s vychovávateľkou…

– Félix chodil často za nimi, časť roka strávil v Cannes…

– A jeho žena?

– Predpokladám, že ich tiež navštevovala…

– Nikdy ste nepočuli, že má milenca a či milencov?

– Nežijeme v tomto prostredí…

– Pokúsim sa, pán Nahour, zrekonštruovať vám, čo sa stalo tejto noci, lepšie povedané to, čo vieme… Pred jednou po polnoci ktosi vystrelil z automatickej pištole väčšieho kalibru, ktorej typ a značku sa dozvieme, len čo nám expert pre zbrane podá správu. Guľka zasiahla vášho brata do hrdla… V tej chvíli stál za písacím stolom…

Aj váš brat, podobne ako jeho útočník, mal v ruke zbraň, revolver 6,35 s perleťovou rukoväťou, ktorý zvyčajne držal v pravej zásuvke písacieho stola, v zásuvke, ktorú sme našli pootvorenú…

– Neviem, koľko osôb bolo v miestnosti, ale určite vieme, že vaša švagriná tam bola…

– Ako to môžete vedieť?

– Pretože bola ranená, zasiahla ju guľka z revolvera 6,35. Počuli ste niekedy o istom doktorovi Pardonovi, ktorý býva na bulvári Voltaire?

– Nepoznám tú štvrť a také meno som nikdy nepočul.

– Vaša švagriná ho musela počuť, alebo ho počul muž, ktorý bol s ňou…

– Chcete povedať, že tu v pracovni bol ešte nejaký muž?

– Netvrdím to… Pani Nahourová pred scénou alebo po nej rýchlo pobalila do kufra alebo do kufrov bielizeň a šatstvo… Neskoršie, oblečená vo vydrom kožuchu, vystúpila so svojím spoločníkom z červeného auta alfa-rómeo pred domom číslo 76 na bulvári Voltaire a vzápätí obaja zazvonili u lekára…

– Kto bol ten muž?

– Vieme len toľko, že ide o dvadsaťpäť alebo dvadsaťšesťročného kolumbijského občana…

Pierre Nahour sa ani nepohol, ba ani nezachvel.

– Nemáte ani tušenia, kto by to mohol byť? – spýtal sa Maigret, a hľadel mu priamo do očí.

– Nemám, – povedal a vybral si cigaru z úst.

– Vaša švagriná je ranená na chrbte, ale to nie je nebezpečné. Doktor Pardon ju ošetril. Kolumbijčan rozprával akúsi čudnú historku, podľa ktorej jeho spoločníčku, ktorú vraj nepozná, pár krokov od neho napadli z idúceho auta a cez otvorené okno na ňu vystrelili…

– Kde je teraz?

– Pravdepodobne v Amsterdame… Kým si lekár umýval ruky a vyzliekal zakrvavený plášť, dvojica potichu odišla z ordinácie… Neskoršie ich videli na letisku Orly, kde ešte stále je zaparkované ich červené auto. Dvaja cestujúci, Holanďanka a Kolumbijčan, ktorých popis sa zhoduje s popisom hľadaných osôb, nastúpili do lietadla do Amsterdamu…

Maigret vstal a vyklepal popol z fajky do popolníka, z vrecka vytiahol ďalšiu, napchal ju tabakom a zapálil si ju.

– Vyložil som karty, pán Nahour… Očakávam, že budete rovnako otvorený… Teraz idem na Policajnú prefektúru. Ostane tu jeden inšpektor, ktorý sa postará o to, aby upratovačka, Ouéni, ani Nelly neodišli bez povolenia…

– A ja?

– Bol by som rád, keby ste aj vy ostali tu, lebo po pitve by som vás chcel požiadať, aby ste identifikovali mŕtvolu; je to síce len formalita, ale formalita nevyhnutná…

Postavil sa do zaskleného výklenku. Ešte stále snežilo, ale už nie tak husto, no obloha sa nijako nevyjasňovala. Pri chodníku zastali dve malé čierne policajné autá. Z jedného vystúpil Lapointe, z druhého Janvier. Obaja prešli cez záhradu, bolo počuť, ako sa otvorili dvere na chodbe.

– Keď sa znovu stretneme, pán Nahour, budete mi azda môcť spresniť údaje o vzťahoch medzi vašou švagrinou a bratom, a možno aj medzi nimi a ďalšími ľuďmi…

Pierre Nahour neodpovedal, mlčky ho nechal odísť.

– Lapointe, ty ostaneš tu… Ja idem na Quai d’Orsay s Janvierom…

Maigret si omotal hrubý šál okolo krku a obliekol si kabát.

Bolo o desať minút dvanásť, keď Maigret pohodlne uvelebený v kresle, konečne dostal spojenie s Amsterdamom.

– Keulemans?… Haló!… Tu, Maigret, Paríž…

Šéf kriminálnej polície v Amsterdame Jef Keulemans bol ešte mladý, sotva štyridsaťročný pán. Štíhla postava, ružová tvár a plavé vlasy mu uberali dobrých desať rokov.

Keď sa zaučoval v Paríži, Maigret mu poukazoval celú mašinériu kriminálnej polície. Obaja sa stali dobrými priateľmi, stretávali sa z času na čas na medzinárodných kongresoch.

– Veľmi dobre, Keulemans, ďakujem… Áno, aj moja žena… Čože?… Prístav je pod ľadom?… Nech vás utešuje myšlienka, že Paríž sa premenil na klzisko a znova sneží…

… Haló!… Počúvajte, chcem vás požiadať o službu… Ospravedlňujem sa, že volám iba kvôli tomu… Je to, samozrejme, úradná záležitosť… Nuž, nemám kedy povyplňovať všelijaké žiadanky, aby som dodržal úradný postup… A okrem toho ešte nemám v rukách dostatočné podklady…

Minulú noc nastúpili do lietadla spoločnosti KLM dve osoby, ktoré ma zaujímajú. Lietadlo odletelo z Orly ráno okolo štvrtej… Ide o muža a ženu… Možno predstierajú, že nepatria k sebe… Muž s kolumbijským pasom má asi dvadsaťpäť rokov… Žena, pôvodom Holanďanka, sa volá Evelina Nahourová, rodená Wiemersová, zavše sa zdržuje v Amsterdame, kde prežila svoju mladosť…

Predpokladám, že obaja museli vyplniť palubnú kartu, ktorú asi nájdete na letisku…

Pani Nahourová nežije v Holandsku, ale má v Amsterdame priateľku Annu Keegelovú, ktorá na listoch uvádza lomanstraatskú adresu… Nepoznáte?…

Dobre!… Nie, nezaisťujte ich… Ak nájdete pani Nahourovú, stačí hádam, keď jej jednoducho oznámite, že jej muž je mŕtvy a že ju očakávajú kvôli testamentu… Dodajte, že jej švagor pricestoval do Paríža… Nehovorte o polícii…

Áno, Nahoura zavraždili… Dostal guľku do hrdla… Čože?… Je možné, že o tom vie, je však takisto možné, že nevie, pretože v tomto prípade sa nezačudujem nijakému prekvapeniu.

Bol by som rád, keby sa nepoplašila… Ak je ešte so svojím spoločníkom, netreba ho znepokojovať… Ak sú zvlášť, predpokladám, že mu zatelefonuje, aby ho upovedomila o vašej návšteve…

– Ste veľmi milý, Keulemans… Teraz idem domov na obed, očakávam, že ma po obede zavoláte… Ďakujem…

Využil voľnú linku a vytočil číslo domov.

– Čo máš na obed? – spýtal sa, keď sa mu ozvala žena.

– Pripravila som kyslú kapustu, ale som takmer istá, že ju budem musieť ohrievať na večeru, ak nie na zajtra!

– O pol hodiny som doma.

Z fajok, poukladaných na písacom stole, si vybral jednu a na chodbe si ju zapálil. Na konci zaklopal na dvere komisára Lardoisa, ktorý viedol policajné oddelenie pre herne. Lardois nastupoval na kriminálnu políciu približne v tom istom čase ako on a od začiatku si tykali.

– Dobrý deň, Raoul…

– Čo sa stalo, že si si na mňa zrazu spomenul?… Pracujeme na dvadsať metrov a prídeš sa ku mne pozrieť raz za turecký rok…

– Ja by som mohol povedať to isté…

Je pravda, že sa vídali každé ráno, ale to bolo úradne, na poradách u policajného riaditeľa.

– Moje otázky sa ti budú zdať naivné, ale priznávam, že sa vôbec nevyznám v otázkach hazardných hier… V prvom rade chcem vedieť, či skutočne existujú profesionálni hráči?

– Pojmu profesionálny hráč zodpovedajú riaditelia kasín, nakoľko vlastne hrajú proti zákazníkom… Keď držia bank na dvoch stoloch, sú nútení podeliť sa so špecializovaným hráčom, často s celým syndikátom… To sa týka profesionálov, ktorí majú vlastný podnik…

Ostatní, nie je ich veľa, žijú výlučne z hazardných hier dlhšie alebo kratšie, ak majú výnimočné šťastie, veľké finančné prostriedky a zvláštne postavenie…

– Možno hrať na vedeckom základe?

– Zdá sa, že áno. Podaktorí hráči, nie je ich veľa, sú schopní vo chvíli medzi rozdaním karát a započatím hry komplikovaným počtom pravdepodobnosti určiť, či si majú pýtať kartu alebo nie…

– Počul si niekedy o istom Félixovi Nahourovi?

– Poznám všetkých krupierov vo Francúzsku a inde… Patrí do druhej kategórie, hoci v Havane určitý čas držal celú banku spolu s jedným americkým syndikátom…

– Poctivý?

– Keby nebol, boli by ho už dávno chytili a mal by zakázaný vstup do herní… Iba v malých kasínach sa vyskytujú mizerní podvodníci, ktorých však veľmi rýchlo chytia…

– Čo vieš o Nahourovi?

– Po prvé, že má krásnu ženu, Miss neviemakú, ktorú som viac ráz stretol v Cannes a v Biarritzi… Ďalej, že určitý čas spolupracoval so skupinou z Blízkeho Východu…

– Ide o syndikát hráčov?

– Ak chceš… Povedzme hráči, ktorí nechcú alebo nemôžu hrať sami… Profesionál, ktorý zaútočí na bank napríklad v Cannes alebo v Deauville, nutne potrebuje niekoľko miliónov, ktoré mu dovolia držať sa, kým sa nevyskytne výhodná šanca… Ináč povedané, treba udržovať krok s kasínom, ktorého rezervy sú prakticky nevyčerpateľné…

Preto vznikli syndikáty, ktoré fungujú ako finančné spoločnosti s tým rozdielom, že pracujú diskrétnejšie…

Akýsi juhoamerický syndikát už dávno vysiela každoročne svojho operátora do Deauville a bank bol už viackrát ohrozený…

– Nahour má za sebou vždy nejaký syndikát?

– Teraz začína lietať na vlastných krídlach, nedá sa to však kontrolovať…

– Ešte jednu informáciu… Poznáš herňu na Saint-Michel?

Lardois trochu zaváhal.

– Áno… Robil som tam zo tri razie…

– Ako to, že ešte stále funguje?

– Nechceš mi povedať, že Nahour tam hráva?

– Nie, ale jeho všeužitočný tajomník tam trávi dve-tri noci do týždňa…

– Na žiadosť Centrálnej výzvednej služby som prižmúril oko. Herňu navštevujú väčšinou zahraniční študenti, najmä z Blízkeho Východu, ktorí bývajú v tejto štvrti… To je dobrá príležitosť mať ich pod dohľadom a náš kolega to využíva… Došlo tam k bitke?

– Nie.

– Dačo iné?

– Nie.

– Nahour sa zaplietol do nejakej historky?

– Tejto noci ho zavraždili.

– V niektorej herni?

– Doma.

– Porozprávaš mi to?

– Len čo sa to sám dozviem.

O dvadsať minút sedel Maigret naproti svojej žene, pochutnával si na vynikajúcej kyslej kapuste na alsaský spôsob, akú možno nájsť iba v dvoch parížskych reštauráciách. Bravčové rebierko bolo mimoriadne „chutné“, komisár otvoril niekoľko fliaš strasbourghského piva.

Vonku ešte stále snežilo, bolo príjemné sedieť v teple a nemusieť sa motať po chodníkoch, šmykľavých ako amsterdamský prístav.

– Si unavený?

– Ani nie.

Chvíľu mlčali, potom sa Maigret posmešne pozrel na svoju ženu a povedal:

– Policajt by sa v podstate nemal ženiť.

– Aby sa nemusel vracať domov a najesť sa kyslej kapusty? – odpovedala mu pohotovo manželka.

– Nie, ale preto, lebo potrebuje žiť v každom prostredí, musí poznať napríklad kasína, medzinárodné banky, maronitských Libanončanov a mohamedánov, bistrá cudzincov v Latinskej štvrti a na Saint-Germain, ako aj mladých Kolumbijčanov. A to už nehovorím o holandčine a o súťažiach krásy…

– Nevynájdeš sa aj bez toho?

Usmiala sa, lebo z tváre sa mu postupne vytrácal ustarostený výraz.

– Výsledok vyšetrovania to ukáže…

Ťažko sa mu vstávalo, ale príčina bola v tom, že sa poriadne naobedoval a dal si trochu viac piva. Dobre by mu padlo po bezsennej noci natiahnuť sa na posteľ, trochu si poležať a len nejasne vnímať, ako pani Maigretová chodí po izbe.

– Už zase odchádzaš?

– Má ma volať Keulemans z Amsterdamu…

Poznala ho, lebo viackrát u nich večeral. Maigret si tentoraz zavolal taxík, a ako obyčajne zbehol pred dom, kde ho čakal. Janvier už bol v úrade.

– Nevolal ma niekto?

– Iba Lapointe. Keď sa už v chladničke nenašlo nič na jedenie, Nahourov brat si vyžiadal od Lapointa dovolenie, aby si mohol odskočiť niečo kúpiť v blízkom bufete. Lapointe nevidel dôvod, prečo by mu to mal odmietnuť. Nahour ho za odmenu pozval so sebou. Dvaja obvodní inšpektori sa vrátili na komisariát. Policajta pri bráne vymenili… Zabudol som!… Mladá chyžná sa nechcela dotknúť jedla, pripravila si veľký hrniec čokolády a do nej si nadrobila chleba…

– Nahour a Ouéni jedli pri jednom stole?

– To mi Lapointe nepovedal…

– Pôjdeš na bulvár Saint-Michel… Nájdeš tam istý bar Tilleuls… Je tam herňa, zamaskovaná ako súkromný podnik na prvom poschodí… O tomto čase je herňa zatvorená, ale možno sa ta dostať cez bar…

Povedz majiteľovi, že ťa posiela Lardois, a že mu nechceš robiť nepríjemnosti… Pokús sa dozvedieť, či Fouad Ouéni tam bol minulú noc a ak áno, kedy prišiel a kedy odišiel…

Na spiatočnej ceste sa zastav v reštaurácii Malý Bejrút na ulici des Bernardins. Majiteľom je istý Boutros. Félix Nahour bol jedným z jeho najvytrvalejších hostí. Spýtaj sa, či včera večeral u neho? Či bol sám? Odkedy tam už nechodil so svojou ženou? Bolo dakedy obdobie, keď manželský pár bol nerozlučný? Atď. Sám uvidíš, čo možno z neho vytiahnuť…

Maigret sa ešte ani nedotkol pošty, ktorá sa zhromaždila na podložke vedľa fajok. Natiahol ruku, vzal jeden list, zíval a rozhodol, že túto starosť si nechá na neskoršie, trochu sa skĺzol v kresle, sklonil hlavu a zavrel oči.

Nikto ho nepoklepal po pleci, zobudil ho telefón a bolo pol štvrtej.

– Komisár Maigret?… Haló!… Komisár Maigret osobne…

Telefonistka mala roztomilý prízvuk.

– Tu Amsterdam… Nepoložte… Prepojím na komisára Keulemansa…

Dva-tri razy to zachrapčalo, potom sa ozval veselý hlas vysokého holandského policajta.

– Maigret?… Tu Keulemans… Snažte sa aj na budúce dávať mi také ľahké úlohy… Prirodzene, že na letisku som našiel palubné karty… Nemusel som sa sám namáhať… Všetko mi nadiktovali telefonicky… Ide o Evelinu Nahourovú, rodenú Wiemersovú, bytom v Paríži, avenue Parc-Montsouris… Je mladšia, než ste si mysleli… Má dvadsaťsedem rokov… Narodila sa v Amsterdame, ale veľmi mladá odtiaľ odišla s rodičmi, keď sa jej otec stal zástupcom riaditeľa továrne na syry v Leeuwardene, vo Frízsku…

– Boli ste s ňou?

– Je u priateľky Anny Keegelovej. Obe ženy žili spolu niekoľko rokov, keď sedemnásťročnej Line rodičia dovolili pracovať v Amsterdame…

Lina bola telefonistkou v turistickej kancelárii, potom prijímacou sestrou u známeho lekára, nakoniec manekýnkou v módnom dome… Anna Keegelová je stále zamestnaná na tom istom mieste: pracuje pri dierkovačke vo veľkom pivovare, ktorého sklady som vám ukázal, keď sme sa loďou plavili po rieke Amstel…

– Ako reagovala Lina Nahourová, keď ste jej oznámili, že manžel je mŕtvy?

– Musím vám najprv povedať, že leží v posteli pod lekárskym dozorom…

– Priznala sa, že je zranená?

– Nie. Povedala mi, že je veľmi unavená.

– Po jej spoločníkovi ani stopy?

– Nakoľko sa byt skladá iba z jednej veľkej izby, kuchyne a kúpeľne, bol by som ho zazrel… Po chvíli mlčania sa spýtala:

„Ako zomrel?“

Odpovedal som jej, že neviem, ale že ju vraj potrebujú, aby mohli otvoriť testament.

– Čo povedala?

– Dúfa vraj, že jej zajtra ráno bude tak dobre, že bude môcť nasadnúť do lietadla, hoci lekár jej predpísal dlhý odpočinok… Pre každý prípad som v tých končinách nechal svojho človeka… Nenápadne, nebojte sa…

– A čo je s Kolumbijčanom?

– Vicente Alvaredo, dvadsaťšesťročný, narodený v Bogote, študent, bytom v Paríži, ulica Notre-Dame-des-Champs…

– Našli ste ho?

– Ľahko. Tiež veľmi nenápadne, lebo som nariadil odpočúvať telefón v byte na Lomanstraat… Lina Nahourová mu telefonovala, len čo som zavrel dvere… Pýtala si hotel Rembrandt a spojili ju s Alvaredom… Mám stenografický záznam z ich rozhovoru… Mám vám ho prečítať?

Maigret iba ľutoval, že nemohol držať slúchadlo a fajčiť fajku, túžobne hľadel na pekne zloženú zbierku, ktorá zvodne ležala na písacom stole.

– Začínam:

„Vicente?“

„Áno. Prišiel lekár?“

„Pred pol hodinou. Uveril tomu, čo som mu povedala, a po vyčistení mi ranu zašil. Má prísť zase zajtra ráno. Mala som ďalšiu návštevu, kohosi od polície, veľmi vysokého a veľmi milého človeka, ktorý mi oznámil, že môj muž je mŕtvy…“

Ticho.

– Všimnite si Maigret, že mladý muž v tej chvíli nepoložil nijakú otázku.

„Notár ma potrebuje, aby mohol otvoriť testament. Prisľúbila som, že zajtra ráno poletím.“

„Myslíš, že budeš môcť?“

„Mám iba tridsaťosem stupňov horúčky… Doktor mi dal akési tabletky a už ma to nebolí.“

„Môžem ťa navštíviť dnes poobede?“

„Ale nie zavčasu, lebo si chcem pospať. Priateľka zavolala do roboty, že má chrípku… Zdá sa, že tretina pracovníkov je v posteli… Dobre ma opatruje…“

„Prídem okolo piatej…“

Znovu ticho.

– To je všetko, Maigret. Začali sa zhovárať po anglicky a pokračovali po francúzsky. Môžem ešte niečo vybaviť?

– Rád by som vedel, či pocestuje lietadlom, ak áno, kedy pristane v Orly… Samozrejme, rád by som sa dozvedel aj niečo nové o Alvaredovi…

– Nenápadne!

A Keulemans veselo končil rozhovor, rozlúčil sa, ako to robievali Maigretovi spolupracovníci:

– Do videnia, pán komisár.

IV

Bolo lenivé popoludnie, v prekúrenej pracovni z písacieho stola zmizlo zo šesť zoradených fajok. Takmer pri každom vyšetrovaní je určitá chvíľa, ktorú Maigret s obľubou nazýva dierou, keď už má poruke viacero faktov, ktoré treba bezpodmienečne overiť, ale ktoré sa ešte nedajú správne usporiadať.

Toto obdobie upokojuje a zároveň i dráždi, lebo človek podľahne pokušeniu stavať vzdušné zámky z hypotéz a vyvodzovať z nich závery. Je to dosť riskantné, lebo nakoniec sa ukáže, že všetko je lož.

Keby Maigret bol šiel svojou cestou a nebol by si opakoval, že úlohou šéfa kriminálky nie je sliediť ako poľovnícky pes, bol by všetko videl vlastnými očami, tak ako za čias, keď ešte bol inšpektorom.

Napríklad závidel Keulemansovi, že navštívil Linu Nahourovú a jej priateľku v amsterdamskom byte, kde kedysi obe dievčatá žili.

Súčasne by bol chcel stráviť celý deň namiesto Lapointa v dome na avenue Parc-Montsouris, kde by bol mohol sliediť, ňuchať po kútoch, naslepo otvárať zásuvky, pozorovať Fouada Ouéniho, Pierra Nahoura a Nelly, ktorá ich zvádzala zo správnej stopy, a ktorá možno ani nebola taká detská, ako sa tvárila.

Nesledoval nijaký vopred premyslený plán. Kráčal vpred úplne náhodne a predovšetkým sa snažil, aby sa nedal ničím ovplyvniť. Ktosi zaklopal. Usmial sa, keď vo dverách zazrel Pardonovie slúžku.

– Dobrý deň, pán Maigret…

Pre ňu nebol policajným komisárom, ale hosťom, ktorého Pardonovci pozývajú každý mesiac.

– Nesiem vám správu. Pán ma veľmi prosil, aby som ju odovzdala len vám do rúk.

Lekár ju naklepal dvoma prstami na starom písacom stroji, na mnohých miestach gumoval, písmená vyskakovali, niektoré slová boli zlepené dovedna, bez medzery.

Začal písať Pardon správu minulú noc po Maigretovom odchode? Alebo ju písal medzitým, čo ošetroval pacientov? Komisár ju iba preletel a už sa vopred usmieval nad priateľovou úzkostlivosťou, lebo bolo jasné, že sa usiluje, aby nezabudol ani na jeden detail, akoby šlo o lekársku diagnózu.

Čoskoro však predsa len zvraštil obočie, lebo mu oznámili, že na chodbe ho čaká niekoľko novinárov. Zaváhal, no napokon zamrmlal:

– Doveďte ich…

Boli piati, okrem toho aj dvaja fotografi. Medzi reportérmi stál aj malý sotva dvadsaťročný Maquille, jeden z najzúrivejších parížskych novinárov, hoci mal anjelskú tvár.

– Čo by ste nám povedali o Nahourovom prípade?

Pozrime sa! Už to nazvali prípadom, istotne to bude zajtra titulok vo všetkých novinách.

– Veľmi málo, deti moje, práve sa rozbieha vyšetrovanie.

– Myslíte, že Nahour spáchal samovraždu?

– Určite nie. Dokazuje nám to guľka, ktorá prešla hrtanom a zastavila sa v lebečnej dutine: je iného kalibru ako zbraň, ktorú sme našli pri tele.

– Keď ho zastrelili, držal zbraň v ruke?

– Pravdepodobne. Predpokladám, že sa budete i naďalej vypytovať, preto vám vopred vyhlasujem, že neviem, kto bol v tej chvíli v miestnosti.

– A v dome? – ozval sa malý Maquille.

– Mladá holandská chyžná Nelly Velthuisová spala na prvom poschodí, v izbe dosť vzdialenej od pracovne. Tvrdí, že tuho spala a že vôbec nič nepočula.

– Nebol tam aj tajomník?

Akiste sa už vyzvedali od susedov, ba dokonca i okolitých obchodníkov.

– Zatiaľ nemáme iné dôkazy. Tajomník Fouad Ouéni bol v meste a vrátil sa po pol druhej nad ránom. Nemohol sa dostať do pracovne a tak si šiel ľahnúť.

– A pani Nahourová?

– Je preč.

– Odišla pred drámou alebo po nej? – znovu sa spýtal neodbytný Maquille, ktorý presne vedel, čo chce.

– Táto otázka ešte nie je vyriešená.

– Máte aj iné otázky?

– Otázky sa nájdu vždy…

– Napríklad, neexistuje možnosť politického zločinu?

– Podľa našich vedomostí Félix Nahour sa nevenoval politike.

– A jeho brat v Ženeve?

Boli už ďalej, než by si komisár bol myslel.

– Nekryla jeho banka aj nejakú inú činnosť?

– Priveľmi sa ponáhľate.

Zatiaľ si sám Maigret nemohol od toho viac sľubovať, iba sa ubezpečiť, že Pierre Nahour priletel ráno lietadlom do Paríža. Zatiaľ nič nenasvedčovalo, že by tu bol už v ten večer.

– Zo zbrane, ktorá sa našla pod telom obete, sa strieľalo?

Maigret odpovedal tak, aby sa nekompromitoval:

– Je v rukách expertov, zatiaľ som nedostal nijakú správu. Teraz viete približne toľko ako ja, žiadam vás, aby ste ma nechali pracovať. Nezabudnem a zavolám vás, keď budem mať niečo nové.

Nevedel, že Maquille nechal jedného zo svojich spolupracovníkov na chodbe strážiť jeho pracovňu a zaznamenávať návštevy, ktoré prijme.

– A či…?

– Nie, deti moje! Mám veľmi veľa práce a je vylúčené, aby som vám venoval viac času.

Celkom dobre to prebehlo… Vzdychol si, zasníval o dobrom chladnom pohári piva, ale neodvážil sa poslať nikoho do pivovaru Dauphine.

– Haló!… Lapointe?… Čo máš nového?

– V dome vládne stále trúchlivá nálada. Upratovačka zúri, že jej nedovolia robiť poriadok, Nelly leží na posteli a číta anglickú detektívku, nuž a Pierre Nahour nevychádza z pracovne, prehrabáva sa v listoch a v dokumentoch, napchatých v zásuvkách.

– Netelefonoval?

– Raz do Bejrútu, informoval otca, ktorý sa snaží zohnať letenku na najbližšie lietadlo.

– Prosím ťa, daj mi Pierra Nahoura…

– Je pri mne.

Potom sa ozval hlas ženevského bankára.

– Počúvam…

– Neviete náhodou, či brat nemal v Paríži svojho notára?

– Félix sa zmienil pred tromi rokmi, pri jednom posedení, že ak zomrie, testament nájdeme u pána Leroy-Beaudieua na bulvári Saint-Germain. Leroy-Beaudieua poznám náhodou veľmi dobre, lebo sme určitý čas spolu študovali právo, ale potom som s ním stratil kontakt.

– Brat vám nespomínal, čo je v testamente?

– Nie. Iba s určitou zatrpknutosťou mi naznačoval, že napriek otcovej kritike ostal Nahourom.

– Nič zaujímavého ste nenašli v papieroch, v ktorých sa prehŕňate?

– Predovšetkým účty, z ktorých vidieť, že moja švagriná sa nestarala o dodávateľov, ba ani o pekárov a obchodníkov so zmiešaným tovarom, ale všetko prenechala na starosť môjmu bratovi. Takmer každý deň posielané listy, v ktorých vychovávateľka podáva správy o deťoch, dokazujú, že brat veľmi lipol na svojich potomkoch. Okrem toho som našiel pozvánky, listy riaditeľov kasín a krupierov…

– Počúvajte, pán Nahour. Už sa nemusíte zdržiavať v dome. Môžete sa voľne pohybovať po meste, len neodchádzajte z Paríža. Ak si najmete izbu v hoteli…

– To nemám v úmysle. Budem spať v bratovej izbe. Je možné, že vyjdem, ale iba na večeru.

– Dali by ste mi znova inšpektora?… Haló!… Lapointe?… Povolil som pánu Nahourovi, že môže odísť a vrátiť sa, kedy sa mu zachce. To však neplatí na Ouéniho a bol by som rád, keby ani chyžná nevychádzala z domu…

Upratovačka môže ísť nakupovať a ak sa jej bude chcieť, môže odísť domov.

Podvečer ti niekoho pošlem, aby ťa vymenil. Do videnia…

Vošiel do kancelárie inšpektorov, pracovalo ich tam zo pätnásť, niektorí písali na stroji správy, niektorí telefonovali.

– Kto z vás hovorí plynne po anglicky?

Mlčky sa pozreli na seba a Baron skromne zdvihol ruku.

– Chcel by som vás iba upozorniť, že mám zlú výslovnosť.

– Medzi piatou a šiestou pôjdeš vymeniť Lapointa na avenue Parc-Montsouris a ostaneš tam. On ti dá inštrukcie.

Keď sa Maigret o chvíľu vrátil do svojej kancelárie, našiel tam Janviera v kabáte, ktorý zvonku priniesol do miestnosti trocha ľadového ovzdušia.

– Videl som majiteľa baru z Tilleuls, silný, ospanlivý typ, ktorého podozrievam, že je horší, ale nechce to dať najavo. Tvrdí, že nemá nič spoločného s herňou na prvom poschodí, ktorú spravuje akýsi Pozzi, a kam zákazníci musia prechádzať cez bar…

Večer od ôsmej do jedenástej, ba až do polnoci je bar plný ľudí, lebo mnohí ta chodia kvôli televízii.

Včera bol ešte plnší, lebo vysielali zápasenie vo voľnom štýle. Ouéniho nevidel prísť, ale ho videl iba odchádzať okolo štvrť na dve.

– To znamená, že Ouéni mohol prísť kedykoľvek pred štvrť na dve a zdržať sa iba niekoľko minút v herni?

– To je celkom možné. Ak dovolíte, večer pôjdem vypočuť Pozziho, krupierov a ak bude treba aj pravidelných návštevníkov.

Maigret by tam bol rád osobne zašiel. Chvíľu váhal, ale potom musel pripustiť, že bude lepšie, ak si oddýchne po takmer bezsennej noci, lebo predvídal, že sa môže stať, že zajtrajší deň bude ešte ťažší.

– A v reštaurácii?

– Je to celkom malá miestnosť, po ktorej sa rozlieha taká silná vôňa orientálnej kuchyne, až sa mi zatočila hlava. Boutros je nafúkaný dobrák, ktorý chodí čaptavo na obrovských nohách. Asi nevedel nič o tom, čo sa stalo tejto noci, lebo keď som mu hovoril o Nahourovej smrti, dal sa do plaču.

„Môj najlepší zákazník!… Môj brat!…“ vykríkol. „Áno, inšpektor, toho človeka som miloval ako brata… Predstavte si, že sa chodieval ku mne najesť ešte ako študent, často som ho celé týždne choval na úver… Keď sa stal boháčom, nezabudol na úbohého Boutrosa a keď bol v Paríži, chodieval ku mne na večeru takmer každý deň…

Pozrite, tu v tomto rohu vedľa pokladnice je jeho stôl…“

– Nespomenul pred tebou pani Nahourovú?

– Aj on je stará opica, robí grimasy a po očku vás pozoruje. Dlho bol vo vytržení nad krásou pani Nahourovej, nad jej milotou, jemnosťou…

„Vôbec nie je namyslená, inšpektor! Keď prišla alebo keď odchádzala, zakaždým mi podala ruku!“

– Kedy ju videl naposledy?

– Nevie… Je na pochybách… Po svadbe chodila častejšie s manželom, ale v poslednom čase, áno… Bol to krásny pár, veľmi zamilovaný… Vždy boli veľmi zamilovaní… Nie, samozrejme, že sa nič medzi nimi nestalo, ale prirodzene, musela sa venovať domácnosti a deťom…

– Nevie o tom, že deti žijú pri mori?

– V každom prípade predstiera, že o tom nevie…

Maigret sa nemohol ubrániť úsmevu. Neklame každý v tomto prípade? Začalo sa to minulú noc u Pardona neuveriteľnou historkou o výstrele z idúceho auta a o starej žene, ktorá ukázala na lekárov dom.

– Moment! – povedal komisár Janvierovi. – Musím si zatelefonovať. Ostaň tu…

Znova sa rozprával s Lapointom.

– Upratovačka už odišla?

– Zdá sa mi, že sa práve chystá.

– Prosím ťa, mohol by si mi ju dať k telefónu?

Musel čakať dosť dlho, kým sa mu ozval neprívetivý ženský hlas:

– Čo ešte chcete odo mňa?

– Dať vám jednu otázku, pani Bodinová. Ako dlho bývate v štrnástom okrese?

– Neviem, čo to má spoločné…

– Ľahko si to môžem zistiť na komisariáte, kde ste sa povinne museli zapísať.

– Tri roky.

– A kde ste žili predtým?

– Na Servanovej ulici v jedenástom okrese…

– Boli ste tam niekedy chorá?

– Moje choroby nikoho nezaujímajú…

– Ošetroval vás niekedy doktor Pardon?

– Poriadny človek, ktorý nekladie ľuďom otázky a ktorému stačí, keď ich lieči…

Takto sa vyjasnila malá záhada, ktorá ho od chvíle, čo hovoril s Pardonom, sužovala.

– Už ste skončili? Môžem už ísť nakupovať?

– Ešte slovíčko… Mali ste rada doktora Pardona… Je teda pravdepodobné, že ste za ním posielali svojich známych.

– To je možné, že som to urobila…

– Skúste sa rozpamätať… Komu ste o ňom hovorili v dome, kde teraz pracujete…

Dosť dlhú chvíľu bolo ticho a Maigret počul, ako stará žena dýcha.

– Neviem o tom.

– Pani Nahourovej?

– Tá nebola nikdy chorá.

– Pánu Ouénimu? Chyžnej?

– Veď vám hovorím, nepamätám sa, že by som bola niekomu o ňom hovorila! Nuž a teraz, keďže už nemôžem ísť ani voľne nakupovať, neostáva nič iné, len aby ste ma zatkli.

Maigret zložil slúchadlo. Vyhasla mu fajka. Kým si napchával ďalšiu, požiadal Janviera, aby mu zavolal Orly.

– Spýtaj sa inšpektora, či lietadlo, ktoré pristálo niečo po jedenástej, patrí spoločnosti Air-France alebo Swissair.

Janvier zopakoval otázku.

– Swissair? – opakoval Janvier… – Moment…

– Nech ťa zapoja do kancelárie, ktorá registruje cestujúcich po prílete…

– Haló!… Budete takí dobrí…

O chvíľu sa už Maigret sústreďoval na nový bod. Pierre Nahour priletel ráno zo Ženevy na palube lietadla Metropolitan, na ktoré sa mu podarilo zohnať letenku v poslednej chvíli.

– A čo teraz, pán komisár?

– Ako vidíš, určité veci si overujem… Vieš, kedy Nahour včera večeral?

– Okolo pol deviatej… Odišiel niečo po pol desiatej… Objednal si baraninu, potom koláč s mandľami a hrozienkami.

– Zájdi vedľa a oznám tento údaj doktorovi Colinetovi, ktorý to potrebuje, aby určil, kedy nastala smrť…

Sám zatiaľ hľadal telefónne číslo pána Leroy-Beaudieua, ktorého meno sa mu zdalo známe. Keď sa mu ozval, advokát zvolal:

– Čo nového, milý komisár? Dlho som nemal to potešenie vidieť a počuť vás…

Kým Maigret hľadal v pamäti, advokát pokračoval:

– Pamätáte sa na Montrondov prípad?… Môj starý klient, ktorého žena…

– Áno… áno…

– Čím vám môžem poslúžiť?

– Nazdávam sa, že vo vašich rukách sa nachádza testament istého Félixa Nahoura.

– Máte pravdu… Približne pred dvoma rokmi zrušil starý a zostavil nový…

– Viete, prečo zmenil svoj úmysel?

Na druhej strane zavládlo zarazené mlčanie.

– Otázka je veľmi chúlostivá a nachádzam sa vo veľmi zlej situácii. Pán Nahour sa mi nikdy s ničím nezveril… A pokiaľ ide o vlastný testament, nezabúdajte, že ma viaže služobné tajomstvo… Ak vám to pomôže, môžem vám iba povedať, že príčinou boli vyslovene osobné dôvody…

– Včera v noci zavraždili Félixa Nahoura v jeho pracovni…

– Ach, v novinách sa o tom ešte nepísalo.

– Prinesú to najbližšie vydania.

– Vraha zatkli?

– Zatiaľ sme schopní dôjsť len k protichodným domnienkam. Nestáva sa to veľmi často, preto by ste mi, myslím, mohli povedať, či aj manželka zostavuje svoj testament, ak manžel zostavuje svoj.

– Stáva sa aj to.

– V prípade pána Nahoura a jeho manželky?

– Nikdy som sa nestretol s pani Nahourovou a nikdy som sa s ňou nedostal do styku. Však je to bývalá kráľovná krásy?

– Áno.

– Kedy bude pohreb?

– To neviem, lebo mŕtvola je zatiaľ na pitve.

– Zvyčajne čakáme na pohreb, až potom zavoláme dedičov. Myslíte, že to potrvá dlho?

– Je to celkom možné.

– Upovedomili ste o tom rodinu?

– Nahourov brat Pierre prišiel dnes ráno do Paríža – nuž a otec, ktorý bol ešte na obed v Bejrúte, by mal nastúpiť do najbližšieho lietadla.

– A pani Nahourová?

– Tú čakáme zajtra ráno.

– Počúvajte, drahý pán komisár. Dnes večer rozošlem pozvánky. Chcete na zajtra popoludnie?

– To by sa mi aj hodilo.

– Chcel by som vám pomôcť, pokiaľ mi to možnosti dovoľujú, no nechcem pritom porušiť pravidlá profesie. Môžem vám povedať len toľko, že pani Nahourová, ak aj poznala text prvého testamentu, bude dosť nepríjemne prekvapená, keď bude čítať nový závet. Poslúži vám táto informácia?

– Veľmi. Ďakujem vám.

Janvier sa vrátil do Maigretovej pracovne.

– Mám nové správy, – mrmlal Maigret so sladko-kyslou tvárou. – Ak tomu dobre rozumiem, pani Nahourová mala mať podľa prvého testamentu hlavný podiel z dedičstva. Približne pred dvoma rokmi manžel zostavil ďalší testament a bol by som prekvapený, ak žene prisúdil viac ako minimum, ktoré zaručuje zákon…

– Nazdávate sa, že ona…

– Zabúdaš na to, že ja sa nikdy nič nenazdávam, kým sa neskončí vyšetrovanie.

A dodal so skeptickým úsmevom:

– A ešte!

To bolo rozhodne popoludnie samých telefonátov.

– Zavolaj mi penzión Palmier v Mouginse.

Prehrabával sa po vreckách a vylovil kúsok papiera, na ktorom mal zapísané meno vychovávateľky.

– Pozri sa, či je tam slečna Jobéová.

Zastal si k oknu, lebo už bol celý meravý od toho, že tak dlho sedel v kresle. Snehových vločiek bolo čoraz menej. Ulice boli už dosť dlho osvetlené a na určitých dopravných tepnách svetlá nezhasli po celý deň.

Na moste Saint-Michel sa vytvoril zátaras, čo prerušilo premávku. Traja policajti sa snažili rozuzliť klbko áut a autobusov, podarilo sa im to len s veľkým úsilím, píšťalka nezaháľala.

– Haló!… Je tam slečna Jobéová?… Chvíľku prosím počkajte… Odovzdávam komisára Maigreta… Nie… Z parížskej kriminálky.

Maigret chytil slúchadlo a oprel sa o písací stôl.

– Haló!… Slečna Jobéová… Domnievam sa, že obe deti sú pri vás?… Ako?… Nemohli ste ich pustiť von, lebo prší a je veľká zima?… Nerobte si z toho nič, aj v Paríži sneh takmer zastavil premávku…

Mohli by ste mi povedať, či máte nejaké správy o pánovi Nahourovi?… Včera vám netelefonoval?… O koľkej?… O desiatej ráno… Áno, rozumiem… Telefonoval vždy pred prechádzkou alebo večer… Mal nejaký zvláštny dôvod vás volať?… Nič zvláštneho… Telefonoval dva-tri razy do týždňa…

A pani Nahourová?… Nie tak často?… Raz?… Niekedy až po dvoch týždňoch?…

Nie, nie slečna… Pýtam sa vás na to preto, lebo minulú noc zavraždili pána Nahoura… Nikoho sme nezatkli…

Mohli by ste mi povedať, ako dlho pracujete v tejto rodine?… Päť rokov?… Teda odvtedy, čo sa im narodilo prvé dieťa…

Na nešťastie momentálne nemôžem cestovať do Mougins… Pravdepodobne budem musieť poslať vyšetrovaciu komisiu, kým kriminálne oddelenie v Cannes nezapíše vašu svedeckú výpoveď… Ale nie!… Nemáte sa čoho báť… Chápem vašu situáciu…

Počúvajte ma… Keď ste nastúpili do služby, však Nahourovci veľa cestovali?… Áno… Buď do Cannes, Deauville, Evianu… Väčšinou prenajímali vilu na celú sezónu alebo len na určitý čas… Chodievali ste s nimi?… Často?… Áno… Výborne vás počujem…

Žili ste s nimi a s malým dievčatkom v Ritze… O tri roky sa narodil chlapec… Hovorím dobre?… Chorľavé dieťa potrebuje teplejšie podnebie, ako je v Paríži, však?… Ak sa nemýlim, teraz má dva roky… A je z neho celý čert…

Prosím… No len choďte!… Počkám pri telefóne…

Kývol na Janviera:

– Deti sa bijú vo vedľajšej miestnosti… Zdá sa mi, že je to výborné dievča… Odpovedá presne, bez váhania… Ej, ale to trvá!… Haló!… Áno, počujem… Pán Nahour sa teda staral oveľa viac o deti ako jeho žena… Jemu ste každý deň posielali krátku správu o tom, ako sa majú deti a čo robia…

Pobadali ste nejaké napätie medzi manželmi?… Ťažko povedať, rozumiem… Každý žil sám pre seba… To vás neprekvapilo?… Iba zo začiatku?… Zvykli ste si na to…

Spoločne ich navštevovali?… Zriedkakedy?… Som vám veľmi povďačný za pomoc… Chápem, že ste o tom nevedeli prv… Ďakujem vám, slečna…

Maigret zhlboka vydýchol a znova si zapálil fajku, ktorá mu medzitým vyhasla.

– A teraz do roboty… Hovorím to už len tak zo zvyku, lebo sudca Cayotte je veľmi milý človek…

Z písacieho stola vzal správu priateľa Pardona a pomaly sa pobral do krídla vyšetrovacích sudcov v Justičnom paláci.

Cayotte si nemohol robiť nárok na moderné miestnosti a jeho pracovňa sa podobala tým, aké opisovali románopisci minulého storočia.

Zapisovateľ dokonca vyzeral, akoby sa vynoril z Forainovej alebo Steinlenovej kresby a len-len že nenosil listrové rukávce.

Keďže nemali dosť čiernych regálov, hromady spisov sa vŕšili na podlahe a tienidlo lampy, ktorá visela nad sudcovým písacím stolom, sa tiež kdesi stratilo.

– Sadnite si, Maigret… Tak čo?…

Komisár sa nesnažil klamať. Vyše hodiny sedel na zlej stoličke a vykladal všetko, čo vedel. Keď napokon odišiel, dym z jeho fajky a z cigariet, ktoré zase nepretržite fajčil sudca, vytvorili okolo žiarovky hustú clonu.

Maigret bol na letisku už od desiatej ráno, aj keď lietadlo z Amsterdamu malo pristáť až o deväť päťdesiatsedem. Bola nedeľa. Keď sa holil, počul, ako v rozhlase odporúčajú automobilistom, aby jazdili iba v najnutnejších prípadoch, lebo snehová vrstva na uliciach je taká tvrdá a klzká ako nikdy predtým.

Lucas ho doviezol na letisko a čakal v policajnom aute. V halách bolo rušnejšie ako v parížskych uliciach, teplota hádam dosahovala ľudského normálu, až krv stúpala do hlavy.

Keď komisár vypil pri barovom pulte pohár piva, zdalo sa mu, že má purpurovočervenú tvár a ľutoval, že sa nebránil, keď pani Maigretová trvala na tom, aby si vzal dusivý šál, ktorý mu uplietla.

Z ampliónov sa ozvalo oznámenie, že lietadlo z Kodane cez Amsterdam mešká desať minút, a tak sa prechádzal po hale a pritom pozoroval, ako policajti pri východe kontrolujú pasy, pozrú sa cestujúcim do tváre a buď udrú alebo neudrú pečiatku.

Keulemans mu včera večer okolo ôsmej telefonoval na bulvár Richard-Lenoir, práve keď si sadol k stolu a zapínal televízor.

– Lina Nahourová rezervovala letenky v lietadle, ktoré štartuje do Paríža presne o tri štvrte na deväť.

– Ide s ňou Alvaredo?

– Nie. Druhé miesto je pre priateľku Annu Keegelovú. Mladý muž si rezervoval letenku na jedenásť dvadsaťdva, prílet do Paríža je o tri štvrte na jednu.

– Znovu si telefonovali?

– Okolo piatej. Lina Nahourová jednoducho oznámila, kedy odchádza, a dodala, že cestuje s priateľkou. Odpovedal jej, že on bude cestovať ďalším lietadlom. Keď sa jej spýtal, čo má nového, odpovedala, že sa cíti dobre a že jej teplota klesla na tridsaťsedem päť.

Napokon ohlásili, že lietadlo pristáva a tak Maigret podišiel k oknu, k studenému sklu pritisol svoju tvár, sledujúc bežný ruch okolo lietadla.

Najprv vystúpili štyri deti. Medzi cestujúcimi nemohol nájsť dve priateľky; už sa začal obávať, že pani Nahourová zmenila plány, keď odrazu zazrel mladú ženu oblečenú vo vydrom kožuchu. Opierala sa o rameno svojej spoločníčky, aby mohla vystúpiť.

Anna Keegelová, malá brunetka, mala na sebe hrubý, výrazne zelený vlnený kabát. Letuška napokon pomohla nastúpiť Line do malého autobusu, kde už boli natlačení ostatní cestujúci a na ktorom sa vzápätí zatvorili dvere.

Nakoľko posledné vystúpili z lietadla, posledné aj ukazovali pasy a tak Maigret opretý o zábradlie mohol ich zblízka pohodlne pozorovať. Bola Lina Nahourová naozaj krásna? Bola to otázka vkusu. Mala svetlú, priesvitnú pleť ako Severanka, ako sa o tom zmienil aj Pardon, malý ostrý nos a porcelánovo modré oči.

V to ráno mala ostré črty v tvári a človek mal dojem, že len vďaka mimoriadnemu úsiliu stojí na nohách.

Anna Keegelová bola sympaticky škaredá a aj keď nebol vhodný čas na žartovanie, dalo sa o nej predpokladať, že sa dokáže smiať na každej hlúposti.

Na diaľku ich sledoval až po colnicu, kde niekoľko minút čakali na jeden zelený a na ďalší menej kvalitný kufor, ktorý asi patril Anne.

Nosič vzal batožinu a zavolal taxík, zatiaľ čo Maigret si za ten čas sadol k Lucasovi.

– To sú ony?

– Áno. Nestrať ich z dohľadu.

Nebolo to ťažké, lebo taxikár šiel rozvážne a trvalo tri štvrte hodiny, až sa dostali k parku Montsouris.

– Predpokladali ste, že pôjdu niekde inde?

– Nič som nepredpokladal. Chcel som sa presvedčiť. Keď zastane taxík, zastav aj ty a počkaj na mňa.

Obe ženy vystúpili a skôr než sa Lina Nahourová priblížila k bráne, premerala si celý dom, zhora nadol. Akoby váhala a napokon dovolila, aby ju priateľka odviedla.

Maigret ich predbehol, aby došiel skôr ku schodišťu.

– Kto ste? – spýtala sa Lina a zvraštila obočie.

Povedala to s ľahkým prízvukom.

– Komisár Maigret. Vyšetrujem smrť vášho manžela. Dovoľte mi, aby som šiel s vami do bytu…

Ak aj neprotestovala, vyzerala nervóznejšie a silnejšie si pritiahla kožuch. Taxikár doniesol batožinu, ktorá ostala na chodníku. Anna Keegelová otvorila kabelku a zaplatila za taxík.

Tučný Torrence, ktorý mal stráž cez deň, bez slova otvoril. Lina si ho premerala skôr s úžasom ako nepokojne.

Dalo sa vytušiť, že nevie, čo má robiť, kam ísť, že váha či má vyjsť do svojej izby a či radšej vojsť do pracovne.

– Kde je mŕtvola? – spýtala sa Maigreta.

– V ústave súdneho lekárstva.

Uľavilo sa jej, že už nie je v dome? Akoby sa chvela, bola však tak napnutá, že jej pohyby boli skôr reflexmi.

Napokon chytila kľučku na dverách do pracovne a keď ju chcela stlačiť, dvere sa znútra otvorili a v nich sa objavil Pierre Nahour, ktorý žasol, že na chodbe stoja štyria ľudia.

– Dobrý deň, Pierre… – prihovorila sa a podala mu ruku.

Ženevský bankár naozaj zaváhal? Vždy tak narýchlo stisne ruku.

– Kde sa to stalo?

Pierre Nahour ustúpil, aby Lina, jej priateľka a komisár mohli vojsť dnu, zatiaľ čo Torrence ostal na chodbe.

– Tu… za písacím stolom…

Urobila niekoľko váhavých krokov, objavila kaluž krvi a odvrátila hlavu.

– Ako to len urobili?

– Vystrelili naňho.

– Bol ihneď mŕtvy?

Pierre Nahour ostal pokojný a veľmi chladne pozoroval švagrinú, bez toho, že by bolo možné čítať nejaké pocity na jeho tvári.

– To sa nevie… Ráno prišla na to upratovačka, keď prišla upratovať.

Priateľka zacítila, že sa Lina potáca, preto ju zaviedla ku kreslu. Lina si opatrne sadla, istotne ju bolel chrbát. Posunkom naznačila, že chce cigaretu. Anna Keegelová jej ju zapálila a podala.

Ticho bolo dosť nepríjemné. Maigret pociťoval určitú ostýchavosť pred fyzickým a bezpochybne aj morálnym stavom mladej ženy, ktorej nervy boli iste napäté až na prasknutie.

– Nevie sa, či trpel?

– Nevie, – sucho odvetil Pierre Nahour.

– Kedy sa to… kedy sa to stalo?

– Pravdepodobne medzi polnocou a jednou hodinou.

– Nikto nebol v dome?

– Fouad bol v herni a Nelly spala… Tvrdí, že nič nepočula.

– Je pravda, že mám ísť k notárovi?

– Áno, telefonovali mi… Zajtra poobede… Otec pricestoval v noci a oddychuje v hoteli Raspail…

– Čo mám robiť? – spýtala sa bez toho, že by sa špeciálne obrátila na niekoho.

Po prestávke ešte nepríjemnejšej ako predtým odpovedala jej priateľka po holandsky.

– Myslíš?… – spýtala sa jej po francúzsky. – Áno, bude to možno lepšie… Nemala by som odvahu spať v tomto dome…

Pohľadom vyhľadala Maigreta.

– Usadím sa v hoteli s priateľkou a s chyžnou…

Nežiadala si povolenie ako podozrivá, ale jednoducho oznámila toto rozhodnutie.

Potom sa znova obrátila na švagra:

– Nelly je hore? Kde je pani Bodinová?

– Neprišla. Nelly je v svojej izbe.

– Idem hore zobrať si bielizeň a nejaké šaty… Pomôžeš mi, Anna?…

Keď obaja muži ostali sami, bez slova sa pozorovali.

– Pán Nahour, ako zniesol ten úder váš otec?

– Dosť zle… Sestra prišla s ním a obaja oddychujú v hoteli… Trval som na tom, aby neostali tu…

– Vy ostanete tu?

– Radšej… Už máte nejakú predstavu, kto môže byť vrahom, pán Maigret?

– A vy?

– Neviem… Prečo ste nevypočuli moju švagrinú?

– Počkám, až sa zloží v hoteli. Momentálne by sotva viac zniesla…

Obaja vstali a Pierre Nahour ho stroho pozoroval.

– Chcel by som vám dať jednu otázku, – ticho povedal komisár. – Čítali ste bratovu korešpondenciu a mali ste príležitosť zhovárať sa s Ouénim… Zdá sa, že nie je ochotný spolupracovať s nami… Hádam s vami by bol…

– Pokúšal som sa z neho dačo vytiahnuť včera večer, no bez veľkého úspechu…

– Vinníkov, ktorí prichádzajú do úvahy, ani nie je tak veľa, pravda, pri jednej podmienke…

– Pri akej?

– Predpokladajte, že váš brat v protiklade s tým, čo ste sa prvý raz nazdávali, nehral iba na vlastný účet, najmä nie v poslednom čase, ale že pracoval pre jeden syndikát, tak ako sa mu to stalo už v minulosti…

– Chápem, k čomu chcete dôjsť. Ja vás však prosím, pán komisár, aby ste sa zbytočne nezdržiavali takouto domnienkou… Môj brat bol čestný človek tak ako všetci Nahourovci. Bol dokonca úzkostlivý, až malicherný. To vyplýva aj z korešpondencie, ktorú som prečítal…

Ak pracoval s nejakým syndikátom, je nemysliteľné, že by sa bol dal na zlé chodníčky a oklamal ho čo len o jeden centime a že by sa vzápätí bol stal obeťou pomsty…

– Som veľmi šťastný, že to počujem práve od vás. Ospravedlňujem sa, že pri svojom povolaní nesmiem zanedbávať nijakú hypotézu. Možno mi túto myšlienku vnukla Ouéniho prítomnosť v dome.

– Tomu nerozumiem…

– Nezdá sa vám Ouéniho postavenie dosť alibistické?… Nie je celkom ani tajomníkom, ani komorníkom či šoférom a takisto nebol Nahourovým partnerom… Z toho vyplýva domnienka, že pri vašom bratovi mohol hrať úlohu strážcu, predstaviteľa syndikátu.

Nahour sa ironicky usmieval.

– Ak by mi to povedal niekto iný a nie vy, odpovedal by som, že číta veľa detektívnych románov… Už som sa zmienil, aký zmysel majú Libanončania pre rodinu… Pojem rodiny sa nekončí u blízkych či vzdialených príbuzných. Stáva sa, že jej členmi sú aj starí sluhovia, ktorí žijú v dome ako priatelia, ako jej rovnoprávni členovia…

– Vy by ste si vybrali Ouéniho?

– Nie… V prvom rade preto, že mi je nesympatický, a potom aj preto, lebo som sa zavčasu oženil a stačí mi žena… Nezabúdajte na to, že Félix bol starým mládencom až do tridsiatich piatich rokov… V rodine sme boli presvedčení, že sa nikdy neožení…

– Dovolíte?

Maigret počul kroky na schodišti, a tak išiel otvoriť dvere. Lina sa preobliekla a mala na sebe norkový kožuch. Nelly Velthuisová šla za ňou, uprene zahľadená do diaľky, s kufrom v ruke, Anna Keegelová, takisto ovešaná batožinou, uzatvárala sprievod.

– Pierre, boli by ste taký dobrý a zavolali mi taxík? Nemala som svoj prepustiť…

Spýtavým pohľadom pozrela na komisára a Maigret sa jej spýtal:

– V ktorom hoteli sa usadíte?… V Ritze?…

– Ach, nie, to by vo mne vyvolalo priveľa spomienok…

Počkajte, ako sa len volá ten hotel na rohu ulice Rivoli, pri Vendômskom námestí…

– Hotel du Louvre?…

– Áno… Ideme do hotela du Louvre…

– Ak dovolíte, zakrátko vás tam navštívim, lebo vám musím dať niekoľko otázok…

– Taxík príde hneď…

Bolo už takmer poludnie. Teraz už mal len Janvier prísť načas na letisko Orly, počkať na Alvareda a zavesiť sa na neho.

– Do videnia, Pierre… Kedy sa máme zajtra stretnúť a u ktorého notára?

– O tretej u advokáta Leroy-Beaudieua na bulvári Saint-Germain…

– Nemusíte si to zapisovať, – poznamenal Maigret. – V hoteli vám dám adresu.

Chvíľu trvalo, kým traja ľudia nastúpili do auta a kým uložili batožinu. Lina sa na chodníku viditeľne chvela, obzerala sa okolo seba, akoby nepoznávala toto prostredie, ktoré jej muselo byť predsa známe.

Pierre Nahour zavrel dvere a Maigretovi sa zdalo, že na okne Ouéniho izby sa pohla záclona.

Keď si Maigret sadal k Lucasovi, precedil cez zuby:

– Ideme za nimi… Idú do hotela du Louvre, no radšej sa chcem na vlastné oči presvedčiť… Pri vyšetrovaní tohto prípadu by som nemohol prisahať, že som doposiaľ počul jednu pravdivú výpoveď…

Ulice boli pusté ako v auguste, pravdaže, bez turistických autokarov. Taxík zastavil pred hotelom du Louvre. Lina a jej priateľka vošli najprv samé, bez kufrov, aby sa presvedčili, či sú voľné izby. O chvíľu prišiel nosič po batožinu a chyžná pozrela na taxameter a zaplatila.

– Postav sa niekde nabok a vyhľadaj ma v bare. Musím im nechať trocha času, aby sa zložili na izbe.

Vlastne ho aj smädilo.

V

Bar bol tmavý a tichý. Dvaja Angličania sedeli na vysokých stoličkách, bolo vidieť, že sa zhovárajú, ale nič nebolo počuť. Steny boli obložené dubovým drevom a z bronzových svietnikov, umiestených na každých päť-šesť metrov, sa šírilo diskrétne svetlo. V jednom rohu čakala mladá žena, na stole mala ružovkastý koktail. Naproti sa štyria chlapi zavše naklonili k sebe.

Aj tu bola nedeľa, pustý deň kvôli počasiu. Cez krémové záclony sa len ťažko dalo vidieť trocha špinavého snehu, čierne stromy a pohybujúcu sa hlavu náhodného chodca.

– Šatňa, prosím!…

– Prepáčte…

Pri vyšetrovaní sa častejšie dostal do tunajších bistier alebo hlučných barov okolo Champs-Elysées než do palácov. Uložil si kabát a uľahčene si vydýchol, keď zhodil veľmi teplý šál.

– Pivo, prosím, – polohlasom si objednal u barmana, ktorý ho premeriaval pohľadom, akoby si chcel spomenúť, kde sa už stretol s touto tvárou.

– Carlsbergské alebo heinekennské?

– To je jedno.

Slečna v šatni zastavila aj odvážneho Lucasa.

– Čo si dáš?

– A vy, pán komisár?

– Objednal som si pivo.

– Tak aj ja si dám to isté.

Nad otvorenými dverami, odkiaľ sa ozýval slabý štrngot príborov, matne svietili dve slová Grill room.

– Si hladný?

– Ani veľmi nie…

– Vieš čísla izieb?

– 437, 438 a 439. Dve izby a malý salón.

– A Nelly?

– Spí v jednej izbe. Štyristotridsaťsedmička je veľká izba s dvoma posteľami pre pani Nahourovú a jej priateľku.

– Hneď sa vrátim…

Maigret prešiel po širokej mramorovej chodbe a zamieril k dverám s nápisom Telefón.

– Spojte ma prosím š číslom 437.

– Moment…

– Haló!… Pani Nahourová?

– Kto volá?

– Komisár Maigret.

– Tu Anna Keegelová. Pani Nahourová sa kúpe.

– Spýtajte sa jej, či chce, aby som prišiel hore o desať minút alebo či zíde sa najskôr naobedovať.

Čakal hodnú chvíľu. Počul nezrozumiteľný rozhovor.

– Haló!… Nie je hladná, jedla v lietadle, ale bola by radšej, keby ste prišli až tak o pol hodinu.

O niekoľko minút vošiel Maigret s Lucasom do grilu, v ktorom bolo také isté prítmie ako v bare, to isté dubové obloženie, tie isté svietniky a lampky. Iba zo štyri stoly boli obsadené, všetci si šepkali ako v kostole. Správca, hlavný a čašníci chodili potichu ako vyznávači nejakého kultu.

Keď im predložili obrovský jedálny lístok, Maigret pokrútil hlavou.

– Anglickú misu, – zamrmlal.

– Aj ja.

Správca ho opravil:

– Dva razy studený nárez.

– A pivo.

– Pošlem vám čašníka s nápojmi.

– Nezavoláš na Prefektúru, aby vedeli, že sme tu? Nech sa pokúsia o tom upovedomiť Janviera, ktorý by mal byť ešte na letisku Orly. Daj im číslo apartmánu.

Maigreta sa zrazu zmocnila malátnosť a Lucas, ktorý vybadal tento príznak, si dával pozor, aby sa ho zbytočne nevypytoval.

Jedli takmer mlčky, dozeral na nich správca i čašníci.

– Želáte si kávu?

Muž v tureckom kroji im ju naservíroval vyumelkovanými pohybmi.

– Bude lepšie, ak pôjdeš hore so mnou.

Vyšli na štvrté poschodie, našli apartmán číslo 437, zaklopali. Otvorili sa dvere číslo 438.

– Tadiaľto… – povedala Anna Keegelová.

Asi sa tiež okúpala alebo osprchovala, lebo mala ešte mokré vlasy.

– Poďte ďalej… Oznámim to Line…

V neveľkom salóne bolo všetko mäkké a príjemné, steny bledosivé, kreslá bledomodré, stôl farby slonovej kosti.

V miestnosti vľavo bolo počuť, že ktosi chodí hore-dolu, pravdepodobne to bola Nelly Velthuisová, ktorá vybaľovala kufre.

Čakali dosť dlho, postojačky, nepohodlne, až napokon vošli obidve ženy. Maigret bol prekvapený, lebo očakával, že Lina Nahourová ho prijme v posteli.

Práve sa stačila učesať, ale nebola nalíčená. Mala na sebe staroružový zamatový župan.

Vyzerala krehká, slabá. Ak aj ju namáhalo, že ich musí prijať, nedala to najavo, ranné napätie zmizlo.

Zarazila sa, keď namiesto jedného očakávaného muža objavila dvoch, chvíľku bola na vážkach, hľadiac na Lucasa.

– Môj inšpektor, – vysvetlil Maigret.

– Sadnite si, páni…

Sama si sadla na pohovku a jej priateľka sa usadila vedľa nej.

– Ospravedlňujem sa, že vás hneď po príchode vyrušujem, ale iste chápete, milostivá pani, že vám musím položiť niekoľko otázok.

Zapálila si cigaretu a prsty, ktorými držala zápalku, sa trocha chveli.

– Zapáľte si.

– Ďakujem.

Nenapchal si fajku.

– Smiem sa vás opýtať, kde ste boli v noci z piatka na sobotu?

– O koľkej?

– Bol by som rád, keby ste vyrozprávali pekne za sebou, ako ste trávili večer a noc.

– Z domu som odišla okolo ôsmej večer.

– Teda približne v tom istom čase ako váš muž?

– Neviem, kde bol v tej chvíli.

– Mávali ste vo zvyku takto odchádzať a nepovedať mu, kam idete?

– Obaja sme sa mohli voľne pohybovať.

– Odišli ste vlastným autom?

– Nie. Na uliciach bola poľadovica, nemala som chuť riadiť.

– Zavolali ste si taxík?

– Áno.

– Telefónom, ktorý máte v izbe?

– Áno. Samozrejme.

Hovorila ako malé dievča, ktoré odrecitúva úlohu, a jej nevinné oči komisárovi čosi pripomínali. Až po niekoľkých odpovediach pomyslel si komisár na chyžnú, na jej takmer priesvitné zorničky a detské výrazy.

Vybadal, že Lina sa správa takisto, prišiel na to, že jedna z nich napodobňuje druhú, lebo ich výrazy, až po vyumelkované chvenie mihalníc, sa nesmierne stotožňovali.

– Kam ste sa dali zaviezť?

– Do veľkej reštaurácie na Champs-Elysées, k Marignanovi.

Zaváhala, kým vypovedala posledné slovo.

– Často večeriate u Marignana?

– Niekedy.

– Sama?

– Väčšinou.

– Kde ste sedeli?

– Vo veľkej jedálni.

V tej miestnosti býva zvyčajne okolo sto hostí, takže mala alibi.

– Nikto si k vám neprisadol?

– Nie.

– Nemali ste dohovorenú schôdzku?

– Celý čas som bola sama.

– To znamená dokedy?

– Neviem. Možno do desiatej.

– Neprešli ste predtým cez bar?

Znovu zaváhala, potom pokrútila hlavou.

Teraz bola nervóznejšia jej priateľka Anna Keegelová, ktorá striedavo hľadela na Linu a potom na komisára, vrtela hlavou po každej odpovedi.

– A potom?

– Trochu som sa prešla po Champs-Elysées, aby som sa nadýchala čerstvého vzduchu.

– Aj keď sa tak strašne kĺzalo po chodníkoch?

– Chodníky očistili. Asi pri Lide som zastavila taxík a dala sa zaviezť domov.

– Ani potom ste nevideli manžela, ktorý sa vrátil okolo desiatej?

– Nevidela som ho. Vyšla som do svojej izby, kde Nelly končila balenie kufrov.

– Pretože ste sa rozhodli odcestovať?

S veľmi nevinnou tvárou odpovedala:

– Už pred týždňom.

– A kam?

– No predsa… Amsterdam, prirodzene.

A začala sa zhovárať s Annou Keegelovou po holandsky. Priateľka vstala, vošla do svojej izby a o chvíľu sa vrátila s listom zo šiesteho januára. Nebol napísaný ani po francúzsky, ani po anglicky.

– Môžete si ho dať preložiť. Oznamujem Anne, že pricestujem pätnásteho januára.

– Rezervovali ste si letenku?

– Nie. Pôvodne som chcela cestovať vlakom, ktorý odchádza z Paríža jedenásť hodín, dvanásť minút.

– Nemali ste v úmysle vziať so sebou aj chyžnú?

– V Anninom byte nie je pre ňu miesta.

Maigret, ktorý ju nechal, aby sa chytila do vlastnej pasce, pociťoval akýsi obdiv k pokojnej nevinnosti, s akou klamala.

– Keď ste odchádzali, nezastavili ste sa na prízemí?

– Nie. Taxík, ktorý Nelly objednala, už stál pred domom.

– Nerozlúčili ste sa s manželom?

– Nie. Vedel, že cestujem.

– Dali ste sa zaviezť na Severnú stanicu?

– Prišli sme neskoro, lebo ulice boli v zlom stave. Nakoľko mi vlak ušiel, dala som sa zaviesť na Orly.

– Po Voltairovom bulvári?

Ani sa nezachvela. Keegelová zažmurkala.

– To je kde?

– Ľutujem, ale musím vám povedať, že to viete tak dobre ako ja. Kde ste vzali adresu doktora Pardona?

Nastalo dosť dlhé ticho. Zapálila si ďalšiu cigaretu, vstala, urobila niekoľko krokov po miestnosti, znova si sadla. Ak bola zmätená, nebolo to na nej vidieť. Skôr sa zdalo, že pred rozhodnutím uvažuje.

– Čo viete? – odpovedala otázkou a dívala Maigretovi do tváre.

– Že ste v pracovni dostali guľku, ktorú vystrelil váš manžel z revolveru 6,35 s perleťovou rúčkou. Bola to kedysi vaša zbraň, mal ju schovanú v písacom stole.

Ruku mala na operadle, podopierala si bradu a ešte stále akoby zvedavo hľadela na komisára. Ako vzorné dievčatko, ktoré počúva prednášku svojho učiteľa.

– Z domu ste nešli taxíkom, ale červeným autom vášho priateľa Vicenta Alvareda. Doviezol vás na bulvár Voltaire, kde Alvaredo vyrozprával neuveriteľnú historku o tom, ako na vás vystrelil neznámy človek z idúceho auta…

Doktor Pardon, u ktorého ste ani neotvorili ústa, vás provizórne ošetril. Vrátili ste sa do jeho pracovne a kým si vyzliekal plášť a umýval ruky, potichu ste odišli…

– Čo chcete odo mňa?

Nebola zmätená. Bol by sa zaprisahal, že sa naňho usmieva ešte stále ako malé dievčatko, ktoré prichytili a ktoré lož nepovažuje za veľký hriech.

– Chcem vedieť pravdu.

– Bola by som radšej, keby ste mi dávali otázky.

Aj toto bolo šikovné, lebo sa takto mohla dozvedieť, čo polícia presne vie. Maigret sa však nedal oklamať.

– Tento list bol skutočne napísaný šiesteho januára? Uvedomte si, skôr než mi odpoviete na otázku, že analýza atramentu nám umožní sa o tom presvedčiť.

– Bol napísaný šiesteho januára.

– Váš muž o tom vedel?

– Asi to tušil.

– Čo tušil?

– Že čoskoro odcestujem.

– Prečo?

– Pretože náš život bol už dávno neznesiteľný.

– Odkedy?

– Celé mesiace.

– Dva roky?

– Možno.

– Odvtedy, čo ste stretli Vicenta Alvareda?

Anna Keegelová bola čím ďalej nervóznejšia, akoby náhodou sa nohou dotkla Lininej ružovej papuče.

– Bude to asi odvtedy.

– Váš manžel vedel o tom?

– Neviem. Je možné, že ma niekto videl s Vicentom. Neskrývali sme sa.

– Považujete za normálne, že vydatá žena…

– Tak trochu!

– Čo tým chcete povedať?

– S Félixom sme už roky žili ako cudzí ľudia.

– A predsa sa vám pred dvoma rokmi narodilo druhé dieťa.

– Pretože môj manžel chcel za každú cenu syna. Šťastie, že to nebola ďalšia dcéra.

– Váš syn je od neho?

– Bez akýchkoľvek pochybností. S Alvaredom som sa stretla až po pôrode.

– Nemali ste iných milencov?

– Verte alebo neverte, ale to bol prvý.

– Čo ste plánovali na štrnásteho večer?

– Nerozumiem.

– Šiesteho ste napísali priateľke, že do Amsterdamu pricestujete pätnásteho.

Anna Keegelová jej čosi povedala po holandsky, ale Lina sebaisto dvihla hlavu a vytrvalo hľadela na Maigreta. Maigret si konečne zapálil fajku.

– Pokúsim sa vám to vysvetliť. Alvaredo chcel, aby som sa rozviedla a vydala za neho. Vypýtala som si týždňovú lehotu, lebo som vedela, že to nebude ľahké. V Nahourovskej rodine ešte nikdy nebol rozvod a tak sa Félix aspoň navonok snažil zachovať manželstvo.

Dohovorili sme sa, že sa štrnásteho s ním pozhováram a nezávisle od toho, čo povie, ihneď odcestujeme do Amsterdamu.

– Prečo do Amsterdamu?

Zdalo sa, že ju komisárova nechápavosť prekvapuje.

– V tom meste som prežila časť detstva a dievčenské roky. Vicente nepozná Holandsko. Chcela som mu ho ukázať. Po rozvode a pred sobášom sme chceli navštíviť jeho rodičov v Kolumbii.

– Máte nejaký majetok?

– Nie, určite. Nie sme však odkázaní na peniaze od Nahourovcov.

S dosť naivným nádychom pýchy dodala:

– Alvaredovci sú oveľa bohatší ako Nahourova rodina, vlastnia väčšinu zlatých baní v Kolumbii.

– Dobre. Odišli ste teda okolo ôsmej a manželovi ste nič nepovedali. Alvaredo vás čakal v aute. Kde ste večerali?

– V malej reštaurácii na bulvári Montparnasse, kde Vicente takmer vždy chodieva, lebo býva vedľa.

– Znepokojovala vás manželova reakcia, keď sa dozvie o vašom rozhodnutí.

– Nie.

– Prečo, veď bol proti rozvodu?

– Pretože ma nijakými prostriedkami nemohol zadržať.

– Ešte stále vás miloval?

– Nie som si istá, či ma vôbec niekedy miloval.

– Prečo by si vás bol zobral?

– Možno preto, aby sa ukazoval v spoločnosti peknej, dobre oblečenej ženy. Bolo to v Deauville, keď ma zvolili za Miss Európy. Viac ráz sme sa stretli v halách a na chodbách kasína. Keď som sa raz večer zdržiavala pri rulete, podhodil mi veľké hranaté žetóny a pošepkal:

„Vsaďte na číslo štrnásť.“

– A vyšlo?

– Na prvý raz nie, na tretí. Vyšlo dva razy za sebou a nikdy predtým som nevidela toľko peňazí ako v ten večer, keď som si šla vymeniť žetóny pri pokladnici.

Situácia sa obrátila. Teraz hovorila pravdu, zdalo sa to vierohodné, takmer samozrejmé.

– Zistil si číslo mojej izby a poslal mi kvety. Viac ráz sme spolu večerali. Vyzeral veľmi plachý. Bolo cítiť, že nie je zvyknutý hovoriť so ženami.

– Veď už mal tridsaťpäť rokov.

– Nie som si celkom istá, či poznal predo mnou nejaké ženy. Potom ma zobral do Biarritzu.

– Stále nič nežiadal?

– V Biarritze, kde podobne ako v Deauville trávieval noci v kasíne, vošiel nad ránom okolo piatej do mojej izby. Zvyčajne nepil. Podľa dychu som vybadala, že v ten večer si vypil.

– Bol opitý?

– Vypil pohárik – dva, aby si dodal odvahu.

– A potom sa to stalo?

– Áno. Zostal so mnou iba pol hodiny. A za ďalších päť mesiacov ma nenavštívil viac ako desaťkrát. Opýtal sa ma však, či si ho nechcem zobrať. Privolila som.

– Pretože bol bohatý?

– Pretože som milovala život, aký viedol, z hotela do hotela, z kasína do kasína. Zosobášili sme sa v Cannes. Aj naďalej sme spávali osve. On to chcel. Bol veľmi cudný. Myslím, že sa tiež trocha hanbil, že je taký tučný, lebo v tom čase bol silnejší ako v posledných rokoch.

– Bol k vám nežný?

– Jednal so mnou ako s malým dievčatkom. V ničom nezmenil svoj zvyčajný spôsob života. Všade nás sprevádzal Ouéni, s ktorým trávil viac času ako so mnou.

– Aký bol váš vzťah k Ouénimu?

– Nemám ho rada.

– Prečo?

– Neviem. Možno preto, že mal príliš veľký vplyv na môjho manžela. Možno tiež preto, že prislúcha k inej rase, ktorej nerozumiem.

– Ako sa správal Ouéni k vám?

– Zdalo sa, že ma vôbec nevníma. Istotne mnou hlboko opovrhuje, podobne ako opovrhuje všetkými ženami. Jedného dňa, pretože som sa nudila, požiadala som o dovolenie prijať holandskú chyžnú. Dala som inzerát do amsterdamských novín a vybrala som si Nelly, ktorá sa mi zdala veselá.

Teraz sa usmiala, hoci jej priateľku to znepokojovalo, neschvaľovala obrat rozhovoru.

– Vráťme sa k piatočnému večeru. Kedy ste sa vrátili domov?

– Okolo pol dvanástej.

– Zdržali ste sa s Alvaredom až dovtedy v tej istej reštaurácii?

– Nie. Šli sme k nemu pobaliť kufre. Pomáhala som mu. Zhovárali sme sa a vypili nejaký ten pohárik.

– Keď ste prišli k vášmu domu, zostal Alvaredo v aute?

– Áno.

– Zastavili ste sa v pracovni?

– Nie. Vyšla som do svojej izby a prezliekla som sa. Opýtala som sa Nelly, či je Félix dole, a ona mi odpovedala, že počula, ako sa vrátil.

– Nepovedala vám, či je sám alebo so svojím tajomníkom?

– Áno, s tajomníkom.

– To vám neprekážalo pri rozhovore, ktorý ste mienili viesť s manželom?

– Zvykla som si, že Ouéni býval vždy pri nás. Neviem, koľko bolo hodín, keď som zišla dolu. Už som mala na sebe plášť. Nelly šla za mnou s kufrom, ktorý položila na chodbe a objali sme sa.

– Mala prísť za vami?

– Áno, len čo jej dám vedieť.

– Vrátila sa do svojej izby? Nepočkala na výsledok rozhovoru?

– Vedela, že som rozhodnutá a že sa nedám obmäkčiť.

Na okrúhlom stolíku zazvonil telefón. Maigret naznačil Lucasovi, aby zdvihol slúchadlo.

– Haló!… Áno… Je tu… Dávam ti ho…

Maigret vedel, že to bude Janvier.

– Pán komisár, už došiel… Je doma na bulvári…

– Bulvár Montparnasse…

– Už to viete? Býva v zariadenom ateliéri na druhom poschodí. Ja som v malom bare, hneď oproti…

– Pokračuj… Do videnia…

A Lina, ešte stále veľmi prirodzene, sa ho pýtala, akoby sa jej to týkalo:

– Prišiel Vicente?

– Áno. Je doma.

– Prečo ho sleduje polícia?

– Lebo jej povinnosťou je sledovať všetkých podozrivých.

– Prečo by mal byť podozrivý? Nikdy nevkročil do domu na avenue Parc-Montsouris.

– To hovoríte vy.

– Neveríte mi?

– Neviem, kedy klamete a kedy hovoríte pravdu. Medziiným, kde ste vzali adresu doktora Pardona?

– Nelly mi ju dala. Vedela ju od našej upratovačky, ktorá bývala v tej štvrti. Musela som sa dať ihneď ošetriť, čím ďalej od domu…

– Dobre! – zahundral nepresvedčivo. – Objali ste sa s Nelly Verthuisovou na chodbe, kde stál kufor. Ona vystupuje po schodoch. Vy vchádzate do pracovne. Vidíte manžela, ako sa rozpráva s Ouénim.

Súhlasne prikývla.

– Ihneď ste začali hovoriť o svojom odchode?

– Áno. Oznámila som mu, že cestujem do Amsterdamu, odkiaľ mu môj advokát napíše, aby vybavil rozvod.

– Ako sa zachoval?

– Dlho na mňa hľadel bez slova, potom zašepkal: „To nie je možné.“

– Nechcel poslať preč Ouéniho?

– Nie.

– Nahour sedel za písacím stolom?

– Áno.

– Ouéni sedel oproti?

– Nie. Ouéni stál vedľa neho s papiermi v ruke. Už sa nepamätám, čo som povedala. Napriek všetkému som bola dosť nervózna.

– Alvaredo vám poradil, aby ste mali pri sebe zbraň. Dal vám nejakú?

– Nemala som nijakú zbraň. Načo by mi bola bývala? Vyhlásila som, že moje rozhodnutie je konečné, že nič ma neprinútiť zmeniť svoj zámer, a už som sa napoly obracala smerom k dverám. Vtom som začula výstrel a vzápätí som pocítila bolesť, akoby ma čosi pálilo na ramene.

Akiste som otočila hlavu, lebo sa pamätám na Félixa, stojaceho s pištoľou v ruke. Ešte teraz mám pred sebou jeho vyjavené oči, akoby si zrazu uvedomil, čo urobil.

– A Ouéni?

– Nehybne stál vedľa neho.

– Čo ste urobili?

– Bála som sa, že omdliem. Nechcela som, aby sa mi to stalo v tomto dome, kde by som ostala napospas tým dvom chlapom. Vrhla som sa k dverám. Vzápätí som bola pri aute, Vicente mi otváral dvere.

– Nepočuli ste druhý výstrel?

– Nie. Povedala som Vicentovi, aby ma zaviedol na Voltairov bulvár k lekárovi, ktorého poznám…

– Veď ste doktora Pardona nepoznali…

– Nemala som kedy vysvetľovať. Cítila som sa veľmi zle.

– Prečo ste nezašli k Alvaredovi a nezavolali ste jeho lekára? Veď to bolo na skok.

– Pretože som nechcela, aby z toho bol škandál. Ponáhľala som sa do Holandska a bola som presvedčená, že polícia sa nič nedozvie. Preto som mlčala u doktora, aby nepoznal môj prízvuk.

Nečakala som, že sa nás bude vypytovať. Takisto som nevedela, že guľka zostala v tele, myslela som, že to nie je hlboká rana, že treba len zastaviť krvácanie…

– Ako ste chceli s Vicentom cestovať do Amsterdamu?

– Jeho autom. Keď som odišla od lekára, cítila som sa však veľmi slabá na to, aby som cestovala niekoľko hodín v aute, a tak Vicente navrhol lietadlo. Spomenula som si, že z Paríža letí nočné lietadlo, ktorým som raz cestovala. Na Orly sme museli dlho čakať a nebolo isté, či lietadlo odštartuje pre sneh a poľadovicu.

V Amsterdame ma Vicente ihneď odviezol do Anninho bytu a ja som mu poradila hotel, kde mal počkať, kým sa trochu zotavím. Až do rozvodu, sme chceli bývať oddelene…

– Aby ste sa vyhli obvineniu z cudzoložstva?

– Nemuseli sme už byť takí opatrní. Po výstrele mi Félix nemohol odmietnuť rozvod.

– Ak tomu dobre rozumiem, bola to pre vás nakoniec celkom výhodná záležitosť.

Hľadela na neho, neubránila sa škodoradostného úsmevu a priznala sa:

– Áno.

Najčudnejšie je, že všetko súhlasilo a že Maigret mal chuť tomu uveriť, pretože pani Nahourová mu odpovedala očividne nevinne a úprimne. Maigret sa jej díval do tváre, detskej, ako je tvár Nelly Verthuisovej, a pritom chápal prečo Nahour zachádzal s ňou ako s malým dievčatkom, a prečo sa Vicente Alvaredo do nej zamiloval, že sa rozhodol oženiť sa s ňou, hoci už bola vydatá a mala dve deti.

V pohodlnom mäkkom salóne bolo príjemne a človek mal chuť zapadnúť tam ako do piesku. Aj Lucas sa tváril ako veľký kocúr, ktorý pradie.

– Dovoľujeme si jednu poznámku na vašu adresu, pani Nahourová: vaše tvrdenia nemôže nikto potvrdiť. Podľa vás ste boli traja v pracovni, keď padol prvý výstrel.

– Máte predsa Fouadovu svedeckú výpoveď.

– Na vaše nešťastie Fouad tvrdí, že sa vrátil domov iba po jednej hodine po polnoci a zistili sme, že približne v tom čase odchádzal z herne na bulvári Saint-Michel.

– Klame.

– Videli ho.

– A čo, keď sa ta vrátil po výstrele?

– Pokúsime sa overiť si to.

– Môžete sa opýtať aj Nelly.

– Nerozumie po francúzsky, však?

Pocítil, že mierne zaváhala a odpovedala nepriamo:

– Hovorí po anglicky.

Zrazu akoby sa Maigretovo silné telo uvoľnilo, potichu prešiel k dverám susednej izby a prudko ich otvoril. Chyžná mu takmer padla do náručia, horko-ťažko udržala rovnováhu.

– Už dlho načúvate?

Zarazená, slzy na krajíčku, pokrútila hlavou. Kostým vymenila za čierne saténové šaty a bielu zásteru s vyšívanými kvetmi a na hlave mala čepiec.

– Rozumeli ste tomu, čo sme hovorili?

Naznačila áno, potom nie, pričom si pohľadom pýtala radu od panej.

– Rozumie trochu po francúzsky, – poznamenala Lina, – ale zakaždým, keď sa pokúša hovoriť, najmä s okolitými obchodníkmi, ľudia sa jej posmievajú.

– Poďte ďalej, Nelly. Nestojte prilepená o dvere. Ako dlho ste vedeli, že pani Nahourová má odcestovať v piatok do Amsterdamu?

– One week… Týždeň…

– Obracajte sa ku mne a nie k nej.

Urobila to nerada a ešte stále váhala hľadieť komisárovi do tváre.

– Na kedy ste pripravovali batožinu?

– Na ôsmu…

– Prečo ste mi klamali, keď som sa vás včera vypytoval?

– Neviem… Bála som sa…

– Čoho?

– Neviem.

– Niekto vás v dome zastrašoval?

Pokrútila hlavou až sa jej čepiec posunul na vlasoch.

– Okolo desiatej ste vraj znovu videli pani Nahourovú? Kde?

– V izbe.

– Kto zniesol kufor?

– Ja.

– Kam šla vaša pani?

– Pracovňa.

– Začuli ste potom výstrel?

– Áno.

– Jeden a či dva?

– Jeden.

– Nezišli ste dolu?

– Nie.

– Prečo?

Pokrčila plecom, akoby chcela povedať, že nevie. Nedalo sa povedať, že by jedna druhú napodobňovala. Každá prijala črty tej druhej natoľko, že chyžná bola teraz akousi Lininou nejasnou replikou.

– Nepočuli ste Ouéniho, ako sa vracal do svojej izby?

– Nie.

– Hneď ste zaspali?

– Áno.

– Nepokúšali ste sa zistiť, kto je ranený alebo mŕtvy?

– Ja cez okno pozerala pani. Počula dvere a videla pani a auto…

– Ďakujem vám. Jediné, čo od vás očakávam je, aby ste zajtra, keď zapíšu vašu výpoveď, nevyšli s treťou verziou faktov…

Veta bola pre ňu zrejme príliš dlhá, a tak pani Nahourová jej ju preložila do holandštiny. Dievča sa veľmi začervenalo a ponáhľalo sa zmiznúť.

– To, čo som povedal, milostivá pani, platí aj pre vás. Nechcel som vás už dnes podrobiť úradnému výsluchu. Zajtra vás zavolám a dohovoríme sa, kedy sa stretneme. Buď prídem ja, alebo pošlem inšpektora, aby zapísal vašu výpoveď.

– Ešte existuje aj tretí svedok, – poznamenala.

– Alvaredo, viem. Keď tu skončím, navštívim aj jeho. Nakoľko nedôverujem telefónu, inšpektor Lucas ostane v apartmáne, kým ho nezbavím úlohy väzenského dozorcu.

Neprotestovala.

– Môžem si nechať priniesť nejaké jedlo? Priateľka Anna je stále hladná. Je to skutočná Holanďanka. Ja si trochu ľahnem.

– Dovolíte, aby som na chvíľu vošiel do vašej izby?

Bol tam neporiadok, šaty v rýchlosti hodené na posteľ, topánky na koberci. Telefón bol zapojený do zástrčky ako nejaký elektrický spotrebič. Maigret ho odpojil, preniesol do salónu a potom urobil to isté s aparátom v Nellyinej izbe.

Nelly, ktorá ukladala bielizeň do zásuviek, vrhla na neho nevrlý pohľad, akoby jej bol vynadal.

– Ospravedlňujem sa, že som taký opatrný, – povedal, keď sa lúčil s dvoma ženami.

A Lina mu s úsmevom odpovedala:

– Je to vaše remeslo, no nie?

Vrátnik mu zavolal taxík. Spoza oblakov vyliezalo bledé slnko a v Luxemburskej záhrade sa deti kĺzali. Zo troje si donieslo aj sánky.

Zazrel bistro, kde ho mal Janvier čakať. Naozaj tam našiel inšpektora, sedel blízo zaroseného výkladu, ktorý si zavše utrel.

– Pol litra… – objednal unaveným hlasom.

Vypočúvanie ho vysililo a ešte stále mal pocit, že vlhkosť malého salóna sa mu lepí na telo.

– Neodišiel?

– Nie. Predpokladám, že obedoval v lietadle. Asi čaká na telefón.

– To si počká.

Maigret mohol, takisto ako jeho amsterdamský kolega, odpočúvať telefonický rozhovor, ale azda preto, že patril k starej škole, odmietol tento postup s výnimkou, ak išlo o profesionálnych zločincov.

– Lucas ostal v hoteli de Louvre. Ty pôjdeš so mnou za tým mladým mužom, ktorého ešte nepoznám. Ozaj, aký je?

Pivo ho osviežilo a pomohlo mu postaviť sa znovu na nohy. Dobre mu padlo hľadieť na skutočný výčapný pult, na piliny po zemi, na čašníka v bielej zástere.

– Je to krásny muž, nenútene elegantný, trochu odmeraný…

– Pokúšal sa zistiť, či ho sledujú?

– Nezbadal som.

– Poďme.

Prešli cez bulvár, vošli do prepychového domu a privolali výťah.

– Tretie poschodie, – povedal Janvier. – Snažil som sa získať nejaké informácie. Tri roky tu býva.

Na dverách, ktoré sa otvorili vzápätí, čo Maigret zazvonil, nebolo menovky. Mladý, veľmi opálený a dosť vysoký muž sa im neobyčajne zdvorilo prihovoril:

– Nech sa páči, páni… Čakal som, že prídete… Komisár Maigret, ak sa nemýlim?

Nepodal im ruku, ale voviedol ich do svetlého salónu, s moderným nábytkom a balkónom na bulvár.

– Nechcete sa zložiť?

– Pán Alvaredo, chcem sa vás niečo spýtať. Pani Nahourová vám včera telefonicky v Amsterdame oznámila, že jej manžel je mŕtvy. Poobede vás znovu zavolala, aby vám povedala, ktorým lietadlom poletí aj so svojou priateľkou. Z Amsterdamu ste odišli dnes ráno a včerajšie holandské noviny ešte nemohli písať o tejto afére.

Alvaredo sa nenútene obrátil a z pohovky vzal parížske noviny z predchádzajúceho dňa.

– Na tretej strane je dokonca aj vaša fotografia, – povedal s ironickým úsmevom.

Obaja muži si vyzliekli kabáty.

– Čím vás môžem ponúknuť?

Na nízkom stolíku bol bohatý výber liehovín, aperitívov a niekoľko pohárov. Jeden pohár bol na podnose a v ňom ešte trochu žltkastej tekutiny.

– Počúvajte dobre, pán Alvaredo. Kým vám dám niekoľko otázok, chcem vás upozorniť, že v tomto prípade sa podchvíľou stretávam s ľuďmi, ktorí si voľne pohrávajú s pravdou.

– Hovoríte o Line?

– O nej i o ďalších, ktorých nebudem menovať. Najskôr mi láskavo povedzte, kedy ste naposledy boli u Nahourovcov.

– Dovoľte, pán komisár, aby som vám odpovedal, že pasca je okatá, prepáčte za slovo, ale nič iné mi neprichádza na um. Určite viete, že som nikdy nevkročil do toho domu, teda ani v piatok večer, ani nikdy predtým.

– Čo si myslíte, vedel Nahour o tom, že chodíte s jeho ženou?

– Neviem, už aj preto, že som ho videl zo tri razy zďaleka a vždy za hráčskym stolom.

– Poznáte Fouada?

– Lina mi rozprávala o ňom, ale nikdy som sa s ním nestretol.

– A predsa ste sa v piatok večer neskrývali, ale vyčkávali ste pri bráne vo veľmi nápadnom aute.

– Už sme sa nemali prečo skrývať, rozhodnutie padlo a Lina ho išla oznámiť manželovi.

– Znepokojovali ste sa nad tým, aký bude výsledok?

– Prečo? Keď sa Lina rozhodla odísť, nemohol ju nasilu zadržať.

A dodal trochu zlomyseľne:

– Nie sme predsa na Blízkom Východe.

– Počuli ste výstrel?

– Počul som nejasný hluk, no hneď som ani nevedel, odkiaľ pochádza. O chvíľu sa otvorila brána a Lina, ktorá len s námahou niesla kufor, sa vyrútila na chodník. Len čo som jej stačil otvoriť dvere. Vyzerala vysilená. Až po ceste mi všetko vyrozprávala…

– Poznali ste doktora Pardona?

– Nikdy som o ňom nepočul. Lina mi dala jeho adresu.

– Ešte stále ste rátali s tým, že pôjdete autom do Amsterdamu.

– Nevedel som, či zranenie je vážne. Silne krvácala. Vystrašilo ma to…

– Ale nijako vám to nebránilo oklamať lekára.

– Považoval som za múdrejšie nepovedať mu pravdu.

– A potichu opustiť jeho pracovňu…

– Len preto, aby si nemohol zapísať Linine a moje meno.

– Vedeli ste o tom, že Nahour má v písacom stole zbraň?

– Lina sa mi o tom nezmienila.

– Nebála sa svojho manžela?

– Nebol to muž, ktorého by sa musela báť.

– A Ouéni?

– Veľmi málo mi o ňom hovorila.

– Hral predsa dôležitú úlohu v dome.

– Možno vzhľadom k svojmu pánovi, ale s Linou nemal nič spoločného.

– Ste si istý?

Alvaredovi prudko očerveneli líca a uši a keď odpovedal, od zlosti mal zovreté zuby:

– Čo mi chcete nahovoriť?

– Nič, mám na mysli iba to, či Fouad svojím vplyvom na Nahoura nemohol nepriamo vplývať aj na osud pani Nahourovej.

Mladý muž sa upokojil, a bolo mu nepríjemné, že sa neovládal.

– Ste veľmi náruživý, pán Alvaredo.

– Milujem… – sucho poznamenal.

– Smiem sa vás opýtať, ako dlho ste v Paríži?

– Tri a pol roka.

– Študujete?

– Študoval som právo v Bogote. Prišiel som sem, aby som navštevoval prednášky na Ústave zrovnávacieho práva… Súčasne dobrovoľne pracujem u pána Pugeta, profesora medzinárodného práva, na bulvári Raspail, na skok odtiaľto…

– Vaši rodičia sú bohatí?

Odpovedal, akoby sa ospravedlňoval:

– V Bogote áno.

– Ste jedináčik?

– Mám mladšieho brata, je v Berkeley, v Spojených štátoch…

– Ak sa nemýlim, vaši rodičia sú katolíci ako väčšina Kolumbijčanov?

– Matka je veľmi pobožná.

– Zamýšľate doviesť pani Nahourovú do Bogoty?

– Áno.

– Neočakávate rozpory s rodinou, ak sa oženíte s rozvedenou ženou?

– Som predsa dospelý človek.

– Dovolíte mi použiť váš telefón?

Maigret zavolal hotel du Louvre.

– Lucas?… Môžeš ich nechať na pokoji… Ale ostaň ešte v hoteli… Podvečer pošlem niekoho, aby ťa vystriedal…

Alvaredo sa trpko usmial.

– Nechali ste svojho človeka u Liny v izbe, aby mi nemohla zavolať, však?

– Je mi ľúto, že som urobil také opatrenie.

– Predpokladám, že váš inšpektor dozrie aj na mňa?

– Netajím sa tým.

– Môžem ju navštíviť?

– Už tomu nič nebráni.

– Nevysilila ju veľmi cesta?

– Ani nie, lebo nestratila chladnokrvnosť a bystrosť umu.

– Je to dieťa.

– Veľmi šikovné dieťa.

– Ešte stále si nechcete vypiť?

– Radšej nie.

– To znamená, že ma ešte stále považujete za podozrivého.

– To je moje remeslo, každého považujem za podozrivého.

Na ulici si vzdychol a zhlboka sa nadýchal.

– No tak!

– Pán komisár, myslíte, že klamal?

Maigret neodpovedal a pokračoval:

– Môžeš si sadnúť do auta. Kým sa červená alfa-rómeo nepohne smerom do ulice Rivoli, nič sa nestane. Do videnia… Oznám na Prefektúre, aby ťa potom vymenili…

– A vy?

– Ja sa vrátim na avenue Parc-Montsouris. Zajtra sem musí niekto prísť a znovu ho úradne vypočuť.

S rukami vo vreckách sa pobral k najbližšiemu stanovišťu taxíkov na rohu bulváru Saint-Michel, cestou nadával na pletený šál, ktorý ho dráždil na krku a dusil.

Dom Nahourovcov zvonku vyzeral opustený. Komisár požiadal taxikára, aby na neho počkal, prešiel cez záhradku, sneh mu vržďal pod nohami, stisol zvonec.

Zívajúci a rozospatý Torrence mu prišiel otvoriť.

– Nič nového?

– Prišiel jeho otec. Sedí so synom v pracovni.

– Ako vyzerá?

– Je to asi sedemdesiatpäťročný muž, s hustými bielymi vlasmi, vráskavou tvárou, vyžaruje z neho energia.

Dvere na pracovni sa pootvorili. Keď Pierre Nahour poznal Maigreta, spýtal sa ho:

– Potrebujete ma, pán komisár?

– Chcel by som navštíviť Ouéniho.

– Je hore.

– Váš otec sa s ním stretol?

– Ešte nie. Nepochybne mu bude chcieť o chvíľu dať niekoľko otázok.

Maigret si zavesil kabát, šálu a klobúk na vešiak a pobral sa ku schodišťu. Chodba bola temná. Zamieril k Fouadovej izbe a zaklopal. Sekretár mu odpovedal po arabsky.

Keď otvoril dvere, Ouéni sedel v kresle. Nečítal. Nerobil nič. Uprel na Maigreta úplne bezvýrazný pohľad.

– Len poďte ďalej… Čo vám narozprávali?…

VI

Bola to najjednoduchšia, najmenej vzhľadná izba v celom dome. Maliar, ktorý ho zariadený prenajal Nahourovi, mal akiste dospievajúceho syna, pretože Ouéniho miestnosť pripomínala študentskú izbu. Tajomník tam zrejme nič nezmenil, nemal tam nič svoje.

Muž, sediaci v koženom kresle s vystretými nohami, úplne uvoľnený, mal na sebe ako v predchádzajúci deň tmavý, výborne ušitý oblek. Bol čerstvo oholený. Mal čistú bielu košeľu a pestované nechty.

Maigret akoby si nevšímal, ako bezočivo sa správal, zastal si pred ním a uprene mu hľadel do tváre, premeriaval si ho. Obaja pripomínali deti, ktoré sa hrajú na žmurkanú.

– Nie ste veľmi ochotný spolupracovať, pán Ouéni.

Tajomníkova tvár neprezrádzala nijaký nepokoj. Skôr sa zdalo, že ho teší vysmievať sa z Maigreta sebaistým a ironickým úsmevom.

– Lina…

Fouad zdôraznil túto familiárnosť.

– Prosím?

– Pani Nahourová, ak sa vám to viac pozdáva, nesúhlasí celkom s tým, ako ste v piatok trávili večer. Tvrdí, že keď vošla okolo polnoci do pracovne, boli ste tam spolu s pánom Nahourom. Presnejšie povedané, že ste stáli vedľa neho a on sedel za písacím stolom.

Maigret čakal na odpoveď, ktorá neprichádzala, lebo Fouad sa naďalej usmieval.

– To protirečí môjmu tvrdeniu, však? – ozval sa napokon.

Po celý čas rozprával vypočítavo pomaly, oddeľujúc každú slabiku.

– Zapierate?

– Už včera som odpovedal na vaše otázky.

– To neznamená, že ste mi vraveli pravdu.

Prsty sa mu zaryli do operadiel, akoby reagovali na to, čo považoval za urážku. Premohol sa však a bol ticho.

Komisár podišiel k obloku, tam si dobrú chvíľu postál, potom s rukami za chrbtom, s fajkou v ústach sa prechádzal po izbe.

– Tvrdíte, že z baru Tilleuls ste odišli okolo jednej po polnoci, majiteľ vám to potvrdzuje… Na druhej strane však nevie, kedy ste tam prišli… Nič nedokazuje, že to nebolo po polnoci a že ste iba prišli a odišli, aby ste si spravili alibi.

– Vypočúvali ste všetkých členov lokálu, ktorí v tú noc boli v oboch herniach?

– Veľmi dobre viete, že sme na to ešte nemali príležitosť a že dnes, v nedeľu, herňa i bar sú zatvorené.

– Ešte máte kedy. Aj ja.

Správal sa takto preto, aby Maigreta vyviedol z rovnováhy? Bol chladný a pokojný ako šachista a bolo zrejme ťažké prichytiť ho pri chybnom kroku.

Komisár znovu zastal pred ním a miernym hlasom sa ho opýtal:

– Boli ste dakedy ženatý, pán Ouéni?

Odpovedal mu vetou, ktorá vyzerala ako porekadlo v jeho krajine:

– Ten, čo sa uspokojí iba rozkošami, ktoré mu môže poskytnúť žena, si raz v noci prebodne krk mečom.

– To je napríklad prípad pána Nahoura?

– Jeho súkromný život ma nezaujíma.

– Mali ste milenky?

– Nie som homosexuál, ak chcete vedieť.

Tentoraz bolo jeho pohŕdanie ešte zjavnejšie.

– To znamená, ak sa nemýlim, že sem-tam sa stýkate s nejakou ženou?

– Ak to francúzske rameno spravodlivosti zaujíma, dodám mu mená i adresy.

– Neboli ste teda v piatok večer pri nejakej žene?

– Nie. Už som vám povedal.

Maigret sa vrátil k obloku a chvíľu pozoroval zasneženú avenue Parc-Montsouris, kde sa niekoľko ľudí objavilo na nedeľňajšej prechádzke napriek tomu, že je zima.

– Máte nejakú zbraň, pán Ouéni?

Pomaly vstal, akoby s ľútosťou opúšťal kreslo, otvoril zásuvku na bielizníku a vybral z nej dlhú vzácnu bambitku. Nebol to predmet, ktorý sa nosieva vo vrecku, ale ďalekonosná zbraň, ktorej hlava bola asi dvadsať centimetrov dlhá a kaliber nezodpovedal guľke, ktorú vybrali Nahourovi z lebečnej dutiny.

– Ste spokojný?

– Nie.

– Položili ste tú istú otázku pánu Alvaredovi?

Teraz pre zmenu mlčal Maigret. Toto vypočúvanie sa rozvíjalo pomaly, ako šachová partia, pri ktorej si obaja muži starostlivo pripravujú útočné a obranné ťahy.

Komisár bol vážny. Poťahoval si z fajky, až to praskalo. Obklopovalo ich ticho; z vonku neprenikol nijaký hluk.

– Viete o tom, že pani Nahourová sa už dva roky snaží dosiahnuť rozvod?

– Už som vám povedal, že tie otázky ma nezaujímajú.

– Je málo pravdepodobné, že by s vami o tom nehovoril pán Nahour, keď ste boli takí dobrí priatelia, mám pravdu?

– To tvrdíte vy.

– Nič netvrdím. Spytujem sa a vy mi neodpovedáte.

– Odpovedám len na otázky, ktoré sa týkajú vyslovene mňa.

– Vedeli ste, že pani Nahourová vyše týždňa plánovala cestu do Amsterdamu, ktorá mala znamenať jej konečné odlúčenie od manžela?

– Odpovedám ako predtým.

– Ešte stále tvrdíte, že ste neboli v miestnosti, keď sa dráma odohrala?

Fouad pokrčil plecom, akoby považoval otázku za zbytočnú.

– Poznáte Nahoura už dvadsať rokov. Za celý ten čas ste ho vlastne neopustili. Stal sa z neho profesionálny hráč, ktorého možno nazvať na vedeckom podklade hráčom, a vy ste mu pomáhali pri výpočtoch, ktorým sa venoval.

Ouéni, ktorý akoby ani nepočúval, si znova sadol do kresla. Maigret si pritiahol stoličku a sadol si obkročmo asi na meter od neho.

– Prišli ste do Paríža chudobný, však? Koľko vám Nahour platil?

– Nikdy som nedostával plat.

– Peniaze ste však potrebovali.

– Keď som potreboval, tak mi dal.

– Máte bežný účet v banke?

– Nie.

– Koľko vám dával?

– Koľko som si pýtal.

– Veľké sumy? Usporili ste si niečo?

– Nemal som nikdy nič iné iba svoje šaty.

– Boli ste takisto dobrý hráč ako on, pán Ouéni?

– To ja nemôžem posudzovať.

– Nikdy vám nenavrhoval, aby ste ho zastupovali pri ruletovom stole alebo pri bakare?

– Stávalo sa to.

– Vyhrávali ste.

– Prehrával i vyhrával.

– Zisk ste si ponechali?

– Nie.

– Nevytvorili ste medzi sebou nejakú spoločnosť? Napríklad, mohol vám dávať určité percento zo súm, ktoré inkasoval.

Iba pokrútil hlavou.

– Neboli ste teda ani jeho spoločníkom, ani jemu rovný, pretože ste boli celkom na ňom závislý. To vlastne znamená, že vaše vzťahy boli napriek všetkému vzťahmi pána a sluhu. Keď sa oženil, nebáli ste sa, že sa vaše vzťahy trochu narušia?

– Nie.

– Nahour nemal rád svoju ženu?

– To ste sa mali spýtať jeho.

– Už je neskoro. Kedy ste sa dozvedeli, že pani Nahourová má milenca?

– Prečo by som to mal vedieť ja?

Ak si myslel, že Maigreta nahnevá, tak sa veľmi mýlil, lebo komisár sa zriedkakedy tak ovládal.

– Musíte predsa vedieť, že už dva roky sa manželské vzťahy Nahourovcov, aj ak málo intímne, ešte zhoršovali. Takisto ste museli vedieť, že sa pani Nahourová urputne usiluje o rozvod. Nesliedili ste náhodou vy za ňou a neoznámili svojmu pánovi, že sa schádza s Alvaredom?

Objavil sa pohŕdavejší úsmev ako kedykoľvek predtým.

– Sám Nahour ich stretol, keď vychádzali z reštaurácie na Palais-Royal. Neskrývali sa.

– Nahour zúril?

– Nikdy som ho nevidel zúriť.

– Hoci ho už nič neťahalo k svojej žene a vedel, že ona má rada druhého, nútil ju žiť s ním pod jednou strechou. Nebola v tom nejaká pomsta?

– Možno.

– Keď to odhalil, však vtedy odlúčil deti od nej a poslal ich na juh?

– Nečítam ako vy myšlienky mŕtvych alebo živých ľudí.

– Pán Ouéni, som presvedčený, že pani Nahourová neklame, keď tvrdí, že ste boli v piatok večer pri jej mužovi. Som naklonený veriť, že ste vedeli o ceste, ktorú plánovala, a že ste vedeli aj deň odchodu.

– V tom vám nemôžem zabrániť.

– Manžel ju nenávidel…

– Nenávidela ona svojho manžela?

– Povedzme, že sa nenávideli navzájom. Ona sa rozhodla znovu získať slobodu za každú cenu…

– Za každú cenu, presne.

– Obviňujete pani Nahourovú, že zavraždila svojho manžela?

– Nie.

– Obviňujete sám seba?

– Nie.

– Teda?

Vypočítavo pomaly Ouéni slabikoval:

– V tomto prípade bola zainteresovaná istá osoba.

– Alvaredo?

– Kde bol?

– V aute, pred bránou.

Teraz vypočúval Fouad, dával otázky.

– Veríte tomu?

– Kým sa nepresvedčím o opaku.

– Ide o veľmi zamilovaného mladého muža, nie?

Maigret ho nechal hovoriť, bol zvedavý, čo vlastne sleduje.

– Pravdepodobne.

– Veľmi náruživý? Nevraveli ste, že je už dva roky milencom pani Nahourovej? Jeho rodičia by veľmi neradi privítali rozvedenú ženu s dvoma deťmi. Ak berie na seba toto riziko, nehovorí to o tom, čomu sa vraví veľká láska?

Oči mu zrazu nadobudli krutý výraz, ústa boli sarkastické.

– Vedel, – pokračoval stále nehybný v kresle, – aká rozhodujúca partia sa hrá v ten večer. Chápete?

– Áno.

– Povedzte mi, pán Maigret, boli by ste na jeho mieste, a v tom duševnom stave, v akom bol on, nechali svoju milenku zoči-voči tvrdohlavému manželovi? Či si skutočne myslíte, že čakal vonku vyše hodiny bez toho, aby sa čo len chvíľu neznepokojoval nad tým, čo sa odohráva v dome?

– Videli ste ho?

– Nechytajte ma do takej okatej pasce. Nič som nevidel, pretože som tu nebol. Len vám chcem dokázať, že prítomnosť toho muža v pracovni je oveľa vierohodnejšia ako moja.

Maigret vstal, zrazu uvoľnený, ako keby bol konečne došiel tam, kam chcel.

– V miestnosti boli najmenej dve osoby, – povedal nenútene. – Nahour a jeho žena. To predpokladá, že pani Nahourová bola ozbrojená pištoľou silného kalibru, ktorú musela mať schovanú v taške. Podľa všetkého prvý vystrelil Nahour a ona ho vzápätí zabila.

– To nemusí byť tak. Ona mohla vystreliť prvá, jej muž držal v ruke zbraň, aby sa mohol brániť, a je možné, že automaticky stisol spúšť, keď sa zrútil. Tým možno vysvetliť aj nedostatočnú presnosť.

– V tejto chvíli je málo dôležité, kto vystrelil prvý. Predpokladajme, že ste boli tam. Pani Nahourová vyťahuje pištoľ z tašky, a vy, chrániac svojho pána, vystrelíte tým smerom, lebo ste boli blízko zásuvky, kde bol odložený revolver 6,35.

– Čo by naznačovalo, že ona nevystrelila na mňa, lebo som mal v ruke zbraň, a mohol som ju znovu zasiahnuť, ale na manžela?

– Teraz pripusťme, že ste nenávideli muža, ktorého voláte pánom Félixom…

– A prečo?

– Už dvadsať rokov žijete ako chudobný príbuzný bez toho, že by tu boli skutočné príbuzenské vzťahy. Nemáte nijaký titul, ale robíte všetko, dokonca ráno podávate vajíčka na mäkko. Nedostávali ste plat, iba menšie sumy, akési vreckové, aj to len keď ste potrebovali.

Neviem, či tu hrala úlohu aj skutočnosť, že pochádzate z inej rasy. Je jasné, že vaša situácia mala v sebe dačo ponižujúce a že nič tak neroznecuje nenávisť ako ponižovanie.

Naskytuje sa príležitosť pomstiť sa. Nahour strieľa na svoju ženu vo chvíli, keď ona mieri k dverám, aby odišla navždy. Vy zase nevystrelíte na ňu, ale na neho, lebo viete dobre, že obvinia ju alebo jej milenca, a vám stačí, keď si v herni na Saint-Michel urobíte alibi.

Máme možnosti, pán Fouad, zistiť za takú hodinku, či je to pravda. Zavolám Moersa, jedného z najlepších technikov kriminálky. Ak nie je v úrade, nájdem ho doma. Prinesie potrebné veci a urobí parafínový test, a zistíme, či ste držali v ruke strelnú zbraň alebo nie.

Ouéni sa ani nepohol. Naopak jeho úsmev bol ešte viac ironický.

Keď Maigret zamieril k telefónu, zastavil ho.

– To je zbytočné.

– Priznávate sa?

– Viete práve tak ako ja, pán Maigret, že týmto testom možno zotrieť povlak pušného prachu z kože až do piatich dní po vystrelení.

– Máte široké znalosti.

– Vo štvrtok som si odskočil, ako to mám často vo zvyku, do strelnice v suteréne obchodu so zbraňami, Boutelleau a syn na ulici Rennes.

– So svojou bambitkou?

– Nie. Mám ešte jednu, takú istú, ktorú tam nechávam, ako aj mnohí iní. Je teda možné, že na pravej ruke mi nájdete povlak pušného prachu.

– Prečo trénujete streľbu?

Maigret bol napálený.

– Pretože patrím k národu, ktorý žije ozbrojený celý rok a ktorý patrí medzi najlepších strelcov na svete. Chlapi už od desiatich rokov narábajú s puškou.

Maigret pomaly zdvihol hlavu.

– A keď nenájdeme stopy po pušnom prachu ani na Alvaredovej ruke, ani na ruke pani Nahourovej?

– Alvaredo prišiel zvonku, kde teplota bola dvanásť stupňov pod nulou. Z toho možno vyvodiť, že mal na rukách dosť hrubé rukavice. Nezisťovali ste to?

Chcel urážať.

– Ospravedlňujete sa, že sa miešam do vášho remesla. Pani Nahourová sa chystala odísť. Predpokladám, že bola v kabáte, a je pravdepodobné, že už mala natiahnuté rukavice.

– Toto je vaša obrana?

– Myslím, že nie je nutné, aby som sa bránil, kým ma vyšetrujúci sudca neobviní.

– Prosím vás, aby ste sa zajtra ráno o desiatej dostavili na Quai des Orfèvres, kde vás podrobia oficiálnemu výsluchu. Možno, že potom sa súdnemu úradníkovi, ktorého spomínate, tiež zachce vypočúvať vás.

– A dovtedy?

– Prosím vás, aby ste neodchádzali z domu, aj naďalej ste pod dozorom môjho inšpektora.

– Som veľmi trpezlivý, pán Maigret.

– Aj ja, pán Ouéni.

Maigret mal trochu zafarbené líca, keď vychádzal z izby, možno to bolo od tepla. Na chodbe priateľsky zakýval na Torrencea, ktorý sedel na tvrdej stoličke a čítal akýsi obrázkový časopis, potom zaklopal na dvere pracovne.

– Prosím, pán Maigret.

Obaja muži vstali. Starší, ktorý fajčil cigaru, podišiel ku komisárovi a podal mu suchú a silnú ruku.

– Radšej by som vás bol poznal za iných okolností, pán Maigret.

– Dovoľte, aby som vám vyjadril svoju sústrasť. Nechcel som odísť z domu bez toho, aby som vám povedal, že kriminálna polícia a súd urobia všetko, aby odhalili vraha vášho syna.

– Máte už nejakú stopu?

– Zatiaľ by som ešte nerád použil toto slovo, ale úloha každej osoby zapletenej do aféry, sa začína objasňovať.

– Myslíte, že Félix vystrelil na svoju ženu?

– Zdá sa, že je to pravda, aj keď možno nechtiac stlačil spúšť, alebo to bol reflex vo chvíli, keď jeho samého napadli.

Otec a syn sa prekvapene pozreli na seba.

– Myslíte, že tá žena, pre ktorú toľko trpel, ho nakoniec…

– Ešte nie som tak ďaleko, aby som obvinil niekoho z vraždy. Dobrú noc, páni.

– Mám ostať? – spýtal sa Torrence o chvíľu na chodbe.

– Fouad nesmie odísť. Bol by som radšej, keby som vedel, že si na prvom poschodí a vieš o telefonických rozhovoroch, ktoré by mohol mať. Ešte neviem, kto ťa príde vymeniť.

Taxikár zahundral:

– Zdá sa mi, že ste chceli zostať iba niekoľko minút!

– Hotel du Louvre.

– Tam vás už nemienim čakať. Začal som službu o jedenástej a ešte som si nemal kedy zajesť.

Zvečerievalo sa. Šofér si musel zavše zapnúť: motor, lebo v taxíku bolo teplo.

Maigret, schúlený v kúte neurčitým pohľadom sledoval čierne a zimomravé siluety, ktoré sa vliekli popri domoch, a vôbec si nebol istý, či je spokojný sám so sebou.

Lucas driemal v hale v obrovskom kresle s rukami na bruchu, keď cez poloprivreté viečka zazrel, ako sa k nemu blíži komisárova silueta. Hneď bol na nohách a pretierajúc si oči, spýtal sa:

– V poriadku, pán komisár?

– Alvaredo prišiel?

– Ešte nie. Ani jedna dáma neodišla… Jedna z nich, jej priateľka, zbehla kúpiť noviny a časopisy do haly…

Maigret zaváhal, potom zahundral:

– Si smädný?

– Pred štvrťhodinou som vypil pohár piva…

Maigret sa pobral sám k baru, kabát, šálu a klobúk nechal v šatni, jednu nohu si oprel na vysokú taburetku. Okolo neho nebol nikto iba zástupca barmana, ktorý počúval v rozhlase futbalový zápas.

– Whisky… – objednal si.

Potreboval ju pred robotou, ktorú sa rozhodol vykonať. Kde len čítal tú zásadu: „Vždy sa musí zaútočiť na najslabší bod.“?

Myslel na to v taxíku. Štyri osoby poznali pravdu, alebo aspoň časť pravdy o Nahourovom prípade. Vypytoval sa všetkých štyroch, a niektorých dokonca až dva razy. Všetci klamali aspoň v jednom bode, ak nie vo viacerých.

Kto je schopný medzi týmito štyrmi najmenej odporovať? Chvíľu sa zamyslel nad Nelly Verthuisovou, ktorá nemohla predstierať naivitu, ale práve preto, že si neuvedomila vážnosť lží, mohla mu povedať čokoľvek.

Alvaredo bol vcelku dosť sympatický. Bol to prchký muž. Zdalo sa, že jeho láska k Line je vážna, ba dokonca trochu prehnaná, takže bol schopný do poslednej bodky zamlčať to, čo by mohlo mladej žene poškodiť.

Maigret práve opustil Ouéniho, dosť silného nato, aby predvídal a obišiel všetky pasce.

Ostávala Lina, o ktorej ešte váhal vytvoriť si mienku. Na prvý pohľad to bolo dieťa, ktoré sa potĺkalo medzi dospelými, a nevedelo, kde si položiť hlavu.

Malú pisárku v Amsterdame vábila príťažlivejšia úloha manekýnky a potom sa omámená prihlásila do súťaže o kráľovnú krásy.

Nuž, a stal sa zázrak, mladé dievča sa z jedného dňa na druhý našlo v celkom inom prostredí.

Bohatý muž, ktorý každú noc hrával veľké partie, a ktorého zamestnanci kasína úctivo pozdravovali, jej posielal kvety, pozýval ju na večeru do najlepších reštaurácií bez toho, žeby zato dačo chcel.

Zobral ju do Biarritzu, stále bol diskrétny a keď sa raz v noci odvážil vkročiť do jej izby, hneď jej ponúkol manželstvo.

Ako mohla pochopiť psychológiu takého Nahoura?

Skôr rozumela psychológii Fouada Ouéniho, ktorý ich bez zjavného dôvodu všade sprevádzal?

Keď si želala holandskú chyžnú, akoby si privolala pomoc a vybrala si – podľa fotografie? – najnevinnejšiu a najveselšiu uchádzačku.

Mala šaty, šperky, kožušiny, ale v Deauville v Cannes v Eviane, všade tam, kam ju ťahali bez toho, žeby sa opýtali, či sa jej chce, bola sama a z času na čas sa vracala do Amsterdamu, aby sa z duše porozprávala s Annou Keegelovou ako za čias, keď obe dievčatá bývali spolu na Lomanstraat.

Mala jedno dieťa. Bola pripravená na materstvo? Alebo Nahour z obavy, že táto zodpovednosť bude pre ňu príliš veľká, prijal vychovávateľku?

Mala v tom období milencov, dobrodružstvá?

Roky prešli a ona ostala stále mladá, s čistou a hladkou pokožkou. Ale čo jej duch? Naučila sa niečomu?

Ďalšie dieťa, syn, konečne uspokojil jej manžela, ktorý sa k nej priblížil iba na krátky čas.

Stretla sa s Alvaredom… Jej život zrazu nadobudol inú farbu…

Maigret bol ochotný ju ľutovať, potom sa však spýtal sám seba:

„Nevytvorilo toto dievčatko s nevinnými očami tú drámu…“

Chodila po svete od piatku večera prekvapujúco chladnokrvne.

Takmer si objednal ďalšiu whisky, potom však rozhodol, že nie, a o chvíľu už vystupoval z výťahu na štvrtom poschodí. Nelly mu otvorila dvere do salónu.

– Pani Nahourová spí?

– Nie. Pije čaj.

– Povedzte jej, prosím, že ju chcem navštíviť.

Sedela v posteli, cez plecia mala prehodený nočný kabátik z bieleho hodvábu, listovala v nejakom anglickom alebo americkom obrázkovom časopise. Na nočnom stolíku bol čaj a nakrájaný koláč a Anna Keegelová, ktorá do komisárovho príchodu istotne ležala na druhej posteli, sa česala a upravovala.

– Rád by som sa zhováral s vami medzi štyrmi očami, pani Nahourová.

– Anna tu nemôže ostať? Nikdy som pred ňou nič neskrývala a…

– Pripusťme, že mňa ruší jej prítomnosť.

Bola to takmer pravda. Keď sa dvere zavreli, Maigret si pritiahol medzi dve postele stoličku a nešikovne si sadol.

– Videli ste Vicenta? Netrápi sa príliš kvôli mne?

– Ubezpečil som ho, že sa máte dobre, čo ste mimochodom urobili aj vy telefonicky. Predpokladám, že ho očakávate?

– O pol hodiny. Kázala som mu prísť o pol šiestej, lebo som myslela, že budem dlhšie spať. Ako sa vám páči?

– Zdal sa mi veľmi zaľúbený. Práve jeho sa týka moja prvá otázka, ktorú vám chcem položiť, pani Nahourová. Chápem, že urobíte všetko možné, aby ste ho nezatiahli do tejto aféry a aby sa jeho meno nespomenulo, pretože to by veľmi skomplikovalo vaše budúce vzťahy s jeho rodičmi.

– Pokiaľ ide o mňa, budem sa usilovať uchrániť ho pred verejnosťou.

– Trápi ma však jedna maličkosť. Povedali ste, že v piatok večer bol po celý čas v aute, kým ste boli v dome, teda asi hodinu.

Poznal vaše rozhodnutie. Vedel, že váš manžel odmieta rozhovory o rozvode. Mohol teda očakávať búrlivý, dramatický priebeh. Ako vás mohol za týchto okolností nechať samú, namiesto toho, aby vzal na seba zodpovednosť?

Kým hovoril, ona si hrýzla pery. Potom odpovedala:

– Je to pravda.

– Ouéni je inej mienky.

– Čo vám povedal?

– Že Alvaredo vošiel s vami do pracovne. A pridal ešte detail: že vraj váš spoločník mal na ruke hrubé zimné rukavice. Ďalej podľa Ouéniho, keď váš manžel vystrelil, Alvaredo vytiahol z vrecka pištoľ a aj on vystrelil.

– Ouéni klame.

– Som ochotný veriť, že ste sa s manželom dosť ostro hašterili, kým Alvaredo stál diskrétne pri dverách. Keď Nahour pochopil, že vaše rozhodnutie sa nedá zmeniť, pohrozil vám a potom vytiahol pištoľ zo zásuvky. Váš priateľ si myslel, že Nahour vystrelí, a tak vystrelil prvý, aby vás ochránil. Padajúci Nahour stlačil spúšť.

– Nebolo to tak.

– Opravte ma.

– Už som vám povedala. Po prvé, Vicente ostal v aute preto, že som na tom trvala. Pohrozila som mu, že nepôjdem s ním, ak vkročí do domu.

– Váš manžel sedel za písacím stolom?

– Áno.

– A Ouéni?

– Stál vedľa neho, po pravej strane.

– Teda pred zásuvkou s revolverom.

– Myslím…

– Myslíte, alebo ste si istá?

– Som si istá.

– Ouéni nemal v úmysle odísť z miestnosti?

– Zmenil miesto, ale neodišiel.

– Kam sa pobral?

– Doprostriedku.

– Keď ste začali rozprávať, alebo po prvých vetách?

– Po prvých vetách.

– Priznali ste sa mi, že ho nemáte rada. Prečo ste nepovedali manželovi, aby ho poslal preč?

– Félix by bol odmietol. A okrem toho, v tejto situácii mi to bolo jedno.

– Aká bola vaša prvá veta?

– Povedala som: „Nuž tak! Rozhodla som sa, a to neodvolateľne. Odchádzam…“

– Hovorili ste po francúzsky?

– Po anglicky. Naučila som sa, keď som bola celkom mladá, zatiaľ čo do francúzštiny som sa pustila až oveľa neskoršie.

– Čo odpovedal váš manžel?

– „So svojím milencom? To ťa on čaká v aute?“

– Aký bol Nahour v tej chvíli?

– Veľmi bledý, ustrnutý. Pomaly vstal a myslím, že vtedy otvoril zásuvku, ale ja som ešte nevedela, čo zamýšľa. Dodala som, že sa naňho nehnevám, že mu ďakujem za všetko, čo pre mňa urobil, že mu prenechávam rozhodnutie, kto sa má starať o deti, a že môj advokát sa s ním spojí v najkratšom čase…

– Kde bol Ouéni?

– Nestarala som sa oňho. Nebol ďaleko odo mňa, predpokladám. Nikdy nerobí veľa hluku.

– Vtedy váš manžel vystrelil?

– Nie. Ešte nie. Zopakoval, čo mi často vravieval, že za žiadnu cenu nesúhlasí s rozvodom. Odpovedala som mu, že bude musieť na to pristúpiť. Až vtedy som si uvedomila, že má v ruke zbraň…

– A potom?

Maigret sa k nej trocha naklonil, akoby chcel zabrániť, aby mu neušlo ani slovíčko.

– Dva…

Opravila sa:

– Zaznel výstrel:

– Nie. Dva výstrely, ako ste práve chceli povedať. Som presvedčený, že Alvaredo bol v pracovni, ale že on nevystrelil.

– Myslíte, že som vystrelila ja?

– Ani vy. Ouéni vytiahol zbraň z vrecka pred tým, než váš manžel vystrelil alebo po tom…

– Kým som bola v dome, zaznel iba jeden výstrel, Nelly vám to potvrdí.

– Nelly klame skoro tak dobre, ako vy, milosťpani.

Tentoraz takmer hrozivý Maigret vstal. Prestal hrať. Keď znovu vrátil stoličku do kúta salónu, veľkými krokmi ho premeriaval a Lina nepoznávala muža, ktorý sa jej ešte pred chvíľočkou zdal takmer otcovský.

– Bolo by najlepšie, keby ste čo najskôr prestali klamať. Ak nie, bez meškania zavolám vyšetrujúceho sudcu, aby na vás vydal zatykač.

– Prečo by bol Ouéni vystrelil na môjho manžela?

– Pretože vás miloval.

– Fouad a niekoho milovať?

– Nehrajte sa na neviniatko, Lina. Koľko vám trvalo po prvom stretnutí s Nahourom, kým sa Ouéni stal vaším milencom?

– Povedal vám to?

– Na tom nezáleží. Odpovedzte…

– Niekoľko mesiacov po svadbe… Neočakávala som to… Nikdy som ho nevidela v spoločnosti nejakej ženy… Tváril sa, že nimi pohŕda…

– Zobrali ste si do hlavy, že ho rozveselíte?

– To si o mne myslíte?

– Ľutujem. Mimochodom, nezáleží na tom, či on začal. Dovtedy mu Nahour nejakým spôsobom prináležal. Nuž a potom mu čiastočne unikal kvôli vám. Tým, že sa stal vaším milencom, pomstil sa za všetko minulé i budúce ponižovanie.

Zrazu úplne ošpatnela. Črty na tvári sa jej rozplynuli, plakala a vôbec si neutierala slzy.

– Nakoľko ste v hoteloch a vilách, kde ste postupne bývali, mali s manželom samostatné spálne, Ouéni vás mohol jednoducho vyhľadať v noci. Na avenue Parc-Montsouris…

– Tam sa nikdy nič nestalo…

Bola skutočne veľmi stiesnená a hľadela na neho úbohými prosiacimi očami…

– Prisahám vám! Keď to s Alvaredom už začalo byť vážne…

– To znamená?

– Keď som pochopila, že ma skutočne miluje a ja jeho tiež, prerušila som s Fouadom všetky styky.

– A on súhlasil s rozchodom?

– Pokúšal sa všetkými prostriedkami, raz dokonca násilím, obnoviť naše styky…

– Kedy to bolo?

– Asi pred pol druha rokom.

– Vedeli ste, že vás ešte stále miluje?

– Áno.

– Keď ste hovorili s manželom v jeho prítomnosti, neotvorilo mu to znova ranu?

– Nemyslela som na to.

– Keď sa k vám priblížil počas rozhovoru, nechcel vás chrániť?

– Nerozmýšľala som nad tým. Koniec koncov, ani neviem, kde bol.

– Oba výstrely padli takmer súčasne?

Neodpovedala. Bola očividne unavená a už nehrala komédiu. Plecia mala zaborené do vankúšov a telo sa jej poskrúcalo pod prikrývkou.

– Prečo ste nepovedali pravdu pri prvom vypočúvaní?

– Akú pravdu?

– O tom, že Fouad vystrelil.

Odpovedala veľmi ticho:

– Lebo som nechcela, aby Vicente vedel…

– Čo?

– O Fouadovi a o mne. Hanbila som sa. Už veľmi dávno som mala v Cannes dobrodružstvo a priznala som sa. Ale Fouad! Ak ho obviním, na pojednávaní povie všetko a potom sa už s Vicentom nikdy nezoberieme…

– Alvaredo nebol prekvapený, keď videl, že Ouéni zabil vášho manžela?

Dlho si hľadeli do očí. Maigretove oči postupne strácali tvrdosť, zatiaľ čo Linine oči prezrádzali stále väčšiu únavu a rezignáciu.

– Vytiahol ma von a v aute som mu povedala, že Fouad vždy nenávidel môjho manžela.

S trochu opuchnutou dolnou perou celkom ticho dodala:

– Prečo ste boli ku mne taký zlý, pán Maigret?

VII

V pondelok ráno o jedenástej Maigret vyšiel z kancelárie na Quai des Orfèvres, kde sa začalo oficiálne vypočúvanie štvrtého svedka.

Prvý prišiel na rad Alvaredo, ktorému položil len zo dvadsať otázok. Lapointe ich stenograficky zaznamenával aj s odpoveďami. Medzi nimi bola jedna veľmi dôležitá a mladý Kolumbijčan uvažoval.

– Dobre porozmýšľajte, pán Alvaredo. Možno, že vás vypočúvam posledný raz, lebo odteraz sa celého prípadu ujíma vyšetrujúci sudca. Boli ste v aute alebo v dome?

– V dome. Lina mi otvorila bránu, kým vošla do pracovne.

– Nahour ešte žil?

– Áno.

– Bol ešte niekto v miestnosti?

– Fouad Ouéni.

– Kde ste sa zdržiavali?

– Pri dverách.

– Nahour vás nevyháňal?

– Tváril sa, že ma nevidí.

– Kde bol Fouad vo chvíli, keď padol výstrel?

– Asi meter od Liny, uprostred miestnosti.

– To znamená na niekoľko krokov od Nahoura?

– Niečo vyše troch metrov.

– Kto vystrelil prvý?

– Myslím, že to bol Ouéni, ale nie som si istý, pretože obidva výstrely zazneli takmer súčasne.

Zatiaľ čo Kolumbijčan čakal na povolenie odísť, v susednej miestnosti prišla na rad Anna Keegelová, rozhovor však bol krátky.

V tretej kancelárii vypočúvali Nelly Verthuisovú. Veľmi ju netlačili k stene, čo ju prekvapovalo.

– Koľko výstrelov ste počuli?

– Neviem.

– Je možné, že to boli dva výstrely, jeden za druhým?

– Myslím.

Aj keď Lina musela opakovať väčšinu toho, čo povedala už o deň skôr, Maigret dával pozor, aby sa pri otázkach nepreriekol o jej intímnych vzťahoch k Fouadovi.

Už nesnežilo. Oteplilo sa a sneh sa rozpúšťal. Na širokej chodbe kriminálnej polície bol zvyčajný prievan, ale v kanceláriách sa hrozne kúrilo.

V celej budove bolo cítiť určité vzrušenie, pretože inšpektori, aj tí, čo nepatrili ku kriminálke, pochopili, že Maigret rieši dôležitý prípad.

Novinári, medzi ktorými nemohol chýbať Mabille, sedeli na laviciach a zaútočili na komisára, len čo sa objavil v niektorých dverách.

– O chvíľu, chlapci. Ešte som neskončil.

Ktorési ranné noviny, bohvie ako, asi na základe rozhovoru personálu letiska Orly, odhalili Lininu krátku cestu do Amsterdamu a prítomnosť akejsi tajomnej osoby, ktorú nazývali pánom X. To znamenalo, že odteraz sa z celého prípadu stala senzácia, čo sa Maigretovi nijako nepáčilo.

Ešte sa mal postaviť zoči-voči Ouénimu.

V nedeľu večer, keď sa komisár vrátil okolo siedmej domov z Quai des Orfèvres, pani Maigretovej stačil krátky pohľad, aby odhadla, v akom duševnom stave sa nachádza jej manžel.

– Unavený?

– Nie je to len únava.

– Znechutený?

– Špinavá robota! – zahromžil, čo sa mu stávalo pri podobných prípadoch raz za dva, tri roky. – Nemám právo zavierať oči a uši, a ak to neurobím, môžem zničiť život ľudí, ktorí si to nezasluhujú.

Radšej sa ho viac nevypytovala a po večeri si ticho sadli k televízoru.

Na konci chodby sa zhlboka nadýchal a zavzdychal:

– Ideme, Lapointe?

Ešte raz zavzdychal. Otvoril dvere na miestnosti, kde bol zatvorený Ouéni, ktorý sa ako zvyčajne uvelebil v jedinom kresle, nohy vystreté pred sebou.

Tak ako v predchádzajúci deň, tajomník nevstal, ani mu na um neprišlo pozdraviť oboch mužov, ktorých si kruto a ironicky premeriaval.

Z lýcea sa Maigret pamätal na Voltairov „ohyzdný úsmev“ a pred bustou veľkého muža sa mladý Maigret nijako nevedel vysporiadať s týmto výrazom. Odvtedy už videl arogantné, agresívne, prefíkané úsmevy, ale tentoraz mu znova prišlo na myseľ slovo ohyzdný.

Sadol si na stoličku za bielym dreveným stolom, prikrytým hnedým papierom, na ktorom stál písací stroj. Lapointe si sadol za vrchstola a položil si pred seba blok.

– Vaše meno a priezvisko.

– Ouéni, Fouad, narodený v Takle, Libanon.

– Vek?

– Päťdesiatjeden rokov.

Vytiahol z vrecka kartu pre cudzincov a držal ju vo vzduchu, pričom nevstával z kresla, takže Lapointe sa musel unúvať.

– Povolanie?

– Právny poradca.

Keď vyslovoval tieto slová, jeho hlas nadobudol ešte uštipačnejší tón.

– Vaša polícia píše… Prečítajte si to…

– V piatok štrnásteho januára ste boli medzi jedenástou večer a jednou hodinou po polnoci v pracovni vášho zamestnávateľa pána Félixa Nahoura, avenue Parc-Montsouris?

– Nie. Prosím, aby ste zapísali, že pán Nahour nebol mojím zamestnávateľom, pretože som nedostával plat.

– Z akého titulu ste ho teda všade sprevádzali a najmä na Parc-Montsouris?

– Z titulu priateľa.

– Neboli ste jeho tajomníkom?

– Pomáhal som mu, keď potreboval moju radu.

– Kde ste boli v piatok večer po jedenástej hodine?

– V klube Saint-Michel, ktorého som členom.

– Môžete uviesť mená niektorých osôb, ktoré vás tam videli?

– Neviem, kto si ma všimol.

– Koľko členov býva podľa vášho názoru v dvoch dosť skromných miestnostiach klubu?

– Tridsať až štyridsať, stále sa to mení.

– Rozprávali ste sa s niekým?

– Nie. Nebol som tam preto, aby som sa zhováral, ale aby som zaznamenával čísla, ktoré vychádzali v rulete.

– Kde ste sa zdržovali?

– Za hráčmi. Sedel som v kúte pri dverách.

– Kedy ste prišli na bulvár Saint-Michel?

– Asi o pol jedenástej.

– Kedy ste odišli z klubu?

– Okolo jednej po polnoci.

– Tvrdíte, že ste boli dve a pol hodiny medzi vyše tridsiatimi ľuďmi bez toho, že by si vás bol niekto povšimol?

– Nič takého som nepovedal.

– Ale veď nemôžete uviesť ani jedno meno!

– Nezhováral som sa s hráčmi, lebo sú to väčšinou študenti.

– Keď ste odchádzali, prešli ste cez bar na prízemí? Rozprávali ste sa s niekým?

– S majiteľom.

– Čo ste mu povedali?

– Že číslo štyri vyšlo osem ráz za necelú hodinu.

– Ako ste sa vrátili na Parc-Montsouris?

– Autom, ktorým som aj prišiel.

– Bentleykou pána Nahoura?

– Áno. Zvyčajne som na nej šoféroval a tak som ju mal k dispozícii.

– Traja svedkovia tvrdia, že okolo polnoci ste boli v pracovni pána Nahoura, stáli ste pri ňom.

– Všetci traja majú záujem klamať.

– Čo ste robili, keď ste sa vrátili?

– Vyšiel som do svojej izby a ľahol som si.

– Nepozreli ste sa do pracovne?

– Nie.

– Už dvadsať rokov žijete na účet Félixa Nahoura, ktorý s vami zaobchádzal ako s chudobným príbuzným. Nerobili ste mu iba tajomníka, ale aj komorníka a šoféra. Neponižovalo vás to?

– Bol som mu povďačný za dôveru, ktorú mi prejavoval a napokon, je to moja dobrá vôľa, že som mu preukazoval toľké služby.

Ešte stále vzdoroval Maigretovi pohľadom, možno povedať, dravým a víťazoslávnym. Vety, ktoré vyslovoval, mohli zapísať a obrátiť proti nemu; preto si starostlivo vyberal slová. Bolo však nemožné hodiť na papier jeho pohľad a výraz tváre, neustále vyzývavý.

– Keď sa pán Nahour oženil, neranilo vás to, veď žil takmer pätnásť rokov iba s vami?

– Naše vzťahy neboli citové, ak máte to na mysli, nemal som preto dôvod byť žiarlivý.

– Viedol váš šéf šťastný rodinný život?

– Nezdôveroval sa mi o manželskom živote.

– Myslíte, že pani Nahourová bola najmä za posledné dva roky spokojná so životom, ktorý viedla so svojím manželom?

– Nikdy som sa tým nezapodieval.

Maigretov pohľad tentoraz stvrdol, neveštil nič dobrého a Ouéni to pochopil. Zachoval si však akúsi nemú vyzývavosť, cynické správanie, ktoré bolo v protiklade s objektívnosťou jeho odpovedí.

– Aké boli vaše vzťahy k pani Nahourovej?

– Nijaké.

Teraz išlo o oficiálny výsluch, ktorý mal v budúcnosti hrať hlavnú úlohu, a tak každé slovo bolo ako nálož dynamitu.

– Nepokúšali ste sa ju zviesť?

– Táto myšlienka mi ani na um neprišla.

– Boli ste niekedy s ňou v izbe sám?

– Ak máte na mysli spálňu, tak odpovedám, že nie.

– Len porozmýšľajte.

– Nie.

– Vo vašej izbe sa našla zbraň kalibru 7,65. Mali ste aj nejakú inú zbraň a kde ste ju dali?

– U zbrojára na ulici Rennes, kde často trénujem.

– Kedy ste tam boli naposledy?

– Vo štvrtok.

– Vo štvrtok trinásteho, teda v predvečer vraždy. Vedeli ste o tom, že pani Nahourová má v úmysle na druhý deň odísť od svojho manžela?

– Nezdôverila sa mi s tým.

– Jej chyžná to vedela.

– S Nelly som sa neznášal najlepšie.

– Pretože ste jej dvorili a ona vás odmietla?

– Bolo to skôr naopak.

– Skrátka, tréning na strelnici ste spomínali preto, aby ste vysvetlili vrstvu pušného prachu na prstoch. Najmenej dve osoby boli v piatok večer okolo polnoci v pracovni pána Nahoura. Obidve pod prísahou potvrdzujú, že ste tam boli aj vy.

– Kto sú tie dve osoby?

– Po prvé pani Nahourová.

– A čo tam robila?

– Prišla oznámiť manželovi svoje rozhodnutie, že v tú noc odchádza a žiadala rozvod.

– Vypovedala, že jej manžel bol ochotný súhlasiť s rozvodom? Prvý raz s ním o tom hovorila? Nevedela, že tomu zabráni všetkými možnými prostriedkami?

– Vrátane toho, že na ňu vystrelí?

– Je dokázané, že vystrelil dobrovoľne? Nakoniec, veď máte skúsenosti, býva zvykom mieriť niekomu z vzdialenosti troch alebo štyroch metrov na krk? Pani Nahourová vám tiež povedala, prečo bola zrazu taká netrpezlivá, aby dosiahla rozvod?

– Aby sa vydala za Vicenta Alvareda, ktorý bol s ňou v miestnosti, keď padli výstrely.

– Prečo výstrely?

– Padli dva výstrely, a to takmer súčasne a zdá sa, že prvý zasiahol Nahoura na krku.

– Čo naznačuje, že druhú ranu vystrelil mŕtvy?

– Smrť nemusela nastať okamžite. Nahour mohol stisnúť spúšť nechtiac, kým stratil veľa krvi, zatackal sa a spadol.

– Kto by bol vystrelil prvý?

– Vy?

– Prečo?

– Možno preto, aby ste chránili Linu Nahourovú, možno z nenávisti k svojmu pánovi?

– Prečo nie Alvaredo?

– Zdá sa, že v živote nedržal v ruke zbraň, ani nijakú nemá. Vyšetrovanie nám to potvrdí alebo nepotvrdí.

– A prečo ušli?

– Cestovali do Amsterdamu tak, ako to už týždeň vopred mali v pláne, a vrátili sa do Paríža, len čo im to holandská polícia poradila.

– Na váš popud? S prísľubom, že im dáte pokoj? Nemal pán Alvaredo na rukách rukavice?

– Máte pravdu.

– Neboli to rukavice z hrubej kože, ktoré sa nenašli?

– Našli sa včera večer na letisku Orly a v laboratóriu nezistili nijakú stopu po pušnom prachu.

– Nemala aj pani Nahourová na rukách rukavice, veď sa chystala odísť?

– Skúška bola takisto negatívna.

– Ste si istý, že to boli tie isté rukavice?

– Chyžná to potvrdila.

– Na začiatku ste hovorili o troch svedkoch. Predpokladám, že tretím je Nelly Verthuisová?

– Na chodbe prvého poschodia, kde naklonená cez zábradlie čakala na koniec rozhovoru, počula vystreliť dva razy.

– To vám vyhlásila už v sobotu?

– To vás nemusí zaujímať.

– Môžete mi aspoň povedať, kde trávila nedeľu?

– V hoteli du Louvre, so svojou paňou a s jej priateľkou.

– Navštívil niekto tieto tri osoby v hoteli? Lebo predpokladám, že ste ich vypočúvali tak, ako ste vypočúvali mňa na Parc-Montsouris.

– Podvečer ich navštívil Alvaredo.

Potom Ouéni zmenil hru a sucho prehodil:

– To mi stačí. Odteraz budem hovoriť len v prítomnosti svojho advokáta.

– Napriek tomu je tu ešte jedna otázka, ktorú som vám už dal, ale ktorú vám dávam znovu: aký vzťah ste mali k pani Nahourovej?

Ouéni mal na tvári ľadový úsmev a jeho oči súčasne ešte viac stemneli a zažiarili, keď vychrlil:

– Nijaký.

– Ďakujem. Lapointe, zavolaj, prosím, dvoch inšpektorov.

Vstal, prešiel sa po kancelárii a zastal pred Ouénim, ktorý ešte stále sedel v kresle. Premeriavajúc si ho, zatrpknuto sa spýtal:

– Pomsta?

Keď sa Fouad presvedčil, že sú sami v miestnosti a dvere zavreté, precedil pomedzi zuby:

– Možno.

– Vstaňte.

Poslúchol.

– Vystrite ruky!

Poslúchol ešte stále s úsmevom na tvári.

– Z príkazu vyšetrujúceho sudcu Cayotta vás zaisťujem…

Dvom inšpektorom, ktorí vošli o chvíľu, rozkázal:

– Zaveďte tohto muža do väzenia.

VIII

Stal sa z toho „Prípad Nahour“. Celý týždeň sa objavoval na prvých stranách novín a na mnohých stĺpoch senzáciechtivých týždenníkov. Novinári sa stále potulovali okolo Parc-Montsouris, zbierali klebety, aj upratovačka pani Bodinová zažila chvíľu slávy.

Mabille sa vybral do Amsterdamu, potom do Cannes, odkiaľ priniesol interview s vychovávateľkou, jej fotografiu a obrázky detí. Vypytoval sa tiež riaditeľov herní a krupierov.

Pracovníci kriminálky zatiaľ prehľadávali Nahourov dom v nádeji, že nájdu nejakú stopu. Prekutali aj záhradu, dokonca prehrabávali aj kanále v nádeji, že nájdu pištoľ, z ktorej vrah vystrelil na Nahoura.

Stretnutie u notára sa uskutočnilo v pondelok poobede za prítomnosti Pierra Nahoura, jeho otca a Liny.

Pán Leroy-Beaudieu upovedomil o tom telefonicky Maigreta. Podľa druhého testamentu Félix Nahour zanechal svojej žene iba zákonom stanovené minimum. Zvyšok dostali deti, pričom si želal, aby ich zverili do opatery jeho brata, a ak to nebude možné, aby ho vymenovali za protitútora.

– Nič nezanecháva Ouénimu?

– Bol som ohromený. Teraz vám už môžem prezradiť, že v prvom testamente, ktorý je druhým zrušený, zanecháva Nahour svojmu tajomníkovi sumu päťstomiliónov frankov „ako znak vďaky za jeho oddanosť a preukázané služby“. Avšak Ouéniho meno sa v platnom testamente ani len nespomína.

Že by sa bol Nahour medzičasom dozvedel o vzťahoch, ktoré boli medzi Fouadom a Linou?

Vyšetrujúci sudca vypočul tridsaťšesť členov klubu Saint-Michel, jeho riaditeľa a krupierov.

Novinári sa vrhli na nich, keď odchádzali, to vyvolalo mnohé incidenty, pretože podaktorí svedkovia sa zúrivo pustili do fotografov.

Vznikli aj omyly. Akýsi študent z Kambodže tvrdil, že videl Ouéniho sedieť v kúte od jedenástej večer. Vyžadovalo to dva dni trpezlivého vyšetrovania, kým zistili, že tento študent vôbec nebol v piatok v klube, ale že si to poplietol s predchádzajúcou stredou.

Susedia vracajúci sa domov z kina okolo pol dvanástej, prisahali, že nevideli zaparkované vozidlo pred bránou.

Sudca Cayotte bol človek malicherný a trpezlivý. Tri mesiace si takmer každý deň predvolával Maigreta do kancelárie, aby mu uložil ďalšie vyšetrovanie.

Prvé miesto v novinách zaujala znovu politika a Nahourov prípad sa presunul na tretiu, potom na piatu stranu, až napokon z nich celkom zmizol.

Lina, Alvaredo a Nelly nesmeli odísť z Paríža bez povolenia a až po prvom pojednávaní im dovolili, aby sa skryli v menšom domci v okolí Dreux.

Prokuratúra potvrdila Ouéniho vinu, ale porotný súd bol tak zaneprázdnený, že proces sa uskutočnil až v januári nasledujúceho roka, rok na to, čo doktora Pardona navštívila v ordinácii na bulvári Voltaire mlčanlivá ranená so svojím milencom.

Je zvláštne, že do tých čias sa obaja muži pri spoločných mesačných večerách, vyhýbali čo len slovkom zmieniť sa o Nahourovom prípade.

A prišiel deň, keď Maigret s trocha červenou tvárou sedel na lavici svedkov. Dovtedy nepadla nijaká narážka na vzťah obžalovaného s Linou.

Komisár odpovedal objektívne a čo možno najkratšie na prezidentove otázky. Keď videl, že vstáva prokurátor, vedel, že tajomstvo mladej ženy je ohrozené.

– Pán prezident, dovolíte, aby som položil svedkovi otázku?

– Slovo má štátny prokurátor.

– Môže svedok povedať porote, či vedel alebo nevedel o tom, že medzi obžalovaným a pani Nahourovou existoval istý čas intímny vzťah?

Komisár svedčil pod prísahou a nemal právo klamať.

– Áno.

– Obžalovaný to formálne poprel?

– Áno.

– Avšak svojím správaním naznačoval, že je to pravda?

– Áno.

– Veril svedok tomuto vzťahu?

– Áno.

– Hralo toto presvedčenie istú úlohu pri zaistení Ouéniho, lebo vrhalo nové svetlo na pohnútky jeho činu?

– Áno.

To bolo všetko. Obecenstvo ticho načúvalo, teraz však vznikol v sále šum a prezident použil kladivko.

– Ak sa obecenstvo okamžite neuspokojí, dám vyprázdniť sálu…

Maigret mal príležitosť sadnúť si k sudcovi Cayottovi, ktorý mu držal miesto, radšej však odišiel.

Keď bol sám na opustených chodbách, kde jeho krok zunel, pomaly si napchával fajku, ani nevedel, čo robí.

O chvíľu už bol v súdnom bufete, kde si nevrlým hlasom objednal pol litra.

Nemal odvahu vrátiť sa domov. Vypil ďalší polliter, takmer na dúšok, potom sa pomalým krokom pobral na Quai des Orfèvres.

Tento rok nesnežilo. Vzduch bol vlažný. Akoby zavládla predčasná jar a slnko bolo také jasné, že sa zdalo, akoby vzápätí všetko malo začať pučať.

Otvoril dvere na pracovni inšpektorov.

– Lucas!… Janvier!… Lapointe!…

Zrejme ho všetci traja čakali.

– Zoberte si kabáty a poďte so mnou…

Išli za ním, ani sa neopýtali, kam ich vedie. O niekoľko minút už kráčali po ošúchaných schodoch pivovaru Dauphine.

– Nuž, pán Maigret, čo je s Nahourovým prípadom? – spýtal sa ho šéf.

Oľutoval svoju otázku, pretože komisár sa na neho pozrel a pokrčil plecami. Poponáhľal sa dodať:

– Dnes máme jaternice…

Cesta do Bogoty už neprichádzala pre dvojicu do úvahy. A bude vôbec po dnešnej raňajšej výpovedi ešte medzi Linou a Alvaredom ten istý vzťah?

Nahourov prípad sa vrátil na prvé strany. Večerníky boli hneď vypredané.

Bola by porota hádam hlasovala za oslobodenie, keby sa nebola bývala objavila nová pohnútka, z ktorej štátny zástupca vychádzal pri obžalobe?

Zbraň sa nenašla. Obvinenie spočívalo iba na svedeckých výpovediach, viac či menej zainteresovaných ľudí.

Na druhý deň večer odsúdili Fouada Ouéniho na desať rokov väzenia, zatiaľ čo Lina a Alvaredo, ktorí vyšli malou bránou, nasadli do alfa-rómea a zmizli nevedno kam.

Maigret o nich už nikdy nič nepočul.

– Zlyhal som, – musel sa priznať o týždeň na to v utorok u Pardona, kde večeral.

– Keby som vám vtedy v noci nebol telefonoval…

– Udalosti by boli prebiehali takisto, azda s malým oneskorením…

A Maigret dodal, zdvihnúc pohár burgundského vína:

– Vlastne, Ouéni to vyhral…

MAIGRET

A TULÁK

I

Maigret sa pristavil medzi Quai des Orfèvres a Mariiným mostom na takú krátku chvíľu, že Lapointe, ktorý kráčal vedľa neho, si to ani nevšimol. Komisár sa na niekoľko sekúnd, možno menej než na sekundu, preniesol do rokov svojho spoločníka.

Akiste to súviselo so sviežim, jasným, voňavým a príjemným povetrím. Toto ráno sa podobalo ránam, keď Maigret ešte ako mladý inšpektor, čerstvo zaradený do kriminálky, ktorú Parížania volajú bezpečnosťou, patril do oddelenia verejného poriadku a od rána do večera sa prechádzal po parížskych uliciach.

Hoci bolo už dvadsiateho piateho marca, ohlasoval sa skutočne prvý jarný deň; ukazoval sa o to výraznejší, lebo v noci bol lejak a v diaľke aj hrmelo. Vzhľadom na tento závan minulosti, mimovoľne si osvojil ani nie pomalý, ani nie rýchly krok, nepripomínal povaľača, ktorý sa zastavuje, aby sa zahľadel na drobné divadlo ulice, ani človeka kráčajúceho za určitým cieľom.

S rukami založenými za chrbtom pozerali okolo seba, napravo i naľavo, i hore, a vnímali krásu, ktorej dávno nevenovali pozornosť.

Cesta nebola dlhá a tak nepotrebovali niektoré z čiernych áut pripravených na policajnom dvore; obaja muži kráčali po nábreží. Keď prechádzali popri chráme Notre-Dame, vyplašili kŕdeľ holubov a všimli si veľký žltý autobus, plný turistov z Kolína.

Prešli cez železný môstik a dostali sa na ostrov Saint-Louis. Maigret zbadal v jednom okne mladú chyžnú v čiernych šatách a bielom čipkovanom čepci, ako keby ju vystrihli z nejakej divadelnej hry na ulici des Boulevards. Obďaleč mäsiarsky pomocník takisto v pracovnom obleku odnášal mäso; z jedného domu vyšiel poštár.

V to ráno vyrazili aj puky a pokropili stromy sýtou zeleňou.

– Hladina Seiny je stále vysoká, – poznamenal Lapointe, ktorý doteraz nepovedal ani slovo.

Bola to pravda. Už takmer mesiac pršalo skoro po celý deň, televízia každý večer ukazovala stúpajúce hladiny riek, mestá a dediny, v ktorých voda zaplavila ulice. Žltkastá Seina odnášala kusy trávnikov, staré debny a konáre stromov.

Obaja muži kráčali po nábreží Bourbonovcov až po Mariin most. Keď pokojne prechádzali cezeň, zbadali, ako na Seine kotví šedivá loď vpredu s bieločerveným trojuholníkom Generálnej spoločnosti. Volala sa Le Poitou. Do pestrého hluku veľkomesta sa miešalo škrípanie a rinčanie žeriavu vykladajúceho piesok, ktorého bolo veľa vo vlečniakoch.

Na päťdesiat metrov od prvej lode, povyše mosta, kotvila ďalšia loď. Bola oveľa čistejšia, akoby ju vyleštilo ráno, na korme lenivo viala belgická zástava, vedľa bielej kabíny v plátennej kolíske na spôsob visutej rohože spalo dieťa, ktoré strážil vysoký svetlovlasý muž, zahľadený na nábrežie, ako keby tam na niečo čakal.

Názov lode bol vo flámštine, napísaný zlatými písmenami De Zwarte Zwaan, ani Maigret ani Lapointe mu nerozumeli.

Bolo o dve-tri minúty desať hodín. Policajti došli k nábrežiu Célestins a ako zostupovali popri zábradlí do prístavu, zastalo akési auto, vystúpili z neho traja mužovia a zabuchli dvere.

– Pozrime sa! Prichádzame naraz…

Aj oni prichádzali z Justičného paláca, ale z jeho impozantnejšej časti, obsadenej súdnymi úradníkmi. Bol to zástupca Parrain, sudca Dantziger a starý zapisovateľ, ktorého meno si Maigret nepamätal, hoci sa s ním už veľa ráz stretol.

Chodci, čo sa ponáhľali za svojimi povinnosťami, deti, čo sa naproti hrali na chodníku, netušili, že ide o súdne vyšetrovanie. V jasné ráno to nevyzeralo nijako slávnostne. Zástupca vytiahol z vrecka zlatú tabatierku a mechanicky ponúkol cigaretou Maigreta, ktorý mal v ústach fajku.

– Ach, naozaj… Zabudol som…

Zástupca bol vysoký, štíhly, plavovlasý, distingvovaný muž a komisár si znovu pomyslel, že patrí k odborníkom prokuratúry. Malý, guľatý sudca Dantziger bol nedbalo oblečený. Sú rôzne druhy vyšetrujúcich sudcov. Nevedno prečo sa všetci na prokuratúre viac či menej podobajú spôsobmi, eleganciou a často i nadutosťou voči nižším úradníkom ministerských kabinetov.

– Darí sa, páni?

Zišli popri zábradlí po nerovnakých dlaždiciach, až sa dostali na breh Seiny, neďaleko lode.

– To je ona?

Maigret nevedel odpovedať takisto ako jeho spoločníci. V denníkoch našiel krátku správu o tom, čo sa stalo v noci, a o pol hodiny ho už volal telefón, aby sa zúčastnil vyšetrovania.

Nijako ho to neodrádzalo. Znova sa ocitol v prostredí, s ktorým sa mal už niekoľko ráz možnosť zoznámiť. Všetci piati sa približovali k motorovej lodi, ktorú s brehom spájala doska, a vysoký plavovlasý námorník im pár krokov vyšiel v ústrety.

– Podajte mi ruku, – povedal k zástupcovi, ktorý kráčal prvý. – Však je to istejšie?

Flámsky akcent bol výrazný. Výrazné črty tváre, jasné oči, dlhé ramená a spôsob, akým sa pohyboval, pripomínali cyklistických pretekárov jeho krajiny, s ktorými po pretekoch pripravujú rozhovory.

V týchto miestach hluk žeriavu vykladajúceho piesok bol oveľa silnejší.

– Vy ste Joseph van Houtte? – spýtal sa Maigret, keď sa pozrel na kúsok papiera.

– Áno, Jef van Houtte.

– Je to vaša loď?

– Prirodzene, ja som jej majiteľom, kto iný by ním mohol byť?

Z kuchyne do kabíny stúpala príjemná vôňa a na konci schodíkov potiahnutých kvietkovaným linoleom bolo vidieť, ako sa hore-dolu prechádza veľmi mladá žena.

Maigret ukázal na dieťa v kolíske.

– To je váš syn?

– To nie je chlapec, ale dievča. Volá sa Yolande. Moja sestra sa takisto volá Yolande a je krstnou matkou…

Zástupca Parrain považoval za potrebné zasiahnuť a zapisovateľovi naznačil, aby si robil poznámky.

– Porozprávajte nám, čo sa stalo.

– Tak dobre! Vylovil som ho a priateľ z druhej lode mi pomohol…

Ukázal na Poitou, kde ich pozoroval muž, opretý o kormidlo, akoby čakal, kedy príde rad na neho.

Remorkér niekoľko ráz zahúkal a pomaly plával hore prúdom, ťahajúc za sebou štyri vlečniaky. Zakaždým, keď sa loď blížila k Zwarte Zwaan Jef van Houtte zdvihol pravú ruku na pozdrav.

– Poznáte utopenca?

– Nikdy predtým som ho nevidel…

– Ako dlho kotvíte na tomto nábreží?

– Od včera večera. Prichádzam z Jeumontu a veziem náklad škridlíc do Rouenu… Rátal som s tým, že prejdem cez Paríž a zastavím sa na noc pri stavidle v Suresnes… Zrazu som však zbadal, že v motore nie je čosi v poriadku… Neradi takto spíme uprostred Paríža, chápete, však?…

Maigret z diaľky videl pod mostom dvoch či troch tulákov a medzi nimi veľmi tlstú ženu, ktorá mu bola akási povedomá.

– Ako sa to stalo? Muž sa hodil do vody?

– Nezdá sa mi. Keby sa bol hodil do vody, čo by tu robili ďalší dvaja?

– Koľko bolo hodín? Kde ste boli vy? Porozprávajte podrobne, čo všetko sa v ten večer stalo. Vy ste zakotvili na nábreží krátko pred zotmením?

– Tak je.

– Zbadali ste tuláka pod mostom?

– To si človek nevšíma. Sú tam takmer vždy.

– Čo ste urobili potom?

– Hubert, Anneke a ja sme večerali…

– Kto je Hubert?

– Môj brat. Pracuje so mnou. Anneke je moja žena. Krstným menom sa volá Anna, ale my ju voláme Anneke…

– A potom?

– Môj brat sa obliekol do nových šiat a vybral sa tancovať. Ako sa patrí v jeho veku. A či nie?

– Koľko má rokov?

– Dvadsaťdva.

– Je tu?

– Šiel nakupovať. Každú chvíľu sa vráti.

– Čo ste robili po večeri?

– Šiel som opravovať motor. Hneď som objavil, že mi uniká olej, a nakoľko som rátal, že na druhý deň ráno sa pustím ďalej, musel som motor opraviť.

Každého si narýchlo, ale dôkladne prezrel, nedôverčivo ako ľudia, ktorí nie sú zvyknutí mať dočinenia s políciou.

– Kedy ste skončili opravu?

– Neskončil som. Až dnes ráno sa mi to podarilo.

– Kde ste boli, keď ste začuli krik?

Poškriabal sa na hlave a pozeral na širokú palubu, lesknúcu sa čistotou.

– Najprv som si vyšiel zapáliť cigaretu a pozrieť sa, či Anneke už spí.

– O koľkej?

– Okolo desiatej… Neviem to presne…

– Spala?

– Áno. Aj malá spala. Celé noci plače, lebo sa jej režú prvé zúbky…

– Vrátili ste sa k motoru?

– Určite…

– V kabíne bola tma?

– Áno, lebo žena už spala.

– Aj na palube?

– Pravdaže.

– A potom?

– O nejaký čas som počul huk motora, ako keby sa neďaleko lode zastavilo auto.

– Nešli ste sa pozrieť?

– Nie. Načo by som sa mal pozerať?

– Pokračujte.

– O hodnú chvíľu som počul, ako čosi čľaplo…

– Ako keby ktosi padol do Seiny?

– Áno.

– A čo ďalej?

– Vyšiel som po rebríku a vystrčil som hlavu cez otvor v palube.

– Čo ste videli?

– Dvoch chlapov, ako utekajú k autu…

– Bolo tam len jedno auto?

– Áno. Červené auto. Peugeotka 403.

– Bolo dosť vidno, aby ste ho rozoznali?

– Hneď vedľa múru je pouličná lampa.

– Ako vyzerali tí dvaja?

– Menší mal na sebe svetlý nepremokavý plášť a mal široké plecia.

– A druhý?

– Toho som si tak dobre nevšimol, lebo rýchlo vošiel do auta. A vzápätí aj naštartoval…

– Nevšimli ste si poznávaciu značku?

– Čo?

– Číslo zapísané na tabuľke?

– Viem iba, že tam boli dve deviatky a že sa končilo na sedemdesiatpäť…

– Kedy ste začuli krik?

– Keď sa auto pohlo…

– Presnejšie hádam, musel uplynúť určitý čas medzí tým, čo hodili muža do vody a keď začal kričať? Keby nie, boli by ste muža začuli kričať skôr?

– Myslím, že to bolo tak. V noci je oveľa väčší pokoj ako teraz.

– Koľko bolo hodín?

– Bolo už po polnoci…

– Na moste ste nevideli nijakých chodcov?

– Nedíval som sa hore…

Pod múrom na nábreží sa zastavilo niekoľko chodcov, zaujímali ich ľudia, ktorí diskutovali na palube. Maigretovi sa zdalo, že tuláci sa priblížili o niekoľko metrov. Žeriav neustále prekladal piesok z lode Poitou na nákladné autá, ktoré čakali v rade.

– Kričal nahlas?

– Áno…

– Ako kričal? Volal o pomoc?

– Volal… Potom nastalo ticho… Potom…

– Čo ste urobili?

– Skočil som do člna a odviazal som ho…

– Videli ste topiaceho sa muža?

– Nie… Nie hneď… Aj kapitán z lode Poitou musel začuť krik, lebo bežal po palube a snažil sa čosi zachytiť hákom…

– Pokračujte…

Flám zrejme robil, čo mohol, bolo to však pre neho dosť ťažké, lebo sa mu na čele perlil pot.

– Tam je!… Tam je!… volal.

– Kto?

– Kapitán lode Poitou.

– A vy ste videli?

– Chvíľu áno, chvíľu nie…

– Telo sa ponáralo?

– Áno… Vliekol ho prúd…

– Predpokladám, že aj vašu loďku?

– Áno. Priateľ skočil dozadu…

– Ten z Poitou?

Jef si povzdychol iste mysliac, že jeho vyšetrovatelia nie sú veľmi dôvtipní. Pre neho to bolo všetko veľmi jednoduché, už viac ráz vo svojom živote prežil podobné scény.

– Obaja ste ho potom vylovili?…

– Áno…

– Ako vyzeral?

– Oči mal ešte otvorené a v loďke začal dáviť…

– Nič nepovedal?

– Nie, pane…

– Bol vydesený?

– Nie.

– Ako vyzeral?

– Nijako. Napokon sa prestal hýbať a voda mu vytekala z úst.

– Oči mal stále otvorené?

– Áno. Myslel som, že je mŕtvy.

– Šli ste hľadať záchranu?

– Nie. Ja nie.

– Váš priateľ z Poitou?

– Nie. Ktosi nám zakričal z mosta.

– Teda predsa stál ktosi na Mariinom moste?

– V tejto chvíli áno. Spytoval sa nás, či ide o utopenca. Odpovedal som, že áno. Zakričal nám, že ide zavolať políciu.

– A zavolal?

– Samozrejme, lebo o chvíľu prišli na bicykloch dvaja policajti.

– Už pršalo?

– Začalo pršať a hrmieť, keď vytiahli toho chlapa na most.

– Z vašej loďky?

– Áno…

– Vaša žena sa nezobudila?

– Áno, lebo v kabíne bolo svetlo, Anneke si prehodila plášť a dívala sa na nás.

– Kedy ste zazreli krv?

– Keď muž ležal pri kormidle. Tiekla mu z rany na hlave.

– Z rany?

– Z diery… Neviem, ako to nazývate…

– Policajti prišli hneď?

– Takmer hneď.

– A chlap, ktorý ich zavolal?

– Viac som ho nevidel.

– Neviete, kto to bol?

– Nie.

Dosť ťažko si bolo predstaviť v rannom jase nočnú scénu, o ktorej rozprával Jef van Houtte najlepšie, ako vedel, hľadajúc slová, ako keby si ich jedno po druhom prekladal z flámštiny.

– Určite viete, že predtým než tuláka hodili do vody, udreli ho po hlave.

– To povedal doktor. Lebo jeden z policajtov išiel po doktora. Potom prišla sanitka. Keď raneného utopenca odviezli, musel som umyť palubu, lebo bola na nej veľká kaluž krvi…

– Ako sa to podľa vás mohlo všetko odohrať?

– Neviem, pane.

– Policajtom ste však hovorili…

– Policajtom som povedal, čo som si myslel…

– Zopakujte to.

– Nazdávam sa, že spal pod mostom…

– Predtým ste ho nevideli?…

– Nevšímal som si… Vždy možno nájsť ľudí, čo spia pod mostami…

– Dobre. Auto zišlo až dolu, k rampe…

– Červené auto… V tom som si istý…

– Zastavilo sa neďaleko vašej lode?

Prikývol a ukázal na určitý bod na strmom brehu.

– Motor stále vrčal, alebo ho vypli?

Tentoraz pokrútil hlavou.

– Ale vy ste počuli kroky?

– Áno.

– Kroky dvoch ľudí?

– Videl som dve postavy, ktoré sa vracali k autu…

– Vy ste ich nevideli, ako kráčajú k mostu?

– Pracoval som dolu pri motore.

– Tí dvaja chlapi, z ktorých jeden mal na sebe svetlý nepremokavý plášť, zbili spiaceho tuláka a potom ho hodili do Seiny?

– Keď som vyšiel hore, tulák už bol vo vode…

– Lekársky záznam potvrdzuje, že zranenie nemohlo vzniknúť pri páde do vody… Ani pri náhodnom páde na nábreží…

Van Houtte hľadel na nich tak, akoby im chcel povedať, že to už nie je jeho vec.

– Môžeme vypočuť vašu manželku?

– Budem rád, ak sa porozprávate s Anneke. Lenže nebude vás rozumieť, lebo hovorí iba po flámsky…

Zástupca sa pozrel na Maigreta s otázkou, či sa chce ešte dačo spýtať, a komisár pokýval hlavou.

– Kedy budeme môcť odcestovať? – spýtal sa ich lodník.

– Len čo podpíšete svoju výpoveď. S podmienkou, že nám poviete, kam odchádzate…

– Do Rouenu.

– Musíme predsa vedieť, kde sa pohybujete. Zapisovateľ príde za vami a dá vám podpísať zápisnice.

– Kedy?

– Hneď poobede.

Toto sa zrejme námorníkovi nepáčilo.

– Ozaj, a kedy sa vrátil váš brat na palubu?

– Chvíľu nato, čo odišla sanitka.

– Ďakujem vám…

Jef van Houtte im znovu pomohol prejsť cez lávku a malá skupinka sa pobrala smerom k mostu, zatiaľ čo tuláci ustúpili o niekoľko metrov.

– Čo si o tom myslíte, pán Maigret?

– Domnievam sa, že je to dosť čudné. Málokedy sa stáva, aby prepadli tuláka…

Pod oblúkom Mariinho mosta bolo opreté o kamennú stenu čosi, čo by sa dalo nazvať psou búdou. Bolo to čosi neforemné, čomu sa nedalo nájsť meno, čo ale predsa od určitého času slúžilo ľudskej bytosti za brloh.

Zástupcov úžas bol na pohľad taký smiešny, že sa Maigret nezdržal a povedal:

– Čosi podobné je pod každým mostom. Napokon podobný prístrešok vidieť práve oproti kriminálke.

– Polícia nič proti tomu nepodniká?

– Ak ich zničí, zaženie ich trochu ďalej…

Búda bola zbitá zo starých debien a z kúskov plachát. Bolo tam miesta pre jedného schúleného človeka. Zo slamy, roztrhaných prikrývok a novín šíril sa silný zápach, hoci tam bol prievan.

Zástupca sa štítil dotknúť niečoho, Maigret sa zohol a brloh narýchlo prezrel.

Plechový, deravý valec a mriežka, to bola pec, okolo toho roztrúsené zvyšky belavého popola. Trochu ďalej boli kúsky bohviekde nazbieraného dreveného uhlia. Keď komisár poprehadzoval prikrývky, našiel tulákov poklad: dva krajce stvrdnutého chleba, kus cesnakovej salámy a v ďalšom kúte knihy; čítal polohlasom: – Verlainova Múdrosť a Bossuetove Smútočné modlitby…

Chytil knižočku, ktorá bola už dlhší čas na daždi a ktorú určite ktosi vybral zo smetníka. Bolo to staré číslo Lekárskeho časopisu…

Vlastne len polovička, v druhej časti boli Pamäti zo Svätej Heleny.

Sudca Dantziger bol takisto vydesený ako predstaviteľ súdneho vyšetrovania.

– Čudné čítanie, – poznamenal.

– Nevyhľadával nevyhnutné…

Pod deravými prikrývkami Maigret objavil ešte všelijaké šatstvo: veľmi poplátaný šedivý sveter pofľakovaný farbou, ktorý pravdepodobne patril nejakému maliarovi, žltkasté grádlové nohavice, plstené papuče s deravou podrážkou a päť nepárnych ponožiek. Napokon nožnice s jedným zlomeným hrotom.

– Chlap je mŕtvy? – spýtal sa zástupca Parrain, stále sa držiac bokom, ako keby sa bál, že dostane blchy.

– Pred polhodinou, keď som telefonoval do nemocnice Hôtel-Dieu, ešte žil.

– Je nádej, že ho zachránia?

– Pokúsia sa… Má zlomenú lebku a medziiným sa obávajú, že dostane zápal pľúc…

Maigret zatriasol pokazeným detským kočíkom, ktorý tulák používal asi vtedy, keď išiel vyberať haraburdie zo smetníkov. Potom sa obrátil k ustavične pozorne sledujúcej skupinke a skúmal jednu tvár za druhou. Poniektorí sa odvrátili. Na ostatných zazrel iba tupý výraz.

– Poď sem!… – ukázal prstom na ženu.

Keby sa to bolo odohrávalo pred tridsiatimi rokmi, keď pracoval u verejnej polície, bol by mohol každej tvári prisúdiť zodpovedajúce meno, lebo poznal väčšinu parížskych tulákov.

Ani sa nejako zvlášť nezmenili, len ich bolo oveľa menej.

– Kde spávaš?

Žena sa usmiala, ako keby sa mu chcela zalíškať.

– Tam… – povedala a ukázala na most Louis-Philippa.

– Poznáš toho chlapa, ktorého vytiahli minulej noci zo Seiny?

Mala napuchnutú tvár a páchlo z nej kyslým vínom. S rukami na bruchu prikývla.

– Volali sme ho Ránhojičom.

– Prečo?

– Lebo kedysi patril medzi vzdelancov… Hovorí sa, že bol skutočným lekárom…

– Dlho býval pod mostom?

– Už roky…

– Koľko?

– Neviem… Prestala som ich rátať…

Pritom sa rozosmiala a odhodila si chumáč šedivých vlasov, ktorý jej ustavične padal do tváre. So zatvorenými ústami vyzerala na šesťdesiat rokov. Ale keď hovorila a bolo vidieť takmer bezzubé ďasná, vyzerala oveľa staršia. Oči sa jej však ustavične usmievali. Z času na čas sa obrátila k ostatným ako na svedkov.

– Nemám pravdu? – spýtala sa.

Prikývli, necítiac sa príjemne v spoločnosti polície a priveľmi dobre oblečených pánov.

– Žil sám?

Znova sa rozosmiala.

– S kým by mal žiť?

– Vždy býval pod týmto mostom?

– Nie vždy… Poznala som ho pod mostom Neuf… A predtým na nábreží Bercy…

– Chodil do Tržnice?

A či väčšina tulákov sa neschádza po nociach v Tržnici?

– Nie, – odpovedala.

– Po smetníkoch?

– Veľa ráz…

Aj keď mal detský kočík, ukázalo sa, že nejde o špecialistu, ktorý zbiera starý papier a handry, a to len potvrdzovalo skutočnosť, že zavčasu večer si šiel ľahnúť.

– Bol to predovšetkým muž obložených chlebíkov…

– Čo by si nám o ňom ešte povedala?

– Nič…

– Nikdy sa s tebou nerozprával?

– Ale áno… Ba dokonca som ho zavše aj ostrihala. Musíme si pomáhať…

– Veľa pil?

Maigret vedel, že otázka nemá nijaký zmysel, lebo takmer všetci pijú.

– Červené?

– Tak ako iní.

– Veľa?

– Nikdy som ho nevidela opitého… Nebol ako ja…

Znova sa smiala.

– Ja vás poznám, aby ste vedeli, a viem, že nie ste zlý. Raz ste ma vypočúvali vo svojej kancelárii, ale to bolo veľmi dávno, možno pred dvadsiatimi rokmi, keď som ešte pracovala pri bráne Saint-Denis…

Rukou ukazovala na most Louis-Philippa, ako keby ukazovala na vzdialenosť, ktorá ju oddeľuje od Mariinho mosta.

– Je to veľmi ďaleko…

– Nič si nevidela?

– Iba reflektory sanitky… Trocha som sa priblížila, ale nie veľmi blízko, lebo som sa bála, aby ma nezbalili, a zistila som, že je to sanitka…

– A vy ostatní? – spýtal sa Maigret, obrátený k trom tulákom.

Sklonili hlavy, ustavične znepokojení.

– Nepôjdeme sa pozrieť na námorníka z Poitou? – navrhol zástupca, ktorému bolo zle v tomto prostredí.

Čakal ich celkom iný muž, ako bol Flám. Aj on mal ženu a deti na lodi, ale loď mu nepatrila a takmer vždy premávala po tej istej trase s nákladom piesku z Hornej Seiny do Paríža. Volal sa Justin Goulet; mal štyridsaťpäť rokov. Krátke nohy, zlé oči a na perách prilepenú vyhasnutú cigaretu.

Tu sa musí veľmi kričať, lebo neďaleký žeriav, vykladajúci piesok, robí veľký lomoz.

– To je komické, však?

– Čo je komické?

– Ak sa dáki ľudia usilujú zmlátiť tuláka a hodiť ho do vody…

– Videli ste ich?

– Nič som nevidel.

– Kde ste boli?

– Keď tĺkli toho chlapa? V posteli…

– Čo ste počuli?

– Počul som kohosi, ako kričí…

– Nepočuli ste nijaké auto?

– Je možné, že som počul aj auto, ale stále ich chodí toľko tam hore po nábreží, že som si to nevšimol…

– Vyšli ste na palubu?

– V pyžame… Nemal som kedy natiahnuť si nohavice…

– A vaša žena?

– Spýtala sa zo spánku: „Kde ideš?“…

– Keď ste boli na palube, čo ste videli?

– Nič… Seinu, tečúcu ako vždy, plnú vírov… Zakričal som: „Hó!… Hó!…“, aby sa ten chlap ozval a aby som zistil, kde je…

– Kde bol v tej chvíli Jef van Houtte?

– Ten Flám?… Videl som ho na palube jeho lode… Práve odväzoval loďku… Keď priplával ku mne, lebo prúd ho hnal tým smerom, skočil som dozadu… Topiaci sa vyplával zavše nad hladinu, vzápätí však zmizol… Flám sa ho pokúšal zachytiť hákom, ktorý som mu podal…

– Dlhou palicou, na konci s veľkým železným hákom?

– Ako všetky háky…

– Ako ste sa ho takto pokúšali zachytiť hákom, nezranili ste ho na hlave?

– Určite nie… veď sme ho zachytili za spodok nohavíc… Okamžite som sa nahol a chytil ho za nohu…

– Bol v bezvedomí?

– Oči mal otvorené.

– Nepovedal nič?

– Dávil vodu… Na Flámovej lodi sme zbadali, že krváca…

– Domnievam sa, že je to všetko? – zahundral zástupca, ktorého, ako sa zdalo, nie veľmi zaujímal tento príbeh.

– Ostatné si už sám vezmem na starosť, – odpovedal Maigret.

– Pôjdete do nemocnice?

– Áno, ihneď. Podľa lekárov tulák bude schopný rozprávať až o niekoľko hodín…

– Informujte ma…

– Nezabudnem…

Keď znovu prechádzali popod Mariin most, Maigret povedal Lapointovi:

– Choď a zatelefonuj na obvodný komisariát, aby mi poslali jedného policajta.

– Kde vás nájdem, pán komisár?

– Tu…

A vážne podal ruku pracovníkom súdneho vyšetrovania.

II

– To sú sudcovia? – spýtala sa tučná žena a dívala sa za troma odchádzajúcimi mužmi.

– Súdni úradníci, – opravil ju Maigret.

Ticho zahvízdla a konštatovala:

– A znepokojujú sa, ako keby šlo o nejakého pána, pozrimeže sa! Že by to bol naozaj doktor?

Maigret nevedel nič. Dalo by sa povedať, že sa ani veľmi nenáhli, aby sa čosi dozvedel. Teraz mal stále pocit, že už toto kedysi dávno prežil. Lapointe sa stratil na nábreží. Zástupca s malým sudcom a zapisovateľom dávali pozor, kade kráčajú, lebo si nechceli zašpiniť topánky.

Zwarte Zwaan, čiernobiela v slnku, bola takisto čistá zvonku ako lodná kuchyňa. Vysoký Flám, stojaci pri kormidle, pozoroval okolie a útla žena, ešte skutočné dievča, s plavými, skoro bielymi vlasmi, skláňala sa nad kolískou, prebaľovala dieťa.

Na nábreží Célestins neustále hučali autá a žeriav, vykladajúci piesok z Poitou. No napriek tomu bolo počuť spev vtákov a čľapot vody.

Traja tuláci ostali stáť bokom a iba tučná žena išla za komisárom až pod most. Živôtik na šatách bol kedysi červený, no teraz mal ružovkastú farbu.

– Ako sa voláš?

– Léa. Hovoria mi tučná Léa…

Pritom sa rozosmiala, až sa jej natriasalo obrovské poprsie.

– Kde si bola minulú noc?

– Už som vám to povedala.

– Bola si sama?

– Bol so mnou Dédé, ten najmenší tam dolu, obrátený chrbtom.

– To je tvoj priateľ?

– Všetci sú mojimi priateľmi.

– Spávaš vždy pod tým istým mostom?

– Niekedy sa sťahujem… Čo hľadáte?

Maigret sa znovu skláňal nad rôznorodými predmetmi, ktoré boli Ránhojičovým vlastníctvom. Len čo súdni úradníci odišli, Maigret sa cítil oveľa viac vo svojej koži. Pomaly a pokojne sa prehrabával v handrách a objavil panvu na smaženie, misku, lyžičku a vidličku.

Potom si založil okuliare s oceľovým rámom, ktoré mali jedno sklo puknuté, a všetko sa mu pri pohľade cez ne rozplývalo pred očami.

– Používal ich, iba keď čítal, – vysvetľovala tučná Léa.

– Udivuje ma, – začal, nástojčivo sa na ňu dívajúc, – že som nenašiel…

Nedala mu dokončiť vetu, podišla na dva metre a spoza veľkého kameňa vytiahla litrovú dopoly plnú fľašu fialkastého vína.

– Pila si z nej?

– Áno. Rátala som s tým, že zvyšok dopijem. Aj tak by už nebolo dobré, keď by sa Ránhojič vrátil.

– Kedy si to pila?

– V noci, keď ho odviezla sanitka…

– Ničoho iného si sa nedotkla?

S vážnou tvárou si odpľula.

– Prisahám!

Veril jej. Vedel zo skúsenosti, že tuláci sa navzájom neokrádajú. Napokon veľmi zriedkavo sa stáva, že by niečo ukradli, nie ani tak preto, že by sa na to rýchlo prišlo, ale z akejsi ľahostajnosti.

Na domoch ostrova Saint-Louis boli otvorené okná, v jednom z nich sa dala rozoznať žena, ktorá sa česala pred zrkadlom.

– Vieš, kde nakupoval víno?

– Viac ráz som ho videla, ako vychádzal z bistra na ulici Ave-Maria… Nie je to ďaleko odtiaľto… Na rohu ulice Jardins…

– Ako vychádzal Ránhojič s ostatnými?

Pretože ho chcela potešiť, uvažovala.

– Neviem, ja som… Nelíšil sa od ostatných…

– Nikdy nehovoril o svojom živote?

– O tom nehovorí nikto… Ak sa o tom niekto rozhovorí, tak musí byť poriadne opitý…

– On nebol nikdy opitý?

– Nikdy, naozaj…

Z hromady starých novín, v ktorých sa tulák zohrieval, Maigret vytiahol farebného dreveného koníka so zlomenou nohou. Neprekvapilo ho to. Ani tučnú Léu.

Ktosi schádzal z nábrežia pružným, tichým krokom v plátenkách s plstenou podrážkou a blížil sa k belgickej lodi. V oboch rukách niesol sieťky, plné zásob, z ktorých trčali dva bochníky chleba a zväzok póru.

Nebolo pochybností, bol to mladší brat Jefa van Houtteho, lebo sa na neho podobal, aj keď nemal v tvári také výrazné črty. Mal na sebe nohavice z modrého plátna a bielopruhované tričko. Keď došiel na loď, obaja bratia sa začali zhovárať a potom pozerali smerom ku komisárovi.

– Ničoho sa nedotýkaj… Možno ťa ešte budem potrebovať… Ak by si sa niečo dozvedela…

– Taká, aká som, mám sa vám prísť ukázať do vašej kancelárie?

Pritom sa znovu rozosmiala. Ukazovala na fľašu a spýtala sa:

– Môžem to doraziť?

Prikývol a šiel oproti Lapointovi, ktorý sa vracal s uniformovaným strážnikom. Dal mu príkazy: strážiť zvyšky biedy, ktoré predstavovali Ránhojičovo bohatstvo, pokým neprídu súdni vyšetrovatelia.

Potom sa s Lapointom pobral k Zwarte Zwaan.

– Vy ste Hubert van Houtte?

Hubert, mlčanlivejší a zlostnejší ako jeho brat, iba prikývol.

– Minulú noc ste sa boli zabaviť?

– Je na tom hádam niečo zlé?

Nemal taký výrazný prízvuk. Maigret a Lapointe, ktorí ostali na nábreží, museli zdvihnúť hlavu.

– Kde ste boli tancovať?

– Neďaleko námestia Bastilly… V úzkej uličke, kde je podnikov na pol tucta… Ja som bol U Léona…

– Dávno ho poznáte?

– Bol som tam niekoľko ráz…

– Teda neviete nič o tom, čo sa tu stalo?

– Iba to, čo mi rozprával brat…

Z medeného komína na palube stúpal dym. Žena zišla s dieťaťom do kabíny. Až ku komisárovi a inšpektorovi bolo cítiť vôňu z kuchyne.

– Kedy budeme môcť plávať ďalej?

– Určite dnes poobede… Akonáhle sudca dá podpísať vášmu bratovi zápisnicu…

Aj Hubert van Houtte, dobre umytý a učesaný, mal ružovú pleť a plavé vlasy.

Maigret a Lapointe prešli o chvíľu po nábreží Célestins a na rohu ulice Ave-Maria našli bistro Petit Turin. Na prahu stál majiteľ s vyhrnutými rukávmi. Vnútri nebolo nikoho.

– Môžeme ísť dnu?

Vystúpil sa im, prekvapený, že takíto ľudia vchádzajú do jeho podniku. Bola to krčmička, vpredu s pultom a s troma stolmi pre návštevníkov. Steny boli natreté zemiakovo-zelenou farbou. Z povaly viseli párky, salámy a čudné žltkasté syry veľkých tvarov.

– Čím vám môžem poslúžiť?

– Víno…

– Chianti?

Na poličke stáli fľaše v slamených obaloch, ale majiteľ siahol pod pult a vytiahol fľašu, z ktorej nalial do pohárov, pričom zvedavo pozoroval obidvoch hostí.

– Poznáte tuláka, ktorého volajú Ránhojič?

– Ako sa má? Dúfam, že nezomrel?

Z flámskeho prízvuku sa prešlo na prízvuk taliansky, z pokoja Jefa van Houtteho a jeho brata Huberta ku gestikuláciám majiteľa krčmy.

– Viete už o tom? – spýtal sa ho Maigret.

– Viem len toľko, že sa mu čosi prihodilo minulú noc.

– Kto vám to povedal?

– Iný tulák, dnes ráno…

– Čo vám presne povedal?

– Že blízo Mariinho mosta bola akási haravara, že sanitka prišla po Ránhojiča.

– To je všetko?

– Zdá sa, že ho námorníci vytiahli z vody…

– Tu si Ránhojič kupoval víno?

– Často…

– Veľa pil?

– Asi tak dva litre denne. Keď mal peniaze…

– Ako sa k nim dostal?

– Tak, ako ich zarábajú všetci… Kde-tu sa čohosi chytil v Tržnici a potom… Alebo nosil po uliciach reklamy… Vždy som mu rád dával na úver…

– Prečo?

– Lebo to nebol taký vagabund ako ostatní… Zachránil mi ženu…

Bolo ju vidieť v kuchyni, zdala sa takmer taká tučná ako Léa, ale bola veľmi čulá.

– Hovoríš o mne?

– Vravím, že Ránhojič…

Vtom však vošla do bistra, utierajúc si ruky do zástery.

– Je to pravda, že sa ho pokúsili zavraždiť?… Ste od polície?… Domnievate sa, že sa z toho dostane?…

– To sa ešte nevie, – odpovedal vyhýbavo komisár. – Od čoho vás zachránil?…

– Nuž teda, keby ste ma boli videli pred necelými dvoma rokmi, tak by ste ma neboli poznali… Bola som samý ekzém a moja tvár sa podobala červenému mäsu na pulte u mäsiara… Trvalo to mesiace a mesiace… Na ošetrovni som sa musela podrobiť rôznym procedúram, dávali mi všelijaké, strašne smradľavé mastičky, že som sa už sama sebe hnusila… No nemalo to nijaký účinok… Už som nemala ani právo jesť, a napokon, ani mi nijako nechutilo… Pichali mi aj injekcie…

Krčmár ju počúval a prikyvoval.

– Jedného dňa, keď Ránhojič sedel v kúte blízo dverí a ja som sa sťažovala predavačke zeleniny, cítila som, že sa na mňa čudne pozerá… O chvíľu mi povedal tým istým hlasom, akoby si objednal pohár vína:

„Myslím, že vás môžem vyliečiť…“

Opýtala som sa ho, či je skutočne lekár a on sa usmial.

„Nevzali mi právo ordinovať,“ zamrmlal.

– Dal vám recept?

– Nie. Vypýtal si trocha peňazí, dvesto frankov, ak sa dobre pamätám, a sám sa vybral za lekárnikom po akési prášky.

„Vždy pred jedlom zoberiete jeden a zapijete vlažnou vodou… A ráno a večer sa umyjete vo veľmi slanej vode…“

Či mi uveríte či nie, ale o dva mesiace som mala takú istú pokožku ako teraz…

– Ošetroval aj iných?

– To neviem. Nenahovoril toho veľa…

– Chodieval sem každý deň?

– Skoro každý deň, brával si dva litre vína…

– Chodil sám? Nikdy ste ho nevideli s nejakými inými neznámymi?

– Nie…

– Nikdy vám nepovedal, ako sa volá, ani to, ako žil kedysi?

– Viem iba to, že má dcéru… Aj my máme dcéru, práve je v škole… Raz, keď sa na ňu zvedavo pozeral, povedal:

„Nebojte sa… Aj ja mám takú malú dcérku…“

Lapointe sa čudoval, že Maigret venuje toľko pozornosti tomu tulákovi. V novinách mu venovali iba niekoľko riadkov v rubrike rôznych správ.

Lapointe však nevedel, lebo bol veľmi mladý, že počas celej komisárovej kariéry to bol prvý zločin spáchaný proti tulákovi.

– Koľko som vám dlžný?

– Nedáte si ešte jeden? Na zdravie úbohého Ránhojiča?

Vypili ešte druhý pohárik a Talian nedovolil zaplatiť. Potom prešli po Mariinom moste. O niekoľko minút už kráčali popod šedivú klenbu nemocnice Hôtel-Dieu. Tam museli dlho vyjednávať s neprívetivou ženou, číhajúcou za okienkom.

– Neviete, ako sa volá?

– Viem iba to, že na nábreží ho nazývajú Ránhojičom, a že ho sem priviezli minulú noc…

– Minulú noc som tu nebola… Ktorá služba ho prevzala?

– To neviem… Pred chvíľou som telefonoval s internistom, ktorý nehovoril o operácii…

– Neviete meno toho internistu?

– Nie…

Listovala v akejsi registračnej knižke a dva-tri razy telefonovala.

– Ako sa voláte?

– Komisár Maigret…

Toto meno jej nič nevravelo, iba opakovala do telefónu

– Komisár Maigret…

Po dlhom vyjednávaní si napokon vzdychla a s výrazom že im preukazuje milosť, povedala:

– Choďte na schodište C… Na tretie poschodie… Tam nájdete hlavnú sestru…

Cestou postretávali ošetrovateľky, mladých medikov, chorých v nemocničných plášťoch a cez otvorené dvere zazreli rady postelí…

Na treťom poschodí museli čakať, lebo hlavná sestra živo debatovala s dvoma mužmi; zdalo sa, že im odmieta čosi, o čo ju žiadali.

– Ja nemôžem za to, – odvrkla im nakoniec. – Obráťte sa na správu. Ja som nevymyslela nemocničný poriadok…

Šomrali si nie veľmi prívetivé slová a odišli. Nemocničná sestra sa obrátila k Maigretovi:

– To vy ste prišli kvôli tomu tulákovi?

– Komisár Maigret… – zopakoval.

Hľadala v pamäti. Ale ani jej toto meno nič nehovorilo. Nachádzali sa v inom svete, vo svete očíslovaných miestností, rozkúskovaných služieb, lôžok usporiadaných vo vyrovnaných radoch v obrovských sálach a pri každom s tabuľkou počmáranou záhadnými znakmi.

– Ako sa má?

– Myslím, že teraz sa ním zapodieva profesor Magnin…

– Bol operovaný?

– Kto vám hovoril o operácii?

– Neviem… Domnieval som sa…

Tu sa Maigret necítil vo svojej koži a začal sa obávať.

– Pod akým menom ste ho zapísali?

– Aké bolo napísané v osobnom preukaze.

– Vy máte jeho preukaz?

Na konci chodby otvorila malý sklený písací stolík a vzápätí vybrala špinavý, ešte mokrý osobný preukaz.

Priezvisko: Keller

Krstné mená: François, Marie, Florentin.

Zamestnanie: handrár

Narodený: Mulhouse, Bas-Rhin…

Podľa tohto dokumentu muž mal šesťdesiatri rokov a v Paríži býval v jednom nájomnom dome na Maubertovom námestí, ktorý komisár dobre poznal, a ktorý slúžil ako oficiálne bydlisko viacerým tulákom.

– Už sa prebral z bezvedomia?

Chcela späť osobný preukaz, ale komisár ho strčil do vrecka, začala frflať:

– To nie je správne… Predpisy…

– Keller je v samostatnej miestnosti?…

– A čo by ste ešte nechceli?

– Zaveďte ma k nemu…

Chvíľu váhala, potom však ustúpila.

– Napokon, vybavte si to s pánom profesorom…

Išla pred nimi a otvorila im tretie dvere, za ktorými bolo vidieť dva rady postelí, všetky obsadené. Väčšina nemocných ležala na posteli s otvorenými očami; zo traja pacienti stáli v kúte a ticho sa zhovárali.

Pri jednom lôžku, v prostriedku sály stálo asi desať mladíkov a dievčat v bielych plášťoch a čiapkach okolo malého širokoplecého muža takisto v bielom s nakrátko ostrihanými vlasmi, ktorý, ako sa zdalo, im prednášal.

– Teraz ho nemôžete vyrušovať… Vidíte, že nemá kedy…

Predsa len išla za profesorom, čosi mu pošepkala do ucha, ten sa zďaleka pozrel na Maigreta a pokračoval vo vysvetľovaní.

– Skončí o pár minút. Prosí vás, aby ste ho počkali v pracovni…

Zaviedla ich do jeho pracovne. Neveľká miestnosť s dvoma stoličkami. Na písacom stole v striebornom ráme fotografia ženy a troch detí, ktorých hlavy sa dotýkali.

Maigret zaváhal, potom si vyčistil fajku do popolníka plného cigaretových ohorkov a znovu si ju napchal tabakom.

– Prepáčte, že ste museli čakať, pán komisár… Keď mi ošetrovateľka oznámila, že ste tu, bol som trochu prekvapený… Po tom všetkom…

Aj on chcel povedať, že ide vlastne len o tuláka? Nie.

– Ide o dosť banálny prípad, myslím?

– Neviem takmer ešte nič a rátam s vami, že mi veľa objasníte…

– Krásna zlomenina lebky, na šťastie dosť čistá, asistent vám o tom vravel už ráno do telefónu…

– Ešte ste to neröntgenovali…

– Zatiaľ toľko… Je nádej, že sa z toho dostane, lebo mozog nie je zasiahnutý…

– Zlomenina mohla vzniknúť pádom na nábreží?

– Určite nie… Museli ho prudko udrieť ťažkým predmetom, kladivom, anglickým kľúčom alebo napríklad sťahovákom pneumatík…

– Po údere upadol do bezvedomia?

– Tak stratil vedomie, že ešte teraz je v kóme a tento stav môže trvať i niekoľko dní… Môže však prísť k sebe každú chvíľu…

Maigret mal pred očami strmý breh, Ránhojičov prístrešok, bahnitú vodu tečúcu iba na niekoľko metrov a spomínal si na slová flámskeho lodníka.

– Prepáčte mi, ak vám budem namietať… Hovoríte, že dostal po hlave… Iba raz?

– Prečo sa ma na to pýtate?

– Môže to byť dôležité…

– Na prvý pohľad som myslel, že dostal viac úderov…

– Prečo?

– Lebo mal ucho natrhnuté a na tvári viacero ľahkých, nie veľmi hlbokých poranení… Teraz, keď ho oholili, vyšetril som ho podrobnejšie…

– A k akým záverom ste došli…?

– Kde sa to stalo?

– Pod Mariiným mostom.

– Pri nejakej potýčke?

– Zdá sa, že nie. Zdá sa, že si ľahol, zaspal, keď ho napadli… Je to možné podľa vášho vyšetrenia?

– Celkom možné…

– Myslíte, že stratil vedomie?

– Som si takmer istý… A po tom všetkom, čo ste mi povedali, chápem, prečo má natrhnuté ucho a škrabance na tvári… Našli ho v Seine, však?… Tie druhotné zranenia naznačujú, že ho neniesli, ale ťahali po dláždenom nábreží… Je na nábreží piesok?

– Pár metrov odtiaľ vykladajú z lode piesok.

– V ranách som našiel piesok.

– Teda podľa vás Ránhojiča…

– Ako vravíte? – začudoval sa profesor.

– Tak ho prezývajú na nábreží… Je možné, že kedysi bol skutočne lekárom…

Za tridsať rokov to bol prvý lekár, ktorého komisár našiel pod mostom. Pred nedávnom objavil starého profesora chémie z vidieckeho gymnázia a pred niekoľkými rokmi identifikoval ženu, ktorá bola kedysi slávnou cirkusovou krasojazdkyňou.

– Som presvedčený, že už ležal a spal, keď ho napadli…

– Napadol ho iba jeden, lebo je iba jedna stopa po údere…

– Presne tak… Stratil vedomie, a tak si mysleli, že je mŕtvy…

– To je veľmi pravdepodobné…

– Namiesto toho, aby ho niesli, ťahali ho až k Seine a tam ho hodili do vody…

Lekár so zamysleným výrazom vážne počúval.

– Je to pravdepodobné? – naliehal Maigret.

– Celkom iste to bolo tak.

– Je možné z lekárskeho hľadiska, aby v rieke začal kričať?

Profesor sa poškrabal na hlave.

– Chcete odo mňa veľa a ťažko mi je kategoricky odpovedať… Dajme tomu, že verím na nemožnosti… Pod vplyvom studenej vody…

– Musel by prísť k vedomiu?

– Nie nevyhnutne… Nemocní v kóme hovoria a pohybujú sa… Možno pripustiť…

– Neprehovoril, keď ste ho vyšetrovali?

– Viac ráz zastenal…

– Keď ho vytiahli z vody, je možné, že mal otvorené oči…

– To nedokazuje nič… Predpokladám, že ho chcete vidieť?… Poďte so mnou…

Zaviedol ich k tretím dverám a hlavná ošetrovateľka pozerala na nich s určitým zdesením a bezpochyby s nesúhlasom.

Nemocní na posteliach sledovali pohľadom malú skupinku, ktorá sa zastavila pri jednom lôžku.

– Neuvidíte veľké veci…

V skutočnosti bolo vidieť iba obväzy okolo hlavy tuláka, odokryté mal iba oči, nos a ústa.

– Je nádej, že sa z toho dostane?

– Na šesťdesiat percent… Dajme tomu na osemdesiat percent, lebo má veľmi silné srdce…

– Ďakujeme vám…

– Upozorníme vás, keď bude znovu pri vedomí… Dajte svoje telefónne číslo hlavnej sestre…

Dobre bolo ocitnúť sa zase vonku, vidieť slnko, chodcov, žlto-červený autobus, z ktorého vystúpili turisti pri Notre-Dame.

Maigret znovu kráčal bez slova, s rukami za chrbtom a Lapointe videl, že sa čímsi v duchu zamestnáva, a tak sa radšej vyhýbal rozhovoru.

Vošli pod bránu kriminálky a vystupovali po veľkom schodišti, ktoré v slnečných lúčoch vyzeralo ešte zaprášenejšie, napokon vošli do komisárovej pracovne.

Maigret hneď otvoril veľký oblok a pohľadom sledoval konvoj lodí, plaviaciach sa hore Seinou.

– Mali by sme poslať kohosi tam zhora, aby vec vyšetrili.

Pod slovami „tam zhora“ mal na mysli súdnych vyšetrovateľov, technikov a špecialistov.

– Najlepšie by bolo vziať dodávkové auto a všetko presťahovať.

Nebál sa, že by ostatní tuláci čosi ukradli z Ránhojičovho majetku, skôr mal obavy z uličníkov-zlodejov.

– Nuž a ty pôjdeš na Ponts-et-Chaussées… Tých červených štyristotrojek nebude v Paríži veľa… Zisti čísla, ktoré majú dve deviatky… Zober si toľko ľudí, koľko budeš potrebovať, aby si pozisťoval všetkých majiteľov…

– Jasné, pán komisár…

Keď Maigret ostal sám, poukladal si fajky, preletel služobné hlásenia nakopené na písacom stole. Keďže bolo pekne, chvíľu váhal, či ísť na obed do pivovaru Dauphine, napokon sa rozhodol, že odbehne domov.

Jedáleň sa topila v slnku. Pani Maigretová mala na sebe ružové kvetované šaty, ktoré mu pripomínali ružovú farbu živôtika tučnej Léy.

Zadumane jedol teľaciu pečienku v alobale, keď sa ho žena spýtala:

– Na čo myslíš?

– Na svojho tuláka…

– Akého tuláka?

– Akýsi človek, ktorý bol kedysi lekárom…

– Čo urobil?

– Nič, o čom by som vedel. Práve jemu skoro odtrhli hlavu, keď spal pod Mariiným mostom… A potom ho hodili do vody…

– Zomrel?

– Lodníci ho včas vytiahli…

– Čo chceli od neho?

– Na to som aj ja zvedavý… Pochádza odtiaľ, odkiaľ tvoj švagor…

Sestra pani Maigretovej bývala v Mulhouse so svojím mužom, ktorý bol inžinierom u firmy Ponts-et-Chaussées Maigretovci ich často navštevovali.

– Ako sa volá?

– Keller… François Keller…

– To je čudné, ale toto meno mi čosi pripomína…

– Tam je toto meno dosť bežné…

– Čo keby som zatelefonovala sestre?

Pokrčil plecami. Prečo nie? Neveril, že by sa niečo dozvedela, ale žene to urobí radosť.

Keď priniesla kávu, zavolala Mulhouse. Na spojenie čakala iba niekoľko minút. Zatiaľ pohybovala perami ako niekto, kto sa chce na čosi rozpamätať…

– Keller… François Keller…

Zazvonil telefón.

– Haló!… Haló, áno!… Áno slečna, volám Mulhouse… To si ty, Florence?… Ako?… To som ja. Áno… Ale nie, nič sa nestalo… Z Paríža… Som doma… Stojí vedľa mňa a pije kávu… Má sa dobre… Všetko je v poriadku… Aj tu… Konečne prišla jar…

Ako sa majú deti?… Chrípka?… Mala som ju minulý týždeň… Nič vážneho, nie… Počúvaj… Nie preto ťa volám… Nepamätáš sa náhodou na niekoho, kto sa volal Keller?… François Keller… Ako?… Spýtam sa ho…

Obrátila sa k Maigretovi a spýtala sa ho:

– Koľko má rokov?

– Šesťdesiatštyri…

– Šesťdesiatštyri… Áno… Nepoznala si ho osobne?… Čo to hovoríš?… Neprerušujte, slečna… Haló!… Áno, lekárom… Už pol hodiny sa pokúšam rozpamätať, kto mi o ňom vravel… Myslíš, že tvoj manžel?…

Áno… Čakaj… Zopakujem mužovi, to, čo si mi povedala, lebo už vyzerá veľmi netrpezlivo… Oženil sa s nejakou Mervillovou… Kto sú tí Mervillovci?… Súdny radca?… Oženil sa s dcérou súdneho radcu?… Dobre… Zomrel… Už dávno… Nečuduj sa, že všetko opakujem, ale bojím sa, aby som na niečo nezabudla… Stará mulhouská rodina… Starý otec bol starostom a… Nepočujem dobre… jeho socha… Nemyslím, že by to bolo dôležité… Na tom nezáleží, ak si si nie istá…

Haló!… Keller sa s ňou oženil… Jediná dcéra… Sauvageova ulica?… Manželia bývali na Sauvageovej ulici… Originálny?… Prečo?… To nevieš presne… Ach, áno… rozumiem…

Dívala sa na Maigreta s výrazom, že robí, čo môže.

– Áno… Áno… Nezáleží na tom, že to nie je zaujímavé… U neho nikdy nevieš… Niekedy maličkosť je dôležitá… Áno… V ktorom roku?… Asi pred dvadsiatimi rokmi… Dedila po jednej tetke… On odišiel… Nie hneď… Ešte rok s ňou žil…

Mali deti?… Jednu dcéru?… Komu?… Rousselet, farmaceutické výrobky?… Žila v Paríži?…

Opakovala svojmu manželovi:

– Mali jednu dcéru, ktorá sa vydala za Rousseletovho syna, továreň na lieky, žijú v Paríži…

A znova sa obrátila k aparátu:

– Rozumiem… Počúvaj. Pokús sa dozvedieť čo najviac… Áno… Ďakujem… Bozkávam manžela a deti.

Zavolaj ma hocikedy… Som stále doma…

Poslali si bozk. Potom sa pani Maigretová obrátila k svojmu mužovi:

– Bola som si istá, že poznám to meno. Rozumel si?… Zdá sa, že ide o toho Kellera, Françoisa, ktorý bol lekárom a oženil sa so sudcovou dcérou… Sudca zomrel krátko pred ich svadbou…

– A matka? – spýtal sa.

Živo pozrela na neho, lebo nechápala, či to hovorí ironicky.

– Neviem, Florence mi nič o nej nevravela… Asi pred dvadsiatimi rokmi pani Kellerová dedila po svojej tetke… Teraz je veľmi bohatá… Doktor bol veľmi originálny… Počul si, čo som hovorila?… Divoch, podľa mojej sestry… Odišli zo svojho domu a usadili sa v súkromnom hoteli, blízko katedrály… Ešte rok ostal s ňou a potom zrazu zmizol…

Florence bude telefonovať najmä najstarším priateľkám, aby získala ďalšie informácie… Sľúbila, že ma zavolá…

Zaujíma ťa to?

– Všetko ma zaujíma, – vzdychol si Maigret a vstal z kresla, aby si vymenil fajku.

– Domnievaš sa, že budeš musieť ísť v tejto veci do Mulhouse?

– Neviem ešte.

– Zoberieš ma so sebou?

Obaja sa zasmiali. Oblok bol otvorený. Všetko bolo zaliate slnkom a to v nich vyvolávalo myšlienky na prázdniny.

– Nuž do videnia večer… Zaznamenám všetko, čo mi povie… Aj keď sa budeš z nej a zo mňa vysmievať…

III

Mladý Lapointe musel pobehať celý Paríž za červenými štyristotrojkami. Ani Janvier nebol v kancelárii inšpektorov, zavolali ho na kliniku, kde sa netrpezlivo prechádzal po chodbe, lebo žena mu štvrtý raz rodila.

– Máte súrnu prácu, Lucas?

– Môže to počkať, pán komisár.

– Poďte na chvíľu ku mne.

Chcel ho poslať do nemocnice Hôtel-Dieu po Ránhojičove šaty. Ráno na to nemyslel.

– Iste vás budú posielať z kancelárie do kancelárie pod rôznymi zámienkami. Urobíte najlepšie, ak sa vyzbrojíte listom s mnohými pečiatkami, ktorý urobí na nich dojem…

– Kto mi ho podpíše?

– Podpíšte si ho sám… Pre nich platia hlavne pečiatky… Bol by som rád, keby ste mi doniesli odtlačky prstov Françoisa Kellera… Hádam bude všetko oveľa jednoduchšie, ak zavolám riaditeľa nemocnice…

Z okennej obruby sa na nich díval vrabec, skúmal, ako sa pohybujú v ľudskom hniezde. Maigret veľmi zdvorilo ohlásil návštevu desiatnika Lucasa a všetko potom išlo ako po masle.

– Nepotrebujete nijaký list, – oznámil mu, keď zložil slúchadlo. – Zavedú vás k riaditeľovi a ten vás bude osobne sprevádzať…

O chvíľu už bol sám, listoval v parížskom telefónnom zozname.

– Rousselet… Rousselet… Amédée… Arthur… Aline…

Musel prejsť celý stĺpec Rousseletovcov, až našiel hrubšími písmenami vytlačené: Laboratóriá René Rousselet.

Laboratóriá sa nachádzali v štrnástom okrese, pod Porte d’Orléans. Súkromná adresa Rousseletovcov bola až na konci: bulvár Suchet v šestnástom okrese.

Bolo pol tretej. Po silnom vetre, ktorý zdvihol z chodníkov mračná prachu, že to vyzeralo ako za búrky, počasie bolo vynikajúce.

– Haló!… Prosím vás, chcel by som hovoriť s pani Rousseletovou…

Veľmi príjemný ženský hlas s vážnym prízvukom sa spýtal:

– Kto je pri telefóne?

– Komisár Maigret z kriminálky…

Chvíľu bolo ticho, potom sa ozval ten istý hlas:

– Mohli by ste mi povedať, o čo ide?

– Je to dôverné…

– Pri telefóne je Rousseletová.

– Vy ste sa narodili v Mulhouse a za slobodna ste sa volali Kellerová?

– Áno.

– Chcel by som sa s vami stretnúť, podľa možnosti čo najskôr… Dovolíte, aby som vás navštívil?

– Máte pre mňa zlú správu?

– Chcel by som od vás iba niekoľko informácií…

– Kedy by ste chceli prísť?

– Kedy vám to bude vhod…

Počul, ako sa s kýmsi rozpráva, iste s dieťaťom:

– Nechaj ma, Jeannot, telefonujem.

Bolo cítiť, aká je prekvapená, popletená, znepokojená.

– Čakám vás, pán komisár… Bývame na treťom poschodí…

Mal rád rána, atmosféru nábreží, ku ktorým ho viazalo veľa spomienok, najmä na prechádzky s pani Maigretovou, keď museli prejsť popri Seine z jedného konca Paríža na druhý. Neobyčajne si cenil tiché avenue, bohaté domy a stromy v krásnych štvrtiach, kadiaľ ho viezol inšpektor Torrence v malom policajnom aute.

– Mám ísť s vami hore, pán komisár?

– Myslím, že bude lepšie, ak ostanete dolu.

Do domu sa vchádzalo bránou z tepaného železa a zo skla a vstupná hala bola z bieleho mramoru, priestranný výťah išiel ticho, netrhal a neškrípal. Sotva stačil zazvoniť, už mu otváral komorník v bielom krátkom kabáte a čakal, až mu Maigret podá klobúk.

– Nech sa páči, tadiaľto…

Pri dverách videl červenú loptu, na koberci bábiku, potom zbadal vychovávateľku, ktorá odoháňala dievčatko v bielych šatách až na koniec chodby. Na budoári sa otvorili dvere, ktoré viedli do veľkého salóna.

– Poďte ďalej, pán komisár…

Maigret jej hádal, že by mala mať okolo tridsaťpäť rokov. Nevyzerala na to. Bola to bruneta v ľahkom kostýme. Kým slúžka zatvárala dvere, jej pohľad vyžaroval stále rovnakú mäkkosť a jej hlas bol veľmi príjemný.

– Sadnite si!… Odvtedy, čo ste mi telefonovali, stále sa pýtam…

Namiesto toho, aby začal zmosta-doprosta, mechanicky sa spýtal:

– Máte viac detí?

– Štyri… Jedenásť, deväť, sedem a tri roky…

Nepochybne prvý raz v dome mala policajta, upreto hľadela na neho.

– Najprv som sa spytovala, či sa nestalo niečo môjmu mužovi…

– Je v Paríži?

– Momentálne nie. Je na kongrese v Bruseli, ihneď som mu telefonovala.

– Pani Rousseletová, pamätáte sa na svojho otca?

Zdalo sa, že sa jej trocha uľavilo. Všade boli kvety a cez veľké obloky bolo vidieť na Boulogneský lesík.

– Áno, pamätám… Hoci…

Akoby zaváhala, či má pokračovať ďalej.

– Kedy ste ho videli naposledy?

– Veľmi dávno… Mala som trinásť rokov…

– Bývali ste ešte v Mulhouse?

– Áno… Do Paríža som prišla až po sobáši…

– V Mulhouse ste sa zoznámili so svojím manželom?

– V La Baule, kde som s matkou chodievala každý rok… Bolo počuť detské hlasy, krik a ako keby sa ktosi kĺzal na chodbe.

– Prepáčte na chvíľu…

Zatvorila za sebou dvere, hovorila ticho, no dosť energicky…

– Prepáčte… Dnes nie sú v škole a sľúbila som im, že pôjdeme spolu na prechádzku…

– Poznali by ste svojho otca?

– Hádam… Ale hej…

Maigret vytiahol z vrecka Ránhojičovu legitimáciu. Podľa dátumu vystavenia fotografia bola asi spred piatich rokov. Zhotovil ju automat, aké možno vidieť vo veľkých obchodných domoch, na staniciach a dokonca aj na policajnej prefektúre.

François Keller sa na túto príležitosť ani neoholil, ani sa nijako nesnažil upraviť. Nosieval až trojcentimetrovú bradu, ktorú si zavše obstrihal nožnicami. Na sluchách už začínal šedivieť, pohľad mal ľahostajný, neutrálny.

– To je on?

V ruke, ktorá sa jej trochu chvela, držala legitimáciu, nakláňala sa, aby lepšie videla. Bola asi krátkozraká.

– Nie je taký, aký mi zostal v pamäti, ale som si takmer istá, že je to on…

Ešte viac sa naklonila.

– S lupou by som mohla… Počkajte… Pohľadám ju…

Legitimáciu nechala na stolíku, odišla a o niekoľko minút sa vrátila s lupou.

– Mal malú, ale hlbokú jazvu pod ľavým okom. Pozrite sa… Na tejto fotografii sa nedá veľmi dobre rozoznať, ale zdá sa mi, že je tam. Pozrite sa sám…

Aj on sa pozrel cez lupu.

– Ak sa dobre pamätám, ja som bola príčinou tohto zranenia… Raz v nedeľu sme sa prechádzali v prírode… Bolo veľmi teplo a pozdĺž pšeničného lánu bolo plno divých makov.

Chcela som si z nich odtrhnúť. Ale pole bolo ohradené ostnatým drôtom… Mala som asi osem rokov… Otec roztiahol ostnaté drôty, aby som mohla prejsť… Spodný drôt pridŕžal nohou a nakláňal sa dopredu… Je čudné, ako dobre sa rozpomínam na túto scénu, hoci som pozabúdala toľko iných vecí. Noha sa mu skĺzla a napnutý ostnatý drôt sa prudko vymrštil a udrel ho do tváre…

Matka sa zľakla, že mu drôt zasiahol oko… Veľmi krvácal… Išli sme k jednému gazdovi požiadať o vodu a o niečo, čím by sme mu ranu obviazali…

Jazva mu zostala…

Po celý čas nepokojne pozorovala Maigreta a zdalo sa, že odďaľuje chvíľu, keď jej Maigret oznámi pravú príčinu svojej návštevy.

– Stalo sa mu niečo?

– Minulú noc utrpel zranenie na hlave, lekári sa však nedomnievajú, že by to bolo životu nebezpečné…

– Stalo sa to v Paríži?

– Áno… Na brehu Seiny… A ten alebo tí, čo ho napadli, hodili ho nakoniec do vody…

Nespúšťal z nej oči, číhal na každú reakciu, no nezdalo sa, že sa chce vyhnúť tejto skúške.

– Viete, ako žil váš otec?

– Ani nie…

– Čo tým chcete povedať?

– Keď nás opustil…

– Mali ste trinásť rokov, ako ste mi povedali… Spomínate si ešte na jeho odchod?

– Nie… Raz ráno, keď som ho nevidela v dome, matka mi povedala, že odišiel na dlhú cestu. Veľmi som sa tomu čudovala…

– Kedy ste sa dozvedeli, kde je?

– O pár mesiacov mi matka povedala, že je v Afrike, v pralese, tam ošetruje černochov…

– Bola to pravda?

– Myslím, že áno… Ľudia, ktorí ho tam stretli, nám neskoršie hovorili o ňom… Žil v Gabone, ktorý je vzdialený niekoľko stoviek kilometrov od Libreville…

– Bol tam dlho?

– Určite niekoľko rokov… V Mulhouse ho niektorí ľudia považovali za svätého… Iní zase…

Čakala. Váhala.

– Iní ho zase považovali za pojašenca, poloblázna…

– A vaša matka?

– Zdá sa mi, že matka raz navždy rezignovala…

– Koľko rokov má teraz?

– Päťdesiatštyri… Nie, päťdesiatpäť… Teraz viem, že jej nechal list, ktorý mi nikdy neukázala a v ktorom jej napísal, že sa vraj už nemieni vrátiť a že je ochotný jej uľahčiť rozvod…

– Rozviedla sa?

– Nie. Mama je veľmi katolícky založená…

– Váš manžel vie o tom všetkom?

– Samozrejme. Nič sme pred ním neskrývali.

– Nevedeli ste, že váš otec sa vrátil do Paríža?

Rýchlo začala žmurkať, Maigret bol presvedčený, že klame.

– Aj áno, aj nie… Nikdy viac som ho osobne nestretla… S mamou sme si neboli isté… Medzitým nám ktosi z Mulhouse rozprával o tulákovi, ktorého stretol na bulvári Saint-Michel a ktorý sa nápadne podobal na môjho otca… Bol to starý mamin priateľ… Keď vyslovil meno François, akoby sa vraj striasol, ale potom sa tváril, že ho nepozná…

– Neprišlo vašej matke na um obrátiť sa na políciu?

– Načo by to bolo dobré?… Sám si vybral takú cestu osudu… Určite nebol stvorený na to, aby žil s nami…

– Nikdy ste sa o tom nezhovárali?

– S mužom som viac ráz o tom hovorila…

– A s matkou?

– Prirodzene, že som sa jej na to pýtala pred svojím sobášom i po ňom…

– Aký má ona na to názor?

– To je ťažko povedať takto niekoľkými vetami… Ona ho ľutuje… Aj ja… Aj keď sa niekedy pýtam, či nie je takto šťastnejší…

Potom tichšie, trochu v rozpakoch dodala:

– Sú ľudia, ktorí si nevedia zvyknúť na náš spôsob života… Mama napokon…

Nervózne vstala, prešla k oknu, chvíľu pozerala von a potom sa znovu obrátila.

– Nechcem vravieť o nej nič zlého… Aj ona má svoj názor na život… Nazdávam sa, že ho má každý… Autoritatívnosť je príliš silný výraz, ale ona trvá na tom, aby všetko bolo tak, ako si to želá…

– Keď otec odišiel, dobre ste si s ňou rozumeli?

– Viac-menej dobre… Ale musím priznať, že som bola šťastná, keď som sa vydala a…

– A unikla jej autorite?

– Tak nejako…

Usmiala sa.

– To nie je nič zvláštneho, mnohé mladé dievčatá sú na tom takisto… Moja matka rada chodí von, rada prijíma návštevy, rada stretáva dôležitých ľudí… V Mulhouse sa u nej stretávala smotánka z celého mesta…

– Aj vtedy, keď otec ešte bol pri vás?

– Posledné dva roky áno…

– Prečo posledné dva?

Spomenul si na dlhý telefonický rozhovor pani Maigretovej so sestrou a chcel sa tu dopočuť viac o tom, čo sa jeho žena ešte len dozvie.

– Pretože matka dedila po tete… Predtým sme žili dosť skromne, v malom dome… Nebývali sme v peknej štvrti a otec mával poväčšine pacientov z radov robotníkov… Nikto neočakával toto dedičstvo… Presťahovali sme sa… Matka kúpila súkromný palác blízko katedrály a vôbec sa nehnevala, že nad vchodom je vytesaný erb…

– Poznali ste otcovu rodinu?

– Nie… Niekoľko ráz som videla jeho brata, potom ho zabili vo vojne v Sýrii, ak sa nemýlim, rozhodne však nie vo Francúzsku…

– A jeho otec?… Jeho matka?…

Decká vedľa začali silnejšie kričať, ale ona si to nevšímala.

– Matka mu zomrela na rakovinu, keď môj otec mal pätnásť rokov… Jeho otec bol stolárskym a tesárskym podnikateľom… Podľa mojej matky mal desať robotníkov… Jedného pekného rána, keď môj otec študoval na univerzite, našli ho obeseného v dielni a zistilo sa, že bol na pokraji bankrotu…

– Mohol váš otec skončiť štúdium?

– Popritom pracoval v lekárni…

– Aký bol?

– Veľmi jemný… Viem, že to nie je odpoveď na vašu otázku, ale to mi ostalo v pamäti… Veľmi mierny a trocha smutný…

– Hádal sa s vašou matkou?

– Nikdy som nepočula, že by bol zvýšil hlas… Je pravda, že ak nebol vo svojej ordinácii, väčšinu času trávieval návštevami chorých… Pamätám sa, ako mu matka vyčítala, že sa nestará o seba, stále nosí ten istý dokrčený oblek, že sa zavše aj tri dni neholí… Ja som mu vravievala, že ma pichá bradou, keď ma bozkáva…

– Predpokladám, že neviete, aké mal otec vzťahy k ostatným kolegom?

– To, čo viem, je od matky… Ibaže u nej je ťažko rozlišovať pravdu a približnú pravdu… Ona neklame… Iba upravuje pravdu, aby bola taká, akú si ju sama želá… Od chvíle, čo sa vydala za môjho otca, bolo nutné, aby sa stal niečím mimoriadnym…

„Tvoj otec je najlepší lekár v meste,“ vravela mi, „nepochybne jeden z najlepších vo Francúzsku… Žiaľ…“

Znova sa usmiala.

– To ostatné uhádnete… Nevedel sa prispôsobiť… Odmietal konať ako druhí… Prehodila, že môj starý otec sa neobesil kvôli bankrotu, ale preto, že bol neurastenik… Mal dcéru, ktorá bola určitý čas v ústave…

– Čo sa s ňou stalo?

– Neviem… Nazdávam sa, že ani matka to nevie… Fakt je, že odišla z Mulhouse…

– Vaša matka tam ešte stále býva?

– Už dávno žije v Paríži…

– Môžete mi dať jej adresu?

– Quai d’Orléans… 29/b…

Maigret sa zachvel, ona to však nezbadala.

– Je to na ostrove Saint-Louis. Odvtedy, čo sa ostrov stal najvyhľadávanejšou štvrťou Paríža…

– Viete, kde napadli vášho otca minulú noc?

– Samozrejme že neviem.

– Pod Mariiným mostom… Tristo metrov od bytu vašej matky…

Znepokojene zvraštila obočie.

– To je na druhom brehu Seiny, však? Matkine okná sú obrátené na Quai des Tournelles…

– Má psa?

– Prečo sa na to pýtate?

Niekoľko mesiacov, čo Maigret býval na námestí Vosges, kým mu renovovali dom na bulvári Richard-Lenoir, často sa prechádzal so ženou okolo ostrova Saint-Louis. V tom čase sa aj majitelia psov prechádzali po nábreží, alebo posielali len psov na prechádzku s niektorým sluhom.

– Matka chová len vtákov… Desí sa psov i mačiek…

Zmenila tému:

– Kam previezli otca?

– Do Hôtel-Dieu, najbližšej nemocnice…

– Určite budete chcieť…

– Teraz nie… Hádam vás poprosím, aby ste ho identifikovali, aby sme mali absolútnu istotu, ale teraz má ešte poviazanú celú hlavu…

– Veľmi trpí?

– Je v bezvedomí, nič nevníma…

– Prečo mu to urobili?

– To sa snažím zistiť…

– Bola tam nejaká roztržka?

– Nie. Udreli ho vtedy, keď zrejme už spal…

– Pod mostom?

Vstal.

– Predpokladám, že pôjdete aj za matkou?

– Ťažko mi je konať inakšie…

– Dovolíte, aby som ju zavolala a oznámila jej to?

Zaváhal. Radšej by bol pozoroval, ako bude pani Kellerová reagovať. Nakoniec jej to nezakázal.

– Ďakujem vám, pán komisár… Bude to v novinách?

– Istotne uverejnia krátku správu o prepadnutí a čas, kedy sa to stalo, otcovo meno sa však neobjaví, lebo sám som sa ho dozvedel iba dnes ráno…

– Matka bude trvať na tom, aby sa o tom nehovorilo…

– Urobím, čo budem môcť…

Vyprevadila ho až k dverám, medzitým sa jej za sukňu chytilo malé dievčatko.

– Hneď pôjdeme, moja malá… Popros Nanu, aby ťa obliekla…

Torrence chodil popred dom a malé čierne policajné auto sa úboho vynímalo medzi dlhými a skvelými autami.

– Na Quai des Orfèvres?

– Nie… Na ostrov Saint-Louis… Na Quai d’Orléans…

Dom s obrovskou bránou bol starý, ale udržovaný ako cenná pamiatka. Mosadzné tyče, zábradlie na schodišti, schody, steny boli čisté a vyleštené, nikde nebolo zrnka prachu; aj domovníčka v čiernych šatách a s bielou zásterou vyzerala ako slúžka z lepšieho domu.

– Ste dohovorení?

– Nie. Ale pani Kellerová čaká na mňa…

– Moment, prosím…

Domovnícka lóža bola malým salónom, kde to zaváňalo viac parfumom než kuchyňou. Domovníčka zdvihla telefón.

– Ako sa voláte?

– Komisár Maigret…

– Haló… Berthe?… Nepovedala by si panej, že ju chce navštíviť istý komisár Maigret?… Áno, je tu… Môže ísť hore?… Ďakujem… Môžete ísť hore… Druhé poschodie vpravo…

Maigret sa v duchu spytoval, ako tak stúpal po schodoch, či Flámovia ešte kotvia na nábreží Célestins, a či po podpísaní záznamu nevyplávali po Seine smerom k Rouenu. Dvere sa otvorili, nemusel ani zvoniť. Mladá pekná chyžná si premeriavala komisára od hlavy po päty, ako keby prvý raz videla skutočného policajta.

– Tadeto… Dajte mi, prosím, klobúk…

Byt, s veľmi vysokými stenami bol plný pozlátených ozdôb v barokovom štýle, s bohato vyrezávaným nábytkom. Hneď pri vchode bolo počuť škriekanie papagájov, cez otvorené dvere salónu bolo vidieť obrovskú klietku, v ktorej ich mohlo byť zo desať párov.

Čakal asi desať minút a nakoniec si z protestu zapálil fajku. Je pravda, že ju vytiahol z úst, keď vošla pani Kellerová. Šokovala ho, že je taká drobná, krehká a mladá. Vyzerala sotva o desať rokov staršia od svojej dcéry, mala čiernobiele šaty, čistú pleť a oči ako nezábudky.

– Jacqueline mi telefonovala… – povedala okamžite a ponúkla Maigretovi strašne nepohodlnú fotelku s vysokým operadlom.

Sadla si na taburetku prikrytú starou tkaninou a držala sa tak, ako ju to museli učiť v kláštore.

– Tak vy ste mi znovu našli manžela…

– My sme ho nehľadali… – namietol Maigret.

– Nepochybujem… Neviem, prečo by ste ho mali hľadať… Každý si žije slobodne. – Je pravda, že sa z toho dostane? Alebo ste to povedali dcére len z ohľaduplnosti?

– Profesor Magnin hovorí, že na osemdesiat percent je nádej, že sa zachráni.

– Magnin?… Veľmi dobre ho poznám… Bol viac ráz u mňa…

– Vedeli ste, že váš manžel je v Paríži?

– Tušila som to, ale nevedela… Od jeho odchodu do Gabonu, a to je už dvadsať rokov, dostala som od neho iba dve pohľadnice… A bolo to celkom na začiatku pobytu v Afrike…

Nepredstierala mu nijaké smutné divadlo, hľadela na neho priamo ako žena, ktorá je zvyknutá na všetky možné situácie.

– Ste si aspoň trocha istý, že ide o neho?

– Dcéra ho poznala…

Podal jej legitimáciu s fotografiou. Zašla si po okuliare do sekretára, pozorne si prezrela fotografiu a neprejavila pritom nijaké vzrušenie.

– Jacqueline má pravdu… Zmenil sa, samozrejme, ale aj ja by som prisahala, že je to François…

Zdvihla hlavu.

– Je pravda, že žil pár krokov odtiaľto?

– Pod Mariiným mostom…

– Niekoľko ráz do týždňa chodím po tomto moste, lebo mám priateľku, ktorá býva na druhom brehu Seiny… Ide o pani Lamboisovú, jej meno musíte poznať… Jej muž…

Maigret už nepočúval, aké významné miesto zastáva manžel pani Lamboisovej.

– Ako váš manžel odišiel z Mulhouse, už ste sa s ním nestretli?

– Nikdy…

– Nepísal vám, ani netelefonoval?

– Okrem dvoch pohľadníc nemala som o ňom nijaké správy… V každom prípade nie priame…

– A nepriame?

– Raz som stretla u priateľov starého guvernéra v Gabone Perignona, ktorý sa ma spytoval, či nie som nejaká príbuzná doktorovi Kellerovi…

– Čo ste mu povedali?

– Pravdu… Akoby ho to vydesilo… Musela som mu sňať klapky z očí… Nuž, priznal sa mi, že François tam nenašiel to, čo hľadal…

– Čo hľadal?

– Bol idealista, chápete?… Nebol stvorený pre moderný život… Po sklamaní v Mulhouse…

Maigret sa zatváril prekvapene.

– Dcéra vám o tom nehovorila?… Pravdaže, bola mladá a málo vídala svojho otca!… Namiesto toho, aby mal pacientov, akých si zasluhoval… Dáte si šálku čaju?… Nie?… Prepáčte, ja si vypijem, mám to vo zvyku… – Zazvonila.

– Berthe, prosím si čaj…

– Len jeden?

– Áno… Čím vás môžem ponúknuť, pán komisár? Whisky?… Nič?… Ako chcete… Čo som chcela povedať?… Ach, áno. Nenapísal už niekto román Lekár chudobných?… Alebo Vidiecky lekár?… Veru, môj muž bol akýsi lekár chudobných a keby som po tetke nebola dedila, boli by sme takí chudobní ako on. Chápete, ja som mu to nevyčítala… Mal to v povahe… Jeho otec… Na tom nezáleží… Každá rodina má svoje problémy…

Zazvonil telefón.

– Dovolíte?… Haló!… Áno, ja… Alice?… Áno, moja drahá… Možno prídem trochu neskoršie… Ale nie.… Výborne, naopak… Bola si s Laurou?… Príde tam?… Musím skončiť, mám návštevu… Stretneme sa, áno?… Do videnia…

S úsmevom sa vrátila na svoje miesto.

– To bola manželka ministra vnútra… Poznáte ju?

Maigret iba pokrútil hlavou a mechanicky strčil fajku do vrecka. Papagáje ho rozčuľovali. Aj toto prerušovanie. Teraz zase vošla slúžka a servírovala čaj.

– Vzal si do hlavy, že sa stane nemocničným lekárom a dva roky sa tvrdo pripravoval na skúšky… Keby ste poznali Mulhouse, povedali by vám, že to bola zjavná nespravodlivosť. François bol celkom určite najlepší a najpripravenejší… A domnievam sa, že jeho miesto bolo tam… Ale ako vždy, menovali tam protekčné dieťa… To nebol však dôvod, aby všetko opustil…

– To bol dôsledok tohto sklamania…

– Nazdávam sa… Tak málo som ho vídala.… Keď bol doma, zatváral sa vo svojej pracovni… Bol vždy dosť divoký, ale od tejto chvíle, bolo možné povedať, že stratil rovnováhu… Nechcem hovoriť o ňom nič zlého… Neprišlo mi na um rozviesť sa s ním ani vtedy, keď mi to v liste navrhoval…

– Pil?

– Dcéra vám o tom nehovorila?

– Nie.

– Začal piť, áno… Zaujímavé, že som ho nikdy nevidela opitého… Ale vždy v pracovni mal fľašku a často ho bolo vidieť, ako vychádza z malých bistier, ktoré človek v jeho postavení zvyčajne nenavštevuje…

– Začali ste hovoriť o Gabone…

– Zdá sa mi, že sa chcel stať čímsi ako doktor Schweitzer… Chápete?… ísť liečiť černochov do pralesa, postaviť tam nemocnicu, podľa možnosti čo najmenej stretať belochov a ľudí z jeho odboru…

– Bol sklamaný?

– Podľa toho, s čím sa mi neochotne zveril guvernér, zdá sa, že zavrhol úrady i vyššiu spoločnosť… Hádam kvôli podnebiu pil čoraz viac… Neverte, že vám to hovorím preto, že som žiarlivá, nikdy som nebola… Tam dole žil v nedôstojnom príbytku s černoškou a zdá sa, že mal aj deti…

Maigret pozoroval papagáje v klietke, ktorú osvetľovali slnečné lúče.

– Dali mu vedieť, že sa nespráva tak, ako sa patrí…

– Chcete povedať, že ho vyhostili z Gabonu?

– Viac-menej… Neviem presne, ako sa to stalo, aj guvernér sa vyjadroval veľmi neurčito… Jedno je isté, že odišiel…

– Kedy ho váš priateľ stretol na bulvári Saint-Michel?

– Dcéra vám o tom hovorila? Pochopte, že nie som si istá… Človek, ktorý niesol na chrbte reklamu akejsi reštaurácie, veľmi sa podobal na Françoisa a zdalo sa, že sa strhol, keď ho môj priateľ oslovil menom…

– Nehovoril s ním?

– François sa díval na neho, ako keby ho nepoznal… To je všetko, čo viem…

– Tak, ako som povedal pred chvíľou vašej dcére, nemalo by zmysel, aby som vás požiadal v tejto chvíli navštíviť ho, lebo má celú tvár obviazanú… Keď mu bude lepšie, bude to vhodnejšie…

– Nemyslíte, že to bude nepríjemné?

– Pre koho?

– Pre neho…

– Musíme si byť istí, že je to on.

– Som si takmer istá… Nielen pre jazvu… Bolo to jednu augustovú nedeľu…

– Viem o tom…

– Potom už neviem, čo by som vám ešte mala povedať…

Zdvihol sa, chcel byť čo najrýchlejšie vonku, aby už nepočul škrek papagájov.

– Nazdávam sa, že noviny…

– Sľubujem vám, že noviny budú o tom písať čo najmenej…

– To nie kvôli mne, ale kvôli môjmu zaťovi. V úradných veciach je vždy nepríjemné, ak… Uvedomte si, že je o všetkom informovaný a že všetko pochopil… Skutočne sa nechcete ničím ponúknuť?…

– Ďakujem…

Na chodníku povedal Torrenceovi:

– Kde by sme našli malé, tiché bistro?… Taký som smädný!…

Pohár dobrého chladného piva s hustou penou.

Našli tiché, tmavé bistro, aké si želali, ale pivo, hrôza, bolo teplé a bez peny.

IV

– Zoznam máte na stole, – povedal Lucas, ktorý ako vždy pracoval s najväčšou presnosťou.

Ba bolo tam viacero zoznamov napísaných na stroji. Najprv zoznam rozličných predmetov – špecialista zo súdnej vyšetrovacej služby ich zaradil do rubriky vec bez majiteľa, ktoré pod Mariiným mostom tvorili Ránhojičov movitý aj nemovitý majetok. Všetky veci – staré škatule, detský kočík, deravé prikrývky, noviny, panvica, vojenská šálka, Bossuetove Smútočné modlitby a ostatné – sa teraz nachádzali hore v jednom kúte laboratória.

Druhý zoznam obsahoval šatstvo, ktoré Lucas doniesol z nemocnice Hôtel-Dieu, a tretí podrobne uvádzal obsah vrecák.

Maigret radšej nečítal tieto zoznamy. Bol naňho zvláštny pohľad, keď v svetle zapadajúceho slnka otváral papierové, tmavohnedé vrecko, do ktorého vložil strážmajster tieto predmety. Nevyzeral ako dieťa, ktoré otvára „mačku vo vreci“ a čaká, že nájde bohvieaký poklad?

Najprv vytiahol pokazený stetoskop a položil ho na pijak.

– Mal ho v ľavom vrecku kabáta, – komentoval Lucas.

– Informoval som sa v nemocnici. Už nefunguje.

Prečo ho teda mal François Keller pri sebe? Úfal sa, že ho raz opraví? A či to nebol skôr posledný symbol jeho povolania?

Potom nasledoval vreckový nožík s tromi čepeľami a s vývrtkou, rukoväť z rohoviny bola puknutá. Ostatné predmety mohli pochádzať zo smetníka.

Fajka zo šedivníkového dreva, stiahnutá drôtom.

– Ľavé vrecko… – citoval Lucas. – Ešte je vlhká…

Maigret ju mechanicky oňuchal.

– A tabak? – spýtal sa.

– Na spodku vrecka nájdete niekoľko cigaretových ohorkov. Tak sú rozmočené, že je z nich iba kaša.

Priam ste si predstavovali človeka, ktorý sa zastavuje na chodníkoch, skláňa sa a zbiera ohorky, ako vyťahuje papier a vytriasa tabak do fajky. Maigret to nedal najavo, ale v hĺbke duše mu robilo radosť, že Ránhojič fajčil fajku. Ani jeho dcéra ani žena mu o tejto maličkosti nič nepovedali.

Kľúče, skrutky. Načo mu to bolo? Tulák ich zbieral pri obchôdzkach a pchal si do vrecka, ani neuvažujúc, na čo mu budú, iste ich nosil ako talizman.

Dôkazom toho je aj to, že mal pri sebe tri iné predmety, ešte neužitočnejšie pre človeka, ktorý spáva na nábrežiach a proti zime si zakrúca prsia do novín, tri sklené guľky so žltými, červenými, modrými a zelenými pásmi, také, čo si deti vymieňajú za päť či šesť obyčajných guliek a na ktoré človek hľadí so záľubou, ako sa trblietajú na slnku.

To bolo skoro všetko, okrem niekoľkých mincí v koženej taštičke, dvoch päťdesiatfrankových bankoviek, ktoré seinská voda zlepila dovedna.

Maigret si nechal jednu guľku a až do konca tohto stretnutia sa s ňou hral.

– Vzal si odtlačky?

– Ostatní chorí sa na mňa so záujmom pozerali. Zašiel som do hlavného registra a porovnal som to s daktyloskopickými kartami.

– Výsledok?

– Nijaký. Keller nikdy nemal do činenia ani s nami, ani so súdmi.

– Ešte sa neprebral?

– Nie. Keď som bol tam, mal odchýlené viečka, ale vari nič nevidel. V prsiach mu píska. Z času na čas zavzdychá…

Komisár podpísal správu a odišiel domov. Hoci vyzeral ustarostený, predsa mal akúsi ľahkú náladu, takú, aká sa odzrkadľovala v tento deň na parížskej oblohe. Bola to nepozornosť, že si pred odchodom z úradu strčil jednu guľku do vrecka?

Bola streda, teda deň zapekaných makarónov. Okrem vareného mäsa vo štvrtok, jedálny lístok ostatných dní sa menil z týždňa na týždeň, ale už celé roky, bez akéhokoľvek dôvodu, večera v stredu bola zasvätená zapekaným makarónom s nadrobno posekanou šunkou a sem-tam aj s hlivami, krájanými ešte drobnejšie.

Aj pani Maigretová mala dobrú náladu a z iskriacich očí jej vyčítal, že má preňho správu. Nepovedal jej hneď, že videl Jacqueline Rousseletovú a pani Kellerovú.

– Som hladný ako vlk!

Čakala na jeho otázky. Začal sa jej však vypytovať, až keď obaja sedeli za stolom pri otvorenom obloku. Vzduch bol belasý s niekoľkými červenými pásmi na vysokej oblohe.

– Volala ťa sestra?

– Zdá sa mi, že sa jej podarilo vymotať z ťažkostí. Celé popoludnie vytelefonúvala všetkým priateľkám… – Vedľa príboru mala papierik s poznámkami.

– Mám ti zopakovať, čo mi povedala?

Hluk mesta vytváral pri rozhovore zvukovú kulisu, od susedov bolo počuť začiatok televíznych správ.

– Ty nechceš počúvať správy?

– Radšej si vypočujem teba…

Kým hovorila, dva alebo tri razy vopchal ruku do vrecka, a hral sa s guľôčkou.

– Prečo sa usmievaš?

– Ale nič… Počúvam ťa…

– Napokon som sa dozvedela, skade pochádza bohatstvo tetky, po ktorej dedila pani Kellerová… To je dosť dlhá história… Mám ti ju dopodrobna vyrozprávať?

Prikývol, všetku pozornosť teraz venoval chrumkavým makarónom.

– Bola ošetrovateľkou, mala štyridsať rokov a bola ešte slobodná…

– Bývala v Mulhouse?

– Nie, v Strasbourgu… Bola to sestra matky pani Kellerovej… Sleduješ ma?

– Áno…

– Pracovala v nemocnici… Tam každý profesor má k dispozícii niekoľko izieb pre súkromných pacientov… Jedného dňa, tesne pred vojnou, ošetrovala človeka, o ktorom sa veľa hovorilo v Alsasku, volal sa Lemke, obchodník so starým železom, hoci už bohatý, no mal dosť zlú povesť. Povrávalo sa, že vskutku sa neštítil ani úžerníctva…

– Oženil sa s ňou?

– Ako to vieš?

Bolo mu ľúto pokaziť jej radosť.

– Uhádol som to podľa tvojho výrazu tváre.

– Áno, oženil sa s ňou. Počkaj na pokračovanie. Počas vojny pokračoval v obchodovaní s farebnými kovmi… Spolupracoval s Nemcami a nahromadil značný majetok… Som priveľmi zdĺhavá?… Nudím ťa?…

– Naopak. Čo sa stalo po oslobodení?

– FFI hľadala Lemkeho, chceli s ním zúčtovať a zastreliť ho… Nenašli ho… Nikto nevie, kde sa so ženou schovávali… Isté je, že došli až do Španielska, kde sadli na loď do Argentíny… Majiteľ práčovne v Mulhouse tam stretol Lemkeho na ulici… Ešte trochu makarónov?

– Rád… Tie chrumkavé…

– Neviem, či ešte pracoval, alebo či si cestovali len tak pre zábavu… Jedného dňa sadli do brazílskeho lietadla, a toto sa zrútilo v horách. Posádka a všetci cestujúci zahynuli… Nuž práve preto, že Lemke a jeho žena zahynuli pri katastrofe, pripadlo dedičstvo pani Kellerovej, ktorá to vôbec neočakávala… Normálne by peniaze bola dostala manželova rodina… Vieš, prečo Lemkeovci nedostali nič a všetko zdedila neter jeho ženy?

Klamal, keď hlavou naznačil, že nie. V skutočnosti to vedel.

– Vraj keď muž a žena zahynú súčasne a nedá sa zistiť, kto z nich zomrel prvý, zákon predpokladá, že žena prežila muža, hoci len o niekoľko sekúnd… Lekári tvrdia, že my vydržíme viac, takže prvá dedila tetka a majetok prešiel na neter… Uf!…

Bola spokojná a dosť pyšná na seba.

– Napokon to, že ošetrovateľka zo strasbourskej nemocnice sa vydala za obchodníka so železom a že akési lietadlo sa zrútilo v horách Južnej Ameriky, je tak trochu príčinou, že sa doktor Keller stal tulákom… Keby jeho žena nebola zbohatla z jedného dňa na druhý, keby boli aj naďalej bývali v ulici Sauvage, keby… Vieš, čo chcem povedať?… Nemyslíš si tiež, že by bol zostal v Mulhouse?

– To je možné…

– Mám informácie aj o nej, ale upozorňujem ťa, že to sú klebety, a sestra neberie za ne zodpovednosť…

– Len ich povedz…

– Ona malá, čulá osôbka, chvíľu neposedí, zbožňuje všetko mondénne a doslova poľuje na dôležitých ľudí… Po mužovom odchode sa tomu načisto oddala a usporadúvala veľké večere viac ráz do týždňa… Takto sa stala sekretárkou prefekta Badeta, ktorému dávnejšie umrela žena-kalika… Zlé jazyky o pani Kellerovej hovoria, že bola jeho milenkou a že mala aj iných milencov, medzi inými jedného generála, ktorého meno som zabudla…

– Videl som ju…

Nebola pani Maigretová sklamaná? Nedala nič najavo.

– Ako vyzerá?

– Tak ako ju opisuješ… Malá, nervózna, veľmi pestovaná dáma, ktorá nevyzerá na svoj vek a zbožňuje papagáje…

– Prečo hovoríš o papagájoch?

– Lebo ich má plný byt.

– Žije v Paríži?

– Na ostrove Saint-Louis, na tristo metrov od Mariinho mosta, kde spával jej manžel… Tiež fajčil fajku…

Medzi makarónmi a šalátom vytiahol z vrecka guľôčku a gúľal ju po obruse.

– Čo je to?

– Guľka. Ránhojič ich mal tri…

Pozorne sa dívala na manžela.

– Máš ho rád, však?

– Nazdávam sa, že ho začínam chápať…

– Chápeš, ako sa môže takýto človek stať tulákom?

– Možno… Žil v Afrike, jediný beloch ďaleko od miest a veľkých dopravných tepien… A aj tam bol sklamaný…

– Prečo?

Ako ťažko je to vysvetliť pani Maigretovej, ktorej život sa odohrával v poriadku a čistote?

– Usilujem sa zistiť, – pokračoval ľahkým tónom, – čoho všetkého bol schopný…

Zvraštila obočie.

– Čo tým chceš povedať?… Veď ho vari napadli a hodili do Seiny, či nie?

– On je obeťou, to je pravda…

– Nuž teda? Prečo hovoríš…

– Kriminológovia a najmä americkí kriminológovia majú o tomto jednu teóriu, ktorá nie je ani taká výstredná, ako vyzerá…

– Aká teória?

– Že z desiatich zločinov najmenej v ôsmich prípadoch sa obeť do veľkej miery podieľa na vrahovej zodpovednosti…

– Nerozumiem tomu…

Pozoroval guľôčku, akoby ho fascinovala.

– Povedzme žena a žiarlivý muž sa zhovárajú… Muž žene adresuje výčitky, a ona sa mu vysmieva…

– To sa môže stať…

– Povedzme, že má v ruke nôž a vraví jej: „Daj si pozor… Nabudúce ťa zabijem…“

– To sa môže tiež stať…

Ale nie v svete pani Maigretovej!

– A teraz si predstav, že mu vmetie do tváre slová: „Ty nie si toho schopný…“

– Chápem.

– Nuž veru v mnohých náruživých drámach sa to takto odohráva… Pred chvíľou si hovorila o Lemkem, ktorý nadobudol bohatstvo napoly úžerníctvom, nepoľutujúc beznádejné položenie svojich zákazníkov, a napoly obchodom s Nemcami… Bola by si prekvapená, keby si sa dozvedela, že ho zavraždili?

– Doktor?…

– Zdá sa, že nikomu neublížil. Žil pod mostmi, pil červené víno z fľaše a prechádzal sa po uliciach s reklamami na chrbte…

– No vidíš!

– A predsa ktosi zišiel v noci po brehu, využil jeho spánok, udrel ho po hlave tak, že úder bol skoro smrteľný, potom ho ťahal až k Seine, skade ho iba zázrakom vytiahli… Neznámy musel mať dôvod… Ináč povedané Ránhojič mu dal vedome alebo nevedome dôvod, aby ho napadol.

– Ešte stále je v kóme?

– Áno.

– Dúfaš, že ak bude môcť hovoriť, čosi z neho vytiahneš?

Pokrčil plecami a napchával si fajku. O chvíľu sa zotmelo a znova si sadli k otvorenému obloku.

Bol to pokojný a sladký podvečer s dlhým tichom medzi vetami, čo im nebránilo preciťovať svoju prítomnosť.

Keď na druhý deň prišiel Maigret do svojej pracovne, počasie bolo žiarivé ako včera a na stromoch z malých zelených bodiek sa už stali ozajstné listy, no ešte jemné a krehké.

Komisár si ešte ani nesadol za stôl, keď vstúpil Lapointe celý rozjarený.

– Mám pre vás dvoch klientov, šéf. – Bol práve taký hrdý a netrpezlivý ako včera večer pani Maigretová.

– Kde sú?

– V čakárni.

– Kto je to?

– Majiteľ červeného peugeota a jeho priateľ, ktorý bol s ním v pondelok večer… Nemám však na tom veľkú zásluhu… Naopak, ako sa dalo predpokladať, v Paríži je málo červených štyristotrojek a iba tri z nich majú na poznávacom čísle dva razy číslo deväť… Jedna je už osem dní v oprave, druhá je v tejto chvíli v Cannes.

– Ty si ich vyšetroval?

– Položil som im iba dve alebo tri otázky. Bol by som radšej, keby ste ich videli vy… Mám ísť po nich?

V Lapointovom správaní bolo čosi tajomné, ako keby mal pre Maigreta pripravené nové prekvapenie.

– Choď…

Čakal za písacím stolom, s farebnou guľôčkou vo vrecku ako s talizmanom.

– Pán Jean Guillot… – oznamoval inšpektor, keď vstupoval prvý návštevník.

Bol to štyridsiatnik strednej postavy, oblečený s určitým vkusom.

– Pán Hardoin, kreslič…

Bol oveľa vyšší, štíhlejší a o niekoľko rokov mladší a Maigret čochvíľa zbadal, že sa zajakáva.

– Páni, sadnite si… Ako sme zistili, jeden z vás je vlastníkom červeného peugeota…

Jean Guillot zdvihol ruku, nie bez istej hrdosti.

– To je moje auto, – povedal. – Kúpil som ho začiatkom zimy.

– Kde bývate, pán Guillot?

– Ulica Turenne, neďaleko bulváru Temple.

– Zamestnanie?

– Poisťovací agent.

Ani trochu ho neprivádzalo do pomykova, že je v kancelárii na polícii, že mu kladie otázky hlavný komisár, a už vôbec nebol postrašený. Ba ešte sa s akousi zvedavosťou obzeral dookola, aby potom mohol priateľom porozprávať o všetkých podrobnostiach.

– A vy, pán Hardoin?

– Bý… bý… bývam v tom… tom… istom do… dome.

– O poschodie nižšie, – pomohol mu Guillot.

– Ste ženatý?

– Slo… slo… slobodný…

– Ja som ženatý, mám dve deti, chlapca a dievča, – povedal Guillot, nečakajúc na otázky.

Lapointe sa pri dverách neisto usmieval. A tí dvaja s klobúkmi na kolenách, ani čo by vystupovali v cirkuse.

– Ste priatelia?

Odpovedali spoločne, nakoľko to len bolo pri Hardoinovom jachtaní možné:

– Veľmi dobrí priatelia…

– Poznáte Françoisa Kellera?

Prekvapene na seba pozreli, ako keby to meno počuli prvý raz. Kreslič sa pýtal:

– Kto… kto… je to?

– Bol dlhý čas lekárom v Mulhouse.

– Nikdy som nebol v Mulhouse, – ubezpečoval Guillot.

– Tvrdí, že ma pozná?

– Čo ste robili v pondelok večer?

– Tak ako som už povedal pánu inšpektorovi, nepochybujem o tom, že to je zakázané…

– Porozprávajte mi podrobne, čo ste robili…

– Keď som sa okolo ôsmej vrátil z pochôdzky, bol som v západnom obvode, žena ma odtiahla nabok, aby deti nepočuli, a povedala mi, že Nestor…

– Kto je Nestor?

– Náš pes, veľká dánska doga… mal dvanásť rokov a mal veľmi rád deti, ktoré poznal skoro od narodenia… keď ešte boli maličké… ľahol si ku kolíske a ja som sa k nej ani neopovážil priblížiť…

– Teda žena vám povedala…

Nezlomne pokračoval:

– Neviem, či ste už mali dánsku dogu… Vo všeobecnosti nedosahuje ten vek ako ostatní psi, ja si často kladiem otázku prečo… V poslednom čase majú skoro všetky ľudské choroby… Už niekoľko týždňov bol Nestor paralyzovaný a navrhol som, aby šli s ním k zverolekárovi… Keď som sa v pondelok vrátil, pes bol v agónii a aby sa deti nemuseli dívať ako umiera, žena šla za naším priateľom Lucienom, a on jej ho pomohol preniesť k sebe…

Maigret pozoroval Lapointa, ktorý naň žmurkol.

– Hneď som šiel k Hardoinovi pozrieť, ako sa zviera má. Úbohý Nestor bol na konci síl. Telefonoval som zverolekárovi, ale povedali mi, že je v divadle a nevráti sa pred polnocou. Viac ako dve hodiny sme sa dívali na psa, ako zomiera… Sadol som si na zem a položil si jeho hlavu na kolená. Telo sa zvíjalo v kŕčoch.

Hardoin súhlasne prikyvoval a usiloval sa zasiahnuť:

– Zo… zo…

– Zomrel o pol jedenástej, – prerušil ho poisťovateľ.

– Šiel som to dole povedať žene. Strážil som byt, v ktorom spali deti, a zatiaľ sa ona šla posledný raz pozrieť na Nestora… Čosi som zhltol, lebo som nevečeral… Napokon vyhlasujem, že som vypil dva poháriky koňaku, aby som sa pozbieral, a keď sa žena vrátila, vzal som fľašku, že ponúknem aj Hardoina, ktorý bol práve taký vzrušený ako ja.

V podstate malá dráma v inej, väčšej.

– Potom sme sa radili, čo urobiť s mŕtvym psom… Počul som, že jestvuje cintorín pre psov, ale predpokladám, že to vyjde draho, no a nemôžem si dovoliť vystať na deň z práce pre takéto veci… Ani moja žena nemá čas…

– Stručne… – povedal Maigret.

– Stručne…

A Guillot sa zarazil, lebo stratil niť myšlienok.

– Ne… ne… ne…

– Nechceli sme ho hocikde zahrabať… Viete si predstaviť, aká obrovská je taká dánska doga? V Hardoinovej jedálni vyzeral ešte väčší a mohutnejší… Stručne…

Bol spokojný, že došiel až k tomuto bodu.

– Stručne, rozhodli sme sa, že ho pochováme v Seine. Šiel som domov pohľadať vrece na zemiaky… Bol však veľmi veľký a nohy mu vytŕčali… Horko-ťažko sme zniesli zviera a umiestnili ho v kufre voza.

– Koľko bolo hodín?

– Jedenásť hodín desať…

– Ako viete, že bolo jedenásť hodín desať?

– Lebo domovníčka si ešte neľahla. Videla nás, ako vychádzame, a opýtala sa, čo sa stalo. Všetko som jej vysvetlil. Dvere na vrátnici boli otvorené a ja som mechanicky pozrel na hodiny, ktoré ukazovali jedenásť desať…

– Povedali ste, že idete hodiť psa do Seiny? Šli ste rovno k mostu Célestins?

– Bolo to najbližšie…

– Aby ste tam došli, bolo treba iba niekoľko minút… Predpokladám, že ste sa po ceste nikde nezastavili.

– Cestou ta, nie… Šli sme najkratšou cestou. Trvalo nám to asi päť minút. Váhal som, či zísť autom dolu svahom… Keď som však nikoho nevidel, odhodlal som sa…

– Teda nebolo ešte ani pol dvanástej…

– Celkom iste nie… Veď uvidíte… Chytili sme obaja vrece a hodili sme ho do prúdu…

– A ešte vždy ste nikoho nezazreli?

– Nie.

– Bola nablízku loď?

– To je pravda, ba sme zbadali aj, že sa dnu svieti.

– Ale lodníka ste nevideli?

– Nie…

– Nešli ste až k Mariinmu mostu?

– Nemali sme prečo ísť ďalej… Nestora sme hodili do vody z toho miesta, kde sme zastali s autom.

Hardoin všetko schvaľoval, z času na čas otvoril ústa, že čosi povie, ale potom ich znechutený zavrel.

– Čo sa stalo potom?

– Odišli sme… A keď už sme boli raz hore…

– Chcete povedať na nábreží Célestins?

– Áno… Necítil som sa vo svojej koži a spomenul som si, že vo fľaši už niet koňaku… Večer ma riadne vyčerpal… Nestor skoro patril do rodiny… Na ulici Turenne som navrhol Lucienovi, aby sme si šli vypiť za pohárik a tak sme sa zastavili pred kaviarňou na rohu ulice Francs-Bourgeois, hneď pri námestí Vosges…

– Zasa ste pili koňak?…

– Áno… Aj tam boli hodiny, na ktoré som sa pozrel… Majiteľ poznamenal, že idú napred o päť minút… Bolo o dvadsať minút dvanásť…

Opakoval s výrazom hlbokého zármutku:

– Prisahám vám, že som nevedel, že je to zakázané… Ale vžite sa do môjho položenia… Predovšetkým uvážte deti, chcel som zabrániť, aby videli toto divadlo… Doteraz ešte nevedia, že pes je mŕtvy… Povedali sme im, že pes sa zatúlal a možno sa nájde…

Maigret si nevdojak vytiahol guľôčku z vrecka a mädlil ju v prstoch.

– Predpokladám, že ste hovorili pravdu?

– Prečo by som klamal? Keď mám zaplatiť pokutu, som ochotný…

– O ktorej ste sa vrátili domov?

Vymenili si rozpačité pohľady. Hardoin viac ráz otvoril ústa, no odpovedal Guillot.

– Neskoro… Okolo jednej po polnoci…

– Kaviareň na ulici Turenne bola otvorená až do jednej po polnoci?

Bola to štvrť, ktorú Maigret dobre poznal a kde všade zatvárali o polnoci, ak nie ešte skôr.

– Nie. Posledný pohárik sme si šli vypiť na námestie Republiky…

– Boli ste opití?

– Viete, ako to býva… Človek si vypije, lebo je dojatý… Pohárik… Potom druhý…

– Nevracali ste sa popri Seine?

Guillot sa zatváril prekvapene, pozrel na priateľa, akoby ho prosil, aby tiež potvrdil jeho výpoveď.

– Vôbec nie! Prečo by aj?

Maigret sa obrátil k Lapointovi.

– Odveď ich vedľa a spíš s nimi zápisnicu… Ďakujem vám, páni… Nie je nutné dodať, že všetko, čo poviete, si overíme…

– Prisahám, že som hovoril pravdu…

– Ja… ja… tie… tiež…

Bolo to komické. Maigret osamel v kancelárii a zostal stáť pred otvoreným oblokom so sklenou guľkou v ruke. Zasnívane hľadel na Seinu, ktorá tiekla pod stromami, na prechádzajúce lode, na jasné škvrny ženských šiat na moste Saint-Michel. Znova si sadol a zavolal nemocnicu Hôtel-Dieu.

– Dajte mi hlavnú sestru, z chirurgie…

Potom, ako ho videla s primárom, i po inštrukciách, ktoré dostala, bola ako maslo.

– Práve som vám chcela telefonovať, pán komisár… Profesor Magnin ho pred chvíľou vyšetril… Hovorí, že jeho stav je oveľa lepší ako včera večer, a dúfa, že sa vyhneme komplikáciám. To je skoro zázrak…

– Už sa prebral?

– Nie celkom, ale začína sa obzerať okolo seba… Ťažko povedať, či si uvedomuje svoj stav a miesto, kde sa nachádza…

– Ešte je stále obviazaný?

– Tvár má odokrytú…

– Nazdávate sa, že sa dnes preberie?

– To sa môže stať každú chvíľu… Chcete, aby som vám dala vedieť, keď začne hovoriť?…

– Nie… Idem k vám…

– Teraz?

Áno, teraz. Ponáhľal sa, aby sa zoznámil s človekom, ktorého doteraz videl iba s obviazanou hlavou. Prešiel cez kanceláriu inšpektorov, kde Lapointe práve klepal na stroji výpoveď poisťovateľa a jeho jachtavého priateľa.

– Idem do nemocnice Hôtel-Dieu. Neviem, kedy sa vrátim…

Bolo to na skok. Išiel do susedstva, nenáhlil sa, fajku v zuboch, ruky za chrbtom a v hlave sa mu rojili bezvýznamné myšlienky.

Neďaleko brány Hôtel-Dieu uvidel tučnú Léu, ešte stále v ružovej blúze, ako smutne odchádza. Keď ho zazrela, ponáhľala sa k nemu.

– Viete, pán komisár, nielenže mi nedovolili vidieť ho, ale odmietajú mi i podať najmenšie správy. Ešte dobre, že nezavolali policajta, aby ma vyhodil… A vy máte nejaké správy?

– Práve mi oznámili, že sa už má oveľa lepšie…

– Je nádej, že sa z toho dostane?

– Je to pravdepodobné.

– Veľa trpel?

– Myslím si, že to ani nezbadal… Pravdepodobne mu dávali injekcie…

– Včera akísi civili prišli hľadať jeho veci. Boli od vás?…

Odpovedal kladne a s úsmevom dodal:

– Nebojte sa… Všetko mu vrátime…

– Ešte stále nemáte poňatia, kto mu to mohol urobiť?

– A vy?

– Už pätnásť rokov žijem na nábreží, a to je prvý raz, čo ktosi napadol tuláka… Napokon, my sme ľudia neútoční, veď vy to sám najlepšie viete…

Slovo sa mu zapáčilo a ona ho opakovala:

– Neútoční… Veď sa nikdy medzi sebou nebíjame… Každý rešpektuje slobodu toho druhého… Keby sme nerešpektovali slobodu ostatných, prečo by sme spávali pod mostom?

Pozorne ju sledoval a zbadal, že oči má trocha červené a pleť živšej farby ako predvčerom večer.

– Pili ste?

– A či mám zahodiť pohárik?

– Čo hovoria vaši priatelia?

– Nič nehovoria… Keď už človek všetko videl, nezabáva sa klebetami…

Maigret už stál v bráne, keď sa ho spýtala:

– Smiem vás tu počkať, a vy mi potom poviete, čo je s ním?

– Možno, že tam budem veľmi dlho…

– To nič… Či som tu alebo dakde inde…

Znova sa jej vrátila dobrá nálada a detský úsmev.

– Nemali by ste pre mňa cigaretu?

Ukázal jej fajku.

– Teda troška tabaku… Keď nie fajčiť, aspoň žuť…

Nasadol do výťahu spolu s dvoma ošetrovateľkami a s chorým vystretým na nosidlách. Na treťom poschodí zazrel hlavnú sestru, ako práve vychádza z jednej izby.

– Viete, kde je to… O chvíľu za vami prídem, ale teraz na mňa zacengali, súrny prípad.

Pohľady chorých z postelí sa obracali za ním ako včera. Na tvárach im bolo vidieť, že ho už poznajú. Šiel k posteli doktora Kellera, s klobúkom v ruke. Napokon zazrel tvár, na ktorej bolo už len niekoľko pásikov leukoplastu.

Človek, ktorého včera oholili, ani sa veľmi nepodobal tomu na fotografii. Mal ostré črty, matnú pleť, tenké, bledé pery. To, čo najväčšmi Maigreta udivilo, bol jeho pohľad.

Nebolo nijakých pochybností. Tulák sa naňho díval, a to nebol pohľad človeka v bezvedomí.

Okúňal sa mlčky stáť a na druhej strane nevedel, čo povedať. Pred posteľou bola stolička, tak si sadol a zamrmlal rozpačitým hlasom:

– Už vám je lepšie?

Bol si istý, že slová sa nestrácajú v hmle, že ich chytil, že im rozumie. Ale oči sa naňho ustavične upierali a nepohli sa, stačilo im, že vyjadrovali celkový nezáujem.

– Počúvate ma, doktor Keller?

To bol začiatok dlhého a klamlivého zápasu.

V

Maigret zriedkakedy hovoril žene o vyšetrovaní, ktoré sa práve konalo. Veď napokon zväčša nediskutoval ani s najbližšími spolupracovníkmi, stačilo mu, keď vydával príkazy. To zodpovedalo jeho spôsobu práce, úsiliu pochopiť život ľudí, ktorých včera ešte nepoznal, a pomaly doň prenikať.

– Čo si o tom myslíte, Maigret? – často sa ho pýtal vyšetrovací sudca počas súdneho pojednávania alebo pri rekonštrukcii trestného činu.

No v súdnom paláci si opakovali jeho nemennú odpoveď na túto otázku:

– Ja nemyslím nikdy, pán sudca.

A ktosi nato jedného dňa povedal:

– Nasakuje ako špongia…

Nebola to nepravda, slová ho vystihli natoľko, že radšej mlčal.

No tentoraz to bolo celkom iné, aspoň pokiaľ ide o pani Maigretovú, možno preto, lebo vďaka sestre, ktorá bývala v Mulhouse, mu pomohla. Keď si na obed sadal za stôl, oznámil:

– Dnes ráno som sa zoznámil s Kellerom…

Bola celkom prekvapená. Nielen preto, že sám začal o tom, ale i pre akýsi veselý tón reči. Toto však nebol presný výraz. Nebol neviazaný. Bola v ňom istá ľahkosť, dobrá nálada mu vyžarovala z hlasu a z očú.

Aspoň raz ho noviny nenapádali a zástupca i sudca ho nechali na pokoji. Tuláka napadli pod Mariiným mostom, surovo hodili do Seiny, ale ktosi ho zázrakom vytiahol a profesor Magnin nepochybuje o tom, že vyzdravie.

V podstate teda šlo o zločin bez obete, skoro sa dalo povedať bez vraha, pričom sa nikto neznepokojoval pre Ránhojiča, ak len nehovoríme o tučnej Léi, a možno o dvoch, alebo troch tulákoch.

Maigret zasvätil tomuto prípadu oveľa viac času ako dráme, ktorá vzrušovala celé Francúzsko. Ani čo by bol z neho urobil priam osobnú otázku, veď už tón, akým hovoril o stretnutí s Kellerom, by nasvedčoval, že ide o kohosi, s kým sa chce on a jeho žena už dlhý čas stretnúť.

– Už je pri vedomí? – pýtala sa pani Maigretová, usilujúc sa neukázať priveľký záujem.

– Áno a nie… Nepovedal ani slovo. Stačilo mu, že sa na mňa díval, ale som presvedčený, že mu neušlo ani jedno slovo, ktoré som mu povedal… Hlavná sestra nie je toho názoru… Tvrdí, že je ešte omámený drogami, ktoré mu dali, a že je asi v takom stave ako boxer, ktorý sa prebúdza po knokaute…

Jedol, pozeral von oknom a počúval vtáky.

– Máš dojem, že vie, kto ho napadol?

Maigret vzdychol a na tvári sa mu zjavil ľahký úsmev, uňho nezvyčajný, posmievačný úsmev, no posmech adresoval sám sebe.

– Nič neviem… Veľmi ťažko by som vysvetlil svoj dojem…

Zriedkakedy v živote bol taký vykoľajený ako v to ráno v nemocnici Hôtel-Dieu a už máloktorý problém ho tak vzrušoval. Už podmienky stretnutia neboli veľmi priaznivé. Uskutočnilo sa v sále, kde ležal tucet chorých, traja či štyria sedeli pri obloku. Poniektorí trpeli a mali veľké bolesti, ustavične cengali, ošetrovateľka prichádzala a odchádzala a nakláňala sa raz nad jednou, raz nad druhou posteľou.

Všetci vytrvalo hľadeli na komisára, sediaceho pri Kellerovej posteli, a natŕčali uši.

A potom aj hlavná sestra sa z času na čas zjavila pri dverách a pozorovala ich s nespokojnou tvárou.

– Nemali by ste zostať dlho, – odporúčala mu. – Aby sa nevysilil…

Maigret sa skláňal nad chorým, a hovoril polohlasne, pomaly, ostatným to znelo ani mrmlanie.

Počujete ma, pán Keller?… Pamätáte sa na to, čo sa vám stalo v pondelok večer, keď ste si ľahli pod Mariiným mostom?

Ranenému sa v tvári nič nepohlo, ale komisár sa zaujímal iba o oči, ktoré nevyjadrovali ani strach, ani nepokoj. Boli to bledosivé, ustaté oči, ktoré už veľa videli.

– Už ste spali, keď vás napadli?

Ránhojič sa neusiloval odvrátiť od neho pohľad a stala sa zvláštna vec: zdalo sa, že nie Maigret skúma Kellera, ale naopak.

Tento dojem bol taký trápny, že sa komisár považoval za potrebné predstaviť:

– Volám sa Maigret… Vediem na policajnom riaditeľstve kriminálne oddelenie… Usilujem sa pochopiť to, čo sa vám stalo… Videl som vašu ženu, dcéru, námorníkov, ktorí vás vytiahli zo Seiny…

Ránhojič sa nezachvel, keď mu spomenul ženu a dcéru, ale bol by prisahal, že v zreničkách mal nádych irónie.

– Nemôžete hovoriť…

Nepokúšal sa odpovedať ani ľahkým pohybom hlavy, ani privretím očí.

– Rozumiete, čo vám hovorím?

Ale áno! Maigret si bol istý, že sa nemýli. Keller mu nielen rozumel, ale všímal si každý odtienok vo vete.

– Trápne vám je, že sa vás vypytujem v tejto sále, kde nás chorí počúvajú?

Aby tuláka učičíkal, dal si námahu a vysvetľoval mu:

– Bol by som býval rád, keby ste boli dostali osobitnú izbu… Sú s tým, žiaľ, spojené komplikované administratívne otázky… Z nášho rozpočtu by sme ju nemohli zaplatiť…

Bolo to paradoxné, ale všetko by bolo bývalo jednoduchšie, keby doktor nebol býval obeťou, ale vrahom, alebo podozrivým z vraždy. Pre obeť nedisponovali takou sumou.

– Budem musieť zavolať vašu ženu, treba, aby vás formálne identifikovala… Bude vám nepríjemné znova ju vidieť?

Trocha pohol perami, no nevydal ani hlások – nebola to grimasa, ani úsmev.

– Cítite sa dosť dobre, aby som ju mohol požiadať, že by sem dnes ráno prišla?

Chorý neprotestoval a Maigret si dožičil prestávku. Bolo mu teplo. Dusil sa v sále, zapáchajúcej chorobou a liekmi.

– Smiem telefonovať? – išiel sa opýtať hlavnej sestry.

– Ešte ho budete trápiť?

– Jeho žena ho musí identifikovať… Bude to trvať iba niekoľko minút…

Toto všetko ako-tak vyrozprával pani Maigretovej, keď obedoval pri otvorenom obloku.

– Bola doma, – pokračoval. – Sľúbila mi, že príde hneď. Dal som inštrukcie, aby ju dolu pustili. Prechádzal som sa na chodbe, kde ma našiel profesor Magnin…

Rozprávali sa pri obloku obrátenom do dvora.

– Tiež si myslíte, že je už pri vedomí? – spýtal sa Maigret.

– To je možné… Keď som ho pred chvíľou vyšetroval, mal som dojem, že vie, čo sa okolo neho deje… Ale z lekárskeho hľadiska ešte nemôžem dať kategorickú odpoveď… Ľudia sa nazdávajú, že sme neomylní a že vieme odpovedať na všetky otázky… Zväčša habkáme… Požiadal som neurológa, aby ho dnes poobede prišiel vyšetriť…

– Nazdávam sa, že by bolo ťažké presťahovať ho do osobitnej izby?

– To nie je iba ťažké: to je nemožné. Všetko je plné. V niektorých prípadoch sme nútení dávať postele na chodbu… Jedine, ak by ste ho previezli na súkromnú kliniku…

– Ak by to navrhla jeho žena?

– Myslíte, že by sa mu to pozdávalo?

To nebolo veľmi pravdepodobné. Keď sa Keller rozhodol odísť a bývať pod mostom, tak vari nebude chcieť pre akési prepadnutie žiť na jej trovy.

Práve vychádzala z výťahu, zmätená sa obzerala, a Maigret ju šiel privítať.

– Ako sa má?

Nebola veľmi nepokojná, ani vzrušená. Skôr sa tu cítila nesvoj a a navidomoči sa náhlila, aby bola čím skôr nazad na ostrove Saint-Louis medzi svojimi papagájmi.

– Je pokojný…

– Je pri vedomí?

– Myslím, ale nemám dôkazy…

– Mám sa s ním zhovárať?

Pustil ju popredku, všetci chorí ju pozorovali, ako kráča po vyleštených parketách sály. Pohľadom hľadala manžela, a sama od seba zacielila k piatej posteli, dva alebo tri metre pred ňou zastala, akoby nevedela, ako sa má správať.

Keller ju videl, hľadel na ňu ešte stále ľahostajným pohľadom.

Bola veľmi elegantná, mala na sebe šantungový kostým a klobúk, ktorý ho pekne dopĺňal, jej parfum sa zmiešal s nemocničnými pachmi.

– Poznávate ho?

– To je on, áno… Zmenil sa, ale to je on…

Potom bolo zasa ticho, trápne pre všetkých. Nakoniec nabrala odvahu a odhodlala sa podísť bližšie. Rukami v rukavičkách nervózne mädlila uzáver taštičky a vravela:

– To som ja, François… Netušila som, že jedného dňa ťa znova stretnem v takých smutných okolnostiach… Iste čoskoro vyzdravieš… Rada by som ti pomohla…

Čo si myslel, keď tak na ňu hľadel? Už sedemnásť alebo osemnásť rokov žil v inom svete. Bolo to, akoby sa pred ním zjavila tvár, ktorá mu pripomínala minulosť, pred ktorou ušiel.

V tvári nemal ani stopu trpkosti. Uspokojil sa tým, že hľadel na tú, ktorá mu bola dlho manželkou, potom trocha obrátil hlavu, aby sa presvedčil, či je Maigret ešte tam.

Komisár to pani Maigretovej vysvetľoval takto:

– Bol by som prisahal, že ma prosí, aby som ukončil túto konfrontáciu.

– Hovoríš, akoby si ho odjakživa poznal…

Nebolo to trocha pravda? Maigret sa nikdy predtým nestretol s Kellerom, ale či nemal počas svojej praxe možnosť vyspovedať mnohých podobných ľudí v svojej kancelárii? Možno, že to neboli až také extrémne prípady. Ale ľudský problém bol vždy rovnaký.

– Chystala sa odísť, – rozprával ďalej. – Pred odchodom skoro otvorila taštičku, že z nej vyberie peniaze. Našťastie to neurobila… Na chodbe sa ma opýtala:

„Myslíte, že nič nepotrebuje?“

A keď som jej odvetil, že nie, predsa navrhla:

„Azda by som mohla dať zaňho istú sumu riaditeľovi nemocnice?… Bolo by mu lepšie v osobitnej izbe…“

„Nemajú voľnú izbu…“

Ešte váhala.

„Čo by som mala urobiť?“

„Zatiaľ nič… Pošlem k vám inšpektora, aby ste podpísali, že ste v ňom spoznali svojho manžela…“

„A to načo, keď je to on?“

Konečne odišla…

Dojedol a zostal sedieť pri káve. Zapálil si fajku.

– Vrátil si sa do sály?

– Áno… Napriek vyčítavým pohľadom hlavnej sestry…

Vzniklo z toho akési osobné nepriateľstvo.

– Ešte stále neprehovoril?

– Nie… Hovoril som sám, tichým hlasom a asistent ošetroval chorého na susednej posteli…

– Čo si mu povedal?

Pre pani Maigretovú bol tento rozhovor pri káve priam zázračný. Zvyčajne nevedela, akými záležitosťami sa manžel zapodieva. Zatelefonoval jej, že nepríde na obed alebo na večeru, zavše, že strávi noc v kancelárii alebo inde, a najčastejšie sa dozvedela podrobnosti z novín.

– Už sa nepamätám, čo som mu povedal… – odvetil trocha rozpačito. – Chcel som si získať jeho dôveru… Rozprával som mu o Léi, ktorá ma čaká vonku, o jeho veciach, ktoré sme uložili na bezpečné miesto a že ich dostane, keď ho prepustia z nemocnice…

– To sa mu zrejme páčilo.

– Povedal som tiež, že sa už viac nemusí stretnúť so svojou ženou, ak si to neželá, že mu chcela zaplatiť zvláštnu izbu, ale v nemocnici nemajú voľnú izbu… Zďaleka to mohlo vyzerať, akoby som sa modlil ruženec…

„Nazdávam sa, že radšej ostanete tu, akoby ste mali ísť na súkromnú kliniku?“

– Ešte stále neodpovedal?

Maigret bol v pomykove.

– Viem, že je to hlúpe, ale som si istý, že so mnou súhlasil, že sme si rozumeli… Pokúsil som sa vrátiť k prepadnutiu…

„Ako ste spali?“

– Bolo to trocha ako hra na mačku a myš… Som presvedčený, že sa raz navždy rozhodol nič nepovedať… A človek, ktorý vedel tak dlho žiť pod mostom, bude vedieť mlčať…

– Prečo mlčí?

– Neviem.

– Aby nemusel nikoho obviňovať?

– Možno.

– Ale koho?

Maigret sa zdvihol, pokrčil širokými plecami.

– Musel by som byť pánboh vševedúci… Mám chuť odpovedať ti ako profesor Magnin: ani ja neviem robiť zázraky…

– Nakoniec si sa nedozvedel nič nové?

– Nie.

To nebolo celkom presné. Bol presvedčený, že sa o Ránhojičovi veľa dozvedel. Aj keď ho ešte vskutku nepoznal, predsa boli medzi nimi akési tajomné zväzky.

– Zrazu…

Zaváhal, bál sa pokračovať, aby ho neobvinila z detinstva. Nech! Potreboval sa vyhovoriť.

– Zrazu som vytiahol guľôčku z vrecka… Pravdu povediac, nerobil som to úmyselne… Zacítil som ju v rukách a zišlo mi na um, že mu ju strčím do dlane… Nepochybne som vyzeral trocha smiešne… Ani na ňu nemusel pozrieť… Poznal ju podľa hmatu… Som si istý, a ošetrovateľka to potvrdí, že tvár sa mu vyjasnila a v očiach sa zjavila iskrička radosti, ba uličníctva…

– No i tak neporušil mlčanie?

– To je iná vec… Nepomáhal mi… Zapovedal sa, že mi nepomôže, že nič nepovie, a tak sa sám musím dozvedieť pravdu…

Dráždila ho práve táto výzva? Žena ani nepamätala, že by sa bol tak živo a náruživo zaujímal o daktorý prípad.

– Dole som stretol Léu, čakala ma na chodníku, žula môj tabak, veď som jej dal skoro celý obsah miešku…

– Nazdávaš sa, že o ničom nevie?

– Keby dačo vedela, bola by mi to povedala… Medzi týmito ľuďmi je väčšia súdržnosť ako medzi tými, čo žijú normálne v domoch… Som presvedčený, že od tejto chvíle sa kdekade vypytujú, púšťajú sa aj na vlastnú päsť do vyšetrovania…

Zo všetkého, čo mi povedala, je zaujímavé len jedno: že Keller nespával vždy pod Mariiným mostom, vraj je v tejto štvrti iba dva roky…

– Kde žil predtým?

– Tiež na nábreží Seiny, trocha vyššie, nábrežie Rapée, pod mostom Bercy…

– To oni častejšie menia miesto?

– Nie. To je práve také dôležité ako pre nás presťahovať sa… Každý si vytvorí svoj kútik a tam sa zdržuje…

Skončil, aby si za odmenu alebo na zlepšenie nálady nalial za kalištek trnkového likéru. Potom zobral klobúk a objal pani Maigretovú.

– Do videnia večer.

– Vari prídeš na večeru?

Ani on to nevedel. Pravdu povediac, nemal ani poňatia, čo bude robiť.

Torrence si od rána overoval výpovede poisťovacieho agenta a jeho jachtavého priateľa. Už pravdepodobne vypočul Gouletovú, domovníčku z ulice Turenne, obchodníka s vínom na rohu ulice Francs-Bourgeois.

Nezdržiavali sa zisťovaním, či historka so psom Nestorom je pravdivá, alebo je od začiatku do konca vymyslená. Aj keby bola pravdivá, to by ešte nedokazovalo, že tí dvaja nenapadli Ránhojiča.

Prečo? V tejto fáze komisár ešte nevidel nijakú príčinu.

Ale akú príčinu mohla by mať napríklad pani Kellerová, aby dala hodiť muža do Seiny? Komu to prikázala?

Keď raz zavraždili akéhosi smiešneho chudáka za záhadných okolností, povedal vyšetrujúcemu sudcovi:

– Chudákov nevraždia…

Ale ani tulákov nevraždia. Tak tu bol jasný zámer zbaviť sa Françoisa Kellera.

Maigret stál na plošine autobusu a roztržito počúval šepkanie milencov, ktorí stáli vedľa neho, keď mu zišla na um istá hypotéza. Bol to výraz „chudák“, ktorý ho podnietil zamyslieť sa nad tým.

Nadarmo sa pokúšal zavolať zo svojej pracovne pani Kellerovú. Nebola doma. Slúžka mu povedala, že obeduje v meste s priateľkou, ale že nevie, v ktorej reštaurácii.

Zavolal teda Jacqueline Rousseletovú.

– Vraj ste sa stretli s matkou. Telefonovala mi včera večer po vašej návšteve… Pred necelou hodinou ma znova volala… Tak to je môj otec…

– Niet nijakých pochybností o jeho totožnosti.

– Ešte stále nemáte žiadnu predstavu, prečo ho mohli napadnúť? Nebolo to v bitke?

– Bol váš otec bitkár?

– Bol to najmierumilovnejší človek na zemi, rozhodne aspoň vtedy, keď sme žili pod jednou strechou, a nazdávam sa, že by sa dal biť, a sám by nekládol odpor.

– Ste informovaná o matkiných záležitostiach?

– O akých záležitostiach hovoríte?

– Kým sa vydala, nemala žiaden majetok, ani neočakávala, že ho bude mať… Ani váš otec… Kladiem si otázku, či im v týchto podmienkach zišlo na um uzavrieť svadobnú zmluvu… V opačnom prípade sa zobrali s tým, že pôjde o spoločný majetok, teda že otec by si mohol nárokovať polovičku majetku…

– V tomto prípade však o to nešlo… – odpovedala bez váhania.

– Ste si tým istá?

– Matka vám to potvrdí… Keď som sa ja vydávala, hovorilo sa o tejto otázke u notára… Matka a otec sa brali s podmienkou, že ich majetok zostane oddelený…

– Bolo by veľmi indiskrétne, keby som sa spýtal na notárovo meno?

– Pán Prijean, ulica Bassano…

– Ďakujem vám…

– Želáte si, aby som šla do nemocnice?

– A vy?

– Nie som si celkom istá, či ho moja návšteva poteší… Nič nepovedal matke… Zdá sa, že ju nechcel poznať.

– Možno, že skutočne v tejto chvíli by sa bolo lepšie vyhnúť tomuto kroku…

Žiadalo sa mu vyvolať si ilúziu, aký je činorodý, nuž hneď zavolal pána Prijeana. Musel s ním dlho diskutovať, ba sa mu vyhrážať súdnym rozhodnutím, podpísaným vyšetrujúcim sudcom, lebo notár mu nechcel prezradiť úradné tajomstvo.

– Chcel by som iba to, aby ste mi povedali, či pán Keller a jeho manželka z Mulhousu sa sobášili s podmienkou, že budú mať oddelený majetok. Máte o tom úradný záznam…

Tento rozhovor sa skončil suchým „áno“ a zavesením slúchadla.

Ináč povedané François Keller bol naozaj chudák, ktorý nemal nijaké právo na majetok obchodníka so starým železom, ktorý nakoniec zdedila jeho žena.

Telefonista v centrále bol dosť prekvapený, keď ho komisár požiadal:

– Spojte ma so Suresneským vzdúvadlom…

– So vzdúvadlom?

– Áno, so vzdúvadlom. Veď tam majú telefón, nie?

– Áno, áno…

Po tejto diskusii sa na druhom konci ozval kapitán vzdúvadla a predstavil sa.

– Predpokladám, že si značíte lode, ktoré prechádzajú cez vzdúvadlo… Chcel by som vedieť, alebo lepšie povedané, nájsť motorovú loď, ktorá mala prejsť cez vzdúvadlo včera podvečer… Má flámsky názov… De Zwarte Zwaan…

– Áno, poznám… Dvaja bratia, malá, veľmi plavá žena a dieťa… Prešli poslední cez vzdúvadlo a noc strávili pod priehradou…

– Máte predstavu, kde by mohli byť teraz?

– Počkajte… Majú dobrý dieselový motor a idú po prúde, ktorý je dosť silný…

Bolo počuť, ako ráta a vymenúva mestá a dediny na pobreží…

– Ak sa veľmi nemýlim, prešli asi sto kilometrov, nuž by sa mali nachádzať neďaleko Juziers… V každom prípade už prešli cez Poissy… To závisí od toho, koľko museli čakať pri Bougivalskom a Carrièrskom vzdúvadle…

O chvíľočku už bol komisár v inšpektorskej kancelárii.

– Kto z vás dobre pozná Seinu?

Jeden hlas sa spýtal:

– Proti prúdu, alebo po prúde?

– Po prúde… V okolí Poissy… Možno ešte nižšie…

– Ja!… Mám malú loďku a chodievam každý rok cez prázdniny až po Havre… A poisské okolie veľmi dobre poznám, lebo tam kotvím s loďkou…

Bol to Neveu, inšpektor neutrálneho výzoru, ktorý tak malomestsky vyzeral, že Maigret bol vôbec prekvapený, že športuje.

– Vezmite si zo dvora auto… Pôjdete so mnou.

Komisár musel čakať, lebo sa vrátil Torrence a podával mu správu o výsledku vyšetrovania.

– Pes skutočne v pondelok večer skapal. Pani Guillotová ešte plače, keď o tom hovorí… Tí dvaja ho dali do kufra na aute a šli ho hodiť do Seiny… V kaviarni na ulici Turenne sa ešte na to pamätajú… Prišli tam chvíľu pred záverečnou…

– Koľko bolo hodín?

– Bolo po pol dvanástej… Hráči belotu skončili partiu a vedúci chcel práve spustiť roletu… Pani Guillotová mi tiež hanblivo potvrdila, že manžel sa vrátil domov neskoro, nevie, koľko bolo hodín, pretože zaspala, a že bol podnapitý… Považovala za potrebné zaprisahať sa, že jej muž to nemá vo zvyku, že to očividne urobil od veľkého vzrušenia…

Maigret sa napokon usadil v aute pri Neveum, ktorý zacielil k Asnèreskej bráne.

– Seinu nemožno sledovať po celej dĺžke… – vysvetľoval inšpektor. – Vy ste presvedčený, že loď už prešla cez Poissy?…

– Tak sa nazdáva kapitán vzdúvadla…

Cestou bolo vidno otvorené autá, poniektorí vodiči jednou rukou objímali okolo drieku svoje spoločníčky. Ľudia sadili kvety v záhradách. Akási pestro oblečená žena hádzala sliepkam.

Maigret podriemkaval s privretými očami, celkom ľahostajný k okolitej krajine. Zakaždým keď zazreli Seinu, Neveu oznámil názov oblasti, ktorou prechádzali.

Videli viacero lodí, ktoré pokojne plávali proti prúdu i po prúde rieky. Kde-tu zazreli ženu, ako perie bielizeň na palube, zasa na inej lodi ako drží kormidlo a ďalej troj alebo štvorročné učupené dieťa.

Auto sa zastavilo v Meulane, kde kotvilo viac lodí.

– Aké meno ste to spomínali, pán komisár?

– De Zwarte Zwaan. To značí Čierna labuť…

Inšpektor vyšiel z auta, prešiel po nábreží a nadviazal rozhovor s námorníkmi a Maigret sa z diaľky díval, ako gestikulujú.

– Prešli asi pred pol hodinou, – oznamoval Neveu a naštartoval. – Podľa toho, že za hodinu prejdú dobrých desať kilometrov, ba hádam aj viac, nemôžu byť ďalej ako v Juziers…

Troška poniže, pred ostrovom Montalet, zazreli belgickú loď, ako pláva dole po prúde.

Predbehli ju o dvesto alebo tristo metrov a Maigret sa šiel prejsť po brehu. Tam bez obavy, že bude smiešny, začal naširoko kývať.

Mladší brat Hubert, s cigaretou v ústach, držal kormidlo. Spoznal komisára, naklonil sa nad otvorom v palube a spomalil motor. O malú chvíľu sa na palube zjavil dlhý a štíhly Jef van Houtte, napred hlava, potom do pása a napokon celá kolísavá postava.

– Musím sa s vami zhovárať… – zakričal komisár s rukami pri ústach, aby ho bolo lepšie počuť.

Jef posunkom ukázal, že pre motor nič nepočuje, a Maigret sa mu pokúšal vysvetliť, že má zastaviť.

Bolo to uprostred polí. O kilometer ďalej bolo vidieť sivé a červené strechy, biele múry, benzínovú pumpu a pozlátený vývesný štít akéhosi hostinca.

Hubert van Houtte dal spiatočnú rýchlosť na lodnom motore. Aj mladá žena vystrčila cez palubný oblok hlavu a dalo sa uhádnuť, že sa spytuje muža, čo sa stalo.

Pohyb lode bol zmätený. Na diaľku by sa dalo povedať, že dvaja na lodi sa nerozumejú. Starší Jef ukazoval na dedinu, ako keby rozkazoval bratovi plávať až ta, zatiaľ čo Hubert pri kormidle sa už približoval k brehu.

Keď sa už nedalo ináč, Jef hodil inšpektorovi Neveumu kotvové lano a ten bol pyšný, že ho chytil ako starý námorník. Na brehu boli stĺpiky na kotvové laná a o niekoľko minút loď znehybnela v prúde.

– Čo ešte teraz chcete? – zúrivo zakričal Jef.

Medzi loďou a brehom bolo niekoľko metrov, no akoby sa nechystal položiť medzi breh a loď môstik.

– Nazdávate sa, že toto je spôsob, ako zastaviť loď? To je výborný spôsob, ako zapríčiniť nešťastie, áno, to vám vravím…

– Potrebujem sa s vami zhovárať… – vysvetľoval Maigret.

– Veď ste sa so mnou do sýtosti nazhovárali v Paríži… Nemám vám už čo povedať…

– V tom prípade vás budem musieť predvolať do svojej kancelárie…

– Čo to značí?… Ja aby som sa vrátil do Paríža a nevyložil náklad škridlíc?

Prispôsobivejší Hubert sa posunkom usiloval upokojiť brata. Vyhodil môstok na breh a upevnil ho ani akrobat.

– Nevšímajte si ho, prosím. Ale to, čo hovorí, je pravda. Loď nemožno zastaviť hocikde.

Maigret vyšiel na palubu, sám dosť vzrušený, lebo ani nevedel, aké otázky mu chce položiť. Popritom sa nachádzal v okrese Seine-et-Oise a podľa predpisov vyšetrovanie Flámov patrilo do kompetencie versailleskej polície, ak ju o to požiada niektorá vyšetrovacia komisia.

– Povedzte, zadržíte nás na dlhý čas?

– To neviem.

– Ale aby ste vedeli, ja tu nechcem nocovať. Máme ešte čas prísť pred západom slnka do Mantes…

– No tak choďte…

– Chcete ísť s nami?…

– Prečo nie?…

– No také dačo sme ešte nezažili, však?

– Neveu, vy ešte čakáte? Pokračujte v ceste do Mantes.

– Čo ty na to hovoríš, Hubert?

– Nedá sa nič robiť, Jef… S políciou sa neoddá škriepiť…

Bolo ešte stále vidieť hlavu mladej ženy v palubnom otvore a zdola bolo počuť detské bľabotanie. Tak ako včera večer aj teraz zdnuka vychádzali príjemné kuchynské vône.

Dosku, ktorá slúžila za môstok, stiahli naspäť. Neveu uvoľnil kotvové laná, ktoré sa zaligotali na hladine rieky i v slnečných lúčoch, a nasadol do auta.

– Nuž ak máte ešte otázky, tak vás počúvam…

Znova bolo počuť dychčanie dieselového motora a čľapot vody udierajúcej o boky lode.

Maigret, ktorý stál vzadu na lodi, pomaly si napchával fajku a rozmýšľal, čo povie.

VI

– Včera ste mi hovorili, že auto bolo červené, však?

– Áno, pane (vyslovoval to ako cirkusový šašo), bola to taká červená farba ako na tamtej zástave… – A rukou ukázal na čierno-žlto-červenú belgickú zástavu, ktorá viala vzadu na lodi.

Hubert bol pri kormidle a mladá žena sa vrátila k dieťaťu do lode. Jefova tvár prezrádzala dva protichodné city, medzi ktorými sa zmietal. Na jednej strane flámska pohostinnosť mu kázala prijať komisára tak, ako treba prijať každého hosťa, ba ho aj ponúknuť kalíškom pálenky; na druhej strane bol ešte nahnevaný, že ich zastavil uprostred polí, a nové vyšetrovanie považoval za útok na svoju dôstojnosť.

Posmešne poškuľoval na votrelca, ktorého mestský oblek a čierny klobúk sa vôbec nehodili na palubu lode.

Pokiaľ išlo o Maigreta, nebol celkom vo svojej koži a stále si kládol otázku, z ktorého konca začať vypočúvanie tohto neprístupného človeka. Mal istú skúsenosť s jednoduchými, málo inteligentnými ľuďmi, ktorí si hneď myslia, že chce zneužiť ich naivitu, a pretože nikomu nedôverujú, ľahko sa stanú útočnými, alebo zaťato mlčia.

Nebolo to prvý raz, že komisár viedol vyšetrovanie na palube lode, aj keď sa mu to už dosť dávno nestalo. Pamätal sa najmä na loď, ktorú kedysi nazývali loď na konský pohon, ťahanú pozdĺž kanálov jedným koňom, čo nocúval na brehu i so svojím pohoničom.

Tieto lode bývali z dreva, a bolo cítiť vôňu živice, ktorou ich pravidelne natierali. Útulný vnútrajšok lode troška pripomínal vidiecku besiedku.

Tu cez otvorené dvere zazrel oveľa meštianskejšie zariadenie, nábytok z masívneho duba, koberce, vázy na vyšívaných prikrývkach a nadbytok vyleštenej mede.

– Kde ste sa nachádzali, keď ste začuli huk na nábreží? Myslím, že ste práve opravovali motor?

Jefove jasné oči sa naňho upreli a očividne ešte váhal, ako sa mierniť, aby nevybuchol od zlosti.

– Počujte, pane… Včera ráno ste boli pri tom, keď mi sudca položil všetky tieto otázky… Vy sám ste mi kládli tieto otázky… A ten človiečik, ktorý sprevádzal sudcu, všetko zapisoval… Poobede znova prišiel, aby som podpísal výpoveď… Hovorím to správne?

– To je fakt…

– Nuž a teraz sa ma spytujete na tú istú vec… Ja vám vravím, že to nie je pekné… Lebo ak sa pomýlim, budete si myslieť, že vás klamem… Pane, ja nie som intelektuál… Len-len že som chodil do školy… Ani Hubert… Ale obaja sme robotníci a Anneke je tiež pracujúca žena…

– Ja by som si chcel iba overiť…

– Netreba nič overovať… Sedel som spokojne na svojej lodi tak ako vy vo svojom byte… Akéhosi chlapa hodili do vody a ja som skočil do rieky a vytiahol som ho… Nechcem odmenu ani vďaku… Ale to nie je príčina, aby ste ma tu ohlupovali otázkami… Nuž teda toto si myslím o celej veci, pane…

– Našli sme tých dvoch z červeného auta…

Začervenal sa Jef, alebo si to Maigret iba myslel?

– No tak dobre! Neostáva vám nič iné, než aby ste sa ich opýtali…

– Tvrdia, že nebola polnoc, ale pol dvanástej, keď prišli autom na breh.

– Možno im meškali hodinky?

– Ich tvrdenia sme si overili svedkami… Vzápätí odišli do kaviarne v ulici Turenne a prišli tam dvadsať minút pred polnocou…

Jef sa pozrel na brata, ktorý sa chytro obrátil k nemu

– Mohli by sme si ísť dnu sadnúť?…

Dosť priestranná kajuta bola súčasne kuchyňou i jedálňou a na panvici z bieleho emailu sa dusilo ragout. Pani van Houtteová pridájala dieťa a chytro vbehla do spálne, v ktorej komisár stačil zazrieť posteľ prikrytú paplónom.

– Sadnete si, však?

Ešte stále váhal, akoby mu to bolo proti srsti, no vybral z príborníka so sklenými dvierkami hnedý kamenný krčah s pálenkou a dva kalíšky z hrubého skla.

Cez štvorhranné obloky bolo vidno stromy na brehu a kde-tu červenú strechu domu.

Zavládlo dosť dlhé ticho, zatiaľ čo Jef stál s kalíškom v ruke. Potom ho na dúšok vypil, ale prv ako prehltol, chvíľu podržal alkohol v ústach.

– Je mŕtvy? – spýtal sa napokon.

– Nie. Prišiel k vedomiu.

– Čo povedal?

Teraz bolo na Maigretovi, aby neodpovedal. Díval sa na čipkové záclony na oblokoch, na medené kvetníky, z ktorých rástli zelené rastliny, na fotografiu v pozlátenom ráme na stene, na ktorej bol tučný starší človek v námorníckej čiapke a tričku.

Takýchto zavalitých ľudí so širokými pleciskami a mrožími fúzmi často stretnete na lodiach.

– To je váš otec?

– Nie, pane… To je Annekin otec…

– Aj váš otec bol lodník?

– Môj otec, pane, bol prístavný robotník v Antverpách… Nuž a pozrite, to nie je kresťanské remeslo…

– Preto ste sa stali lodníkom?

– Začal som pracovať na lodiach, keď som mal trinásť rokov a nikto sa nikdy na mňa neponosoval…

– Včera večer…

Maigret sa nazdal, že ho učičíkal nepriamymi otázkami, ale chlap sklonil hlavu.

– Nie, pane… Ja vám nič nehrám… Stačí, ak si prečítate to, čo je na papieri.

– A čo ak zistím, že vaše výpovede sú nepresné?

– Nuž urobíte, čo budete chcieť.

– Videli ste dvoch chlapov z auta, ako sa vracajú k Mariinmu mostu?

– Prečítajte si papier…

– Obaja tvrdia, že neprešli popri vašej lodi…

– Každý môže povedať, čo chce, nie?…

– Tiež tvrdia, že nikoho nevideli na nábreží a že hodili do Seiny iba mŕtveho psa…

– To nie je moja vina, ak ho nazývajú psom…

Mladá žena sa vrátila sama, dieťa už uložila. Povedala mužovi niekoľko slov po flámsky, ten prikývol a začala podávať polievku.

Loď spomalila. Maigret sa spýtal, či už došli, ale cez oblok zazrel remorkér, potom tri vlečné člny, ktoré ťažko stúpali proti prúdu. Prechádzali popod most.

– Loď patrí vám?

– Patrí mne a Anneke, áno…

– Brat nie je spoluvlastníkom?

– Čo to značí?

– Nepatrí mu časť lode?

– Nie, pane… Loď patrí mne a Anneke…

– Teda brat je vaším zamestnancom?

– Áno, pane…

Maigret si privykol na jeho prízvuk, na jeho „pane“, ktoré ustavične opakoval. Z kradmého pohľadu mladej ženy bolo vidno, že rozumie iba niekoľko francúzskych slov a že uvažuje nad tým, o čom sa tí dvaja rozprávajú.

– Už dávno?

– Približne dva roky…

– Predtým pracoval na inej lodi? Vo Francúzsku?

– Tak ako my pracoval v Belgicku a vo Francúzsku… To záviselo od tovaru.

– Prečo ste ho zavolali sem k vám?

– Lebo som kohosi potreboval, viete? Toto je veľká loď…

– A predtým?

– Pred čím?

– Predtým, ako prišiel brat?…

Maigret postupoval z kroka na krok. Vyhľadával len tie najnevinnejšie otázky, aby sa mu znova nevzoprel.

– Nerozumiem…

– Pomáhal vám niekto iný?

– Určite…

Kým odpovedal, fľochol na ženu, ako keby sa chcel ubezpečiť, že nerozumie.

– Kto to bol?

Jef naplnil poháriky, aby mal čas na úvahu.

– To som bol ja… – vyhlásil.

– Vy ste boli matrózom?

– Bol som mechanikom…

– A kto bol šéfom?

– Nie mi je jasné, či máte skutočne právo klásť mi všetky tieto otázky… Súkromný život je súkromný život… A ja som Belgičan, pane…

Čím bol rozčúlenejší, tým mal tvrdší prízvuk.

– Aké sú toto spôsoby… Moje veci sú moje veci, a navyše som Flám, čo sa máte čo pliesť do mojich záležitostí…

Maigretovi chvíľku trvalo, kým pochopil význam, nemohol sa ubrániť úsmevu.

– Smiem prísť znova s tlmočníkom a vypočuť vašu ženu…

– Nedovolím, aby ste otravovali Anneke…

– Aj tak bude treba, ak vám prinesiem súdny príkaz… Teraz si kladiem otázku, či by nebolo jednoduchšie odviesť vás všetkých troch do Paríža…

– No a čo sa stane s loďou?… Som si celkom istý, že na to nemáte právo…

– Prečo jednoducho neodpovedáte?

Van Houtte sklonil hlavu a zdola pozrel na Maigreta ako žiačik, ktorý dačo vyparatil…

Až potiaľto mal pravdu. Maigret nemal nijaký vážny dôvod takto ho naťahovať. Sledoval svoju intuíciu. Bol veľmi prekvapený lodníkovými spôsobmi, keď pri Juziers vystúpil na palubu. To nebol ten istý človek ako v Paríži. Jef bol veľmi prekvapený, keď zazrel komisára na brehu, a prestal sa ovládať. Od tej chvíle bol podozrievavý, uzavretý, bez toho iskrenia v očiach, bez toho svojského humoru, aký mal v prístave Célestins.

– Chcete, aby som vás odviedol?

– Museli by ste mať nejakú príčinu… Jestvujú zákony…

– Príčina je v tom, že odmietate odpovedať na bežné, jednoduché otázky…

Ešte stále bolo počuť dychčanie dieseláku a bolo vidieť Hubertove dlhé nohy za kolesom kormidla.

– Pokúšate sa ma popliesť…

– Nechcem vás popliesť, ale chcem, aby vyšla najavo pravda…

– Aká pravda?

Zaváhal, istý si, že je v práve, ale na druhej strane práve veľmi znepokojený.

– Kedy ste kúpili túto loď?

– Nekúpil som ju.

– Veď vám patrí?

– Áno, pane, patrí mne a mojej žene…

– Ináč povedané, vy ste loď vyženili? Loď patrila jej?

– Čo je na tom čudné? Zobrali sme sa podľa zákona pred mešťanostom i kňazom…

– Až do tých čias patrila Zwarte Zwaan jej otcovi?

– Áno, pane… Starému Willemsovi…

– Iné deti nemal?

– Nie, pane…

– Čo sa stalo s jeho ženou?

– Pred rokom zomrela…

– Už ste boli na lodi?

– Áno, pane…

– Už dávno?

– Willems ma najal, keď mu zomrela žena… Bolo to v Audenarde…

– Pracovali ste predtým na inej lodi?

– Áno, pane… Na Drie Gebrouders…

– Prečo ste prešli sem?

– Lebo Drie Gebrouders bola stará loď, ktorá sa skoro nikdy neplavila do Francúzska a dopravovala predovšetkým uhlie…

– Nerád dopravujete uhlie?

– To je špinavá práca…

– Ste približne tri roky na palube tejto lode… Koľko rokov mala vtedy Anneke?

Keď začula svoje meno, zvedavo na nich pozrela.

– Osemnásť rokov, však…

– Matka jej zomrela…

– Áno, pane… V Audenarde, to som vám už povedal…

Započúval sa do zvuku motora, pozrel na rieku a šiel povedať niekoľko slov bratovi, ktorý spomalil, prechádzajúc popod železničný most.

Maigret sa trpezlivo chytil svojho klbka a usiloval sa sledovať veľmi tenkú niť.

– Až do tých čias rodina viedla loď… Keď matka zomrela, kohosi potrebovali?

– Tak to bolo…

– Zaoberáte sa motormi?

– Motorom, aj ostatným… Na palube treba robiť všetko…

– Hneď ste sa zamilovali do Anneke?

– To, pane, to je súkromná otázka, však? To sa týka mňa a jej…

– Kedy ste sa oženili?

– Budúci mesiac budú dva roky…

– Kedy zomrel Willems? To je jeho portrét na stene?

– To je on…

– Kedy zomrel?

– Šesť týždňov pred našou svadbou…

Maigret čím ďalej tým viac nadobúdal dojem, že pokračuje s odzbrojujúcou pomalosťou, nuž sa vyzbrojil trpezlivosťou, chodil okolo horúcej kaše, ale čím ďalej, tým v menších kruhoch, len aby Fláma nevyplašil.

– Ohlášky ste mali až po Willemsovej smrti?

– U nás sa ohlášky konajú tri týždne pred svadbou… Neviem, ako je to u vás vo Francúzsku…

– Ale vedel, že sa chcete zobrať?

– No asi, veď sme sa aj zobrali…

– Neopýtali by ste sa aj svojej ženy?

– Prečo jej mám položiť takúto otázku?

– Ak nie, budem nútený sa opýtať cez tlmočníka…

– No dobre…

Chcel povedať: Tak to urobte!

A Maigret by bol v dosť nepríjemnej situácii. Nachádzali sa v okrese Seine-et-Oise, kde komisár nemal právo požiadať o takéto vyšetrovanie.

Našťastie van Houtte si to rozmyslel a po flámsky oslovil ženu: Táto sa prekvapená začervenala, pozrela na muža, potom na hosťa, čosi povedala a trocha sa usmiala.

– Preložili by ste mi to?

– Tak dobre! Hovorí, že sme sa už veľmi dávno mali radi…

– Už skoro rok?

– Hneď…

– Ináč povedané, začalo sa to od toho času, čo ste prišli na loď…

– Čo je na…

Maigret ho prerušil.

– Mňa zaujíma, či Willems o tom vedel…

Jef neodpovedal.

– Predpokladám, že v každom prípade na začiatku, tak ako väčšina milencov, ste to pred ním skrývali?

Lodník zasa pozrel hore.

– Teraz už prichádzame… Brat ma bude potrebovať na palube.

Maigret šiel za ním a vskutku už bolo vidieť nábrežie v Mantes – la Jolie, most, zo tucet lodí zakotvených v riečnom prístave.

Motor pracoval na malé obrátky. Keď dostal spiatočnú rýchlosť, okolo skrutky sa rozvírila voda. Ľudia z ostatných lodí sa na nich dívali, a asi dvanásťročný chlapec chytil kotevné lano.

Bolo zrejmé, že prítomnosť Maigreta v mestskom obleku a s klobúkom na hlave navidomoči vyvolávala zvedavosť.

Z jednej lode hneď aj po flámsky zakričali na Jefa a tiež Jef im odpovedal, celkom sústredený na pristávací manéver.

Na nábreží s cigaretou v ústach stál neďaleko obrovskej hromady tehál vedľa malého čierneho auta Neveu.

– Teraz, dúfam, nás už necháte na pokoji? Je čas na večeru. Ľudia ako my vstávajú ráno o piatej.

– Neodpovedali ste mi na otázku…

– Na akú otázku?

– Nepovedali ste mi, či Willems vedel o vašich citoch k jeho dcére.

– Oženil som sa s ňou, alebo nie?

– Oženili ste sa s ňou až po jeho smrti…

– A je to moja chyba, že zomrel?

– Dlho bol chorý?

Stáli vzadu na lodi a Hubert ich počúval a vraštil obočie.

– Nikdy v živote nebol chorý, ak už len nie je choroba, že bol každý deň opitý…

Možno sa Maigret mýlil, ale zdalo sa mu, že Hubert je prekvapený, kde ich tento rozhovor zaviedol, a akosi zvláštne sa díval na brata.

– Zomrel na delírium tremens?

– Čo je to?

– Choroba, akou najčastejšie končia pijani… Začnú blúzniť a…

– Vôbec nezačal blúzniť… Bol taký opitý, že spadol…

– Do vody?

Zdalo sa, že Jef neberie na vedomie prítomnosť brata, ktorý ich ustavične počúval.

– Áno, do vody…

– To sa stalo vo Francúzsku?

Prikývol hlavou.

– V Paríži?

– V Paríži najviac píjaval.

– Prečo?

– Lebo si tam našiel ženu, ani neviem kde a obaja sa celé noci spíjali…

– Poznáte tú ženu?

– Neviem, ako sa volá…

– Ani kde býva?

– Nie…

– Ale videli ste ju s ním?

– Raz som ich stretol, videl som, ako vošli do jedného hotela… Nebolo by správne povedať to Anneke…

– Ona nevie, ako jej zomrel otec?

– Vie, ako zomrel, ale nikdy sme jej nehovorili o tej žene…

– Spoznali by ste ju?

– Možno… Nie som si celkom istý…

– Bola s ním vo chvíli, keď sa stalo nešťastie?

– Neviem…

– Ako sa to stalo?

– To vám neviem povedať, lebo som nebol pri tom…

– Kde ste boli?

– V posteli…

– A Anneke?

– Tiež vo svojej posteli…

– Koľko bolo hodín?

Odpovedal s nechuťou, ale odpovedal:

– Bolo to nadránom po druhej…

– Často sa Willems tak neskoro vracal?

– V Paríži áno, pre tú ženu…

– Čo sa mu stalo?

– Už som vám to povedal. Spadol.

– Ako prechádzal cez môstok?

– Predpokladám…

– Bolo to v lete?

– V decembri…

– Počuli ste, ako spadol?

– Počul som hrmot pri boku lode…

– A krik?

– Nekričal…

– Poponáhľali ste sa mu na pomoc?

– Pravdaže.

– Nestrácali ste čas obliekaním?

– Natiahol som si nohavice.

– Aj Anneke to počula?

– Nie hneď… Zobudila sa až potom, keď som bol na palube.

– Keď ste tam šli, alebo keď ste tam už boli?

Jef pozeral skoro nenávistne.

– Spýtajte sa jej, ak si myslíte, že si spomenie…

– Videli ste Willemsa vo vode?

– Nevidel som vôbec nič, počul som iba špľachot…

– Nevedel plávať?

– Čoby, plávať vedel. Ale treba predpokladať, že nevládal…

– Skočili ste do loďky ako v pondelok večer?

– Áno, pane…

– Podarilo sa vám ho vytiahnuť z vody?

– Až po dobrých desiatich minútach, lebo zakaždým, keď som ho chcel chytiť, zmizol.

– Anneke bola na palube?

– Áno, pane…

– Z vody ste ho už vytiahli mŕtveho?

– Ešte som nevedel, že je mŕtvy… Viem iba, že bol fialový…

– Prišiel lekár, polície?

– Áno, pane… Máte ešte otázky?

– Kde sa to stalo?

– Už som vám povedal, že v Paríži…

– V ktorej časti Paríža?

– Naložili sme víno v Mâcone a vyložili sme ho na nábreží Rapée…

Maigret sa usiloval neukázať prekvapenie, ani zadosťučinenie. Možno povedať, že sa stal dobráčiskom a nervy sa mu uvoľnili.

– No už sme skoro na konci… Jednej noci sa Willems utopil pri nábreží Rapée, zatiaľ čo vy ste spali na lodi a jeho dcéra vo svojej kajute. Tak je to?

Jef zažmurkal.

– Asi o mesiac ste sa s Anneke oženili…

– Nebolo by bývalo správne, aby sme spolu žili na palube bez sobáša…

– Kedy ste si zavolali brata?

– Hneď… Tri alebo štyri dni potom…

– Po sobáši?

– Nie. Po nešťastí…

Slnko zmizlo za ružovými strechami, ale bolo ešte jasno, tak trocha neskutočne, trocha znepokojujúco jasno.

Hubert za kormidlom nehybne stál, zdalo sa, že sa zasníval.

– Nazdávam sa, že vy o ničom neviete?

– O čom?

– O tom, čo sa stalo v pondelok večer?

– Bol som tancovať na ulici Lappe…

– A o Willemsovej smrti?

– Dozvedel som sa to z telegramu, ktorý mi poslali do Belgicka…

– Tak už sa to skončilo? – znepokojoval sa Jef van Houtte. – Budeme sa môcť ísť najesť?

A Maigret odpovedal veľmi pokojne, nezaujatým tónom:

– Obávam sa, že nie…

To ich ohromilo. Hubert prudko zdvihol hlavu a pozrel nie na komisára, ale na brata. Nuž a Jef agresívnym pohľadom, ako nikdy predtým, sa spýtal:

– A mohli by ste mi povedať, prečo by som sa nemal najesť?

– Lebo som sa rozhodol odviesť vás do Paríža…

– Nemáte právo urobiť to…

– O hodinu tu môžem mať zatykač podpísaný vyšetrujúcim sudcom…

– A prečo, prosím vás pekne?

– Aby som pokračoval vo vyšetrovaní…

– Už som vám povedal všetko, čo som vedel…

– A aby som vás konfrontoval s tulákom, ktorého ste v pondelok večer vytiahli zo Seiny.

Jef sa obrátil k bratovi, ako keby ho žiadal o pomoc.

Hubert však mlčal.

– Chcete ma naložiť do vášho auta?

Zazrel ho na nábreží vedľa Neveuho a ukázal naň.

– A kedy budem mať právo vrátiť sa na svoju loď?

– Možno zajtra…

– A ak to nebude zajtra?

– V tom prípade, pravda, máte nádej, že sa už vôbec nevrátite…

– Čo to hovoríte?

Zaťal päste a na okamih si Maigret myslel, že sa naňho vrhne.

– A moja žena?… A moje dieťa?… Čo ste si to navymýšľali… Ale ja upozorním nášho konzula…

– Na to máte právo…

– Posmievate sa mi, však?

Ešte tomu nechcel uveriť.

– Predsa nemožno prísť zatknúť človeka na jeho vlastnú loď, človeka, ktorý nič neurobil…

– Ja vás nezatýkam…

– Nuž povedzte, ako to nazývate?

– Odvediem vás do Paríža, aby som vás konfrontoval so svedkom, ktorý nie je schopný transportu.

– Ale ja ho vôbec nepoznám, toho človeka… Vytiahol som ho z vody, lebo volal o pomoc… Keby som bol vedel…

Zjavila sa jeho žena a čosi sa ho po flámsky opýtala. Vyhýbavo jej odpovedal. Postupne prešla pohľadom po všetkých, potom znova čosi povedala a Maigret by bol prisahal, že radí mužovi, aby poslúchol komisára.

– Kde budem spať?

– Na nábreží Orfèvres vám dajú posteľ.

– Vo väzení?

– Nie. Na kriminálnej polícii.

– Smiem sa aspoň preobliecť?

Komisár mu to dovolil a on odišiel so ženou.

Hubert zostal sám s Maigretom, nič nepovedal a neisto hľadel na chodcov a vozy na brehu. Ani Maigret nič nepovedal. Cítil sa vyčerpaný tým nesúvislým vyšetrovaním, pri ktorom si zo desať ráz znechutene pomyslel, že nedosiahne nič.

Hubert začal prvý zmierlivým tónom.

– Naňho nič nedajte… On je horúca hlava, ale nie je zlý.

– Willems vedel o jeho láske k dcére?

– Na lodi nie je ľahko čosi skrývať…

– Myslíte, že sa tešil na sobáš?

– Ja som tam nebol…

– A vy si myslíte, že jedného večera spadol do vody, keď opitý prechádzal po môstiku?

– Viete, to sa veľmi často stáva, veľa námorníkov takto zomiera…

Dnu hovorili po flámsky, Annekin hlas znel prosebne, zatiaľ čo mužov prezrádzal zúrivosť. Znova sa vyhráža, že nepôjde s komisárom?

Zvíťazila však ona, lebo Jef sa zjavil na palube, starostlivo učesaný, ešte s mokrými vlasmi. Mal na sebe bielu košeľu, ktorá zdôrazňovala jeho hnedú, opálenú pleť, skoro nový modrý oblek, pásikavú kravatu, čierne topánky, vychystaný ani na nedeľňajšiu omšu.

Ešte si čosi povedali v rodnom jazyku s bratom, na Maigreta ani nepozrel, zišiel dole na breh, k čiernemu autu, a tam počkal.

Komisár otvoril dvierka. Neveu oboch s údivom pozoroval.

– Kde ideme, pán komisár?

– Nábrežie Orfèvres.

Prišli už za tmy a reflektory raz osvetľovali stromy, raz dedinské domy a nakoniec sivé domy na rozľahlom predmestí.

Maigret ani slovko nepovedal a v kútiku pobafkával z fajky. Jef van Houtte na dôvažok ani len ústa neotvoril a Neveu, udivený týmto nezvyčajným tichom, si kládol otázku, čo sa len mohlo stať.

Osmelil sa spýtať:

– Vyšlo vám to, šéf?

Keď však nedostal odpoveď, už len odovzdane šoféroval.

Bolo osem hodín večer, keď vošli do dvora policajnej budovy. Svietilo sa už len v niekoľkých oblokoch, ale starý Jozef bol ešte stále na svojom mieste.

V inšpektorskej kancelárii boli iba traja alebo štyria, medzi nimi Lapointe, ktorý písal na stroji.

– Daj priniesť obložené chlebíky a pivo…

– Pre koľko osôb?…

– Pre dve… Nie, pre tri, lebo ťa možno budem potrebovať… Máte čas?

– Áno, pán komisár.

V Maigretovej pracovni vyzeral námorník vyšší, štíhlejší a črty boli ešte výraznejšie.

– Môžete si sadnúť, pán van Houtte.

Pri slove „pán“ zvraštil Jef obočie, lebo v ňom zacítil hrozbu.

– Prinesú nám chlebíky…

– A kedy uvidím konzula?

– Zajtra ráno…

Maigret si sadol za písací stôl a zavolal manželku.

– Neprídem na večeru… Nie… Možno tu budem dlho do noci…

Chcela mu položiť mnoho otázok, ale položila mu iba jednu, lebo vedela, ako sa zaujíma o tuláka.

– Nezomrel?

– Nie…

Ani sa ho nespýtala, či niekoho zatkol. Len čo zatelefonoval z pracovne, a že tam ostane dlho do noci, bolo jasné, že ide vyšetrovať a že sa vyšetrovanie o chvíľu začne.

– Dobrú noc…

Pozeral na Jefa otráveným pohľadom.

– Prosil som vás, aby ste si sadli…

Rozčuľovalo ho, že videl túto veľkú, nehybnú postavu uprostred kancelárie.

– Ak sa mi nechce sedieť? Mám právo zostať stáť, však?

Maigret si vzdychol a pokojne čakal na čašníka z pivovaru Dauphine, ktorý mal priniesť pivo a obložené chlebíky.

VII

Za takýchto nocí, v ktorých z desiatich prípadov v ôsmich dosiahli priznanie, zachovávali sa podľa tradícií pravidlá ako v divadelných hrách, ktoré sa už tisíc ráz hrali.

Inšpektori, ktorí mali službu v rozličných oddeleniach, hneď pochopili, čo to značí, keď čašník z dauphinského pivovaru priniesol obložené chlebíky a pivo.

Flámovi neprekážala zlá nálada a slabnúci hnev, aby jedol s chuťou, a jedným dúškom nevyprázdnil prvý polliter, nespúšťajúc z Maigreta oči.

Náročky, možno na protest, vyzývavo hnusne jedol, mliaskal s otvorenými ústami, pľul na dlážku, že len tak pleslo, ako keby vypľúval do vody kúsky tvrdého mäsa.

Komisár, na pohľad pokojný a dobrotivý, hral, že nevidí tieto provokácie, a nechal ho chodiť hore-dole po pracovni ako zviera v klietke.

Mal pravdu? Nemal pravdu? Vo vyšetrovaní je najťažšie vybadať, v ktorej chvíli treba riskovať veľkú hru. Vlastne nejestvujú ustálené pravidlá. To nezávisí od niektorého faktora. To je iba otázka čuchu. Už sa mu stávalo, že zaútočil bez akéhokoľvek vážneho náznaku a o niekoľko hodín dosiahol svoje. V iných prípadoch naopak, hoci mal v ruke všetky tromfy a tucet svedkov, potreboval na usvedčenie celú noc.

Bolo tiež dôležité nájsť správny tón, u každého iný, a ten práve hľadal, pozorujúc námorníka, zatiaľ čo jedli.

– Chcete ešte chlebíky?

– Viete, ja sa chcem vrátiť na svoju loď a vidieť svoju milovanú ženu!

Napokon prestal chodiť dookola a sadol si. Bol to človek, u ktorého vôbec nič nedosiahli, ak sa naňho osopili, a nepochybne jediná metóda, ktorá sa naňho dala použiť, bola „sladký spev“: jemne začať, bez obviňovania; bolo treba byť zhovievavým k prvému bezvýznamnému rozporu vo výpovedi, ba aj k druhému, aj k menšej chybe, a krok za krokom vnikať do tohto klbka dôkazov.

Boli sami dvaja. Maigret poveril Lapointa akousi obchôdzkou.

– Počúvajte, van Houtte…

– Už celé hodiny vás počúvam, však?

– Ak to trvá dlho, možno preto, lebo mi neodpovedáte úprimne…

– Vari ma považujete za klamára?

– Ja vás neobviňujem z klamstva, ale z toho, že ste mi nepovedali všetko…

– A čo keby som sa ja začal vás vypytovať na vašu ženu, na vaše deti…

– Mali ste smutné detstvo… Matka sa vám venovala?

– Teraz príde na rad matka?… Uvedomte si, že mi matka zomrela, keď som mal päť rokov… A že to bola čestná žena, svätá žena, ktorá ak sa díva teraz na mňa z vysokého neba…

Maigret nechcel pochybovať, zostal vážny.

– Otec sa znova oženil?

– Otec, to bolo čosi iné… Veľa pil…

– Koľko ste mali rokov, keď ste si začali sám zarábať na živobytie?

– Nastúpil som na loď, keď som mal trinásť rokov, už som vám to povedal…

– Máte okrem Huberta ešte bratov? Sestru?

– Mám sestru. A ďalej?

– Nič. Zoznamujeme sa…

– Teda ak sa zoznamujeme, aj ja by som vám mal položiť otázky…

– Nič neprimerané by som v tom nevidel…

– Hovoríte to preto, že ste vo svojej kancelárii a myslíte si, že ste všemohúci.

Maigret od samého začiatku vedel, že to bude dlhé, ťažké vyšetrovanie, lebo van Houtte nebol veľmi chápavý. S jednoduchými ľuďmi bolo vždy najťažšie, lebo sa zatvrdili, odmietali odpoveď, neváhali zapierať to, čo pred hodinou tvrdili, a nedali sa vôbec pomýliť, ak ste ukázali na protirečenia.

U podozrivého inteligenta často stačilo odhaliť trhlinu medzi dôvodmi, v systéme, a všetky dôkazy sa zrútili.

– Iste sa nemýlim, ak si o vás myslím, že ste robotník…

Vrhol naň krátky pohľad plný ťažkej nedôvery.

– Celkom určite som vždy ťažko pracoval…

– Podaktorí zamestnávatelia isto zneužívali vašu dobrú vôľu a mladosť… Jedného dňa ste stretli Louisa Willemsa, ktorý pil tak ako váš otec.

Jef nepohnuto sedel naprostred miestnosti a pozeral naň s výrazom zvieraťa, ktoré tuší nebezpečenstvo, a vyčkával, ako ho napadnú.

– Som presvedčený, že bez Anneke by ste neboli zostali na palube Zwarte Zwaan, že by ste boli odišli na inú loď.

– Pani Willemsová bola tiež poriadna žena.

– A nebola ani pyšná, ani rozkazovačná ako jej manžel…

– Kto vám hovoril, že bol pyšný?

– Nebol?

– Bol „boss“, šéf a chcel sa ukázať, aby to celý svet videl…

– Stavil by som sa, že pani Willemsová, keby bola žila, nebola by sa stavala proti tomu, aby ste sa oženili s jej dcérou…

Možno som hlupák, ale mal inštinkt ako divá zver a tentoraz Maigret postupoval príliš chytro.

– To je vaša historka, však? Aj ja by som si mohol vymýšľať historky?

– Tak si ju ja predstavujem, s tým, že sa môžem aj mýliť.

– A tým horšie pre mňa, lebo vy sa mýlite, ale strčíte ma do basy…

– Vypočujte ma do konca… Mali ste ťažké detstvo… Celkom mladý ste tak ťažko pracovali ako dospelý chlap… Potom ste zrazu stretli Anneke, ktorá sa pozerala na vás ináč ako všetci dovtedy… Nepovažuje vás za kohosi, kto je na palube iba preto, aby ho zavalili všetkými robotami, aby mu len nadávali, ale vás považuje za ľudskú bytosť… Je len prirodzené, že ste sa do nej zamilovali… Jej matka, keby bola žila, nepochybne by bola podporovala vašu lásku…

Uf, chlap si sadol, no nie na stoličku, ale na operadlo kresla, čo už značilo istý pokrok.

– A potom? To je krásny príbeh, viete…

– Na nešťastie pani Willemsová zomrela. Zostali ste sám na palube s jej manželom a s Anneke, celý deň neďaleko nej, no ja by som prisahal, že Willems dával na vás pozor…

– To hovoríte vy…

– Vlastník krásnej lode sa nechystá vydať dcéru za chlapca, ktorý nemá ani halier… Keď sa večer napil, začal byť nepríjemný, brutálny…

Maigret znova nadobudol rozvahu, no neprestal pozorovať Jefa.

– Vy si myslíte, že by som zniesol, keby sa ma niekto opovážil dotknúť.

– Som presvedčený o opaku… On však nezdvihol ruku na vás… Ale na dcéru… Neviem, či vás spolu neprekvapil…

Bolo lepšie počkať chvíľu, ticho bolo ťaživé, z Maigretovej fajky sa jemne dymilo.

– Pred chvíľou ste mi povedali zaujímavú podrobnosť… Willems sa večerami túlal najmä v Paríži, lebo si našiel milenku, s ktorou sa spíjali…

Ináč píjal na palube alebo v blízkej krčme na nábreží. Povedali ste mi, že všetci námorníci vstávajú ešte pred východom slnka, nuž aj on si musel ísť skoro ľahnúť…

V Paríži ste mali príležitosť zostať sami s Anneke…

V susednej kancelárii bolo počuť kroky. Lapointe odchýlil dvere.

– Hotovo, pán komisár…

– Hneď…

A „sladký spev“ pokračoval v úplne zadymenej miestnosti.

– Možnože jedného dňa prišiel skôr ako zvyčajne a našiel vás, ako sa objímate… Ak to bolo tak, určite sa rozzúril… A jeho hnev musel byť strašný… Vás vyhodil pred dvere… Zbil dcéru…

– To je vaša historka… – opakoval Jef ironickým tónom.

– To je historka, ktorú by som si vymyslel, keby som bol na vašom mieste… Lebo v tomto prípade Willemsova smrť by bola skoro nešťastnou náhodou…

– Bola to nešťastná náhoda…

– Ja som povedal skoro… Ja nepredpokladám, že ste mu pomohli padnúť do vody… Bol opitý… tackal sa… Pršalo v tú noc?

– Áno…

– No vidíte!… Môstok bol teda klzký… Jediná chyba, ktorú ste teda urobili, bola, že ste mu nešli ihneď na pomoc… Alebo, a to by bolo o niečo vážnejšie, že ste ho posotili… podobný prípad sa stal pred dvoma rokmi a vyšetrovanie na polícii hovorilo o nešťastnej náhode, nie o vražde…

– No a? Prečo ste si vzali do hlavy zvaliť toto na mňa?

– Pokúšam sa to iba vysvetliť… Teraz si predstavte, že vás ktosi videl, ako ste sotili Willemsa do vody… Ktosi, kto sa nachádzal na nábreží a koho ste vy nevideli… A tento naznačil polícii, že ste zostali na palube dosť dlho, kým ste skočili do vody, takže váš zamestnávateľ mal dosť času zomrieť…

– A Anneke? Možno to aj ona videla a nič nepovedala?

– O druhej nadránom pravdepodobne spala… V každom prípade, človek, ktorý vás videl a ktorý v tom čase ležal pod mostom Bercy, nepovedal nič polícii…

Tuláci sa neveľmi radi miešajú do cudzích záležitostí… Považujú sa za ľudí inakšieho druhu a majú vlastnú predstavu o spravodlivosti…

Mohli ste sa oženiť s Anneke a pretože ste potrebovali kormidelníka, zavolali ste brata z Belgicka… Konečne ste boli šťastní… Stali ste sa vlastným pričinením „boss“, ako vy vravíte…

A pretože ste od tých čias viac ráz prešli cez Paríž, stavil by som sa, že ste sa vyhýbali zakotviť neďaleko mosta Bercy…

– Nie, pane! Kotvil som tam najmenej tri razy…

– Lebo tulák tam už viac nebol… Aj tuláci sa sťahujú a váš sa usadil pod Mariiným mostom…

V pondelok spoznal Zwarte Zwaan… Vás spoznal… Kladiem si otázku…

Tváril sa, akoby mu zišlo na um dačo nové.

– Akú otázku si kladiete?

– Pýtam sa, či ste ho nezazreli na nábreží Rapée, keď ste Willemsa vyťahovali z vody… Áno… To je skoro isté, že ste ho videli… Priblížil sa, ale nič nepovedal… V pondelok, keď sa začal potulovať okolo vašej lode, uvedomili ste si, že môže prehovoriť… Nie je nepravdepodobné, že sa vám tým aj vyhrážal…

Maigret tomu neveril. To neboli Ránhojičove spôsoby. V tejto chvíli si to vyžadoval jeho „spev“.

– Zľakli ste sa… Pomysleli ste si, že to, čo sa stalo Willemsovi, mohlo by sa stať aj inému, skoro takým istým spôsobom…

– A hodil som ho do vody, aha?

– Dajme tomu, že ste ho posotili…

Jef znova vstal, oveľa pokojnejšie, oveľa tvrdšie ako predtým.

– Nie, pane! Nikdy mi nedokážete podobnú vec… To nie je pravda…

– Teda ak som sa v niektorej podrobnosti pomýlil, tak mi to povedzte…

– Už som vám to povedal…

– Čo?

– Človiečik, ktorý sprevádzal sudcu, to napísal čierne na bielom…

– Vyhlásili ste, že okolo polnoci ste počuli hluk…

– Ak som to povedal, je to pravda…

– Dodali ste, že dvaja chlapi, z ktorých jeden mal bledý pršiplášť, prichádzali zdola od Mariinho mosta a utekali k červenému autu…

– Bolo červené…

– Prešli okolo vašej lode…

Van Houtte to nezaprel. Maigret šiel k dverám a otvoril ich.

– Vstúpte, páni…

Lapointe šiel vyhľadať poisťovacieho agenta a jeho jachtavého priateľa. Našiel ich, ako hrajú v trojke s pani Guilltovou belot, a bez protestovania ho nasledovali. Guillot mal na sebe ten istý žltkastý nepremokavý plášť ako v pondelok večer.

– Sú to tí dvaja, ktorí šli k červenému autu?

– To nie je jedno vidieť ľudí v noci, na zle osvetlenom nábreží, a vidieť ich teraz v kancelárii…

– Zodpovedajú opisu, ktorý ste nám udali…

Jef potriasol hlavou a odmietol odpovedať.

– V ten večer ste boli v prístave Célestins. Mohli by ste nám povedať, pán Guillot, čo ste tam robili?

– Zišli sme autom k rampe…

– Ako ďaleko je rampa od mosta?

– Viac ako sto metrov.

– Auto ste zastavili hneď pri rampe?

– Áno.

– A potom?

– Šli sme vziať psa zo zadného kufra.

– Bol ťažký?

– Nestor vážil viac ako ja. Sedemdesiatdva kíl pred dvoma mesiacmi, keď sme ho naposledy vážili u mäsiara.

– Bola pri nábreží loď?

– Áno.

– Obaja ste kráčali s bremenom k Mariinmu mostu?

Hardoin otvoril ústa, že zaprotestuje, ale našťastie jeho priateľ zasiahol skôr.

– Načo by sme boli šli až k Mariinmu mostu?

– Ten pán tu to tvrdí.

– On nás videl ísť k Mariinmu mostu?

– Nie celkom tak… On vás videl, ako sa odtiaľ vraciate…

Chlapi na seba pozreli.

– Nemohol nás vidieť, ako kráčame okolo lode, lebo psa sme hodili do vody za loďou… Až som mal strach, že vrece sa zakvačí o kormidlo… Chvíľu som čakal, aby som si bol istý, že prúd ho strhne do stredu rieky…

– Počujete, Jef?

Ale ten sa nedal pomýliť:

– To je jeho historka, však?… Vy ste tiež rozprávali svoju historku a možno sú ešte iné historky… To nie je moja chyba…

– Koľko bolo hodín, pán Guillot?

Ale Hardoin sa nechcel uspokojiť s trpnou úlohou a začal:

– Je… je… jedenásť hodín a… a…

– Jedenásť hodín a tridsať minút, – prerušil ho priateľ.

– Dôkazom je, že sme boli v kaviarni na ulici Turenne dvadsať minút pred dvanástou.

– Vaše auto je červené?

– Červená štyristotrojka, áno…

– A má dve deviatky v poznávacom čísle?

– 7949 LF 75… Chcete vidieť papiere?

– Pán van Houtte, chcete ísť dole na dvor pozrieť sa na auto?

– Ja nechcem nič, iba vrátiť sa k svojej žene…

– Ako si vysvetľujete tieto protirečenia?

– Vy si ich vysvetľujte… To nie je moje remeslo…

– Viete, akej chyby ste sa dopustili?

– Áno. Že som vytiahol toho človeka z vody…

– Aj to… Ale vy ste to neurobili náročky…

– Akože som to neurobil náročky?… Vari som bol námesačný, keď som odviazal loďku a hákom som sa ho pokúšal…

– Zabúdate, že ktosi iný počul tulákov krik… Willems, ten nekričal, nepochybne ho studená voda omráčila…

S Ránhojičom ste boli opatrnejší, najprv ste ho úderom omráčili… Mysleli ste, že je už mŕtvy, alebo že už nič nevládze, ale v každom prípade, že sa nebude vedieť zachrániť z prúdu a z vírov.

Boli ste však nepríjemne prekvapený, keď ste začuli jeho volanie, a boli by ste ho nechali kričať dosýta, keby ste neboli začuli iný hlas, a to hlas lodníka z Poitou… Videl vás, ako stojíte na palube lode…

Nuž ste si prešibane zmysleli zahrať sa na záchrancu…

Jef iba pokrčil plecami.

– Keď som vám pred chvíľkou povedal, že ste urobili chybu, tak som nenarážal na toto… Myslel som na vašu historku… Lebo ste si mysleli, že keď nám porozprávate túto historku, odvrátite od seba všetko podozrenie… Historku, tú ste si vypiplali…

Poisťovací agent a jeho priateľ vzrušene pozerali raz na komisára, raz na námorníka a nakoniec pochopili, že tu ide o hlavu tohto človeka.

– O pol dvanástej ste nepracovali na motore, ako ste tvrdili, ale boli ste na takom mieste, skade ste videli nábrežie, alebo v kajute, alebo kdesi na palube… Keby nie, neboli by ste zazreli červené auto.

Prizerali ste sa, keď topili psa… To vám hneď zišlo na um, keď sa vás polícia pýtala, čo sa odohrávalo…

Povedali ste si, že auto nenájdu, a hovorili ste o dvoch chlapoch, ktorí sa vracali od Mariinho mosta…

– Len si rozprávajte, však? Oni si hovoria, čo sa im hodí, vy si hovoríte, čo sa vám hodí…

Maigret znova vykročil k dverám.

– Vstúpte, pán Goulet…

Aj lodníka z Poitou z lode, ktorá ešte stále vykladala piesok v prístave Célestins, priviedol Lapointe.

– Koľko bolo hodín, keď ste začuli volanie zo Seiny?

– Okolo polnoci.

– Nemohli by ste to uviesť presnejšie?

– Nie…

– Bolo viac ako pol dvanástej?

– Určite. Keď sa všetko skončilo, chcem povedať, keď sme ho vytiahli na breh a keď prišiel policajt, bolo pol jednej… Nazdávam sa, že si policajt naznačil čas do zápisníka… Teda neuplynulo viac ako pol hodiny od chvíle, keď…

– Čo na to hovoríte, van Houtte?

– Ja? Vôbec nič, však? On si rozpráva…

– A policajt?

– Aj policajt si rozpráva…

O desiatej večer traja svedkovia odišli a z dauphinského pivovaru znova doniesli misu obložených chlebíkov a pivo. Maigret šiel do susednej miestnosti a povedal Lapointovi:

– Teraz ty…

– Čo sa ho mám spýtať?

– Na tom nezáleží…

To bola rutina. Často sa takto v trojke alebo vo štvorke v noci vymieňali, opakovali tie isté otázky, zakaždým inakším spôsobom, a tak zmenšovali odpor podozrivého.

– Haló! Prosím vás, spojte ma s mojou ženou!

Pani Maigretová si ešte neľahla.

– Urobíš lepšie, ak ma nebudeš čakať…

– Zdá sa, že si ustatý… Ťažké je to?

Vycítila z jeho hlasu malomyseľnosť.

– Zapiera všetko od začiatku do konca, nepriznáva ani najmenšiu podrobnosť… To je najkrajší vzor zaťatého hlupáka, akého som kedy stretol…

– A Ránhojič?

– Hneď sa opýtam, čo je s ním…

Vzápätí vskutku zavolal Hôtel-Dieu. Pri telefóne bola nočná služba na chirurgii.

– Spí… Nie, nemá bolesti… Pán profesor ho videl po večeri a nazdáva sa, že je mimo nebezpečenstva…

– Povedal niečo?

– Prv ako zaspal, poprosil ma, že sa chce napiť…

– Nepovedal nič iné?

– Nie. Vzal uspávací prášok a zavrel oči…

Maigret asi pol hodiny premeriaval chodbu, ponechávajúc príležitosť Lapointovi, ktorého hlas hrmel spoza dvier. Potom sa vrátil do svojej kancelárie a zazrel Jefa van Houtteho, ako konečne sedí na stoličke s veľkými rukami skríženými na kolenách.

Inšpektorova tvár výrečne prezrádzala, že nedosiahol nijaký výsledok, a námorníkova mala posmievačný výraz.

– Bude to dlho trvať? – spýtal sa Maigreta, keď si sadal za stôl. – Nezabudnite na to, že ste mi sľúbili, že zavoláte konzula. Poviem mu všetko, čo ste robili, a bude to v belgických novinách…

– Počúvajte ma, van Houtte…

– Už hodiny a hodiny vás počúvam a stále opakujete to isté…

– Možno…

– Budú počuť tie isté odpovede…

– Vy ste si viac ráz protirečili…

– A čo ak som si protirečil? Vy by ste si na mojom mieste neprotirečili?

– Počuli ste svedkov…

– Svedkovia tvrdia jedno, ja hovorím druhé… To však neznačí, že ja som klamár… Pracoval som celý život… Spýtajte sa hociktorého lodníka, čo si myslí o Jefovi van Houttem… Nenájdete jedinkého, ktorý by povedal o mne zlé slovo…

A Maigret začal od začiatku, rozhodnutý dôjsť až do konca, rozpamätávajúc sa na človeka, ktorý takisto sedel pred ním, práve taký zaťatý ako Flám, a ktorý po šestnástich hodinách, keď už to chcel komisár nechať tak, zrazu zmäkol.

Bola to jedna z jeho naj vyčerpávajúcich nocí. Dva razy prešiel do susednej kancelárie, a Lapointe prišiel na jeho miesto. Nakoniec už neboli chlebíky ani pivo a mali pocit, že oni traja ako fantómy zostali v opustenej policajnej budove, kde upratovačky zmývali chodby.

– Je nemožné, aby ste videli tých dvoch kráčať pozdĺž lode…

– Rozdiel medzi nami je, že ja som tam bol, a vy nie…

– Počuli ste ich…

– Všetci hovoria…

– Zapamätajte si, že ja vás neobviňujem z úmyslu…

– Čo to značí?

– Netvrdím, že ste vopred uvážili, že ho pôjdete zabiť…

– Koho? Willemsa alebo toho, ktorého som vytiahol z vody? Lebo v tejto chvíli sú dvaja, však? A zajtra budú možno traja, štyria, piati… Pre vás nie je ťažké pridať k nim nových…

O tretej sa ukonaný Maigret rozhodol, že to nechá tak. Teraz zase bol zhnusený on, a nie vyšetrovaný.

– Tak na dnešok dosť… – hundral vstávajúc.

– Smiem sa vrátiť k svojej žene?

– Ešte nie…

– Pošlete ma spať do väznice?

– Budete spať tu v kancelárii na poľnom lôžku…

Kým ho ta Lapointe zaviedol, Maigret opustil policajnú budovu a s rukami vo vreckách kráčal po opustených uliciach. Až pri Chatelet našiel taxík.

Tíško vošiel do spálne, pani Maigretová sa pohla na posteli a ospanlivým hlasom sa opýtala:

– To si ty?

Ako keby to mohol byť niekto iný!

– Koľko je hodín?

– Štyri.

– Priznal sa?

– Nie.

– Myslíš si, že je to on?

– Som o tom presvedčený…

– Musel si popustiť?

– Ešte nie.

– Nechceš si dačo zajesť?

Nebol hladný, ale prv ako si ľahol, vypil si za pohárik, no i tak dobrú pol hodinu ešte nemohol zaspať.

Dlho potrvá, kým zabudne na belgického námorníka.

VIII

Tohto rána ich sprevádzal Torrence, lebo Lapointe zvyšok noci strávil na nábreží Orfèvres. Predtým sa Maigret dosť dlho telefonicky zhováral s profesorom Magninom.

– Som presvedčený, že od včera večera je pri plnom vedomí, – tvrdil. – Prosím vás iba o jedno, aby ste ho nevyčerpávali. Nezabudnite, že to bol veľký šok a že bude trvať týždne, kým sa z toho celkom dostane.

Všetci traja kráčali v slnku po nábreží, van Houtte medzi komisárom a Torrenceom a vyzerali ako trojica na prechádzke, kochajúca sa krásnym jasným ránom. Van Houtte bol neoholený, lebo nemal holiaci strojček, tvár mal pokrytú plavými chlpmi, ktoré sa blyšťali oproti slnku.

Naproti palácu spravodlivosti sa stavili v bufete na kávu a rožky. Flám ich zožral sedem s najväčším pokojom.

Myslel si, že ho vedú na Mariin most, na akúsi rekonštrukciu činu, bol však prekvapený, keď vošli do sivého dvora Hôtel-Dieu a potom do nemocničných chodieb. Ak aj zvraštil obočie, neznačilo to, že by bol znepokojený.

– Smiem ísť za ním? – opýtal sa Maigret hlavnej sestry.

Zvedavo pozerala na jeho spoločníkov a iba pokrčila plecami. Všetko jej bolo nejasné. Ani sa neusilovala pochopiť.

Pre komisára to bola posledná príležitosť. Prvý vstúpil do sály, kde ich tak ako včera privítali pohľady chorých, za ním kráčal Jef, ktorého Torrence čiastočne zakrýval a uzatváral sprievod. Ránhojič sa naňho díval bez zvláštnej zvedavosti a keď zazrel námorníka, nebolo badať nijakú zmenu v jeho správaní.

Nuž a Jef nebol zmätenejší ako v noci. S rozkolísanými rukami, nezúčastnenou tvárou pozoroval toto nezvyčajné divadlo, túto nemocničnú sálu.

Predpokladaný šok sa nedostavil.

– Pristúpte, Jef…

– Čo mám ešte robiť?

– Poďte sem…

– Dobre… A čo potom?

– Poznáte ho?

– Nazdám sa, že to je ten, čo bol vo vode… Iba že v ten večer mal bradu…

– Ale aj tak ho poznáte?

– Myslím…

– A vy, pán Keller?

Maigret pritajil dych, uprene hľadel na tuláka, ktorý sa len bez slova díval a pomaly sa obracal k námorníkovi.

– Poznáte ho?

Či Keller váhal? Komisár by bol na to prisahal. Dlhú chvíľu čakal, mulhouský lekár znova pozrel na Maigreta, no neukázal najmenšie vzrušenie.

– Poznáte ho?

Musel premôcť náhlu zúrivosť voči tomuto človeku, ktorý sa rozhodol mlčať. Teraz to už vedel.

Dôkazom bolo to, že v tulákovej tvári bol akýsi tieň úsmevu a zlomyseľný záblesk v očiach.

Odchýlil ústa a zašepkal:

– Nie…

– To je jeden z tých dvoch námorníkov, čo vás vytiahli zo Seiny.

– Ďakujem… – vyslovil ledva počuteľným hlasom.

– To je tiež ten, a v tom som si skoro istý, čo vás udrel po hlave, prv ako vás hodil do vody…

Ticho. Ránhojič sa ani nepohol a život mal iba v očiach.

– Vy ho ešte stále nepoznáte?

Bolo to o to vzrušujúcejšie, lebo to povedal tichým hlasom v sieni, s dvoma radmi chorých, ktorí na nich striehli a natŕčali uši.

– Nechcete hovoriť?

Keller sa ani nepohol.

– Aj tak viete, prečo vás napadol.

Pohľad mal zvedavý. Tulák sa zdal byť prekvapený, že sa to Maigret predsa dozvedel.

– Stalo sa to pred dvoma rokmi, keď ste ešte spávali pod mostom Bercy… Jednej noci… Počúvate ma?

Posunkom naznačil, že počúva.

– Jednej decembrovej noci ste zažili scénu, na ktorej sa tento človek zúčastnil…

Zdalo sa, že Keller váha, ako sa rozhodnúť.

– Majiteľa lode, vedľa ktorej ste spávali, sotili do rieky… Ten z toho nevyviazol…

Ustavične vládlo ticho a napokon sa na tvári raneného rozhostil celkový nezáujem.

– Pravda?… Keď vás v pondelok znova našiel na nábreží Célestins, vrah dostal strach, že budete hovoriť…

Keller s námahou trocha pohol hlavou, ale tak, aby mohol vidieť Jefa van Houtteho. Pohľadom však neprezrádzal ani nenávisť, ani zlosť, skôr v ňom bolo možno badať určitú zvedavosť.

Maigret pochopil, že z tuláka viac nedostane, a keď im hlavná sestra oznámila, že sú tam už pridlho, neodporoval.

Na chodbe obrátil k nemu námorník hlavu.

– Ale ste pokročili, však?

Mal pravdu. On vyhral partiu.

– Aj ja by som mohol, – tvrdil víťazoslávne, – vymýšľať historky…

A Maigret sa neovládol a precedil cez zuby:

– Zavri papuľu!

Zatiaľ čo Jef čakal v Torrenceovej spoločnosti na nábreží Orfèvres, Maigret bol zo dve hodiny v pracovni sudcu Dantzingera. Ten telefonoval štátnemu zástupcovi Parrainovi a poprosil ho, aby sa s nimi spojil, a potom mu komisár porozprával príbeh od začiatku do konca, do najmenších podrobností.

Sudca si ceruzkou robil poznámky, a keď skončil, vzdychol:

– Vcelku nemáme ani jeden dôkaz proti nemu…

– Ani jeden dôkaz, nie…

– Až na otázku hodín, ktoré nie sú v súlade… Hocijaký dobrý advokát zredukuje tento argument na nulu…

– Ja viem…

– Máte ešte nejakú nádej, že sa prizná?

– Žiadnu, – dodal komisár.

– Tulák bude mlčať?

– Som o tom presvedčený…

– Prečo si myslíte, že sa takto rozhodol?

To bolo veľmi ťažké vysvetliť, najmä ľuďom, ktorí nikdy nepoznali malý svet spávajúci pod mostom.

– Áno, pre akú príčinu? – zasiahol štátny zástupca. – V podstate by mal vypovedať… Podľa môjho názoru mal…

Nepochybne, podľa názoru štátneho zástupcu, ktorý býval so ženou a deťmi v peknom byte na Passy, usporadúval každý týždeň bridžové partie, a zaujímal sa len o svoj postup a platovú stupnicu.

Nie však podľa názoru tuláka.

Ale aj tak je spravodlivosť…

Ech! Áno. Ale práve tí, ktorí sa neboja spať pod mostmi, prostred zimy zabalení do starých novín, aby im bolo teplejšie, tí sa nestarajú o takúto spravodlivosť.

– Rozumiete tomu vy?

Maigret váhal prisvedčiť, lebo by nepochybne boli naňho zazerali.

– Pozrite, on neverí, že porota, vyšetrovanie, obhajovacie reči, rozsudok sudcov a potom väzenie sú až také dôležité.

Čo by mu nato obaja povedali, keby im porozprával príhodu s guľôčkou, ktorú ranený mädlil medzi prstami? Ba keby im bol iba povedal, že exdoktor Keller, ktorého žena býva na ostrove Saint-Louis a ktorého dcéra sa vydala za majiteľa veľkej továrne na lieky, nosil vo vrecku sklené guľôčky ako desaťročný chlapec?

– Ešte stále sa dožaduje svojho konzula?

Teda znova bola reč o Jefovi.

Sudca fľochol na zástupcu a váhavo zamrmlal:

– Za súčasného stavu vyšetrovania si nemyslím, že by som mohol vydať zatykač naňho… Podľa toho, čo mi hovoríte, neviedlo by k ničomu, keby sme ho vyšetrovali.

To, čo sa nepodarilo Maigretovi, nepodarilo by sa ani sudcovi.

– Nuž teda?

Nuž teda, tak ako to Maigret vedel už pri príchode, partia bola prehratá. Neostávalo nič iné, ako prepustiť van Houtteho, ktorý možno bude žiadať ospravedlnenie.

– Prepáčte, Maigret… Ale v takom stave, v akom je celá záležitosť…

– Ja viem…

Toto bola vždy nepríjemná chvíľa, ktorou bolo treba prejsť. Nebolo to prvý raz, čo sa tak stalo – a vždy len s hlupákmi!

– Prepáčte mi, páni!… – zamrmlal a opustil ich.

O chvíľu si v pracovni opakoval:

– Prepáčte mi, pán van Houtte… To značí, prepáčte mi formálne… Uvedomte si však, že som nezmenil názor a že som presvedčený, že ste zabili svojho zamestnávateľa Louisa Willemsa a že ste urobili všetko, aby ste sa zbavili tuláka, ktorý bol nepríjemným svedkom…

I keď vám toto hovorím, nič vám nebráni vrátiť sa na loď k žene a dieťaťu…

– Zbohom, pán van Houtte…

Aspoň to, že námorník neprotestoval a uspokojil sa iba s prekvapeným pohľadom na komisára, vo dverách hodil dlhočiznou rukou a zadudral:

– Každému sa pritrafí, že sa pomýli, však?

Maigret uhol pohľadu a o päť minút sa zúrivo vrhol do každodennej roboty.

V nasledujúcich týždňoch uskutočnili dôkladné overovania aj v okolí Bercy, aj na tej strane, kde je Mariin most, vyšetrovali množstvo ľudí, belgická polícia posielala správy, ktoré celkom zbytočne priložili k ostatným.

Nuž a komisára bolo tri mesiace často vidieť v prístave Célestins s fajkou v zuboch, s rukami vo vrecku, ako povaľača bez zamestnania. Ránhojiča napokon prepustili z nemocnice. Vrátil sa do svojho kúta pod oblúkom mosta, a svoje veci dostal nazad.

Maigretovi sa často stávalo, že sa akoby náhodou pri ňom pristavil. Ich rozhovory boli krátke.

– Máte sa?

– Mám sa…

– Už ste sa zotavili zo zranenia?

– Z času na čas cítim slabý závrat…

Ak sa aj vyhýbali rozhovoru na túto tému, predsa len Keller dobre vedel, po čo Maigret prišiel, a Maigret vedel, že o tom vie. Stala sa z toho pre nich akási hra. Trvala až do horúceho leta. Až jedného rána komisár sa zastavil pri tulákovi, ktorý jedol kúsok chleba a zapíjal ho červeným vínom.

– Máte sa?

– Mám sa!

Vari si François Keller pomyslel, že jeho spoločník sa už dosť načakal? Pozeral na zakotvenú loď, belgickú loď, nebola to však Zwarte Zwaan, ale sa jej veľmi podobala.

– Tí ľudia si tam dobre žijú… – poznamenal a ukázal na dve plavé deti, ktoré sa hrali na palube, a dodal:

– Najmä tie…

Maigret mu pozrel vážne do očí, cítiac, že čosi bude nasledovať.

– Nikto nemá ľahký život, – znova začal tulák.

– Ani smrť…

– Jedno je nemožné, a to súdiť.

Rozumeli si.

– Ďakujem… – zamrmlal komisár, ktorý konečne nadobudol istotu.

– Niet začo… nič som nepovedal…

A Ránhojič dodal ako Flám:

– Však?

V skutočnosti nič nepovedal. Odmietal súdiť. Nevydal svedectvo.

Maigret sa pri obede nezdržal a akoby mimochodom povedal žene:

– Pamätáš sa na loď a na tuláka?

– Áno. Je dačo nového?

– Nemýlil som sa…

– A zatkol si ho?

Sklonil hlavu:

– Nie! Len ak by spáchal nejakú nerozumnosť, a to by som sa čudoval, toho nikdy nezatkneme…

– Ránhojič ti o ňom hovoril?

– Určitým spôsobom, áno…

Viac očami ako slovami. Obaja si rozumeli a Maigret sa usmieval nad týmto druhom spoluviny, ktorá sa v určitej chvíli medzi nimi vytvorila, tam pod Mariiným mostom.

STAVIDLO č. 1

I

Keď pozorujeme ryby pod hladinou vody, ktorá nám zabraňuje akékoľvek spojenie s nimi, vidíme, že z ničoho nič zrazu zastanú, znehybnejú a dlhší čas zostanú v nezmenenej polohe, potom zatrepocú plutvami, preplávajú na iné miesto a ďalej nehybne čakajú.

V podobnej tíšine a tiež akoby bezcieľne vliekla sa po nábreží Carrières električka č. 13 so žltkasto osvetlenými vozňami, bola to už posledná električka, ktorá chodí na trati „Bastille-Créteil“. Pri zelenom svetle zastávky na rohu ulice začala brzdiť, ale sprievodca potiahol zvonec a súprava pokračovala ďalej smerom na Charenton.

Keď električka prebehla, ostalo nábrežie pusté a znehybnelo ako ryby pod vodou. Vpravo na kanáli sa kolembali nákladné člny a všetko dookola bolo ožiarené mesačným svitom. Jedine pramienok vody, čo sa predieral cez nedostatočne uzatvorené stavidlo na hrádzi, rušil túto tíšinu pod nebom, ktoré bolo ešte tichšie a hlbšie ako vodná hladina.

Svietilo sa ešte v dvoch výčapoch, ktoré stáli na rohu ulice práve oproti sebe. V jednom sedelo päť chlapov a mlčky, bez slova hralo karty. Traja mali na hlave námornícke čiapky či čiapky lodivodov a hostinský, ktorý sedel s nimi za stolom, bol iba v košeli.

V druhom výčape sa nehralo. Boli tam iba traja návštevníci. Sedeli okolo jedného stola a pozerali zasnene na poháriky s usadeninou nápoja. Osvetlenie bolo matné a uspávalo. Hostinský s čiernou bradou, ktorý mal na sebe modré tričko, podchvíľou zazíval a natiahol ruku za pohárikom.

Oproti nemu sedel nízky chlap s porastom hustých žltých chlpov na tvári, ktoré vyzerali ako neusporiadané seno. Bol smutný alebo otupený, možno bol opitý. Rozšírené zreničky mu plávali v mútnej vode a občas pokýval hlavou, akoby na súhlas tomu, o čom sa zhováral vo svojom vnútri. Jeho sused, ktorý takisto pracoval na kanáli, blúdil pohľadom von, do noci. Čas ticho ubiehal, dokonca ani hodiny neodbíjali. Neďaleko krčmy bol rad barakov, obkolesených záhradami, ale nikde sa už nesvietilo. A pod č. 8 stál celkom osamotene vysoký šesťposchodový dom, na svoju výšku priúzky, starý už a zadymený. Na prvom poschodí prenikalo cez žalúzie trochu svetla. Na druhom poschodí, kde neboli okenice, roleta z konopného plátna vytvárala svetelný obdĺžnik.

Oproti na brehu kanála vŕšili sa kopy kameňa, piesku, stál tam i žeriav a prázdne káry.

Vzduch však predsa rozochvievala akási hudba. Bolo treba zistiť, odkiaľ vychádza. Niesla sa z väčšej vzdialenosti, ako stál dom č. 8, zo zastrčeného dreveného baraku, na ktorom bol nápis „Bal“.

Dnu sa netancovalo, ba ani tam nikto nebol, iba tučná hostinská čítala noviny, občas sa zdvihla a vhodila 5 sous do mechanického piana.

Priam sa žiadalo, aby sa v danej chvíli ktosi alebo aspoň čosi pohlo, a vtom sa vo výčape, čo stál napravo namáhavo zdvihol starý zarastený námorník, premeral pohľadom poháriky, v duchu si zratúval účet, prehrabávajúc sa pritom vo vrecku. Potom odpočítal peniaze, položil ich na hladkú dosku stola, dotkol sa prstami štítka čiapky a odtackal sa k dverám. Tí dvaja, čo zostali, dívali sa spýtavo na seba. Hostinský zaklipkal očami. Starcova ruka habkala chvíľku naprázdno, kým uchopila rúčku palice, a ako sa obracal, aby zatvoril za sebou dvere, potočil sa.

Bolo počuť, ako dunia po dlažbe jeho kroky. Ozývali sa nepravidelne. Urobil dva-tri, potom zastal, buď zaváhal, alebo sa usiloval udržať rovnováhu. Keď prišiel ku kanálu, vrazil do zábradlia, až sa rozozvučalo, pustil sa dolu kamennými schodmi a dostal sa na vykladaciu rampu.

Svetlo mesiaca veľmi zreteľne vyznačovalo kontúry člnov. Ich názvy sa dali čítať ako za bieleho dňa. Najbližší nákladný čln, oddelený od brehu doskou, ktorá slúžila za lávku, sa volal Zlaté rúno. Za ním vpravo i vľavo, najmenej v piatich radoch, stáli ďalšie člny, jedny čakajúce pri žeriave na odbremenenie nákladu, iné pred vrátami stavidla pripravené vyplávať, len čo sa rozvidní, ďalšie dokonca akoby nečinne stáli bohvieprečo v prístavišti.

Starec samučičký-sám v nehybnom priestore začal štikútať a vkročil na dosku, ktorá sa pod ním prehla. Keď bol asi uprostred lávky, chcel sa obrátiť, možno bol zvedavý, či sa v bistre ešte svieti. Len čo sa trocha poobrátil, zabalansoval, prelomil sa v krížoch a ocitol sa vo vode, jednou rukou sa však stihol ešte zachytiť dosky.

Nevykríkol, ani len nezachrčal. Iba čľapot sa rozliehal, i ten však pomaly tíchol, pretože starec už ustával a sotva sa trepotal. A potom zvraštil čelo, akoby tuho premýšľal, napäl všetky sily, vzoprel sa o zápästia a dvíhal sa na dosku. Nepodarilo sa mu to, no nevzdal sa, oči mu stáli stĺpkom a pľúca sa div neroztrhli.

Dvojica zaľúbených, čo stála na nábreží opretá o kamenný múrik, načúvala so zatajeným dychom, celá zmeravená. V Charentone zatrúbilo auto.

Zrazu prenikol nočným tichom strašný krik, volanie o pomoc.

Zdesený starec si skoro hrdlo rozdrapil. Počínal si už ako rozumu zbavený. Zmietal sa vo vode ako šialený, kopal nohami, až sa spenila.

Naokolo sa tiež strhol šum. V nákladnom člne sa čosi pohlo. Z iného člna sa ozval ospanlivý ženský hlas:

– Ideš sa pozrieť?

Hore na nábreží sa otvorili dvere na obidvoch bistrách. Dvojica zaľúbencov pri kamennej ohrade sa rozchádzala a on šepkal:

– Choď chytro domov!

Prešiel nerozhodne niekoľko krokov a hlasno zvolal:

– Kde to je?

Načúval, odkiaľ prichádza krik. Blížili sa ďalšie hlasy a ľudia sa nakláňali nad zábradlie.

– Čo sa to robí?

A mládenec náhlivo odpovedal:

– Ešte neviem. Tam… vo vode…

Jeho priateľka spínala ruky, a neodvážila sa pohnúť z miesta.

– Už ho vidím!… Ponáhľajte sa!…

Krik vo vode tíchol a prechádzal v strašné chrčanie. Mládenec zbadal vykrútené ruky na lávke, z vody sa vynárala hlava, nevedel však, ako sa k topiacemu dostať. Zamieril k schodíkom na nástupište a jednostaj volal:

– Ponáhľajte sa, rýchlo, rýchlo!…

Ktosi povedal bez najmenšieho pohnutia:

– To je Gassin!

Blížilo sa sedem postáv, piati chlapi z jedného bistra a dvaja z druhého.

– Ešte kúsok ďalej… Ty ho chytíš za jednu ruku a ja za druhú…

– Dajte pozor na lávku!

Doska sa pod ťarchou ponorila do vody. Z otvoru na palube vlečniaka sa vynorila biela svetlovlasá postava.

– Držíš ho?

Starec už nekričal, ale vedomie nestratil. Díval sa meravo pred seba, nič nechápal a nejavil ani záujem alebo úsilie pomôcť svojim záchrancom.

Pomaličky, kúsok po kúsku ho ťahali z vody, celkom bezvládneho, ba museli ho vyvliecť až na breh.

Po lávke sa blížila biela postava. Bolo to bosé dievča v dlhej nočnej košeli, cez ktorú jej pri svetle mesiaca presvitalo holé telo. Už len samo pozeralo do vody, ktorej hladina sa znovu pokojne zrkadlila, a teraz zase ono kričalo a ukazovalo na čosi hmlisté, čosi neurčité ako medúza.

Dvaja chlapi, čo sa venovali námorníkovi, sa obrátili, a keď videli spenenú škvrnu v tmavej vode, prešli im po chrbte zimomriavky.

– No tak povedzte… Je to…

Všetci sa pozerali tým smerom a pritom zabudli na námorníka vystretého na dlaždiciach, ryhovaných potôčikmi vody, čo z neho stekala.

– Dones hák!

Prvé sa chopilo činu dievča, zobralo hák z paluby vlečniaka a podávalo im ho. Neboli to už tí istí ľudia. Ani ovzdušie. Ešte aj teplota noci sa zmenila. Zrazu sa ochladilo a zavanul vlhký vietor.

– Zachytil si ho?

Železné ostrie háka šmátralo pod vodou, vytlačilo jednoliatu masu a pokúšalo sa ju zachytiť. Akýsi chlap s prepadnutým žalúdkom usilovne manévroval rukami v snahe zachytiť kus odevu.

A dokonca aj potme bolo rozoznať, ako na vlečniakoch ľudia mlčky stoja a čakajú.

– Držím ho!…

– Pomaličky ho priťahuj…

Zo starca na nábreží pomaly stekala voda ako zo špongie, medzitým čo z kanála vyťahovali väčšieho, ťažšieho a nevládnejšieho utopenca. Zo vzdialeného remorkéra sa sucho spytoval akýsi hlas:

– Je mŕtvy?

A dievča v nočnej košeli pozeralo, ako na nábreží vystierajú asi o meter ďalej druhého utopenca. Ako keby nič z toho nechápala; pery sa jej chveli, zdalo sa, že jej ide do plaču.

– Panebože… veď je to Mimile!

– Ducrau!

Ľudia, čo stáli okolo dvoch tiel uložených na zemi, vlastne ani nevedeli, kde skôr pozerať. Zvierala ich úzkosť. Chceli čosi podniknúť, ale zdalo sa, že majú strach.

– Treba okamžite…

– Áno, už ta bežím…

Ktosi utekal k stavidlu. Bolo počuť, ako búcha na dvere domca obidvoma rukami a kričí:

– Rýchlo, rýchlo! Vezmite prístroje! Je to Émile Ducrau!

Émile Ducrau… Émile Ducrau… Mimile?… Ducrau…

Bolo počuť hlasy, nieslo sa to z člna na čln a ľudia preskakovali cez kormidlá a lávky, zatiaľ čo majiteľ bistra dvíhal a spúšťal utopencovi ruky.

Na starca sa zabudlo. Ba nezbadali ani to, že zabudnutý medzi množstvom nôh, ktoré sa oňho potkýnali, sa nadvihol a otupeným pohľadom pozeral dookola.

Pribehol aj manipulant od stavidla. Zo schodov zbehol akýsi muž a prebehol popred úradníka od polície.

Na druhom poschodí vysokého domu sa otvorilo okno a vyklonila sa z neho žena, celá ružová v ružovom svetle sklopeného hodvábneho tienidla.

– Je mŕtvy? – šepkali si ľudia.

Nikto nevedel.

Nemohol vedieť. Manipulant od stavidla zapol prístroj na umelé dýchanie. Bolo počuť pravidelný chod aparátu.

V tej trme-vrme, vrave, šepkaných rozkazoch a dupote nôh po štrku námorník sa vzopäl na ruky, zavrávoval a vrazil do suseda, ktorý mu pomohol na nohy.

Bolo to také zmätené, neurčité, tlmené, nejasné, akoby sa to dialo dakde pod vodou.

Starec, ktorý sa ledva držal na nohách, vnímal to druhé telo ako vo sne, odfukoval, ešte vždy opitý, páchlo z neho alkoholom ako doteraz nikdy:

– Napichli ma na hák, tamdolu!

Bolo už dosť čudné vidieť ho stáť na nohách a ešte čudnejšie počuť hovoriť, vyzeral ako strašidlo. Civel na utopenca, na dýchací prístroj, na vodu, najmä na to miesto okolo lávky.

– Nechcel ma pustiť, potvora!

Počúvali ho, ale nikto tomu neveril. Dievča v bielom chcelo sa mu hodiť okolo krku, ale on ju odsotil, zostal na mieste ako prikovaný, zamyslený, bezradný, ako keby bol narazil na neriešiteľný problém.

– Prišlo to z hĺbky, – mrmlal si sám pre seba. – Zdrapilo ma to za nohy. Kopol som do toho pätami, ale čím viac som kopal, tým viacej sa to tam zapletalo…

Akási žena priniesla fľašku pálenky a naliala z nej starcovi, ten prevrátil do seba skoro celý pohár, pričom nespúšťal oči z tela na zemi a neprestajne o čomsi uvažoval.

– Čo sa vlastne stalo? – pýtal sa mestský strážnik.

Ale starec iba pokrčil plecami a viedol si ďalej svoj neúnavný monológ, ktorý spopod hustého porastu jeho tváre vyznieval už ako tiché hundranie.

Tí, čo pracovali s dýchacím prístrojom, motali sa teraz v skupinkách po nábreží. Čakalo sa na lekára.

– Choď si ľahnúť, – povedal ktosi svojej žene.

– Chceš mi povedať…?

Nik nezbadal, že starec potiahol fľašu, ktorá bolo položená na kamennom kvádri, a že sedí teraz celkom sám, chrbtom opretý o múr nábrežia, popíja z úzkeho hrdla fľašky a tak urputne premýšľa, až sa mu z toho zvraštila tvár.

Odtiaľ, kde sedel, dobre videl utopenca a jemu adresoval svoje hundranie, pretože mu robil výčitky. Nadával mu. Obvinil ho z čiernych machinácií, ba podchvíľou sa zastrájal, že sa k nemu už nevráti.

Dievča v košeli sa pokúšalo vziať mu fľašu, ale on jej iba povedal:

– Ty choď radšej spať!

Odsotil ju, pretože mu zastierala výhľad na jeho spoločníka. Obaja boli asi rovnakej výšky, ale ten druhý bol omnoho zavalitejší, tučnejší, mal masívny krk i hlavu a husté vlasy.

Ozval sa hukot auta. Všetky oči sa obrátili hore a sledovali siluety postáv, ktoré z neho vystúpili a zamierili ku schodíkom. Boli to úradníci od polície a lekár. Zvedavci sa celkom podvedome rozostúpili pred policajtmi. Lekár si položil kufrík na betónový balvan.

Policajný inšpektor v civile, keď sa s ľuďmi o čomsi porozprával, obrátil sa k starcovi, na ktorého mu ukázali. Ten mu však už nebol schopný odpovedať. Vypil pol fľašky pálenky a na každého pozeral podozrievavo.

– To je azda váš otec? – spýtal sa inšpektor dievčaťa v nočnej košeli.

Zdalo sa, že dievča nerozumie. Pravda, prihodilo sa toho priveľa naraz. Prišiel aj majiteľ bistra a vysvetľoval:

– Gassin bol spitý na mol. Pokĺzol sa na lávke.

– A tento tu?

Lekár začal vyzliekať toho druhého.

– To je Émile Ducrau, ktorému patria tieto remorkéry a kameňolomy a býva hentam. – Bol to vysoký dom so spustenými žalúziami na prvom poschodí, cez ktoré vždy prenikal pramienok svetla, a s ružovými oknami na druhom poschodí.

– Na druhom poschodí?

Ľudia otáľali s odpoveďou.

– Na prvom, – povedal ktosi.

A iný tajomne pripojil:

– Aj na druhom! Vlastne, na druhom poschodí niekoho má!

– Dalo by sa povedať, že druhú domácnosť!

Hore na ružovej izbe sa okno znovu zatvorilo a spustila sa roleta.

– A rodinu ste upovedomili?

– Nie. Čakalo sa.

– Choď si obuť pančuchy a dones mi čiapku, – povedal akýsi námorník svojej žene.

A tak sa občas mihla silueta postavy prechádzajúcej z člna na čln. Cez palubné otvory a okienka na kajutách bolo vidieť petrolejové lampy, kde-tu odostlanú posteľ alebo fotografie na drevom obložených stenách.

Lekár pošepol policajnému inšpektorovi:

– Mali by ste to ohlásiť komisárovi. Tohto chlapa najprv bodli nožom a až potom hodili do vody.

– Je mŕtvy?

Utopenec ani čo by práve na toto bol čakal, otvoril oči, vzdychol a hneď začal vracať vodu. Videl všetko naopak, pretože ležal na zemi a jeho obzor tvorila obloha posiata hviezdami. Ľudia rástli pred ním do gigantických rozmerov, dvíhali sa do nekonečna. Ich nohy boli ako stĺpy, ktoré nemali konca. Ležal bez slova. Možno, že ešte ani na nič nemyslel. Jeho mdlý, utkvelý pohľad sa však postupne začal meniť, zreničky ožívali.

Museli počuť jeho vzdych, pretože sa odrazu všetci zhrčili okolo neho, keď vtom policajti ukázali svoju pravú úradnú tvár, utvorili špalier a odtisli dav, ponechajúc vo svojom okruhu iba tých, ktorých prítomnosť bola nevyhnutná.

Muž ležiaci na zemi videl, ako sa priestor okolo neho vyprázdnil, videl uniformy, vojenské čapice a strieborné označenia hodnosti. Stále vypľúval špinavosivú vodu, ktorá mu stekala z brady na hruď, zatiaľ čo mu bez prestania pohybovali rukami. Čiesi ruky mu dvíhali a opäť spúšťali ruky, zvedavo sledoval tieto pohyby a stiahol obočie, keď ktosi vzadu zamrmlal:

– Je mŕtvy?

Starý Gassin sa zdvihol z miesta, ale fľašku z rúk nevypustil; urobil tri neisté kroky, postavil sa medzi nohy utopenca a obracal sa naňho s otázkami, no ústa mal také mľandravé, jazyk sa mu tak plietol, že mu nebolo rozumieť ani slova.

Ale Ducrau ho videl. Viac ho už nespustil z očí. Premýšľal. Musel sa prehrabávať v pamäti.

– Odstúpte! – zahundral lekár a odstrčil opitého tak prudko, že sa zvalil na zem, rozbil fľašku a zostal tam ležať, stenajúc, hromžiac a zaháňajúc sa na dievča, ktoré sa nad neho skláňalo.

Na nábreží zastalo auto a okolo policajného komisára sa utvoril nový hlúčok ľudí.

– Môžeme mu klásť otázky?

– Za pokus to stojí.

– Myslíte, že z toho vyviazne?

Nato sa Émile Ducrau pousmial, akoby na odpoveď. Bol to akýsi čudný úsmev, iba náznak úsmevu, podobal sa skôr grimase, ale veľmi jasne sa dalo z neho vycítiť, že sa vzťahuje na položenú otázku.

Policajný komisár, trocha zmätený, strhol klobúk a pozdravil ho.

– S radosťou pozorujem, že je vám lepšie.

Bolo trápne hovoriť s človekom vystretým na zemi s tvárou vyvrátenou k oblohe, ktorého život ešte stále visel na vlásku.

– Kde vás prepadli? Bolo to ďaleko odtiaľto? Nepamätáte si miesto, kde ste boli, keď vás zasiahli a hodili do vody?

Émile Ducrau s krátkymi prestávkami ešte stále dávil vodu. Neponáhľal sa s odpoveďou, ani sa len nenamáhal ústa otvoriť. Trocha pootočil hlavu, a keď sa v zornom poli jeho pohľadu mihla dievčina v bielom, sledoval ju očami, kým nezostúpila na lávku.

Išla spolu so susedkou uvariť otcovi kávu, lebo sa veľmi vzpieral a ani počuť nechcel o tom, aby ho uložili do postele.

– Môžete sa rozpamätať na to, čo sa prihodilo?

Keď stále neodpovedal, komisár odviedol doktora kúsok nabok.

– Čo myslíte, rozumel mi?

– Dalo by sa povedať, že áno.

– A predsa…

Obrátili sa chrbtom k utopencovi a stŕpli hrôzou, keď počuli jeho hlas:

–… robíte mi bolesť…

Všetci sa naňho pozerali. Bolo vidieť, že je netrpezlivý. Hovoril iba s veľkou námahou. Podarilo sa mu pohnúť rukou a povedať:

– Chcem ísť domov…

Pokúšal sa ukázať na šesťposchodový dom tam hneď za sebou. Komisár bol namrzený a váhal.

– Prepáčte, že na vás nalieham, ale je to moja povinnosť. Nevideli ste, kto vás napadol? Nepoznali ste nikoho? Možno nebudú ďaleko odtiaľto…

Pohľady sa im skrížili. Ducrauov pohľad bol pevný. A predsa ten človek neodpovedal.

– To sa musí vyšetriť a súdna polícia bude určite žiadať odo mňa…

Nebolo počuť, čo komisár hovoril. Zrazu sa táto hora mäsa, taká bezvládna na svetlých dlaždiciach nástupišťa, vzchopila a odhodila od seba všetko, čo ju gniavilo.

– Domov! – zvolal zúrivo Durcau.

Každý videl, že ak by sa mu ďalej kládol odpor, rozhneval by sa a možno by sa sám zdvihol a vzápätí zosypal na kopu.

– Dávajte pozor, – zvolal lekár. – Rana vám môže začať krvácať.

Chlap s býčou šijou sa tomu iba vysmial, zrazu mal toho všetkého už dosť, ležať takto na zemi uprostred zvedavcov!

– Odneste ho domov, – vzdychol si policajný komisár rezignovane.

Od stavidla č. 1 priniesli nosidlá. Ducrau o nich nechcel ani počuť. Jednostaj hundral. Museli ho chytiť za nohy a za plecia. Keď ho prenášali, zlostne zazeral na ľudí a ľudia sa rozostupovali, pretože mali z neho strach.

Prešli cez ulicu. Komisár zastavil sprievod.

– Chvíľku počkajte. Musím to najprv ohlásiť jeho žene.

Zazvonil, zatiaľ čo nosiči čakali pod zeleným horákom plynovej lampy, ktorá označovala zastávku električiek a autobusov.

Medzitým námorníci mali čo robiť, aby previedli cez lávku na Zlaté rúno nacenganého Gassina, ktorý si ešte k tomu poranil aj ruku, keď rozbil fľašu.

II

Keď o dva dni nato komisár Maigret vystúpil z električky č. 13 pred bistrami na rohu ulice, bolo desať hodín predpoludním; ako tak stál na okraji chodníka, oslepený slnkom a ohlušený hukom ulice, a na chvíľku privrel oči, zastali práve medzi ním a kanálom dva biele nákladniaky s cementom.

Nebol pri tom, keď Súdna polícia prezerala miesto činu, a miesto, ako aj udalosti poznal iba z popisu. Na malom pláne, ako mu ho načrtli, bolo všetko veľmi jednoduché: napravo kanál so stavidlom a Gassinov čln, zakotvený pri vykladacej rampe; naľavo dve bistrá, vysoký dom a celkom vzadu malý zábavný podnik.

Možno tam stáli len tak, bez akéhokoľvek zámeru, bez perspektívy, bez života. Nebolo tam nič inšie, len samé člny, mohlo ich tam byť zo päťdesiat vo vodnej nádrži nad stavidlom, jedny pri nábreží, druhé pekne v rade oproti nim, iné sa zase obracali na slnku. A ulicou neprestajne prúdili vozidlá s ťažkým nákladom a zanechávali za sebou iba hukot.

Duša tohto kraja bola predsa len inde, v každom prípade aspoň jeho srdce, ktorého údery udávali rytmus ešte aj samému ovzdušiu. Na brehu kanála stál vysoký bizarný stroj, akási železná veža, z ktorej zostala v noci iba šedivá škvrna, ale vo dne chrlila hrmot zo všetkých svojich plechových súčastí, zo všetkých pozdĺžnych nosníkov, z každej kladky, drviac kameň, ktorý dopadal na sito, prepadával ďalej za stáleho hukotu a vytváral nakoniec dymiacu sa hromadu prachu.

Hore na drviacom stroji bola pribitá modrá emailová tabuľka s nápisom: „Podnikateľ Émile Ducrau“.

Na šnúre natiahnutej ponad nákladné člny sa sušila bielizeň a svetlovlasé dievča vyšpľachlo vodu na palubu Zlatého rúna.

Električka č. 13 ešte hrkotala, potom prišla ďalšia a Maigret, orosený vlhkosťou, s príjemným chladivým pocitom na povrchu celého tela, ako keby sa bol vystavil prvému aprílovému slnku, zamieril len tak náhodne k vysokému domu. Keď nazrel cez okno do domovníckeho bytu, nevidel dnu nikoho. Tmavočervený koberec na schodišti bol vyšliapaný, schody natreté farbou, maľovka na stenách bola napodobeninou mramoru. Na chodbe bolo cítiť prach, prostrednosť a na dvojo decentných tmavých dverách sa leskli hlavice kľučiek. Slnečný lúč prechádzal cez okrúhly dvor a vniknúc na chodbu, zlátil klietku schodišťa.

Maigret zazvonil dva či tri razy. Po druhom zvonení začul vnútri šum, ale čakal asi päť minút, kým sa dvere otvorili.

– Býva tu pán Ducrau, prosím?

– Áno, býva, nech sa páči!

Slúžka bola červená, rozohnená, a ako sa tak na ňu Maigret díval, usmial sa, ani sám nevedel prečo. Bolo to tučné, chutné dievča, najmä keď sa človek na ňu pozeral zozadu, lebo jej hrubá tvár s tvrdými a nepravidelnými črtami to neprezrádzala.

– Od koho prichádzate?

– Od Súdnej polície.

Prešla dva kroky ku dverám a zohla sa, aby si vytiahla pančuchu, potom urobila ešte dva kroky, myslela si, že je schovaná za krídlom dverí, pripla si podväzok, natiahla si kombiné, a Maigret sa usmieval ešte viac. Naboku za dverami počul šepot. Dievča sa znovu ukázalo.

– Ráčte sa unúvať ďalej.

Nebolo tomu na vine iba slnko, že Maigret nezatajil úsmev. Vyvrel mu na pery a tam sa rozhostil. Už v predizbe, ba takmer ako prekračoval prah dverí, tušil, čo sa deje, no teraz to už vedel celkom iste, keď povedal:

– Pán Ducrau?

Oči sa mu smiali, na ústach sedel potláčaný úškľabok a od tej chvíle obaja vedeli, že im je skutočnosť jasná. Ducrau pozeral zo slúžky na návštevníka a zase na pohovku potiahnutú červeným zamatom. Prihladil si husté vlasy, čo ani nebolo treba, a usmial sa aj on, akosi strojene, trocha stiesnene, i keď naoko spokojne.

Tromi oblokmi vlievali sa dnu slnečné lúče a cez okno, ktoré bolo otvorené dokorán, vnikalo z ulice toľko hluku a hukotu z drviča kameňa, že Maigret, aj keby bol chcel hovoriť, nebol by počul ani svoj vlastný hlas.

Émile Ducrau sedel pohodlne vo foteli a uľahčene si vydýchol, no bolo vidieť, že predsa nie je celkom vo svojej koži. Po scéne so slúžkou zostalo mu ešte zarosené čelo a dýchal zrýchlene. Čo na tom, že ho polícia s údesom našla sedieť vo foteli, hoci po predvčerajšku by mal ležať zničený na posteli.

Bol v papučiach a nočnej košeli s červeno vyšívaným golierom, na tom mal natiahnutý starý kabát, a takúto nedbanlivosť a priemernosť bolo vidieť na každom detaile bezcenného nábytku, ktorý mohol mať tak tridsať-štyridsať rokov, i na fotografiách remorkérov v čiernych a pozlátených rámoch a oválnom písacom stole, umiestenom v kúte.

– Vás poverili vyšetrovaním?

Ducrauovi úsmev na tvári pomaly hasol. Stal sa znovu vážny, jeho pohľad pátravý a hlas agresívny.

– Myslím, že ste si už utvorili o tej veci svoj názor Alebo nie? Tým lepšie, no v tom prípade sa vám ako zástupcovi polície čudujem!

Nechcel vzbudiť nepríjemný dojem. Správal sa prirodzene.

Občas sa mu tvár stiahla do grimasy, zranenie na chrbte mu nepochybne pôsobilo bolesť.

– Vypijete si dačo? Mathilde!… Mathilde!… Mathilde, kde si, preboha!… A keď sa dievča konečne ukázalo s namydlenými rukami, rozkázal jej:

– Doneste biele víno. To dobré!

Ponoril sa celým svojím objemom do fotela, a keďže mal nohy položené na čalúnenej poduške, vyzerali oveľa kratšie.

– Nuž, čo vám hovorili?

Keď rozprával, občas vrhol pohľad cez okno na kanál a zrazu zahundral:

– Pozrime, dali sa predstihnúť, „Poliet a Chausson“ ich predbehol. – Maigret videl, ako sa na zvýšenej hladine pomaly posúva čln so žlto nafarbenými bokmi, plný nákladu. Za ním naprieč kanála stál ďalší nákladný čln, označený modrým trojuholníkom, a dvaja či traja ľudia na ňom živo gestikulovali, akoby sa častovali nadávkami.

– Parníky s modrým trojuholníkom sú všetky moje, – vysvetľoval Ducrau a pritom ukazoval na stoličku slúžke, ktorá sa medzitým vrátila. Povedal jej:

– Položte fľašku a poháriky na stoličku. Nedajte sa núkať, komisár. Hovoril som… Ach, pravda, rád by som vedel, čo sa o tej príhode rozpráva. – Za jeho bezprostrednosťou sa však skrývala zlosť, a čím dlhšie na Maigreta pozeral, tým väčšmi sa v ňom stupňovala, možno preto, že komisár bol fyzicky taký zavalitý a mocný ako on, ba ešte mocnejší, ale aj preto, že jeho pokoj tu pôsobil dojmom obrovského balvanu, ktorým nemožno pohnúť.

– Dostal som to od chrbta vtedy ráno, – vysvetľoval.

– Čítali ste o tom?

Dvere bytu sa otvorili, ktosi prešiel cez predizbu a nazrel dnu. Bola to asi päťdesiatročná žena, chudá, smutná, doniesla sviečkovicu na obed a pritom sa ospravedlňovala:

– Pardon. Nevedela som, že…

Maigret hneď vstal.

– Pani Ducrauová, ak sa nemýlim? Som rád, že vás poznávam.

Akosi nešikovne pozdravila a stiahla sa späť. Bolo počuť, ako čosi vraví slúžke, a Maigret sa znovu usmial, keď si predstavil, teraz však omnoho živšie, podrobnosti raňajšej scény.

– Moja žena si doteraz neodvykla sama pripravovať jedlo, – zahundral Ducrau. – Mohla by si držať aj desať slúžok, keby chcela, no ona si najradšej robí nákupy sama.

– Predpokladám, že ste začínali s remorkérom.

– Začal som ako každý; člnom na kotol. Volal sa Orol. Vyženil som ho, keď som si zobral dcéru majiteľa, ktorú ste pred chvíľou videli. Teraz, o tomto čase, je ich v sérii dvadsaťštyri. Pozrite len do bazénu, dva sú už pripravené a ešte dnes vyrazia na cestu až hore do Dizy, a ako mi oznámili, päť ich pláva dolu prúdom. Všetci kormidelníci tam v tých dvoch bistrách dolu pracujú u mňa. Odkúpil som osemnásť nákladných člnov, vojenské zariadenia na prevoz materiálu, dva bagre…

Oči sa mu zúžili a nevideli už nič, iba oči Maigretove.

– Toto ste chceli vedieť?

A obrátil sa k dverám:

– Ticho tam! – okríkol dve ženy, ktorých džavotanie doliehalo až sem.

– Na zdravie! Istotne vám už povedali, že darujem polícii dvadsaťtisíc frankov, ak zistí, kto na mňa zaútočil, a práve preto predpokladám, že mi poslali súceho človeka. Čo toľko pozeráte?

– Ale nič, pozerám na kanál, na priehradu, na člny…

Bol to skutočne úchvatný pohľad na osvetlenú krajinu, rozštvorčekovanú oblokmi. Takto z výšky vyzerali nákladné člny akési ťažké, akoby zaviazli v hustej vode. Opálený námorník, stojaci na pramici, viedol sivú mušľu svojho člna k dechtovisku a vynoril sa zo vzdialenosti dvoch metrov. V železnej klietke boli sliepky a svetlovlasé dievča leštilo medené kovanie paluby. Pri vrátach vzdúvadla chodili hore-dolu ľudia a člny vydávajúce sa na cestu dolu prúdom akoby najprv váhali, kým sa nechajú unášať k toku Seiny.

– Slovom, to všetko je teda vaše?

– Všetko nie, to je nadsádka. Ale títo všetci, ktorých tu vidíte, sú tak trocha odo mňa závislí, najmä odvtedy, čo som kúpil kriedový lom hore v Champagne.

Zariadenie v miestnosti bolo podobné tomu, čo sa skupuje v bazári a potom v sobotu vypredáva a chudobnejší ľudia si prídu vyhľadať, čo potrebujú, dajaký obraz či lavór. Z kuchyne sa šírila vôňa smaženej cibule, na pekáči škvrčalo maslo.

– Dovolíte ešte otázku? V súdnej výpovedi sa hovorí, že si nespomínate na nič z toho, čo sa stalo predtým, ako vás vytiahli z vody.

Ducrau prižmúril oko a odklepol popol z cigary.

– Na aký moment sa presne pamätáte? Mohli by ste mi napríklad povedať, čo ste robili predvčerom večer?

– Dcéra s mužom boli u mňa na večeri. Jej muž je kapitánom pechoty vo Versailles. Chodievajú sem každú stredu.

– Máte aj syna?

– Áno. Študuje archívnictvo, ale domov chodí len zriedka, pretože som mu dal izbu na piatom poschodí.

– Teda v ten večer ste ho nevideli?

Ducrau sa nenáhlil s odpoveďou. Nespúšťal z Maigreta oči, a medzitým čo pomaly vťahoval a vypúšťal dym z cigary, zvažoval každú otázku, ktorú mu komisár položil, a každé slovo, kým ho vyslovil.

– Počúvajte, komisár, teraz vám poviem čosi dôležité a radím vám, aby ste si to zapamätali, ak chcete, aby sme si rozumeli. V chytráckosti Mimila ešte nikto nepredstihol! Mimile som ja. Tak ma volali, keď som mal iba jediný čln, a ešte aj dnes sú na Hornej Marne ľudia, čo ma nepoznajú pod iným menom. Chápete? Nie som väčšie zviera ako vy. V tomto prípade doplácam ja. Ja som bol napadnutý. Kvôli mne ste prišli.

Maigret ani okom nemihol a prvý raz po dlhom čase jasal, že má pred sebou človeka, ktorý stojí za námahu, aby ho odhalil.

– Vypite si pohárik. Zapáľte si cigaru. Vezmite si z nich aj so sebou. Len si zoberte! Konajte si svoju povinnosť, len pozor na pletky. Keď prišiel včera ku mne zástupca polície, ten suchár, čo ma vyšetroval, prechádzal sa tu hore-dolu po izbe v rukavičkách, ako keby sa bál, že sa zašpiní. Nuž čo! Kázal som mu, aby si dal dolu klobúk a nefajčil tu, kým ja som mu vyfukoval dym priamo pod nos. Chápete? A teraz vás počúvam.

– Dovoľte ešte otázku. Trváte na svojej žalobe? Áno? A ste si skutočne istý, že odhalím vinníka?

Ducrauovi sadol na pery tieň úsmevu. Namiesto odpovede iba zahundral.

– A ďalej?

– To je všetko! Zatiaľ máme čas.

– Chcete mi ešte dačo povedať?

– Nič!

Maigret sa potom zdvihol a rozkročil sa pred otvoreným oknom, zreničky sa mu stiahli od slnečného svetla.

– Mathilde! Mathilde!… – volal hostiteľ. – Keď na vás zakričím, máte všetko nechať tak a hneď prísť. A opášte si čistú zásteru. Teraz choďte a doneste fľašu šampanského. Jednu z tých ôsmich, čo sú naľavo v pivnici.

– Ja nepijem šampanské, – povedal Maigret, keď slúžka odišla.

– Z tohto budete piť. To je ročník 1897, poslal mi ho majiteľ veľkoobchodu v Reims.

Zaliečal sa. Mihol sa na ňom však sotva badateľný záblesk vzrušenia.

– Na čo sa pozeráte?

– Na Gassinov čln.

– Viete, že Gassin je môj starý kamarát, jediný, čo mi ešte tyká? Prvé cesty sme robievali spolu. Zveril som mu jeden zo svojich člnov, s ktorým chodí ponajviac do Belgicka.

– Má peknú dcéru.

To sa Maigret skôr iba domnieval, pretože z diaľky nevidel viac ako jej siluetu. Avšak aj táto silueta naznačovala, že dievča je pekné. Skutočne, už z púhej siluety to bolo vidieť! Mala na sebe čierne šaty a bielu zásterku a na bosých nohách navlečené dreváky.

Ducrau na to nepovedal nič a po chvíľke, ako keby mu bola prešla trpezlivosť, vyriekol:

– Hovorte ďalej! Dáma zhora, slúžka a všetko ostatné! Počúvam…

Dvere z kuchyne sa pootvorili. Pani Ducrauová si najprv odkašľala, potom pozbierala odvahu a z prahu sa spýtala:

– Treba doniesť zmrzlinu?

Ducrau sa rozzúril:

– Prečo nepohľadáte to šampanské z Reims?

Zmizla bez odpovede a dvere zostali pootvorené, zatiaľ čo Ducrau pokračoval v načatom rozhovore:

– Nuž ubytoval som na druhom poschodí rovno nad touto izbou istú osobu, volá sa Rose a zlákali ju k Maximovi.

Pritom ani nestíšil hlas, nech to jeho žena počuje. V kuchyni cengali poháre. Vošla slúžka v čistej zástere a s podnosom v rukách.

– Ak chcete vedieť podrobnejšie detaily, nuž dávam jej dvetisíc frankov mesačne a zaodievanie, ale skoro všetky šaty si šije sama. No to už áno! Položte všetko sem a môžete odísť! Nechcete otvoriť fľašku, komisár?

Zvyk bol zvyk. Maigret už nevnímal ani hukot drviča kameňa, ani ruch z ulice, ktorý splýval s bzukotom dvoch veľkých múch, čo lietali v izbe.

– Hovorili sme o predvčerajšku. Moja dcéra a ten hlupák jej manžel tu predvčerom večerali ako vždy. Po zákusku som odišiel. Nemám rád ničomníkov, a môj zať je niktoš. Na zdravie! – mľaskol jazykom a vzdychol si.

– To je všetko. Bolo asi desať hodín. Šiel som po chodníku. Vypil som si pohárik s Catherine, čo má zábavný podnik o kúsok ďalej. Potom som išiel ďalej a prišiel som na roh uličky, kdesi nakoniec, kde stojí pouličná lampa. Oveľa radšej si vypijem pohárik s dievčatami ako so svojím zaťom.

– Keď ste vyšli odtiaľto z domu, nezbadali ste, že vás dakto sleduje?

– Nezbadal som celkom nič.

– Ktorým smerom ste sa pustili?

– Nepamätám sa.

Bolo to jasné. Hlas sa stal znova agresívnym. Ducrau zachrípol, preglgnúc veľký glg šampanského, zachrchlal a odpľul si na vyblednutý koberec.

V lekárskej správe sa hovorí, že zranenie na chrbte je povrchového charakteru a že lodiar spadol o tri-štyri minúty do vody, možno sa ešte aj zo dva razy vynoril.

– Neupodozrievate, pravdaže, nikoho?

– Podozrievam všetkých.

Bol to chlap čudného vzhľadu, so širokou mäsitou hlavou a tučnou tvárou, a predsa sa dalo vycítiť, že za touto tučnotou sa skrýva výnimočná pevnosť. Jeho pohľad, číhajúci na to, ako Maigret zareaguje, pripomínal pohľad starých sedliakov, keď sa jednajú na trhu, no o sekundu nato jeho modré oči prezrádzali naivitu, ktorá vie človeka zmiasť.

Hneď sa vyhrážal, kričal, nadával, zastrájal sa, no hneď sa zdalo, že to všetko robí len tak pre zábavu.

– To som pokladal za potrebné vám povedať. Pretože pokiaľ ide o mňa, mám právo podozrievať všetkých: svoju ženu, syna, dcéru, jej muža, Rose, slúžku, Gassina…

–… Jeho dcéru…

– Aj Aline, ak chcete!

A predsa v tom bol malý odtieň.

– A poviem vám ešte niečo. Všetkých týchto mojich ľudí môžete otravovať, koľko sa vám len bude páčiť, dávam vám na to plné právo. Dobre viem, čo je to polícia. Viem, že preňuchá ešte aj koše, kde poodhadzovali odpadky. A môžete začať hneď v túto chvíľu. Jeanne!… Jeanne!…

Zjavila sa jeho žena, celá zarazená, ustrašená.

– Do čerta, vojdi už! Podľa toho, ako sa správaš, by som ťa mohol predstaviť ako slúžku. Vezmi si pohár. Ale už, a štrngni si s komisárom. Povedz, či uhádneš, čo sa chce komisár od teba dozvedieť?

Bola bledá, neprítomná, zle oblečená a zle učesaná, obstarožná ako nábytok v salóne. Do očí jej oslepivo svietilo slnko a aj po dvadsiatich piatich rokoch manželstva vyskočila hneď na prvé mužovo skríknutie.

– Komisár by chcel vedieť, čo sme sa rozprávali v ten večer, keď tu bola Berthe so svojím mužom.

Pokúsila sa usmiať. Ruka, v ktorej držala čašu šampanského, sa jej chvela a Maigret sa jej díval na prsty, zvráskavené od kuchynských prác.

– Odpovedaj! Ale najprv si vypi!

– Hovorilo sa o všeličom.

– To nie je pravda.

– Prepáčte mi, pán komisár. Skutočne neviem, čo chce môj muž povedať.

– Len vrav, vrav, no tak, budem ti pomáhať…

Stála vzpriamená pri červenom foteli, kým Ducrau sa doň zahĺbil až po uši.

– Berthe začala o tom. Rozpamätaj sa. Povedala…

– Émile!

– Nijaký Émile! Povedala, vraj sa obáva, že bude mať dieťa a že v tom prípade Decharme nemôže zostať naďalej pri vojsku, pretože tam zarobí primálo na to, aby si mohla z toho platiť dojku a všetko, čo bude treba. Poradil som jej, aby predávala oriešky. Je to pravda?

Trochu sa pousmiala, pokúsila sa ho ospravedlniť.

– Mal by si si oddýchnuť.

– Kto to navrhol, ten hlupák? Odpovedz! On to navrhol? Aby si vzal hneď podiel z čiastky majetku, pretože jedného dňa to aj tak bude treba urobiť! So svojím podielom usadil by sa milý pán v Provence, kde by bolo, tak sa zdá, vynikajúce podnebie pre jeho potomstvo. Pokiaľ ide o nás, počas dovolenky by sme ho mohli navštíviť.

Nevzbĺkol. Jeho hnev nebol chvíľkový. Naopak, slová vyslovoval pomaly, tvrdo, súvisle.

– A čo povedal potom, keď som si dával na hlavu klobúk? Chcem, aby si to sama vyslovila.

– Už neviem.

Bolo jej do plaču. Položila pohár, že už ďalej nebude piť.

– Povedz to!

– Povedal, že aj inak utrácaš veľa peňazí…

– Nepovedal, že „aj inak“.

– So…

– Nuž?

– So ženami.

– A ešte?

– S tou hore.

– Počuli ste, komisár? Chcete sa jej ešte niečo opýtať?

Hovorím vám to preto, lebo sa tu rozplače, a skutočne to nie je žart! Môžeš odísť!

Vzdychol si tak zhlboka, že iba z jeho mohutných pŕs sa mohol vydrať taký ťažký vzdych.

– Teda už vidíte, čo je vo veci! Ak vás to baví, neostáva vám iné ako pokračovať ďalej celkom sám. Zajtra vstanem, nech si lekár vraví, čo chce. Uvidíte ma v prístavišti o šiestej ráno ako obyčajne. Dáte si ešte pohárik? Zabudli ste si zobrať cigary. Gassin mi práve prepašoval na svojom člne päťsto kusov. Vidíte, že pred vami nič netajím.

Ťažko sa zdvihol, opierajúc sa o operadlá fotela.

– Som vám povďačný za to, že ste ma upozornili, – povedal Maigret naschvál čo najbanálnejšie.

Ducrauovi sa smiali oči. Komisárovi takisto. Pozerali jeden na druhého s rovnakou tlmenou veselosťou, plnou dohadov, možno bojových výziev alebo možno aj so zvedavou príťažlivosťou.

– Zavolám slúžku, aby vás odprevadila?

– Ďakujem. Potrafím.

Nestisli si ruky, aj v tom akoby sa boli zhodli. Ducrau zostal stáť pri otvorenom obloku, na tmavom pozadí bol z profilu osvetlený. Musel byť unavenejší, ako sa tváril, pretože prudko dýchal.

– Veľa šťastia! Možno vám tých dvadsaťtisíc frankov neujde!

Keď Maigret prechádzal popri kuchynských dverách, začul, že tam ktosi plače. Vyšiel z domu, zostúpil dolu schodmi a zastavil sa, aby si v lúčoch slnka, ktoré medzitým už zašlo kus ďalej, preštudoval jeden list zo zväzku spisov, čo mal v aktovke. Bola to lekárska správa, v ktorej sa medziiným hovorilo:

Hypotéza pokusu o vraždu sa dá ďalej

rozvíjať, pretože je nemožné, aby si

človek sám vbodol nôž na mieste, ako

ukazuje zranenie.

V šerosvite domovníckeho bytu sa čosi pohýbalo, domovníčka sa práve vrátila domov. A vonku na chodníku kúpalo sa všetko v horúčave, slnečnej žiare, ruchu, farbistom prachu a ustavičnom pohybe, električka č. 13 zastala na zastávke a znova odišla. Zvonček v bistre napravo cengal, kým drvič kameňa rozomieľal vo svojom mlyne kamene a malý remorkér s modrým trojuholníkom zúrivo, z celej sily pískal pred vrátami vzdúvadla, pretože mu ich zatvorili pred nosom.

III

Na čln plávajúci pod sýtomodrou značkou sa vzniesol kŕdeľ čajok a pod ním dolu bolo vidieť nápis: Na stretnutie s Orlami: Námorné veliteľstvo Marny a Hornej Seiny.

Maigret sa ocitol pred výčapom, čo stál napravo. Potisol dvere a sadol si do kúta, obklopovalo ho však iba ticho. Za jedným stolom sedelo asi päť chlapov, nohy skrížené, stoličky vyvrátené dozadu a čiapky stiahnuté do čela pred slnkom. Štyria mali na sebe belasé tričká siahajúce až po krk a všetci boli mierne ohorení, koža sa im šúpala a vlasy smerom k šiji a sluchám mali vyblednuté.

Jeden z nich, bol to majiteľ podniku, sa zdvihol a popošiel k Maigretovi.

– Čo si objednáte?

Kaviarnička bola čistá. Po zemi boli rozsypané piliny, výčapný pult sa leskol a šírila sa od neho trpko-sladká vôňa, ktorá ohlasovala, že je čas aperitívu.

– Ach jaj… – vzdychol si jeden z chlapov a rozdúchal konček cigarety.

Toto zjajknutie sa vzťahovalo na Maigreta, ktorý si už rozkázal pol deci a pomaličky si utláčal tabak vo fajke. Nízky starec so žltou bradou, ktorý sedel v hlúčku práve oproti Maigretovi, vypil na dúšok svoj pohár a zahundral, utierajúc si fúzy:

– Polož to tam, Fernand!

Podľa obväzu na pravej ruke sa dalo usúdiť, že je to Gassin. Okrem toho aj ostatní sa začali dorozumievať a ukazovať na námorníka, ktorý sa tak vzrušil, keď zbadal Maigreta, až sa mu pritom zvraštila zarastená tvár. Poriadne si vypil, bolo to vidieť už z jeho ťažkopádnych pohybov. Vycítil, že Maigret je od polície, a jeho druhovia sa na jeho zmätku zabávali.

– Dobrú zábavu, Gassin!

Začal priam zúriť.

– Vraj máš čosi porozprávať tuto pánovi!

A jeden z chlapov jednoducho naznačil Maigretovi významným pohľadom:

– Nevšímajte si ho! Veď vidíte, v akom je stave.

Možno aj sám majiteľ podniku bol trocha znepokojený, ale zákazníci sa veselo zabávali a v ovzduší vládla neviazaná srdečnosť. Cez okno bolo vidieť iba zábradlie nástupišťa, stožiar, kormidlá nákladných člnov a strechu domca pri stavidle.

– Kedy zdvihneš kotvy, Gassin?

Nato ktosi pošepol:

– Rozprávajte o tom!

Dalo sa predpokladať, že radu uposlúchnu. Starec sa zdvihol a s predstieranou nenútenosťou opilca kráčal k pultu.

– Ešte jednu, Fernand!

Stále pozeral na Maigreta, no v tom pohľade bolo čosi viac, zračila sa v ňom bezočivosť, ale aj akási zúfalá beznádej.

Komisár zaklopal mincou na stôl a privolal hostinského.

– Koľko platím?

Fernand sa nachýlil nad stôl, a keď vyslovil sumu, stíšeným hlasom dodal:

– Nedráždite ho. Desať dní pije v jednom kuse, ani nevytriezvel.

Hoci to povedal pošepky, starec zahučal zo svojho miesta:

– Čo to hovoríš?

Maigret vstal. Nevyhľadával historky. S najdobráckejším výrazom v tvári sa pobral k dverám. Keď prešiel cez ulicu, obrátil sa a zbadal, ako Gassin s pohárom v ruke podišiel k oknu a díval sa za ním.

Vzduch bol horúcejší ako roztavené zlato.

Akýsi tulák spal roztiahnutý na kameňoch nábrežia, hlavu prikrytú novinami.

Okolo prebiehali autá, duneli ťažké nákladniaky, hrčali električky, ale Maigret vedel, že to všetko je teraz málo dôležité. Nezvyklé pre tento kraj bolo to, čo sa dialo na určitom úseku cesty, počínajúc vzdúvadlom. Paríž tade prechádzal k brehom Marny, rozliehal sa tu neprestajný hrmot, čo však stálo za pozornosť, bolo vzdúvadlo, pískajúce remorkéry, kolos na drvenie kameňa, nákladné člny a žeriavy, dve bistrá pre kormidelníkov a predovšetkým vysoký poschodový dom, kde v okennom ráme bolo vidieť Ducrauov červený fotel.

Pod šírym nebom tu boli vlastne ľudia doma. Robotníci pri žeriave roztĺkali kôru usadenú na hromade piesku. Akási lodníčka vyniesla na palubu člna stôl a jej suseda prala bielizeň.

Komisár zišiel náhlivo dolu kamennými schodmi a znovu našiel všetko v tom pomalom a silnom rytme, s ktorým sa oboznámil v čase zločinu spáchaného na Hornej Marne. Už ako zacítil ten zvláštny zápach kanála, vynárali sa mu pred očami obrazy člnov, ktoré sa kĺzali po vodnej hladine, že ju ani nerozčerili.

Bol celkom blízko pri Zlatom rúne, ktorého drevo bolo napustené živicou hrdzavej farby. Dosky nedávno vyumývanej paluby pomaly schli a dievča už nebolo vidieť.

Maigret pokročil dva kroky na lávke, obrátil sa a zbadal starca opretého o zábradlie múru. Kráčal ďalej a zavolal smerom k palube:

– Kto je tam?

Žena, čo na neďalekom člne prala bielizeň, sa naňho dívala, kým on sa blížil k dvojitým dverám, zdobeným belasými a červenými sklenými tabuľkami.

– Kto tam!

Pri úpätí niekoľkostupňových schodíkov bolo vidieť čistú, upratanú izbu aj kúsok stola, prikrytého obrusom.

Maigret zostupoval dolu, a keď bol už na poslednom schode, zrazu sa ocitol pred mladou blondínkou, ktorá sedela na stoličke so slamou vypletaným dnom a pridájala dieťa.

Bolo to také nečakané a pritom také prosté, že komisár neohrabane strhol z hlavy klobúk, vopchal do vrecka ešte teplú fajku a ustúpil o krok dozadu.

– Prepáčte…

Dievčina mala asi strach. Pozrela naňho, akoby chcela uhádnuť, čo zamýšľa, ale nepohla sa z miesta a ústočká dieťaťa sa jej ešte vždy prisávali k prsníku.

– Neviem. Poverili ma vyšetrovaním a dovolil som si prísť požiadať vás o niekoľko informácií.

Ako sa tak Maigret na ňu díval, zmocňoval sa ho akýsi neurčitý pocit stiesnenosti. Rástlo v ňom tušenie čohosi, čo nevedel presne definovať.

Poobzeral sa po kajute, bola veľká a celá bola obložená vzácnym drevom. V kúte stála posteľ, zakrytá prešívanou prikrývkou, a nad ňou visel kríž z ebenového dreva. Stred kajuty slúžil ako jedáleň a stôl bol prestretý pre dve osoby.

– Sadnite si, – povedala mladá žena.

Jej hlas ho prekvapil, lebo keď zbadal Aline z okna od Ducrauovcov, z diaľky sa mu zdala akási zvláštna, akoby mala v sebe čosi vzdušného.

No nebola ani útla ani krehká. Teraz zblízka videl, že má zdravé, pevné telo, plné života. Pravidelné črty a zhnednutá pokožka kontrastovali so svetlými vlasmi.

Prečo celý jej vzhľad pôsobil dojmom, že je slabá a potrebuje ochranu a potechu?

– To je vaše dieťa? – ukázal Maigret na batoľa, stojac pri kolíske z ohýbaného dreva, len aby čosi povedal.

– To je moje krstňa, – zdvorilo, ale ustrašene sa usmiala.

– Vy ste Gassinova dcéra, pravda?

– Áno.

Mala hlas ako dieťa, aj odpovedala poslušne ako dieťa, keď sa ho niečo pýtajú.

– Veľmi ma mrzí, že vás práve teraz vyrušujem. No predvčerom, keď sa to všetko odohralo, boli ste tu, a preto sa vás chcem opýtať, či v ten večer prišiel niekto na breh. Napríklad Émile Ducrau.

– Áno.

Maigret nečakal, že by sa o veci dačo dozvedel, a preto sa spýtal, či dobre rozumela otázku.

– Viete to istotne, že Ducrau sem prišiel vtedy večer, keď sa to stalo?

– Neotvorila som mu dvere.

– Vyšiel na palubu?

– Áno. Volal. Išla som si práve ľahnúť.

Maigret zbadal druhú kabínu, menšiu ako táto, v ktorej stálo pripevnené lôžko. Medzi rozhovorom mladá žena odtiahla dieťa od pŕs a pozapínala si živôtik.

– Koľko bolo hodín?

– Neviem.

– Bolo to dlho predtým, ako váš otec spadol do vody?

– Neviem.

Znepokojnela bez zrejmého dôvodu. Zdvihla sa a išla položiť dieťa do kolísky, a keď otváralo ústočká a naberalo na plač, podala mu červený kaučukový cumeľ.

– Poznáte dobre Ducraua?

– Áno.

Priložila do piecky a osolila zemiaky, čo sa varili, bolo ich za plný kastról. Maigret sledoval každý jej pohyb a pochopil. Možno nebola bláznivá, ale medzi ňou a vonkajším svetom bola akási clona. Všetko na nej, pohyby, hlas, úsmev, bolo tlmené, meravé. Úsmevom sa ospravedlňovala, keď prechádzala popred návštevníka.

– Neviete, čo tu chcel Ducrau?

– Vždy to isté.

Komisára sa zmocňovala nevoľnosť, potili sa mu už z toho ruky. Každé slovo tejto mladej ženy mohlo mať dramatické dôsledky. Pri každej otázke sa tajomstvo stávalo jasnejším, no jednako sa bál ďalej vypytovať. Len či si aj uvedomovala to, čo hovorila? Neprisvedčila by rovnako na všetko, čo by sa jej človek opýtal?

– To hovoríte o Ducrauovom synovi? – zahundral, aby ju vyskúšal.

– Jean neprišiel.

– Jeho otec vám dvorí?

Na chvíľku uprela na Maigreta pohľad, potom odvrátila hlavu. Chcel teda radšej skončiť. Možné odhalenie mal už takmer na dosah ruky.

– Veď preto sem prišiel, nie? Prenasleduje vás. Usiluje sa…

Rozplakala sa, preto ďalej nehovoril, vlastne ani nevedel, čo povedať.

– Prepáčte mi. A už na to nemyslite.

Bola tak blízko pri ňom, že ju mimovoľne potľapkal po pleci. A to bolo tým horšie. Uskočila až do druhej kabíny a tam sa zatvorila. Spoza steny bolo počuť jej usedavý vzlykot. A rozplakalo sa aj dieťa, ktorému vypadol cumeľ. Maigret mu ho neobratne strčil do úst.

Neostávalo mu iné ako odísť. Schodíky boli nízke a hlavou narazil do plafóna palubného otvoru. Čakal, že nájde na palube starého Gassina, ale nebolo tam nikoho, iba chlapi na susedných člnoch sedeli každý pri svojom kormidle a pozerali za ním, ako odchádza.

Gassin nebol ani na nábreží. Keď Maigret prišiel na chodník, videl, ako pred vysokým domom zastalo auto. Bolo to bežné auto strednej sily. Malo značku Seine et Oise a komisárovi stačilo pozrieť na ženu, čo z neho vystupovala, aby vedel, o koho ide.

Bola to Ducrauova dcéra. Svojou neotesanosťou a životnou silou sa ponášala na otca. Jej muž bol v civile, v tmavom obleku vyzeral úzky v pleciach, zavrel za ňou dvere auta a kľúč spustil do vrecka.

Niečo však zabudli. Žena stála už na prahu, ale ešte sa vrátila. Jej muž vytiahol z vrecka kľúč, otvoril dvere auta a vzal z neho balík, mohlo v ňom byť španielske hrozno, aké sa nosieva chorým.

Dvojica konečne vošla do domu, zabratá do rozhovoru. On bol vulgárny a úzkoprsý.

Maigret, hoci stál pod zelenou tabuľou na zastávke električky, zabudol nasadnúť, keď električka prechádzala pomimo neho. Mal plnú hlavu nedoriešených myšlienok, čo ho vyvádzalo z rovnováhy, a chcel byť s nimi čím skôr na čistom. Z bistra vychádzali kormidelníci a lúčili sa navzájom stisnutím ruky. Jeden z nich, vysoký chlapec úprimnej tváre, šiel oproti Maigretovi a ten ho zastavil:

– Prepáčte. Chcel by som sa vás niečo spýtať.

– Viete, ja som tam nebol.

– O to nejde. Poznáte Gassina? S kým má jeho dcéra to dieťa?

Kormidelník vybuchol smiechom.

– Ale veď to nie je jej dieťa.

– Viete to iste?

– To dovliekol jedného krásneho dňa starý Gassin. Pätnásť rokov je už vdovcom. Mal kdesi na severe dieťa s nejakou ženou, majiteľkou zábavného podniku či priehrady.

– A jeho dcéra nikdy nemala dieťa?

– Aline? Nevideli ste ju? Mimochodom, zaobchádzajte s ňou ohľaduplne. Nie je celkom taká ako iní ľudia.

Vrážali do nich chodci. Oni dvaja stáli na ostrom slnku, Maigretovi sa opieralo priamo na šiju.

– To sú statoční ľudia. Gassin si dnes trocha viac prihol, ale takýto opitý nebýva. Predvčerajšia príhoda mu zasadila poriadny úder. Dnes ráno si myslel, že ho idete molestovať výsluchom.

Vysoký mládenec sa znovu pousmial, dotkol sa okraja čiapky a odišiel. Aj Maigret pomýšľal na obed. Ruch okolo neho už trochu ustal, drvič kameňa sa zastavil, kolobeh práce sa spomalil, ba dokonca aj na kanáli sa oslabila premávka…

Zrejme sem musí ešte prísť. Musí stráviť niekoľko dní v tomto okruhu, do života ktorého začal iba vnikať.

Vrátil sa Gassin na palubu? Sedí v drevom obloženej kabíne za stolom, prikrytým čistým obrusom s drobnými ružovými kvietkami, a obeduje?

U Ducraua sa určite živo diskutovalo a španielske hrozno sotva vrátilo tomu chlapíkovi dobrú náladu.

Maigret zašiel späť do bistra, ani sám vlastne nevedel prečo. Miestnosť bola prázdna. Vedľa pultu sedel majiteľ a jeho žena, malá, dosť pekná brunetka, ktorá sa ešte nestihla upraviť, a jedli ragout, a v pohároch bez stopiek sa perlilo červené víno.

– Už späť? – zvolal Fernand, utierajúc si ústa.

Vzali ho medzi seba. Nemusel ani povedať, kto je.

– Dúfam, že ste netrápili tú malú? Ešte jedno veľké pivo? Dones čerstvé, Irma…

Pozrel von, nie v tú stranu, kde bol prístav, ale smerom k bistru oproti.

– Ten Gassin z toho chudák ochorie. Skutočne to nie je žart spadnúť v noci do vody a zrazu pocítiť, že vás niekto ťahá na dno.

– Vrátil sa späť na palubu?

– Nie. Je hentam.

Hostinský ukázal smerom k druhému bistru, kde bolo vidieť medzi štyrmi návštevníkmi, ktorí ešte popíjali, ako Gassin gestikuluje, bol na mol opitý.

– Chodí od jedného k druhému.

– Zdá sa, že plače.

– Áno, plače. Dáva si už najmenej pätnásty aperitív od rána, nepočítajúc malé rumy.

Hostinská priniesla ľadové pivo a Maigret ho pil pomalými dúškami.

– Nemá jeho dcéra dajaké ľúbostné pletky?

– Aline? Nikdy v živote.

A Fernand to povedal takým tónom, akoby Aline a ľúbostné dobrodružstvo boli dve najrozpornejšie veci na svete. Maigret ju síce videl pridájať dieťa, nech už bolo jej alebo dakoho iného, ale už tým, že ju jeho otcovské gesto tak nastrašilo a schovala sa dolu do kabíny, neukázala sa ani trochu ako mladá matka.

Bol celý zmätený, keď si pomyslel na starca opitého pod obraz boží, ktorý ronil slzy do pohára, a na dieťa v kolíske.

– Sú často na cestách?

– Celý rok.

– Nemajú nijakých pomocníkov?

– Sú iba sami. Aline drží veslo ak chlap.

Maigret videl tie kanály na severe s rovnými zelenými brehmi, vysadenými topoľmi, ktoré vyznačovali dlhé údolia tokov s rovnou hladinou vody, i vzdúvadlá roztratené na rovine, hrdzavé kľuky, baraky okrášlené topoľovkami a kačice brodiace sa vo víre stavidiel.

V duchu videl, ako deň čo deň, hodinu za hodinou pára Zlaté rúno vodný závoj, kým dakde nezakotví, predstavil si Aline pri vesle, dieťa v kolíske, najskôr na palube blízko kormidla, a starca, ako behá po kraji za svojimi záujmami.

Starý opilec, slabomyseľná a nemluvňa…

IV

Keď na druhý deň o šiestej ráno zostúpil Maigret z električky č. 13 a zamieril k stavidlu, stál už Émile Ducrau na nábreží prístavišťa s námorníckou čiapkou na hlave a v ruke s ťažkou trstenicou.

Ako každé ráno aj dnes bol vzduch presiaknutý vôňou jari a vnášal do ranného života Paríža akúsi detskú veselosť. Predmety, ľudia, fľašky s mliekom pred bránami, mliekárka v bielej zástere pred svojím krámom, kamión vracajúci sa z tržnice a tratiaci zvyšky kapustných listov, to všetko boli akoby symboly pokoja a životnej radosti.

Nebolo čosi z toho aj v okne vysokého domu, ktorého priečelie zlátili lúče slnka, v okne, z ktorého Ducrauovie slúžka vyprašovala svoje lacné kusy bielizne? Za ňou v pochmúrnom salóne bolo vidieť pani Ducrauovú, ako chodí hore-dolu po miestnosti s obviazanou hlavou.

Rolety na druhom poschodí boli ešte spustené, no ľahko si bolo domyslieť, že na posteli pruhovanej slnkom spí metresa Rose, ruky ochabnuto zahnuté a spotené pod pazuchami.

Ducrau, ktorý už zapadol do povinností dňa, dával ešte posledné direktívy majiteľovi člna, čo vyplával zo vzdúvadla a kĺzal sa po prúde Seiny. Medzitým zbadal Maigreta. Vytiahol z vrecka zlaté hodinky.

– Nemýlil som sa. Ste celkom ako ja.

Chcel tým povedať, že aj komisár je kovaný z rovnakého železa ako tí, čo ráno zavčasu vstávajú, aby porozdeľovali prácu?

– Dovolíte, na chvíľočku odskočím.

Bol taký široký, že vyzeral priam štvorhranný. Skutočne vraj nosil poprsie stiahnuté obväzom. Napriek tomu bol čulý a Maigret ho videl, ako zoskočil z betónového múru vzdúvadla dolu na palubu nákladného člna, ktorý bol vzdialený vyše metra

– Dobrý deň, Maurice. Nestretol si Orla IV povyše Chalifertu? Vzali prípoje?

Ani veľmi nepočúval. Keď mu odpovedali to najnevyhnutnejšie, zahundral poďakovanie a už sa spytoval ďalšieho.

– Nevieš nič o nešťastí na Revinovom člne pod palubnou klenbou?

Na palube Zlatého rúna blízko pri kormidle sedela Aline a mlela kávu, krotko pozerajúc pred seba.

Sotva ju Maigret zbadal, už stál pred ním Ducrau s krátkou fajkou v zuboch.

– Začínate tomu už trocha rozumieť?

Bradou naznačil, že hovorí o preprave tovaru a o vzdúvadle, nie o útoku naňho. Bol omnoho bodrejší ako minulý večer, bez postrannejších úmyslov.

– Vidíte, voda sa tu zbieha z viacerých tokov a vlieva sa napokon do Seiny. Toto je kanál z Marny. O kus ďalej už Marna nie je splavná. Potom Horná Seina. Po Hornej Seine sa človek dostane do Burgundska, na Loiru, do Lyonu, Marseille. Do Le Havre a Rouenu zasa po Dolnej Seine. O obchod sa delia dve spoločnosti: Generálna spoločnosť a Spoločnosť pre kanály stredného Francúzska. Ale počínajúc týmto vzdúvadlom, až do Belgicka, Holandska, Sárska je pánom vodných tokov Ducrau.

Jeho modré oči boli ešte jasnejšie vo vychádzajúcom slnku, ktoré sfarbovalo celý kraj na ružovo.

– Blok budov okolo domu, kde bývam, patrí mne, aj s bistrom, pavilónmi a malým zábavným podnikom. Taktiež tri žeriavy poniže a drvič kameňa. Aj miesto vyhradené na opravy člnov tam za mostíkom.

Vpíjal a vydychoval svoju radosť.

– Povráva sa, že to všetko má hodnotu štyridsať miliónov, – poznamenal Maigret.

– Nie ste zle informovaný. Päť miliónov hore-dolu. Dozvedeli sa tí vaši inšpektori včera niečo?

Aj táto veta Maigreta prekvapila. Skutočne poveril troch inšpektorov, aby čo najpodrobnejšie zistili všetko tak v Charentone, ako aj inde o Ducrauovi, o jeho rodine a o každom, kto bol do drámy zapletený.

Výsledok bol slabý. Zistilo sa, že Ducrau bol v ten večer v nevestinci v Charentone. Býval tam častým hosťom. Dobiedzal do žien, platil im, rozprával historky a neraz odišiel bez toho, že by žiadal čosi viac.

O jeho synovi Jeanovi nevedeli obyvatelia štvrte, v ktorej býval, skoro nič. Študoval. Z domu vychádzal málo. Vyzeral na chlapca z dobrej rodiny a bol krehkého zdravia.

– Mimochodom, myslím, že na tamtom člne, – a ukázal pritom na Zlaté rúno, – strávil váš syn minulý rok tri mesiace.

Ducrau sa nezachvel, iba možno trochu zvážnel.

– Áno.

– Zotavoval sa po nejakej chorobe?

– Bol prepracovaný. Lekár nariadil pokoj a čerstvý vzduch. Zlaté rúno odchádzalo práve do Alsaska.

Aline sa vrátila s kávovým mlynčekom do kabíny a Ducrau na chvíľu odskočil k mechanikovi pri žeriave, no Maigret ho nespúšťal z dohľadu a sledoval, o čom sa spolu zhovárajú.

O Ducrauovej dcére a zaťovi mal iba bežné informácie. Kapitán Decharme bol synom účtovníka z Mansu. Manželia bývali v peknom novom dome na predmestí Versailles a každé ráno priviedol jeden ordonanc dôstojníkovi koňa, kým druhý im upratal domácnosť.

– Pôjdete naspäť do Paríža? – spýtal sa Ducrau, keď sa vrátil. – Ak vás ta srdce ťahá, aj ja sa najradšej prechádzam ráno po nábreží.

Žmurkol smerom, kde stál jeho dom. Úzke okienka na šiestom poschodí boli ešte zatvorené, záclony stiahnuté. Električky boli preplnené a káry naložené zeleninou rozvážali tovar na trh.

– Môžem sa na teba spoľahnúť? – kričal Ducrau na mechanika.

– To sa rozumie, šéf.

Pri tomto oslovení majiteľ člnov žmurkol na Maigreta, aby mu naznačil, ako ho jeho podriadení uznávajú.

Potom sa obaja prechádzali po brehu Seiny, na ktorej sa zoskupovali člny, odrážali sa od brehu a robili obraty po celej šírke rieky, prudkým točením lodnej skrutky zamieriac buď hore, alebo dolu prúdom.

– Viete, čo mi umožnilo takto zbohatnúť? Nápad, že keď moje remorkéry stoja a nemajú čo robiť, môžu pracovať pre mňa. Nuž kúpil som hen hore kameňolom a kriedový lom, potom všetko, čo sa naskytlo, dokonca aj tehelne, keď som už mal materiál na brehu.

Idúcky stisol ruku námorníkovi a ten iba zamrmlal:

– Dobrý deň, Mimile.

Prístav Bercy na pravom brehu Seiny bol zatarasený sudmi a bolo vidieť železné mreže vedúce do mesta vína.

– Všetko šampanské, čo je tam vnútri, som doviezol ja. Povedz, Pierrot, je to pravda, že Murier s tým svojím korytom narazil na mostný pilier v Chateau-Thierry?

– Je to pravda, šéf.

– Ak ho uvidíš, tak mu povedz, že je to dobré preňho.

So smiechom kráčal svojou cestou ďalej. Na druhej strane rieky sa črtali v rovných radoch obrovské betónové budovy hlavných skladov; dve lode s nákladom, z ktorých jedna priplávala z Londýna a druhá z Amsterdamu, priniesli až do samého stredu Paríža závan mora.

– Celkom diskrétne, čo najbližšie podniknete, aby ste pokročili v pátraní?

Teraz sa zase Maigret usmial, lebo Ducrauova pesnička sa nemohla skončiť inakšie ako takouto otázkou. Ducrau pochopil. Cítil, že jeho sprievodca mu číta z tváre myšlienky, a znovu sa usmial, akoby sa vysmieval z vlastnej naivity.

– Vidíte čo, – odvetil Maigret, naschvál sa tváriac ako blažený, bezstarostný chodec.

Kráčali asi štyristo metrov bez slova, s očami upretými na Pont d’Austerlitz, ktorého železná klenba sa týčila do výšky ako skutočný ohňostroj, kde v belaso-ružovom svite črtala sa architektúra katedrály Notre-Dame.

– Počkaj, Vachet! Tvoj brat zaviazol v Lazicourte. Odkazuje ti, že krst sa odkladá.

Pravidelným krokom kráčal ďalej. Pozrel úkosom na Maigreta a s hrubosťou človeka, ktorý sa neslušne vyjadruje, sa ho spýtal:

– Čo tým získa človek ako vy?

– Nič svetoborného.

– Šesťdesiat tisícok?

– Omnoho menej.

Ducrau zvraštil obočie a znovu pozrel na svojho spoločníka, tentoraz však práve tak s obdivom ako so zvedavosťou.

– Akú mienku máte o mojej žene? Myslíte si, že ju robím nešťastnou?

– Ani najmenej. Keď nie vy, tak by to bol iný. Stvorenie ako ona je vždy utiahnuté a smutné, nech by malo akýkoľvek osud.

Maigret si mohol poznamenať jeden bod, lebo Ducrau ostal zarazený.

– Je zasmušilá, hlúpa a vulgárna, – vzdychol si. – Tak ako jej matka, ktorú som ubytoval v jednom z tých malých domov v susedstve a ktorá celý život iba preplače! Pozrite, aj tamten drvič kameňa je môj a je to najvýkonnejší stroj v parížskom prístave. Slovom, akú stopu teraz sledujete?

– Každú.

Kráčali ďalej za hukotu rieky i pobrežia. Ranný vzduch zaváňal vlahou a dechtom. Občas museli obísť žeriav alebo počkať, kým sa uvoľnila cesta medzi dvoma kamiónmi.

– Zašli ste na palubu Zlatého rúna?

Ducrau otáľal s touto otázkou a zároveň predstieral, že je tuho zobratý do pozorovania skupiny člnov, ktoré sa práve otáčali na rieke. Aj tak to však bola zbytočná otázka, pretože z okna svojho domu videl, keď Maigret schádzal na loďku. Komisár mu na to iba povedal:

– To je akási čudná mladá matka.

Účinok týchto slov bol ohromujúci. Ducrau sa hneď zastavil a takto, so svojimi krátkymi nohami a navretou šijou, vyzeral ako býk, ktorý sa chce naňho vyrútiť.

– Kto vám to povedal?

– Nikto mi to nemusel hovoriť.

– Tak teda? – povedal, aby sa aspoň ozval, ruky za chrbtom a obočie zvraštené.

– Nuž nič.

– Čo vám rozprávala?

– Že ste ju chceli navštíviť.

– To je všetko?

– Že vám nechcela otvoriť. Netvrdili ste mi, že starý Gassin je váš dobrý kamarát? Zdá sa mi však, Ducrau…

Ale ten iba netrpezlivo zahundral:

– Hlúposť! A nech vás nezastavím, podrazil by vám tento sud nohy.

Obrátil sa k chlapovi z rannej smeny, ktorý gúľal sudy, a zvrieskol:

– Čo nedávaš pozor, ty idiot!

A vytriasal si fajku, oklepávajúc ju o pätu topánky.

– Stavím sa, že ste si vzali do hlavy, že decko je moje. Priznajte sa. Odvtedy čo mám povesť zvodcu dievčat…! Ej, komisár, tentoraz sa mýlite.

Hovoril to dosť jemne, stala sa v ňom nápadná zmena. Bolo badať, že už nie je taký hrubý ani taký sebaistý. Stratil pýchu vlastníka, ktorý robí obhliadku svojho léna.

– Vy máte dieťa? – spýtal sa s tým svojím potmehúdskym pohľadom, ktorému Maigret už začínal rozumieť.

– Mal som dievčatko, ale zomrelo.

– Ja mám! Okamih. Ani vás nežiadam, aby ste mi sľúbili, že budete mlčať, lebo ak by ste na nešťastie povedali čo len slovo, rozbil by som vám hlavu. Mal som najprv dve, poznáte ich, dcéru, ktorá je taká istá chudera ako jej matka, a syna. Ešte neviem, ale nezdá sa mi, že by z toho chlapca niečo bolo. Stretli ste sa s ním? Nie? Pekný, bojazlivý, dobre vychovaný, prívetivý a chorľavý. Nuž tak! Lenže mám ešte aj inú dcéru. Hovorili ste práve o Gassinovi. Je to dobrý človek. Zato nič, že mal úžasnú ženu a že som s ňou spával. On o tom nevie. Ak by sa to dozvedel, bol by schopný všetkého. Keď príde do Paríža, nikdy jej nezabudne zaniesť na hrob kvety. A je to už šestnásť rokov!

Prešli cez most des Tournelles a dostali sa na ostrov Saint-Louis, zaplavený pokojom vidieka. Akýsi chlap v námorníckej čiapke vyšiel z kaviarničky a pustil sa za nimi, ponáhľal sa za Ducrauom. Maigret zostal trochu bokom, kým si tí dvaja povedali pár viet, a po celý ten čas mu neschádzal spred očí obraz Aline, neskutočnejšej ako kedykoľvek.

Hneď sa mu vynoril v mysli čln Zlaté rúno, kĺzajúci sa po lesklej hladine kanálov, svetlovlasé dievča pri vesle, za ním starec a na palube vystretý na visutej sieti alebo priamo na rozpálených smolných doskách až priveľmi horlivý rekonvalescent.

– Dohovorené, v nedeľu o ôsmej, – začul Ducrauov hlas za chrbtom.

– Organizujú malú slávnosť v Nogent jednému z mojich zamestnancov, ktorý má za sebou tridsať rokov neprerušenej služby na tom, – dodal na vysvetlenie Maigretovi.

Bolo horúco. Kráčali už vyše hodiny. Obchodníci vyťahovali rolety na svojich obchodíkoch a po chodníkoch bežali meškajúce stenografky.

Ducrau už nič nehovoril. Možno čakal, že Maigret nadviaže prerušený rozhovor, ale komisár akoby o čomsi sníval.

– Prepáčte, že som vás zaviedol tak ďaleko. Poznáte Tabac Henri IV uprostred Pont-Neuf? Je to neďaleko paláca Súdnej polície. A predsa, stavím sa, doteraz ste nezbadali, že je tá kaviarnička nie celkom ako ostatné. Každý deň sa nás tam zíde päť-šesť, niekedy aj viac. Je to určitý druh burzy prenájomcov lodí.

– Aline bola vždy šialená?

– Nie je šialená. Alebo ste ju zle videli, alebo tomu nerozumiete. Je to skôr istý druh oneskoreného vývoja. Áno, lekár mi to veľmi dobre vysvetlil. V devätnástich rokoch má, ak tak chcete, mentalitu desaťročného dievčaťa. Ale môže dohoniť stratený čas. Ba bola nádej, že v prípade ak… porodí…

Vyslovil to veľmi ticho, ostýchavo.

– Vie, že vy ste jej otec?

Zrazu vyskočil celý červený.

– Len to jej nikdy nepovedzte. Po prvé by tomu neverila. A potom, za žiadnu cenu, počujete, za žiadnu cenu nesmie Gassin pochybovať o tom, že je to jeho dcéra!

Ak si starý námorník privstal tak zavčasu ako včera, bol o tomto čase istotne už opitý v jednom alebo druhom bistre.

– Myslíte, že nemá nijaké podozrenie?

– Viem to celkom iste.

– Ani nikto iný…?

– Nik sa nikdy nič nedozvedel okrem mňa.

– Tak preto Zlaté rúno ostávalo na cestách dlhšie ako ostatné člny?

Bolo to také zrejmé, že Ducrau na to iba pokrčil plecami a so zmeneným tónom i výrazom v tvári sa spýtal:

– Cigaru? Nehovorme už o tom, dobre?

– A ak v tom spočíva podstata drámy?

– To je omyl!

Povedal to kategoricky, priam hrozivo.

– Poďte so mnou dnu. Iba na dve minútky.

Vošli do kaviarničky Tabac Henri IV, kde o pozinkovaný výčapný pult boli poopieraní prostí námorníci. Ale vedľa bola oddelená miestnosť a tam Ducrau stisol ruku niekoľkým návštevníkom, Maigreta im však nepredstavil.

– Je to pravda, že ktosi dostal uhlie zo Charleroi po päťdesiat frankov?

– Istý Belgičan, ktorý má tri motorové lode.

– Čašník! Pol fľašky bieleho. Budete piť biele?

Maigret sa podvolil. Zapálil si fajku a sledoval premávku na Pont-Neuf, iba na pol ucha vnímajúc roztržitý, náhlivý rozhovor.

Chvíľu bolo počuť akýsi nezvyčajný huk a zanedlho nato vysvitlo, že je to siréna člna. Neozvala sa iba dvoma-troma zapískaniami, ako to býva zvykom, keď loď prechádza popod most, ale vydávala taký ťahavý zvuk, až sa chodci zastavovali, zadivení takisto ako komisár.

Prvý zdvihol hlavu majiteľ kaviarne. Dvaja námorníci sledovali očami Maigreta, ktorý sa postavil do dverí.

Nákladný čln s dieselovým motorom, čo sa plavil dolu prúdom, spomalil tempo, len čo mal v dohľade mostné oblúky

Pont-Neuf, dokonca cúvol aj späť, keď už bol motor vypnutý. Siréna pískala ďalej, a zatiaľ čo žena chytala veslo, muž skočil do člnka a vesloval k brehu.

– To je François! – povedal jeden námorník.

Vyšli na nábrežie a stali si na kamenný múr, keď sa člnok približoval k brehu. Žena pri kormidle sotva vládala udržať dlhý čln v rovnej línii.

– Je tu lodiar?

– Je v kaviarni.

– Bolo by mu treba povedať, pomaly, ja neviem, ja, no, nie hneď odrazu, že jeho syn…

– Čože?…

–… Pred chvíľou ho našli mŕtveho… To je celá história, tam dolu… Vyzerá to, že sa…

Urobil zlovestný pohyb rukou okolo krku. Nemusel ani dokončiť. Hore prúdom sa plaviaci remorkér netrpezlivo pískal, pretože mu nákladný čln stál naprieč v ceste, a námorník sa ponáhľal odraziť svoj člnok. Ľudia, čo sa zastavili na moste, už odišli, ale na nábreží ostali ešte traja, stiesnení, zarazení. Stiesnenosť sa vystupňovala, keď sa vo dverách kaviarne Tabac Henri IV ukázal Ducrau a pokúsil sa zistiť, čo sa deje.

– Je to niečo pre mňa?

Bol už zvyknutý, že sa všetko krúti okolo neho. Či nebol jednou z tých piatich alebo šiestich osobností, ktoré ovládali všetky vody?

Maigret nechal, nech mu to radšej povedia sami, ale chlapi sa okúňali, štuchali sa lakťami, kým jeden, celý zmätený, nezabľabotal:

– Lodiar, mali by ste zájsť hneď hore. Je tam…

Ten druhý pozeral so zvrašteným obočím na Maigreta.

– Čo je tam?

– To u vás…

– Ah, čo teda u mňa?

Rozhneval sa. Zdalo sa, že všetkých z čohosi podozrieva

– Pán Jean…

– Tak hovor, idiot!

– Je mŕtvy.

Bolo to na prahu dverí kaviarne uprostred Pont-Neuf, za horúceho dňa, poháre so zlatistým vínom stáli na pulte, pestrofarebné balíčky cigariet na polici a hostinský mal po lakte vysúkané rukávy.

Ducrau sa poobzeral okolo seba prázdnym pohľadom, z ktorého sa dalo súdiť, že nepochopil. Hruď sa mu nadula, ale zmohol sa len na úškľabok.

– To nie je pravda, – povedal a oči sa mu zaliali slzami.

– François, čo sa plavil dolu, sa tu zastavil a povedal…

Bolo to strašné, taký malý človek, a pritom taký zavalitý, taký pevný, že nikto sa mu neodvážil prejaviť sústrasť. A on predsa obrátil k Maigretovi zrenice plné úzkosti, stiahol nozdry a vmietol do tváre tým, čo tam stáli:

– Do osemaštyridsiatich hodín urobím z toho proces.

Ale ako to hovoril, berúc Maigreta za svedka svojej prísnosti, bolo mu vidieť na tvári úbohú detskú pýchu. Zdvihol ruku a zastavil červený taxík. Komisára ani nevyzval, aby nasadol spolu s ním, natoľko to považoval za samozrejmé. Práve tak ako aj to, že nehovorili.

– K charentonskému stavidlu!

Viezli sa proti prúdu Seiny, o živote ktorej ešte pred hodinou rozprával čln za člnom i slučky kotvových lán jedna za druhou. Pozeral síce na ňu, ale ju nevidel, a prišli už k mrežiam prístavu Bercy, keď zrazu vybuchol:

– Špinavý malý kretén!

Poslednú slabiku už nevyriekol. V hrdle mu zaviazol vzlyk a dusil ho v sebe až po dvere vlastného domu.

Prístav bol zmenený. Za oknami taxíka ľudia spoznali Ducraua. Mechanik pustil kľučku a strhol čiapku. Robotníci postávali na nábreží, ako keby sa zastavila práca. Dielovedúci čakal na prahu domu.

– To ty si zastavil drvič?

– Myslel som…

Ducrau prvý stúpal po schodoch. Maigret za ním. Omnoho vyššie nad sebou počuli kroky, hlasy. Na prvom poschodí sa otvorili dvere a Jeanne Ducrauová sa vrhla do náručia svojmu mužovi. Bola celkom zdrvená. Zdvihol ju, poobzeral sa po nejakej opore pre ňu a položil ju ako balík do náručia tučnej susede, ktorá sa tu obšmietala.

Vystupoval stále vyššie. Čudná vec, obzrel sa, aby zistil, či je Maigret ešte tam. Medzi tretím a štvrtým poschodím stretli policajného komisára, ktorý schádzal dolu s klobúkom v ruke, a začal:

– Pán Ducrau, predkladám vám…

– Choď do čerta!

Odsotil ho z cesty a stúpal ďalej.

– Komisár, ja…

– Hneď, – zahundral Maigret.

– Zanechal list, ktorý…

– Ukážte!

Komisár takmer letkom vzal list a zastrčil ho do vrecka. Jedna vec mu skutočne zapadala do počtu: tento človek, ktorý vystupoval po schodoch s chrčiacim dychom a zastal pred dverami s medenou hlavicou kľučky, ktoré mu hneď otvorili.

Bola to podkrovná izba. Svetlo dopadalo zhora a v slnečných lúčoch sa trblietal jemný prach. Na stole boli knihy a fotel bol potiahnutý takým istým červeným zamatom ako v izbe dolu.

Doktor za stolom zaznačoval prvú úradnú správu a nestačil už zabrániť, aby lodiar nestrhol prikrývku, pod ktorou ležalo telo jeho syna.

Nepadlo ani slovo, celkom nič. Ducrau vyzeral predovšetkým ohromený ako pred nejakým nevysvetliteľným výjavom. A bolo to naozaj nevysvetliteľné, bol to neobyčajne žalostný pohľad na tohto vysokého chudého chlapca s bielou hruďou, ktorú odhaľoval výstrih belasej plátennej pyžamy s jemnými prúžkami. Na krku mal široký modrý pás. Tvár bola kŕčovite stiahnutá a vyzerala mrzko.

Ducrau sa pohol dopredu, možno chcel mŕtveho objať, ale neurobil to. Akoby mal z neho strach. Odvrátil pohľad, hľadel pátravo po plafóne, potom behal očami okolo dvier.

– Na lampe, – povedal lekár ticho.

Obesil sa na svitaní a našla ho slúžka jeho rodičov, ktorá mu nosievala raňajky.

V tej chvíli podal Ducrau dôkaz svojej duchaprítomnosti, ktorá by ľahko človeka zmiatla, obrátil sa k Maigretovi a povedal:

– List!

Teda všetko videl, všetko počul počas toho strašného výstupu po schodoch!

Komisár vytiahol z vrecka list, Ducrau ho vzal do rúk, prebehol ho očami, ruky mu klesli a list vypadol.

– Z toho môže človek prísť o rozum!

To bolo všetko. Myslel to úprimne. Vyvieralo mu to z hĺbky srdca a bolo to žalostnejšie ako dlhé frázy.

– No čítajte!

Rozhneval sa na Maigreta, že dosť rýchlo nepozbieral list zo zeme.

Otca som napadol ja a vykonávam na sebe spravodlivosť. Odpúšťam všetkým. Nech si mama nezúfa.

Jean.

Po druhý raz zachvátil Ducraua zadúšajúci smiech.

– Viete si to predstaviť?

Neprotestoval, keď doktor znovu prikryl telo, a nevedel už ani, či má tam zostať, či zísť dolu, či si sadnúť alebo chodiť po izbe.

– To nie je pravda! – povedal ešte.

Potom položil svoju hrubú, ťažkú, unavenú ruku Maigretovi na plece.

– Som smädný.

Lícne kosti mal osineté, po čele sa mu rinul pot a vlasy na sluchách sa mu lepili. Po manzardke sa skutočne rozplynula vôňa éteru, ktorý sa používa, keď zamdlie žena.

V

Keď na druhý deň krátko pred deviatou prišiel Maigret na políciu, zriadenec mu oznámil, že ho volal telefón.

– Neohlásil sa menom, ale ešte zavolá.

Na hŕbe pošty bola služobná poznámka:

Pomocného mechanika pri charentonskom stavidle našli dnes ráno obeseného.

Maigret sa ani nestačil začudovať. Zazvučal telefón. Namrzený zvesil slúchadlo a bol dosť prekvapený prostým, úctivým, dokonca až nečakane bojazlivým hlasom na druhom konci drôtu.

– Haló, vy ste to, komisár? Tu je Ducrau. Mohli by ste ma hneď navštíviť? Ja by som sa veľmi vyrušil, ale nie preto. Haló! Nie som v Charentone. Som v úrade, nábrežie des Célestins, 33. Prídete? Ďakujem!

Už desiaty deň bolo ráno prežiarené slnkom s príchuťou zelenajúcich sa ríbezlí. Popri Seine omnoho viac ako kdekoľvek inde bolo cítiť jar, a keď Maigret prišiel na nábrežie des Célestins, so závisťou pozeral na študenta a niekoľkých starých pánov, ktorí sa prehrabávali v zaprášených regáloch antikvariátu.

Dom č. 33 bol dvojposchodový, dosť starý, s bránou zdobenou niekoľkými medenými plaketami. Vnútri vládla atmosféra charakteristická pre zvláštne malé hotely upravené na úrady. Na dverách boli vizitky: Pokladnica, Sekretariát atď. Schodište oproti Maigretovi viedlo na prvé poschodie a navrchu schodišťa sa zjavil Ducrau, kým Maigret hľadal niekoho, s kým by prehovoril.

– Chcete ísť tadiaľto?

Návštevníka prijal v salóne pretvorenom na kanceláriu, v ktorej bol ešte zachovaný zdobený plafón, priestor medzi oknami a zlaté ozdoby, ale to už patrilo minulosti, zostarlo a nehodilo sa k svetlému nábytku.

– Čítali ste medené plakety? – spýtal sa Ducrau a ukazoval hosťovi na stoličku. Dolu je Spoločnosť pre kameňolomy na Marne. Tu je oddelenie pre vlečnú dopravu a na druhom poschodí oddelenie pre riečnu dopravu. Toto vám chce Ducrau povedať!

Ale hovoril to bez pýchy, ako keby tieto údaje už samy osebe boli dôležité. Sedel chrbtom oproti svetlu a Maigret zbadal, že má na kabáte z hrubého modrého súkna smútočnú pásku. Nebol oholený a to dodávalo jeho tučnému telu ešte ochabnutejší vzhľad.

Trvalo chvíľu, čo nepreriekol ani slovo, pohrával sa s vyhasnutou fajkou, a vtedy Maigret pochopil, že sú to vlastne dvaja Ducrauovia: jeden, čo sa vyťahuje, dokonca aj sám pred sebou, hovorí mocným hlasom, nafukuje sa v nekonečnej divadelnej hre, a druhý, ktorý sa náhle zabudne dívať na svoj život a je už iba nešikovným, dosť bojazlivým Ducrauom.

Ale iste sa ťažko vzdával tamtoho Ducraua. Cítil nevyhnutnosť stavať sa vyššie, ako v skutočnosti bol, a už blčanie jeho očí bolo predzvesťou nového divadla.

– Chodím sem veľmi zriedka, pretože je tu dosť krabov na vykonávanie práce, čo sa tu robí. Dnes ráno som už nevedel, kam sa uchýliť.

Hnevalo ho Maigretovo mlčanie, pretože pre svoju hru potreboval partnera, ktorý odpovedá.

– Viete, kde som strávil noc? V jednom hoteli na ulici Rivoli! Pretože všetci sa nahrnuli do domu, veď akože aj ináč, matka mojej ženy, moja dcéra i ten jej idiot, a nadovšetko susedia. Usporiadali naozajstnú pohrebnú maškarádu, a tak som sa radšej vytratil.

Hovoril to úprimne, ba bol dokonca spokojný so slovom maškaráda.

– Všade som za sebou vliekol odpor k sebe samému. Vám sa ešte nikdy nestalo, že by vás pochytil taký odpor?

A bez akéhokoľvek prechodu schmatol zo stola niekoľkodňové noviny, stal si vedľa Maigreta a podstrčil mu ich pred oči, podčiarkujúc nechtom istý článoček.

– Čítali ste?

Dozvedeli sme sa, že divízny komisár Súdnej polície Maigret, hoci ani zďaleka nedosiahol potrebný vek, požiadal o penzionovanie a vyhovelo sa mu. Svoj úrad opustí na budúci týždeň a na jeho miesto pravdepodobne nastúpi komisár Ledent.

– Nuž a čo? – začudoval sa Maigret.

– Koľko je ešte dovtedy? Šesť dní, nie?

Nesadol si už. Musel sa prechádzať. Chodil hore-dolu, raz smerom k oknu a zasa späť, prsty zastrčené v prieramkoch vesty.

– Včera som sa vás pýtal, koľko vám vynáša úrad, pamätáte sa? No dnes vám chcem povedať toto: poznám vás lepšie, ako si myslíte; od budúceho týždňa vám ponúkam stotisíc frankov ročne, ak prestúpite ku mne! Porozmýšľajte, kým odpoviete.

Netrpezlivým pohybom otvoril dvere a naznačil komisárovi, aby šiel za ním. V svetlej kancelárii sedel pred hŕbou spisov asi tridsaťročný človek, už prešedivený, s dlhou zahnutou špičkou na cigarety, a stenografka čakala na diktát.

– Riaditeľ oddelenia pre vlečnú dopravu, – oznamoval Ducrau, a osobnosť sa s chvatom zdvihla.

Lodiar ešte dodal:

– Nedajte sa vyrušovať, pán Jaspar (zdôraznil slovo „pán“). Mimochodom, povedzte mi ešte raz, čo to robievate každý večer? Lebo ak sa dobre pamätám, ste akýmsi pretekárom.

– Krížovkár.

– To, to! Výborne. Počujete, komisár? Pán Jaspar, tridsaťdvaročný, riaditeľ vlečnej dopravy, je krížovkárskym pretekárom!

Každú slabiku vyslovoval osobitne, pri poslednej brutálnym spôsobom zatvoril dvere a zastal pred Maigretom, pozerajúc mu do očí.

– Videli ste také drevo? Na prízemí i na druhom poschodí sú ďalší takí, všetci pekne poobliekaní, úslužní, a tomu sa hovorí pracovníci. Povážte, pán Jaspar sa ma pritom s úzkosťou spytuje, čo také urobil, že sa mi nepáči. Stenografka poroznáša ten nešťastný prípad po celom dome a desať dní to vychutnávajú ako sladký bonbón. Keď im dám titul direktora, naozaj si myslia, že niečo dirigujú. Cigaru?

Na kozube ležala kazeta s havanami, ale komisár si radšej napchal fajku.

– Vám nedávam nijaký titul. Začínate mať predstavu o mojich obchodoch. Podiel v doprave, vlečná doprava, kameňolomy a to ostatné. Lebo to ostatné sa dá ľubovoľne rozširovať. Oznámim, že ste v mojich službách, aby vás nechali na pokoji. Prídete a odídete, kedy chcete. Strčíte nos všade…

Maigret si na niekoľko sekúnd ešte raz predstavil dlhé kanály lemované stromami, klebetnice v klobúkoch zo sčernetej slamy a vyklápacie vozíky náhliace sa od kameňolomov k nákladným člnom. Ducrau stisol zvonček a hneď vošla pisárka so stenografickým zápisníkom v ruke.

– Zaznačte:

Podpísaný Émile Ducrau a Maigret… Krstné meno?… a Maigret (Joseph) sa dohodli na nasledovnom: Počnúc 18. marcom pán Joseph Maigret vstupuje do služieb…

Pozrel na svojho hosťa, stiahol obočie a stroho povedal sekretárke:

– Môžete odísť.

Začal chodiť dookola po izbe, tentoraz s rukami za chrbtom, znepokojene pozerajúc na Maigreta. Ten však nehovoril nič.

– Nuž? – vydralo sa z neho napokon.

– Nič.

– Stotisíc? Nie! To nie je ono.

Otvoril okno a do miestnosti vnikla vrava mesta. Bolo teplo. Cigaru vyhodil von oknom.

– Prečo odchádzate od polície?

Maigret sa usmial a fajčil ďalej.

– Priznajte sa, že nie ste z tých, čo môžu ostať bez roboty.

Napálil sa, pokorený, netrpezlivý, a predsa pozeral na Maigreta úctivým a prívetivým pohľadom.

– To nie je iba otázka peňazí.

Komisár pozeral na dvere do vedľajšej kancelárie, na plafón, na dlážku a ticho zamrmlal:

– Možno pre tie isté dôvody, ako sú vaše.

– Aj vy tam máte takých krabov, ako sú tu?

– To som nepovedal.

Komisár bol dobrej nálady, alebo lepšie povedané, prišiel si na svoje. Cítil sa vo svojej koži. Bol to stav priam vrcholnej vnímavosti, keď jeho myšlienky plynuli súbežne s myšlienkami toho, s ktorým sa rozprával, ba neraz ich predstihovali.

Ducrau sa síce nedal na ústup, ale strácal sebadôveru, povoľoval a z tváre sa mu dalo čítať, ako zbiera sily.

– Domnievate sa, krk dám na to, že konáte svoju povinnosť, – zlostne zahundral.

A dodal bujaro:

– Vyzerá to, že si vás kupujem, to je jasné. Ale predpokladajme, že by som vám položil túto otázku o osem dní.

Maigret potriasol hlavou a Ducrau by bol najradšej ním zatriasol v zúrivej radosti. Zazvonil telefón.

– Áno, to som ja. A potom? Pohrebný ústav? Ak ma budete s tým ešte otravovať, tak na pohreb neprídem.

No pri tom všetkom zbledol.

– Aké smiešne čačky! – vzdychol si, nozdry sa mu chveli, pretože ho tu prichytili. – Všetci sú okolo toho malého, a ten, keby mohol, vystrčil by ich za dvere. Neuhádnete, kam som zašiel tejto noci? Keby som to povedal, pokladali by ma za netvora. A predsa som sa v tom vykričanom dome mohol konečne vyplakať, ako teľa som ronil slzy medzi tými samicami, ktoré si mysleli, že som opitý, a prehrabávali sa mi v taške.

Nemal už prečo dlhšie stáť. Skončil. Sadol si, pošúchal si hlavu v smere proti korienkom vlasov a oprel sa lakťami o stôl. Pokúšal sa nájsť stratenú niť myšlienok, a hoci pohľadom spočíval ďalej na Maigretovi, zdalo sa, že ho nevidí. Komisár mu ešte doprial chvíľku času, potom sa ticho ozval:

– Viete, že v Charentone pribudol ďalší obesenec?

Ducrau zdvihol ťažké viečka a čakal, čo bude nasledovať.

– Toho chlapa ste určite poznali, pretože je to jeden z pomocných mechanikov…

– Bébert?

– Neviem, či je to Bébert, ale dnes ráno ho našli obeseného na dolných vrátach.

Ducrau vzdychol ako od únavy.

– Nemáte nič na objasnenie tejto veci?

Iba pokrčil plecami.

– Ste si istý, že mi už nemáte čo povedať?

– Čo je dnes?

– Štvrtok.

– Ktorý deň na budúci týždeň zanechávate službu?

– V stredu.

– Mám ešte otázku: v prípade ak vyšetrovanie neskončíte, čo bude potom?

– Prenechám spisy kolegovi, ktorý bude pokračovať…

Ducrauovi vysadol na pery zjavný úsmev a vydýchol takmer s detskou radosťou:

– Nejakému krabovi?

Ani Maigret sa nemohol zdržať úsmevu.

– Všetci nie sú krabi.

Pri tejto nečakanej radostnej poznámke zostali. Ducrau sa zdvihol, vystierajúc svoju mäsitú labu.

– Do videnia, komisár. Dovtedy vás ešte dozaista uvidím.

Maigret mu stisol ruku, ponoril pohľad do jeho svetlých očí, no nepodarilo sa mu roztaviť úsmev na Ducrauových perách, iba ho možno trochu schladil.

– Do videnia.

Ducrau ho vyviedol až na plošinku schodišťa a nahol sa ešte aj ponad zábradlie. Keď Maigret vhupol do vlažného oslepivého mihotu nábrežia, cítil, že sa z okna ešte za ním dívajú.

A tomu sa zase on zasmial a úsmev sa pomaly rozplýval, kým čakal na električku.

Bol to nápad domovníčky, ktorá si myslela, že sa to patrí: všetci obyvatelia domu mali stiahnuté žalúzie na znak smútku. Pokiaľ ide o parníky pripútané lanom v prístave, mali vlajky spustené na pol žrde, čo dodávalo kanálu akýsi neprirodzený vzhľad.

Aj to hemženie bolo podozrivé. Všade postávali zvedavci, najmä na múre vzdúvadla, boli stiesnení a napokon sa spytovali kdekoho, ukazujúc na jeden z hákov.

– Tam to bolo?

Telo bolo už na Inštitúte súdneho lekárstva, to dlhé kostnaté telo, ktoré na Marne tak dobre poznali.

Bébert, ktorý prišiel bohvie odkiaľ a nemal nikoho, zariadil si kút na jednom bagri, ktorý kedysi patril Správe mostov a ciest a už desať rokov hrdzavel zastrčený kdesi v prístave.

Zachytával vo vzduchu kotvové laná člnov; dvíhal a spúšťal stavidlá a vráta vzdúvadla; preukazoval drobné služby a zhŕňal prepitné. To bolo všetko.

Manipulant sa dôležito prechádzal vo svojom panstve, pretože ráno sa s ním zhovárali traja novinári a kládli mu otázky, jeden ho dokonca aj fotografoval.

Keď Maigret zostúpil z električky, zašiel do Fernandovho bistra. Bolo tam viacej ľudí ako obyčajne. Čosi si šepkali. Tí, čo ho poznali, informovali iných o jeho hodnotách. Hostinský prichádzal k nemu ako k starému známemu.

– Veľké pivo s penou?

Žmurknutím naznačil, aby sa Maigret pozrel do kúta oproti. Bol tam starý Gassin, celkom sám, mrzutý ako chorý pes, oči červené ako ešte nikdy. Pozeral na Maigreta a neodvrátil pohľad, naopak, urobil grimasu, ktorá mala vyjadriť jeho odpor.

Komisár prehltol veľký glg čerstvého piva, utrel si ústa a znovu napchal fajku. V okennom ráme za Gassinom zbadal člny, natisnuté jeden na druhom, a bol trochu sklamaný, že nevidel siluetu Aline.

Hostinský sa zohol, tváril sa, že utiera stôl, aby získal čas, a zamrmlal:

– Mali by ste preňho skutočne niečo urobiť. Už nevie o sebe. Tie kúsky papiera, čo tu vidíte po zemi, to je pristávací poriadok člnov pri nábreží des Tournelles. Vidíte, čo s ním urobil.

Starec veľmi dobre vedel, že sa hovorí o ňom, zdvihol sa, nohy ako z olova, priblížil sa k Maigretovi a zahľadel sa mu bojovne do očí, potom sa pobral preč, drgnúc lakťom hostinského.

Videli, že na prahu zaváhal. O chvíľku sa dalo predpokladať, že kráča po vozovke a nevidí blížiaci sa autokar. Ale on sa zakolísal a zabodol pohľad na bistro spredu, zatiaľ čo návštevníci pozerali jeden na druhého.

– Čo si o tom myslíte, pán komisár?

Rozprúdila sa živá debata. Obracali sa na Maigreta ako na starého známeho.

– Pamätajte si, že pri tom všetkom je starý Gassin najčestnejší človek na svete. Ale hovorí sa, že v ňom čosi zostalo po istej nočnej príhode, čo sa stala už dávnejšie, no napokon by som bol zvedavý, či sa na to ešte pamätá. Čo si myslíte o Bébertovi? To je číslo, čo?

Boli družní, srdeční. Nepovažovali udalosť za príliš tragickú, smiali sa, i keď to bol smiech s ostrím nervozity.

Maigret krútil hlavou, odpovedal úsmevmi a hmkaním.

– Je to pravda, že lodiar nechce prísť na pohreb?

Teda zvesť sa dostala až sem. A neuplynula ešte ani hodina od telefonického rozhovoru!

– Predsa má ten chlap tvrdú hlavu. A úžasnú hlavu! A ten Bébert, viete, že ho včera videli v kine Gallia? Museli ho napadnúť až potom, keď vystupoval na svoj bager.

– Aj ja som bol v kine, – zamiešal sa ktorýsi.

– Videl si ho?

– Nevidel som ho, ale bol som tam.

– Nuž čo máme my z toho?

– Chcem tým povedať, že som tam bol.

Maigret s úsmevom vstal, zaplatil a pokynul rukou nočnej hliadke. Poveril dvoch inšpektorov, aby zachytili každú hodnovernú správu, a videl už aj druhého, Lucasa, ako prelieza na druhej strane kanála bager Správy mostov a ciest.

Prešiel popred Ducrauov dom. Auto Decharmovcov stálo už od rána a možno aj od včerajšieho večera na okraji chodníka. Mohol by vojsť dnu, ale načo? Dobre si vedel predstaviť to, čo Ducrau nazval „ich maškaráda“.

Ponevieral sa po meste. Nevedel zatiaľ nič. Nepremýšľal, ale cítil, že sa čosi rysuje, no netreba to stoj čo stoj priveľmi rýchle spresniť.

Obrátil sa, počujúc volať na taxík. Bola to domovníčka, a o chvíľu nato akési tučné dievča v čiernych hodvábnych šatách s červenými očami sa doň nervózne hodilo a domovníčka pchala na sedadlo batožinu.

Bola to zrejme Rose. Mohol sa neusmiať? A mohol sa neusmiať potom, keď sa domovníčka pred ním strojene zatvárila?

– To je dáma z druhého poschodia?

– A vy ste kto?

– Od súdnej polície.

– V tom prípade to viete lepšie ako ja.

– To ju zať požiadal, aby odišla?

– V nijakom prípade som to nebola ja a je to ich vec!

Bolo to také jasné! Na poschodí sa smútiaca rodina celé hodiny pošušky radila, či sa sluší alebo nie nechať v dome tú kreatúru v takýchto slávnostných okolnostiach. A nepochybne k nej poslali ako delegáta kapitána, aby jej oznámil rozhodnutie rodinnej rady.

Maigret sa náhodou zastavil pred slovom Bal, napísaným bielymi literami na veľkom modrom plechu. Pred dverami posunutými dozadu boli popínavé rastliny, ktoré jasne naznačovali, že je to krčma. Vnútri bolo pošmúrno a chladno, čo silne kontrastovalo s oslňujúcim svetlom na chodníku i s kovovými ozdôbkami mechanického piana, ktoré sa trblietali ako skutočné skvosty.

Bolo tu niekoľko stolov, lavíc, prázdny priestor a na stene staré plátno odspodu dovrchu, ktoré kedysi slúžilo ako javisková opona.

– Kto je tam? – ozvalo sa zhora z poschodia.

– Ja.

Niekto sa tam umýval, lebo z vodovodného kohútika ešte tieklo a kvapky vody prskali do výlevky. Zišla dolu žena v papučiach a župane a zahundrala:

– Ach, to ste vy!

Aj ona už poznala Maigreta práve tak ako celý Charenton. Kedysi mohla byť pekná. Trochu stučnela, schúlostivela týmto životom v teplom skleníku, ale zachovala si istý šarm, ktorý spočíval v jej nonšalantnosti a pokoji.

– Chcete niečo piť?

– Poslúžime si obaja nejakým aperitívom.

Pila enciánový likér. Ako to už mala vo zvyku, oprela sa o stôl lakťami prisunutými jeden k druhému, a tak jej bolo napolo vidieť prsníky, ktoré sa blýskali vo výstrihu županu.

– Tušila som dobre, že prídete. Na zdravie!

Nemala strach. Polícia ju nevzrušovala.

– Je to pravda, čo sa rozpráva?

– O čom?

– O Bébertovi. No nič. Aj tak som už veľa povedala. Tým horšie! Nerátala som, že by mohlo byť niečo menej isté. Vravia, že to starý Gassin…

– Kto že ho…?

– Aspoň tak o tom sám hovorí, akoby prinajmenšom o celej veci vedel. Ešte pohárik?

– A Ducrau?

– Čo?

– Včera neprišiel?

– Často mi chodí robiť spoločnosť. Sme starí kumpáni, aj keď je to teraz bohatý človek. Nie je pyšný. Sedáva tam, ako sedíte vy. – Obaja zdvihli poháriky. – Občas ma požiada, aby som hodila päť sous do automatu, nech je hudba.

– Včera prišiel?

– Áno. Zábava býva iba v sobotu a v nedeľu, niekedy v pondelok. V ostatné dni obyčajne nezatvárame, ale som tu vlastne sama. Kým žil môj muž, bolo to iné, lebo on viedol reštauráciu.

– O koľkej odišiel?

– Vy myslíte, že to on? Mýlite sa, dovoľte, aby som vám to povedala. Poznám ho. Vydržiaval ma už vtedy, keď mal iba svoj malý remorkér. Ale nikdy, neviem prečo, nepokúsil sa o čosi viac. Veď obyčajne…! Ale to viete práve tak dobre ako ja! Včera bol smutný…

– Pil?

– Dva alebo tri poháriky, ale to je preňho nič. Povedal mi:

„Keby si vedela, Marthe, ako sa mi tí krabi protivia! Dobre viem, že strávim celú noc u prostitútok. Keď si pomyslím, že sú všetci tam okolo toho malého…“

Maigret sa tentoraz neusmial, keď znovu počul o tých povestných „kraboch“. Pozeral okolo seba na biednu výzdobu, na stoly, lavice, oponu a na hrdinskú ženu, ktorá drobnými glgmi dopíjala svoj druhý encián.

– Neviete, o ktorej odišiel?

– Možno o polnoci, možno skôr. Povedzte, nie je to nešťastie mať toľko peňazí, a nebyť šťastný?

Na to sa Maigret už vôbec neusmial.

VI

Najzaujímavejšie je to, hútal Maigret, že som presvedčený o jednoduchosti celého prípadu.

Bolo to u riaditeľa Súdnej polície v čase, keď sú už kancelárie prázdne. Purpurové slnko zapadalo nad Parížom a perspektíva z Pont-Neuf, ktorý spájal oba brehy Seiny, bola sfarbená červenými, modrými a okrovožltými šmuhami. Obaja stáli pri okne a tárali o všeličom, vyrušovaní pokojným prúdením chodcov.

– Čo sa týka toho môjho chlapíka…

Zazvonil telefón. Šéf zdvihol slúchadlo.

– Dobrý deň, madame. Máte sa dobre? Už vám ho dávam.

Bola to pani Maigretová, trochu znepokojená.

– Zabudol si mi telefonovať. Ale áno, veď sme sa dohovorili, že mi o štvrtej zavoláš. Nábytok ta už došiel a ja musím odcestovať. Môžeš hneď prísť?

Kým sa komisár rozlúčil, podal šéfovi vysvetlenie:

– Zabudol som, že sa sťahujeme na vidiek. Nábytok odišiel už včera na sťahovacom aute. Moja žena musí tam byť, aby ho prevzala.

Riaditeľ Súdnej polície pokrčil plecami, a keď to Maigret videl, zastal na prahu.

– Čo chcete povedať, šéf?

– Že urobíte tak ako ostatní, to znamená, že do roka znovu prijmete službu, ale tentoraz pre nejakú banku alebo poisťovňu.

Akási melanchólia panovala toho večera v úrade, na ktorý zaľahol súmrak, rozplynula sa tam ako fluidum, hoci obaja mužovia predstierali, že ju nevnímajú.

– Prisahám vám, že nie.

– Do videnia zajtra. Predovšetkým nijaké hlúposti s Ducrauom, lebo ten má iste dvoch-troch poslancov v hrsti.

Maigret si vzal taxík a prišiel len o niekoľko minút neskoršie do svojho bytu na boulevard Edgard-Quinet. Jeho žena mala plné ruky práce. Dve izby boli prázdne a v ostatných sa na kusoch nábytku vŕšili balíky. Niečo varila, nie však na sporáku, ten bol už preč, ale na liehovom variči.

– Skutočne nechceš ísť so mnou? Vrátil by si sa vlakom zajtra večer. Treba rozhodnúť, ako rozostavíme nábytok.

Nielenže nemohol, ale nemal na to ani najmenšiu chuť. Bolo mu zaiste čudné vrátiť sa do tohto spustnutého bytu, z ktorého odchádzajú navždy, ale skutočne oveľa čudnejšie pôsobili naňho určité veci, ktoré jeho žena pripravovala na odvoz, ako aj frázy, čo sa jej sypali z úst, pričom sa neustále zvŕtala.

– Videl si tie skladacie fotely, čo dodali? Koľko máš hodín? Pani Bigaudová telefonovala ohľadne nábytku. Je nádherný čas a čerešne sú obsypané kvetmi. A tá koza, čo spomínala, nie je vraj na predaj, ale jej majiteľka nám dá kozľa, ak toho roku bude mať.

Maigret, hoci jej s úsmevom na všetko prikyvoval, nebol vôbec duchom prítomný.

– Nezabudni sa najesť, – kričala pani Maigretová zo susednej miestnosti. – Ja nie som hladná.

Ani on už nebol. Chrúmal čosi. Potom musel zniesť dolu prebytočné balíky tých najsmiešnejších foriem – bolo tam dokonca aj záhradnícke náradie! – ktoré naplnili taxík.

– Stanica d’Orsay.

Pri dverách vlaku sa so ženou rozlúčil, a bolo okolo jedenástej, keď sa ocitol na brehu Seiny, celkom sám, nespokojný s niečím alebo niekým.

Prešiel kúsok ďalej, popred Ducrauove kancelárie na nábreží Célestins. Nikde sa nesvietilo. Medené tabuľky sa trblietali pod šikmo dopadajúcimi lúčmi plynovej lampy. A na rieke pozdĺž brehov boli člny poukladané k spánku.

Prečo mu to šéf hovoril? To je hlupák. Maigret skutočne túžil odísť na vidiek a tam sa v pokoji odovzdať čítaniu. Bol unavený.

A jednako ho ani trochu nezaujímalo, o čom jeho žena hovorila. Pokúšal sa spomenúť si, čo vravela o tej koze i o ostatných veciach. No ako sa tak díval na hemžiace sa svetlá na druhom brehu Seiny, vlastne sa v duchu pýtal:

– Kde asi môže byť o tomto čase Ducrau? Vrátil sa napokon domov, hoci sa mu protivila tá „maškaráda“? Večeria s lakťami opretými o stôl dakde vo väčšej reštaurácii alebo v bistre pre šoférov? Znovu sa povlečie od nevestinca k nevestincu, nesúc v náručí smútok za svojím synom?

O tom Jeanovi Ducrauovi sa nevie nič, skutočne nič. Je to jeden z tých tvorov, o ktorých ľudia nemajú čo povedať. Zaoberali sa ním dvaja inšpektori, v arichívnickej škole v Latinskej štvrti i v Charentone.

– Milý chlapec, trochu uzavretý, nie veľmi zdravý…

Nevideli uňho nijaké chyby, nijaké vášne. Nevedelo sa, čo robieval večer.

– Iste musel veľa doháňať, lebo odvtedy, ako bol chorý, študovalo sa mu ťažko.

Nemal nijaký rodinný život. Nemal kamarátov. Ani priateľku. A jedného krásneho rána sa obesil, obviňujúc sa, že chcel zabiť svojho otca!

Sú tu iba tie tri mesiace strávené s Aline na Zlatom rúne.

Jean… Aline… Gassin… Ducrau…

Maigret už videl železné mreže prístavu Bercy a napravo komíny elektrárne. Električky ho predbiehali. Na chvíľku sa z ničoho nič zastavil, potom sa pobral späť.

Tam dolu ho čakalo stavidlo č. 1, Ducrauov dom, nákladný čln, bistrá a malý zábavný podnik s celou tou výzdobou alebo skôr spoločnosťou zdusenou ťažkými nápojmi a vôňami, pozapletanými osudmi, ktoré sa usiloval rozmotať.

Bol to jeho posledný prípad. Nábytok už prišiel do mestečka na brehoch Loiry.

Slabo objal svoju ženu, keď odchádzal. Balíky jej niesol celý namrzený. Ani nečakal, kým sa vlak pohne.

Prečo mu to len šéf povedal?

A namiesto aby kráčal ďalej svojím nerozhodným krokom po nábreží, zrazu nasadol na električku.

Pri svite mesiaca, ktorý osvetľoval aj tie najtajnejšie zákutia, bolo vidieť, aká je štvrť pustá. Bistro naľavo bolo už uzavreté a u Fernanda ešte traja chlapi hrali karty spolu s hostinským.

Keď Maigret prešiel na chodník, vnútri začuli jeho kroky, Fernand zdvihol hlavu a musel ho spoznať, lebo hneď otvoril dvere.

– Vy ešte tadeto, v takúto hodinu? Vari je zase niečo nové?

– Nič.

– Nechcete dačo piť?

– Ďakujem.

– Nekonáte správne. Chvíľu by sa táralo.

Maigret vošiel dnu s pocitom, že robí hlúposť. Hráči čakali s kartami v ruke. Hostinský si naplnil pohár, druhý podal Maigretovi.

– Na zdravie!

– Hráš alebo nehráš?

– Ale áno! Dovolíte, pán komisár?

Komisár ostal stáť a vetril čosi nezvyčajné.

– Nesadnete si? Kontra!

Maigret pozeral von, ale videl iba nehybnú scenériu, vystrihnutú mesiacom.

– Je to zaujímavá historka s tým Bébertom, nie?

– Hraj! Potom rozprávaj!

– Koľko som dlžen? – spýtal sa Maigret.

– Tentoraz platím ja.

– Ale nie.

– Ale áno. Sekundu, a hneď som tu. Hráme belotu!

Hodil karty a zamieril k pultu.

– Čo budete piť? To isté? A vy, deti?

V ovzduší, v správaní, v hlasoch bolo čosi nie celkom čisté, nie celkom uvoľnené, najmä u hostinského, ktorý ani na chvíľu nedovolil, aby sa rozhostilo ticho.

– Viete, že Gassin je ešte stále opitý? Ťahá to už vyše týždňa. Dáš si veľký, Henry? A ty?

Na usnutom nábreží len v tejto kaviarničke boli ešte hore. Maigret, ktorý sa usiloval pozorovať súčasne, čo sa deje vnútri, i čo sa deje vonku, kráčal k dverám.

– Na slovíčko, pán komisár, chcel som vám povedať…

– Čo? – obrátiac sa zahundral Maigret.

– Počkajte… Už neviem… To je hlúpe… Čo si dáte?

Znelo to tak falošne, že jeho kumpáni v rozpakoch naňho pozerali. Fernand to sám cítil a lícne kosti mu očerveneli.

– Čo sa deje? – spýtal sa Maigret.

– Čo tým chcete povedať?

Držal dvere otvorené a pozeral na člny prilepené v kanáli.

– Prečo sa ma pokúšaš zadržať?

– Ja? Prisahám vám…

Vtom komisárovo oko preniklo pomedzi ponurú masu lodných kostier, stožiarov a kabín až k malému svetelnému bodu.

Ani nezatvoril za sebou dvere, prešiel nábrežím a ocitol sa pred lávkou vedúcou na Zlaté rúno.

Asi dva metre od neho stál muž, ktorého by skoro ani nebol zbadal.

– Čo tu robíte?

– Čakám na svojho zákazníka.

A keď sa Maigret obrátil, zistil, že o kúsok ďalej stojí neosvetlený taxík.

Úzka lávka pod váhou komisárovho tela zaprašťala. Za sklenými tabuľkami dverí sa slabo svietilo. Bez váhania ich otvoril a zamieril ku schodíkom.

– Slobodno?

Bol tu cítiť život. Maigret zišiel niekoľko schodov a videl celú kabínu, osvetlenú petrolejovou lampou. Posteľ bola odostlaná. Na stole, prikrytom voskovaným plátnom, stála fľaška a dva poháre.

Zoči-voči sedeli tam dvaja mužovia, ticho, sústredene: starý Gassin s hrozivými očami a Émile Ducrau, podopretý lakťami o stôl, čiapku posunutú do tyla.

– Vojdite, komisár. Tušil som, že prídete.

Nenaparoval sa. Nebol ani stiesnený ani prekvapený. Veľká petrolejová lampa šírila svetelné kruhy a panovalo tu také dokonalé ticho, že by mohol človek prisahať, že títo dvaja mužovia trávili tu pred Maigretovým príchodom hodiny mlčania a nehybnosti. Dvere do druhej kabíny boli zavreté na závoru. Spala tam Aline? Počúvala nehybne v tme?

– Šofér ma tam ešte čaká? – pokúšal sa precitnúť z meravosti Ducrau. – Máte rád holandskú pálenku?

Sám šiel zobrať z kredenca pohár, naplnil ho bezfarebnou tekutinou a chcel ho vziať do ruky. No vtom Gassin surovo zmietol všetko zo stola. Fľaša a poháre sa skotúľali na zem. Fľaška sa akoby zázrakom nerozbila, vypadla z nej však zátka a tekutina sa so žblnkotom liala von.

Ducrau sa ani nezachvel. Vari sa nazdal, že čosi také bude nasledovať? Gassin, ktorý v záchvate šialenstva dvoma prstami vykonal tento čin, zovrel dlane a prudko dýchal, vypnúc hruď.

Vedľa v kabíne sa ktosi pohol. Šofér chodil ešte stále po nábreží. Gassin zostal chvíľu ako na vážkach, potom klesol na stoličku a s hlavou v dlaniach zavzlykal:

– Ach, môj nešťastný osud!

Ducrau ukázal Maigretovi na palubný otvor, a ako prechádzal okolo starca, dotkol sa mu pleca. To bolo všetko.

Na palube sa vykúpali v čistom, sviežom vzduchu. Šofér bežal k autu. Ducrau podržal chvíľu rameno svojho spoločníka.

– Urobil som všetko, čo som mohol. Idete naspäť do Paríža?

Vystupovali po kamenných schodoch na nábrežie, taxikár už naštartoval a otvoril dvere na aute. Za oknami bistra zbadal Maigret siluetu Fernanda, ktorý sa istotne pozeral na taxík.

– To vy ste zakázali, aby vás nikto nevyrušoval?

– Komu?

Maigret iba kývol rukou a jeho spoločník porozumel.

– Urobil to? – Ducrau sa líškavo, znepokojene usmial. – Poctiví hlupáci! – zahundral. – Nasadnite! Šofér, rovno do stredu mesta.

Stiahol z hlavy čiapku a prehrabal sa vo vlasoch.

– Vy ste ma hľadali?

Na to Maigret nemal čo povedať, ostatne, jeho spoločník ani nečakal na odpoveď.

– Rozmýšľali ste o tom, čo som vám ráno navrhol? – Ducrau si však nerobil nádeje. Možno by bol dokonca sklamaný kladnou odpoveďou.

– Moja žena dnes večer odcestovala, musí byť tam, keď dovezú nábytok.

– Kde je to?

– Medzi Meung a Tours.

Nábrežia boli pusté. Celou cestou až po ulicu Saint-Antoine stretli iba dve autá. Šofér spustil okno.

– Kam ideme?

Na to Ducrau, ako keby komusi nedôveroval:

– Vysadíte ma u Maxima.

A tam aj skutočne zostúpil ten zavalitý a svojhlavý človek v hrubo tkanom belasom obleku so smútočnou páskou na rukáve. Hotelový sluha, ktorý ho určite poznal, sa hneď k nemu vrhol.

– Vojdete na chvíľu, komisár?

– Ďakujem.

Ducrau už aj bol v bubne otáčavých dverí, takže si ani nepodali ruky, ba nestačili sa ani pozdraviť.

Bolo pol druhej. Hotelový sluha sa spýtal Maigreta:

– Taxík?

Áno… Nie… Na boulevard Edgar-Quinet niet nikoho, veľkú posteľ mu odviezli spolu s nábytkom, a tak urobil podobne ako Ducrau: šiel spať do hotela na konci ulice Saint-Honoré.

Jeho žena, ktorá už pricestovala na nové miesto, po prvý raz spala v ich dome na vidieku.

VII

Dnu v cintoríne ozývalo sa ešte pomalé monotónne dupotanie, hoci čelo sprievodu bolo už pri mrežiach brány. A škripot štrku pod nohami, prach víriaci sa vo vzduchu ako dúha, váha toľkého zástupu na pochode, ktorý musel často prešľapovať na mieste, to všetko iba zväčšovalo dojem horúčavy.

Pri otvorenej bráne cintorína stál opretý o mreže Émile Ducrau, celý v čiernom, v čistobielej košeli, utieral si nos do zhúžvanej vreckovky a stisol ruku každému, kto sa mu uklonil. Ťažko povedať, na čo myslel. Neplakal, ba vytrvalo pozeral na ľudí, ako keby za tento pohreb nemohol. Jeho úzkoplecí korektný zať mal oči celé červené. Tváre žien pod závojom nebolo vidieť.

Sprievod zatarasil celý Charenton. Za dvoma vozmi naloženými kvetmi a vencami kráčali stovky vyumývaných, učesaných námorníkov v modrých oblekoch a s čiapkami v ruke.

Teraz, ako vychádzali z cintorína, po jednom Ducraua pozdravovali a jachtavo mu vyslovovali sústrasť, potom sa nemotorne grupovali do skupiniek a hľadali dajakú kaviarničku. Na čele sa im perlil pot. Ľahko si predstaviť, akí boli spotení vo svojich hrubých krížom preložených vestách.

Maigret stál oproti na chodníku pred kvetinárskym výkladom a uvažoval, či tu ešte zostať. Neďaleko zastal taxík. Vyšiel z neho jeden z jeho inšpektorov a hľadal ho.

– Tu som, Lucas.

– Nestalo sa nič? Dozvedel som sa, že starý Gassin si dnes ráno o pol deviatej kúpil revolver od zbrojára z Bastille.

Gassin bol tam, na päťdesiat metrov od rodiny, ktorá bola ešte v sprievode. Sledoval prúd ľudí bez slova, so zachmúreným pohľadom, ale nie netrpezlivo.

Maigret ho zbadal už predtým, lebo po prvý raz ho videl takto sviatočne vystrojeného, fúzy pristrihnuté, v bielej košeli a novom obleku. Skončil napokon svoj turnus pitia? V každom prípade bol dôstojnejší, pokojnejší. Jazyk sa mu už tak neplietol a bolo aj menej znepokojujúce vidieť ho takého dôstojného.

– Vieš to iste?

– Určite. Dal si vysvetliť, ako sa narába so zbraňou.

– Len čo bude kúsok ďalej, šetrne ho zastavíš a privedieš ku mne na komisariát.

Maigret sa medzitým poponáhľal prejsť cez cestu a zastal sotva tri metre od Ducraua, ktorého celkom ohromil. Ešte stále defilovali pred ním ľudia, ešte stále prechádzali námorníci v modrom, s opálenou pleťou a vyblednutými vlasmi. Maigretov pohľad sa stretol s Gassinovým, lebo starec sa tiež približoval, ale nejavil ani prekvapenie ani namrzenosť.

Šiel pekne po poriadku, prešľapoval za ostatnými. Napokon bez slova natiahol svoju stareckú, zvráskavenú ruku a ruka jeho pána ju stisla.

To bolo všetko. Starec odchádzal. Maigret sledoval jeho odchod a nevedel konštatovať, či má vypité alebo nie, pretože priveľká opitosť spôsobuje niekedy priveľkú chladnokrvnosť.

Inšpektor čakal na najbližšom rohu ulice. Maigret mu dal znamenie a potom jeden po druhom odišli.

– Mal by si zájsť na ulici Sentier do obchodu, čo je oproti pošte, a kúpiť tam asi sto metrov šnúry na záclony… – telefonovala ráno pani Maigretová.

V Charentone Maigret stretal námorníkov na každom kroku a čoskoro boli všade, zaplnili, sviatočne vyobliekaní, všetky kaviarničky na nábreží od kanála až po Auteil. Ako sa správal starý Gassin, keď ho inšpektor zatkol? Otázkam nebolo konca – radšej prešiel na opačnú stranu a teraz nevedel, v akej ulici sa nachádza.

– Komisár! – zavolal ktosi.

Bol to Ducrau, ktorý stál už iba dva kroky od neho, Ducrau, ktorý musel zanechať trúchliacu rodinu a skrátiť kondolencie, pretože ho volali povinnosti.

– Čo tárajú ľudia o Gassinovi?

– Čo tým myslíte?

– Spozoroval som vás hneď vtedy, keď sa s vami inšpektor rozprával. Zatknú ho?

– To sa už stalo.

– Prečo?

Maigret sa chvíľu sám seba spytoval, či je lepšie hovoriť alebo nie.

– Kúpil si ráno revolver.

Lodiar nepovedal nič, ale oči sa mu zúžili a pohľad stvrdol.

– Predpokladám, že kvôli vám, – povedal komisár.

– To je veľmi ľahko možné, – zahundral Ducrau, vopchal ruku do vrecka a vytasil sa s browningom.

Vyzývavo sa smial.

– Zatknete ma?

– To nestojí za to. Museli by vás hneď pustiť.

– A Gassina?

– Aj jeho.

Stáli v slnku na okraji chodníka v úzkej trhovej uličke, a práve tam prišla Maigretovi na um žartovná myšlienka, ako tak uvažoval o dvoch mužoch pustených v Paríži, že to vyzerá, akoby sa hral na Otca nebeského.

– Gassin ma nezabije, – povedal s istotou lodiar.

– Prečo?

– Pretože…!

A so zmeneným tónom pokračoval:

– Prídete zajtra ku mne do Samois na obed?

– Uvidím. V každom prípade vám ďakujem.

Maigret ho nechal tak, nedbal na jeho revolver ani na tuho naškrobený pripínací golier, ktorý ho škrtil. Bol už unavený a spomenul si, že sľúbil zatelefonovať žene, či na nedeľu príde. Najprv však zašiel na komisariát. Dnu bolo chladno. Maigreta prijal veľmi zdvorilo komisárov tajomník, lebo komisár bol práve na obede.

– Ten váš človek je v cele napravo. Opatrujem obsah jeho vreciek.

Povykladal všetko na rozprestreté noviny: revolver, bol to lacno kúpený bubienkový revolver; fajku-penovku, tabatierku z ružového kaučuku a vreckovku s modrým okrajom; napokon stmavenú mäkkú náprsnú tašku, ktorú Maigret najprv poohmatával, kým ju otvoril.

Nebolo v nej skoro nič. V jednej priehradke našiel papiere od Zlatého rúna a služobný hárok s podpisom mechanikov pri stavidle. V ďalšej nepatrnú sumu peňazí a napokon dve podobizne, fotografiu ženy a muža.

Obrázok ženy bol starý najmenej dvadsať rokov. Fotografia už zmenila farbu, vybledla, ale dali sa na nej ešte rozoznať črty mladej, štíhlej ženy so zastretým úsmevom, ktorý pripomínal úsmev Aline.

Bola to Gassinova žena, ktorá sa pre svoje krehké zdravie a nedobrovoľné hynutie musela vidieť robustným námorníkom priam úžasná. Aj Ducrauovi, ktorý s ňou spával! Bolo to na palube, zatiaľ čo Gassin popíjal dakde v kaviarničke alebo v nejakej chudobne zariadenej izbe?

Druhá podobizeň predstavovala Jeana Ducraua, ktorého práve pochovali. Bola to amatérska fotografia. Mládenec v modrých nohaviciach stojí na palube člna. Na rube fotografie je napísané: Svojej malej priateľke Aline, ktorá si to jedného dňa možno bude vedieť prečítať, jej veľký priateľ Jean.

Aj ten je mŕtvy. Obesený.

– No pozrime! – zvolal Maigret.

– Našli ste niečo?

– Mŕtvych! – povedal, otvárajúc dvere do cely.

– Čo je, tatko Gassin?

Starec na lavici sa zdvihol, a keď ho Maigret videl s porozväzovanými topánkami, rozopnutým golierom a bez kravaty, zamračil sa. Zavolal sekretára.

– Kto to urobil?

– Ale obyčajne…

– Dajte mu šnúrky do topánok a kravatu!

Námorník vyzeral takto veľmi žalostne, lebo s ním zaobchádzali nespravodlivo a hrubo.

– Sadnite si, Gassin! Tak teda to je všetko, pravda, okrem revolvera. Už nepijete? Ste teraz triezvy?

Sadol si oproti Gassinovi, lakte na kolenách, zatiaľ čo starec, zohnutý vo dvoje, šnuroval si topánky.

– Vidíte, že som vás nikdy neotravoval. Nechal som vás chodiť voľne, ako sa vám páčilo, a piť ako dúha. Dajte tomu pokoj! A hneď sa oblečte. Počujete?

Gassin zdvihol hlavu a Maigret videl, že ju predtým zvesil možno preto, aby skryl svoj šibalský úsmev; k Maigretovi sa obrátila zvráskavená tvár námorníka, v ktorej sa zračil úplný pokoj.

– Ešte som nikoho nezabil.

Bolo to prvý raz, čo sa ozval. Hovoril nenáhlivo, nezvučným hlasom, možno to bol jeho prirodzený spôsob.

– Viem. Ale chcete zabiť?

– Možno niekoho zabijem.

– Ducraua?

– Možno jeho, možno niekoho iného.

Opitý nebol, to bolo zrejmé. Ale pritom ktovie, či si nevypil. Alebo v ňom boli ešte dozvuky z predchádzajúcich pijatík? Inokedy vyzeral nadmieru svárlivý. Teraz bol úplne pokojný.

– Prečo ste si kúpili zbraň?

– Prečo ste vy v Charentone?

– Neviem, ako to súvisí.

– Tak!

A keď Maigret na chvíľu zmĺkol, zarazený týmto závratne krátkym výrokom, starec pokračoval:

– S tým rozdielom, že po tom vás vlastne nič nie je.

Zdvihol druhú šnúrku a znovu sa zohnúc, začal ju navliekať do očiek na topánkach. Maigret musel napínať uši, aby mu neušlo ani slovo z toho, čo starec hovoril, pretože si hundral popod fúzy. Možno nedbal na to, či ho kto počúva. Alebo to bol posledný rozhovor opilca samého so sebou?

– Pred desiatimi rokmi zastavil sa majiteľ Kormorána pred jedným pekným domom, v ktorom býval doktor. Volal sa Louis. Nie doktor, ten lodiar! Bol celý šialený od radosti a od netrpezlivosti. Jeho žena, ktorá mala už tridsať rokov, čakala konečne dieťa.

Múry sa občas zachveli, ako tadiaľ prešla električka, a na neďalekom obchodíku sa ozýval zvonec, pretože dvere sa bez prestania otvárali a zatvárali.

– Túžili po dieťati osem rokov. Louis bol ochotný venovať všetko, čo si našetril, len aby ho mal. Išiel potom za doktorom, drobným hnedým človiečikom s okuliarmi, poznal som ho. Vysvetľuje mu, že pôrod by mohol nastať dakde v zastrčenej dedine a že on radšej zostane v Châlons, pokiaľ len bude treba.

Gassin sa vzpriamil, aby sa mu tak krv nevalila do hlavy.

– Prešlo osem dní. Doktor chodil každý večer. Jedného dňa o piatej popoludní nastali konečne pôrodné bolesti. Louis nebol práve tam. Videli ho na palube, i na nábreží. Potom sa už neodtrhol od lekárovho zvonca. Priviedol ho skoro nasilu. Lekár ho ubezpečoval, že všetko ide dobre, ba veľmi dobre, že sa veci vyvíjajú bez najmenších komplikácií a že stačí, keď mu dá vedieť v poslednú minútu.

Gassin to odriekal ako litánie.

– Nepoznáte tú štvrť? Ja ten dom vidím, ako keby som tam bol, veľká nová vila so širokými oblokmi, ktoré boli v ten večer všetky osvetlené, pretože doktor usporiadal veľkolepú slávnosť. Bol pekný, navoňaný, fúzy vycifrované. Dvakrát prišiel ako veľká voda, páchol burgundským a potom likérom.

„Výborne, výborne!“ povedal. „Každú chvíľku…“

Prebehol cez nábrežie. Vo vile hral gramofón. Na záclonách boli vidieť tiene tancujúcich.

Žena vrieskala a Louis bol celý zmätený, bolo mu do plaču. To, čo sa robilo, ho celkom vydesilo. Akási starena, čo mala čln priviazaný kúsok ďalej, tvrdila, že dieťa má zlú polohu.

O polnoci šiel Louis zazvoniť k doktorovi a tam mu povedali, že doktor hneď príde.

O pol jednej cengal znova. Na chodbe sa ozývala hudba.

Louisova žena vrieskala tak strašne, až sa chodci na nábreží zastavovali a potom sa rýchlo poberali ďalej.

Konečne sa hostia rozchádzali. Malý doktor prišiel, nie síce celkom opitý, ale ani celkom triezvy. Vyzliekol si kabát a vysúkal rukávy.

„Budú možno potrebné kliešte…“

Bolo tam tesno. Strkali jeden do druhého. A tu lekár zrazu povie, že dieťaťu sa musí rozmliaždiť hlava!

„Ale to nie je možné!“ skríkol naňho Louis.

„Chcete, aby som zachránil matku?“

Na doktora prišli driemoty. Nemohol už ďalej. Už len jachtal. O hodinu, keď sa Louis znovu zdvihol, videl, že jeho žena už ani nekričí, ani sa nehýbe…

Gassin pozeral Maigretovi do očí a zakončil:

– Louis ho zavraždil.

– Lekára?

– Chladnokrvne, akoby nič mu vpálil guľku do hlavy, druhú guľku mu strelil do brucha, potom otvoril ústa, akoby chcel zjesť svoj revolver, a strelil tretí raz. Čln sa o tri mesiace predal na dražbe.

Prečo sa Gassin usmieval? Maigret mal tohto opilca a hašterivého človeka radšej ako inokedy.

– Čo so mnou teraz urobia? – spýtal sa ľahostajne.

– Sľúbite mi, že nebudete vystrájať hlúposti?

– Čo nazývate hlúposťami?

– Ducrau bol vždy váš priateľ, nie?

– Sme z jednej dediny. Spolu sme sa plavievali.

– Má vás veľmi rád.

Táto posledná veta sa Maigretovi ťažko vyslovovala.

– Možno.

– Povedzte mi, Gassin, na koho sa hneváte? Hovorím s vami ako človek.

– A vy?

– Nerozumiem.

– Ja sa vás pýtam, na koho máte namierené? Voľačo hľadáte. Nuž čo ste teda našli?

Toto Maigret nečakal. Človek, v ktorom videl iba opilca, vlastne tým, že v jednom kuse pil, prezrádzal, že ho čosi trápi, že sám po niečom snorí. Lebo to chcel Gassin povedať.

– Nenašiel som ešte nič presného.

– Ani ja.

Ale on už to skoro mal. Prezrádzal to jeho ťažký, chladný pohľad. Maigret konal správne, keď nariadil, aby mu vrátili šnúrky do topánok a kravatu. Nebolo to už vecou neschopného komisariátu ani polície. Sedeli tam teraz zoči-voči dvaja chlapi.

– Vy nemôžete za ten útok na Ducraua, pravda?

– Vôbec nie, – odpovedal ironicky.

– Tým menej môžete za samovraždu Jeana Ducraua.

Gassin mlčal a pomaly zdvihol hlavu.

– Bébertovi ste neboli ani rodič, ani priateľ. Nemali ste nijaký dôvod ho vešať.

Námorník so vzdychom vstal a Maigreta celkom zarazilo, keď ho videl takého malého a takého zostarnutého.

– Povedzte mi všetko, čo viete, Gassin. Váš priateľ v Châlons nezanechal po sebe nič. A vy máte predsa dcéru.

Oľutoval to, lebo Gassin obrátil naňho taký neslýchane spýtavý pohľad, že cítil, teraz nevyhnutne musí luhať, a to poriadne, keby sa čokoľvek robilo.

– Vaša dcéra sa zachráni.

– Možno naozaj áno.

Akoby mu to bolo jedno. No problém nespočíval v tom, ani najmenej! Maigret to vedel. Dostali sa tam, kam nechcel. Gassin však nekládol otázky. Iba mlčal a pozeral a bolo to skľučujúce.

– Až dovtedy ste žili šťastne na svojej palube…

– Viete, prečo som sa plavil vždy tou istou cestou? Lebo tade sme šli, keď som sa oženil.

Mal tuhé svaly, kožu zbrázdenú jemnými čiernymi vráskami.

– Povedzte mi pravdu, Gassin, viete, kto napadol Ducraua?

– Ešte neviem.

– Viete, prečo sa jeho syn obvinil?

– Možno.

– Viete, prečo sa Bébert obesil?

– Nie.

Povedal to úprimne, o tom sa nedalo pochybovať.

– Zatvoria ma?

– Nemôžem vás držať vo väzbe za nedovolené nosenie zbrane. Žiadam vás iba o to, aby ste pokojne a trpezlivo čakali, kým neskončím vyšetrovanie.

Malé jasné očká sa znovu stali útočnými.

– Ja nie som lekár zo Châlons, Gassin.

Gassin sa usmial a komisár sa zdvihol, unavený týmto výsluchom, ktorý nebol jediný.

– Teraz vás prepustím.

Nemali už čo ďalej robiť. Vonku bola ešte vždy tá neskutočná jar bez jedinej kvapky dažďa, bez jedinej spŕšky, ani len obláčika nikde. Štvorčeky zeme okolo gaštanov boli tvrdé a biele. Mestské polievacie autá polievali celý deň asfalt, mäkký ako v najhorúcejšom lete.

Na Seine, na Marne, ba aj na kanáli veslári s holými ramenami vkĺzli občas so svojimi malými loďkami, natretými farbou alebo lakom, medzi nákladné člny. Na chodníkoch boli všade terasy, a keď človek prechádzal popred kaviarničku, ovanula ho vôňa čerstvého piva. Námorníci poväčšine ešte neboli na svojich člnoch. Chodili z bistra do bistra, goliere naškrobené a tváre čoraz červenšie.

O hodinu neskoršie sa Maigret v jednej kaviarničke na nábreží dozvedel, že Gassin sa už nevrátil na palubu, ale že si vzal izbu u Catherine hore nad „Balom“.

VIII

Takú nedeľu nájde človek len v spomienkach z detstva, keď je všetko pekne vystrojené, všetko žiari novosťou od nezábudkovomodrého neba až po vodnú hladinu, ktorá odráža predĺžené domy. Ešte aj taxíky boli červenšie a zelenšie ako po iné dni a prázdnotou duniace ulice sa zabávali tým, že si prihrávali každý, i ten najmenší zvuk.

Maigret dal zastaviť auto kúsok pred charentonským stavidlom. Z bistra vyšiel Lucas, ktorého Maigret poveril, aby dával pozor na Gassina, a kráčal mu oproti.

– Nepohol sa. Včera večer pil s hostinskou, ale z búdy nevykročil. Možno ešte spí.

Paluby člnov práve tak ako aj ulice zívali prázdnotou. Iba akýsi chlapec sedel na kormidle a naťahoval si nedeľné ponožky. Lucas pozoroval člny a ukázal na Zlaté rúno:

– Tá bláznivá bola včera nervózna. Štyri alebo päť ráz sa vystrčila z palubného otvoru a raz dokonca bežala až do bistra na rohu. Námorníci ju zbadali a šli pohľadať starca, ale ten sa nechcel vrátiť. Po pohrebe a po tom všetkom pôsobilo to akosi tiesnivo. Až do polnoci bolo vidieť na člnoch ľudí a všetci pozerali tým smerom. Treba tiež pripomenúť, že „Bal“ znovu začal fungovať. Od stavidla bolo počuť hudbu. Námorníci boli ešte sviatočne vyobliekaní. Skrátka, tá bláznivá iste zaspala, ale ráno, sotva sa rozbrieždilo, už ju videli blúdiť bosú nespokojne po okolí ako pravú mačku. Ako tade chodila, pozobúdzala ľudí na niekoľkých vlečniakoch, takže ešte pred dvoma hodinami by ste boli videli dvojice iba v košeliach vo všetkých palubných otvoroch. No ani tak jej nikto nevedel povedať, kde je starec. Myslím, že to tak bolo aj lepšie. Jedna žena ju odviedla na palubu Zlatého rúna a teraz si tam obidve chystajú výdatné raňajky. Pozrite, z rúry na piecke vystupuje dym.

Rovný dym stúpal dohora takmer zo všetkých člnov a námorníkov zahaľovala vôňa horúcej kávy.

– Dávajte naňho pozor ďalej, – povedal Maigret.

Namiesto aby nastúpil späť do taxíka, vošiel do tanečnej siene „Balu“, kde boli dvere otvorené. Žena rozprskávala kvapôčky vody po dlážke, ktorú sa chystala zametať.

– Je tam hore? – spýtal sa komisár.

– Myslím, že práve vstal, lebo počujem kroky.

Maigret vystúpil niekoľko schodov a načúval. Skutočne tam niekto chodil hore-dolu. Dvere sa otvorili a ukázala sa v nich namydlená tvár Gassina, ktorý iba pokrčil plecami a stiahol sa späť.

Ducrauov vidiecky dom v Samois, oddelený od Seiny vlečným chodníkom, bola veľká trojkrídlová budova, obkolesená krásnym dvorom. Keď taxík zastal, Ducrau v námorníckom modrom obleku ako obyčajne a s novou čiapkou na hlave už čakal pri bránke.

– Môžete poslať taxík späť. Odvezie vás môj šofér.

Počkal, až komisár zaplatí. Neobyčajne starostlivo zatvoril bránku, položil kľúč do vrecka a zavolal na šoféra, ktorý kdesi vzadu na dvore umýval hadicou sivé auto.

– Edgar, nikoho nevpustíš dnu, a ak uvidíš, že sa niekto potuluje okolo domu, príď mi to povedať.

Potom sa vážne pozrel na Maigreta a spýtal sa:

– Kde je?

– Oblieka sa.

– A Aline? Nezbláznila sa?

– Hľadala ho. Teraz je s ňou na palube susedka.

– Nechcete si dačo zajesť? Obed bude najskôr o hodinu.

– Ďakujem.

– Alebo pohárik?

– Teraz nie.

Ducrau zostal na dvore, pozeral na budovu a palicou ukázal na jeden oblok.

– Stará sa ešte neobliekla. A tie mladé slúžky, počúvajte, ako sa hádajú.

Z prvého poschodia, kde boli okná pootvárané, naozaj doliehala prudká vrava.

– Zeleninová záhrada je vzadu, práve tak ako aj staré stajne. Dom vľavo patrí istému veľkovydavateľovi a v tom, čo stojí vpravo, bývajú Angličania.

Všade naokolo medzi Seinou a horou Fontainebleau boli roztratené domy a vily. Maigret počul dutý zvuk tenisových loptičiek zo susedného ihriska. Záhrady boli hneď vedľa seba. Stará dáma v bielom ležala vystretá v hojdacej stoličke na okraji trávnika.

– Naozaj nebudete nič piť?

Ducrau vyzeral akýsi zmätený, akoby sa ho boli spýtali, či nemal dajaké tajné úmysly so svojím hosťom. Bol neoholený. Viečka mu unavene klipkali.

– Vidíte, takto trávievame nedeľu.

Ale bolo to, akoby si vzdychol:

– Povedzte, je život taký žalostný?

Okolo týchto dvoch mužov bolo všetko pokojné, s kontrastmi svetla a tieňa, bielych múrov, popínavých ružových kríkov a kolesa štrku na zemi. Seina pomaly tiekla, brázdená člnkami, a ľudia prechádzali po oboch stranách cesty.

Ducrau zamieril k zeleninovej záhrade a napchávajúc si fajku, ukázal na páva, ktorý sa prepletal na štvorcovom záhone šalátu a zahundral:

– To je nápad mojej dcéry. Myslí si, že to vyzerá zámožne. Chcela aj labute, ale nie je tu voda!

Pozeral Maigretovi do očí a náhlivo vyriekol, sotva si uvedomujúc, čo hovorí:

– A vy, vy si čo myslíte? Nezmenili ste ešte svoj úmysel?

Nebola to otázka len tak do vetra. Mal ju pripravenú dlhší čas, nepochybne aspoň od včera, a stále ju nosil v hlave. Prikladal jej takú dôležitosť, až bol z toho celý zachmúrený.

Maigret fajčil a pozoroval, ako sa dym vznáša v priesvitnom vzduchu.

– V stredu odchádzam od polície.

– Viem.

Rozumeli sa veľmi dobre, nie že by sa iba tak tvárili. Ducrau nezamkol bránku iba náhodou a už vôbec nie náhodou chodil po pustej zeleninovej záhrade.

– Nestačí vám to? – povedal komisár tak ticho, sotva sa mu to odtrhlo od úst, takže sa skoro ani nedalo vedieť, či skutočne prehovoril.

Ducrau sa nato zastavil a lepšie upevnil príklop na melóne. Keď opäť zdvihol hlavu, mal už zmenený výraz. Razom strhol masku. Bol to zunovaný, nerozhodný, nepokojný človek.

Ale iba na chvíľku. Črty tváre stvrdli. Na pery mu vysadol zlomyseľný úsmev. Nepozeral už na svojho spoločníka, ale na to, čo ho obklopovalo, na nebo, na okná veľkého bieleho domu.

– Prídu za mnou, nie?

A jeho pohľad napokon zasiahol Maigreta priamo do tváre. Bol to pohľad človeka, ktorý sa núti do optimizmu a ktorý, veľmi neistý sám sebou, pokúša sa vyhrážať.

– Hovorme o niečom inom. Čo keby sme si vypili pohárik? Viete, čo ma zaráža? Že vaše vyšetrovanie sa vôbec nevzťahuje na Decharma, ani na moju milenku, ani…

– Myslel som, že chcete hovoriť o niečom inom.

Ale milý Ducrau neprestal sledovať svoj cieľ a dotknúc sa Maigretovho pleca, prehodil:

– Moment! Hrajme otvorenú hru a najprv mi povedzte, koho podozrievate!

– Z čoho?

Obaja sa usmiali. Celkom z diaľky by sa mohlo zdať, že sa zabávajú na neškodnej téme.

– Zo všetkého.

– A ak je vinník pre každú vec osobitne?

Ducrau stiahol obočie. Odpoveď sa mu nepáčila. Potisol dvere, ktoré viedli do kuchyne, kde jeho žena, ešte v župane, dávala rozkazy slúžke. Bola celá rozrušená, že ju prekvapili takúto neučesanú, jachtala ospravedlnenia, rukou si pridržiavajúc drdol, zatiaľ čo jej muž zahučal:

– To je dobre! Komisárovi je to fuk! Mélie, bolo by treba zájsť do pivnice a pohľadať fľašku!… Čoho?… Šampanského, nie? Nuž teda nájdeme si nejaký aperitív v salóne.

Zaplesol dvere a v salóne sa pohýbali fľašky, ktorými bola zatarasená celá okenná doska.

– Pernod? Encián? Videli ste to? A jej dcéra je ešte horšia! Keby nemala smútok, už by tu aj bola v ružových alebo zelených hodvábnych šatách so slávnostne nasadeným úsmevom a sladkými rečami.

Naplnil dva poháre a potisol kreslo komisárovi.

– Neruší ma, že sa nám susedia smejú, najmä keď obedujeme na terase, ako to o chvíľu uvidíte!

Pohľad mu lenivo blúdil z predmetu na predmet. Salón bol priestranný a stálo tam obrovské krídlo klavíra.

– Na zdravie! Keď som chcel kúpiť prvý remorkér, museli, pravdaže, čakať, kým som mohol zaplatiť. Bolo to dvanásť splátok a banka súhlasila pod podmienkou, ak prinesiem záruku. Požiadal som svokra, aby sa za mňa zaručil. Ale čo! Vyhováral sa, že nemá právo priviesť svoju rodinu na mizinu! Teraz ja vydržiavam starú.

Bolo jasne cítiť, ako hlboko bola v ňom táto nevraživosť zakorenená a že mu ťažko padlo už i hovoriť o tom. Hľadal nejakú inú tému rozhovoru a vytiahol škatuľku cigár.

– Vezmete si? Ak dávate prednosť fajke, neunúvajte sa!

Húžval pritom vyšívaný obrúsok, ktorý ležal na stole.

– Nuž a tak ony trávia čas! A ten hlúpy oficier sa zúčastňuje šachových pretekov, čo sú vždy na poslednej strane novín.

Myslel na inú vec, a Maigret, ktorý doňho videl čoraz lepšie, iba sa pousmial, lebo Ducrauove oči hovorili čosi celkom iné ako slová.

Oči? Tie neustále číhali na komisára. Pokúšali sa ešte urobiť si o ňom úsudok. Znovu a znovu sa spytovali, či bol prvý úsudok správny, a striehli najmä na nejakú slabú chvíľku.

– Čo ste urobili so svojou milenkou?

– Povedal som jej, aby zmizla, a ani neviem, kam odišla. Zato ona veľmi chcela ísť na pohreb, v hlbokom smútku tam a naspäť už s napudrovanou tvárou ľahkej ženy!

Zožieral sa. Všetko ho hnevalo. Dalo by sa povedať, že jeho nenávisť prechádzala aj na veci, obrúsok na stole už celý dokrkval.

– U Maxima bola veselá a šarmantná. Bolo v nej čosi, ona bola celkom iná ako moja žena a jej podobné. To je pre mňa len kus nábytku, a pritom vám tučnie a špekuluje, ako poukladať bielizeň a čo bude variť, ani dajaká slúžka.

Maigret už dávno pochopil túto komickú drámu, ktorá Ducrauovi otravovala život. Vzmohol sa z ničoho. Mal peňazí ako pliev. Uzatváral obchody so zámožnými mešťanmi a tušil, že aj on bude raz taký ako oni. No svoju vlastnú rodinu zanedbával. Jeho žena konala v Samois tie isté práce, rovnako sa namáhala, ako keď právala na palube remorkéra bielizeň, a dcéra bola iba karikatúrou malomeštiačky.

Ducrau to znášal ako osobnú krivdu a veľmi dobre cítil, že susedia ho neberú vážne, i keď sa mohol pýšiť veľkým bielym domom, šoférom a záhradníkom.

Závistlivo pozeral, keď ich videl na trávniku alebo na terase. Zúril a zo vzdoru pľul po zemi, vopchal ruky do vreciek a hrubo nadával.

Keď začul na schodišti kroky, vzdychol si a žmurkol tým smerom:

– Práve prichádzajú!

Bola to jeho dcéra a zať, ona v čiernych šatách a on v slávnostnej uniforme, uklonili sa s bolestnou diskrétnosťou ako ľudia, ktorých práve postihlo veľké nešťastie.

– Veľmi nás teší. Otec nám často o vás hovoril a…

– Nechajte to! Radšej si niečo vypite!

Bol ešte namrzenejší, keď prišli. Stál pri okne a pozeral na mreže bránky, ktoré rozrezávali Seinu.

– Ospravedlníte nás, pán komisár?

Zať bol svetlovlasý, slušný a rezignovaný.

– Dáš si za náprstok portského? – spýtal sa svojej ženy.

– Čo ste si zobrali, pán komisár?

Ducrau od netrpezlivosti bubnoval po okne prstami. Alebo vymýšľal, akú nehoráznosť povie? Zrazu sa nečakane zvrtol a zahundral:

– Komisár si žiadal odo mňa informácie o vás. A pretože vie o vašich dlhoch, naznačil mi, že mojou smrťou by sa všetko vyrovnalo. Jeanova smrť ešte zdvojnásobuje vaše nádeje.

– Otec!… – vykríkla dcéra a podniesla si k očiam čierno lemovanú vreckovku.

– Otec!… – výsmešne ju napodobnil. – Nuž a čo? Vari ja som zadlžený? Ja chcem ísť bývať na juh?

Manželia boli už na to zvyknutí a Decharme bol dosť obratný: naznačil útrpný, sotva badateľný úsmev, ako keby považoval tieto reči za žart alebo za chvíľkovú zlú náladu. Mal pekné dlhé biele ruky a hladkal si ich, pohrávajúc sa s platinovým prsteňom.

– Povedal som vám, že čakajú dieťa?

Berthe Decharmová si zakryla tvár. Bolo to trápne. Ducrau to dobre vedel, ale robil to naschvál. Šofér prešiel cez dvor a zamieril ku schodišťu. Ducrau otvoril okno a zavolal naňho:

– Čo je?…

– Povedali ste mi…

– Áno! A čo…?

Zmätený šofér ukázal na akéhosi žobráka, ktorý sedel na tráve za ohradou a vyťahoval si z kapsy kúsok chleba.

– Hlupák!

Okno sa znovu zavrelo. Na terase v tieni ružového slnečníka prestierala stôl slúžka v bielej zástere.

– Ty vieš len to, čo budeme obedovať?

Dcéra to využila a vyšla von, zatiaľ čo Decharme naoko prebehol prstami po klavíri.

– Vy hráte? – spýtal sa Maigret.

– On? Nikdy v živote. Tu niet človeka, čo by hral. Klavír je tu na ozdobu, ako všetko ostatné.

A hoci bolo v miestnosti skôr zima ako horúco, na čelo mu vystúpil pot.

Susedia z ľavej strany ešte vždy hrali tenis a sluha v livreji im priniesol občerstvenie práve vtedy, keď Ducrauovci na terase obedovali. Ružové tienidlo dostatočne nezachycovalo slnečné lúče a čierne hodvábne šaty Berthe Decharmovej mali pod pazuchami mokré polokruhy. Pokiaľ ide o Ducraua, bol taký napätý, až bolo ťažko naňho pozerať. Všetko, čo povedal a čo robil, bolo trápne.

Keď doniesli rybu, žiadal, aby mu ukázali misu, zaňuchal, ukazovákom ju odmrštil a zvrieskol:

– Odneste to!

– Ale, Émile…

– Odniesť! – opakoval.

Jeho žena sa vrátila z kuchyne s vyplakanými očami. Obrátil sa k Maigretovi a neohrabane povedal:

– Teda v stredu odchádzate do penzie. V stredu večer alebo ráno?

– V stredu napoludnie.

A zaútočiac na svojho zaťa, pokračoval:

– Vieš, koľko som mu ponúkol, aby pracoval u mňa? Stopäťdesiattisíc. Ak bude chcieť dvesto, dostane dvesto.

Neprestajne napínal uši a sledoval kroky vonku za bránkou. Mal strach. Maigret jediný to vedel a bol stiesnenejší ako ostatní, pretože pohľad na tohto človeka, ktorý sa urputne bránil, aby neupadol do paniky, bol tragický, s príchuťou smiechu a nenávisti.

Pri káve vymyslel Ducrau inú vec.

– Pozrite, – a ukázal na kruh okolo stola, – tomu sa vraví rodina. V prvom rade človek, ktorý nesie všetku ťarchu na svojich pleciach, ktorý ju vždy niesol a ponesie až do úmoru. Potom tí ostatní, čo sa naňho zavesili a čo sú nanič…

– Už sa to znovu začína? – ozvala sa dcéra a vstala.

– Máš pravdu. Choď sa prejsť. Je to možno tvoja posledná pekná nedeľa.

Zachvela sa. Jej muž, ktorý si utieral ústa obrúskom, zdvihol hlavu. Pani Ducrauová pravdepodobne nič nepočula.

– Čo tým chceš povedať?

– Nič! Nič nechcem povedať. Len sa ty ďalej pekne chystaj na juh.

Tu zať, ktorý sotva tušil nevhodnosť svojich slov, milo povedal:

– Rozmýšľal som o tom s Berthe. Juh je trochu ďaleko. Ak nájdeme niečo na brehu Loiry.

– Uhádol si! Iba to vám chýba, požiadať komisára, aby vám vyhliadol niečo tam, kde je on, čo aj s radosťou urobí už len preto, aby vás mal za susedov.

– Vy bývate pri Loire? – spýtal sa rýchlo Decharme.

– Možno tam bude bývať.

Maigret pomaly obrátil hlavu k Ducrauovi, no tentoraz sa neusmieval. Stislo mu hruď a pery sa mu roztriasli od vzrušenia. Koľko dní tápal v odpornej neistote, a hľa, jedným magickým slovkom sa zrazu všetko zmenilo.

– Možno.

Ducrau vydržal jeho pohľad s nemenšou vážnosťou, lebo si veľmi dobre uvedomoval, čo znamenajú tieto minúty.

– Na ktorom brehu Loiry máte dom?

No tieto slová zať iba zamrmlal a ani jeden ani druhý im nevenovali pozornosť. Ducrau ešte prudko dýchal s rozšírenými nozdrami a tvár mu horela ohňom rozpútaného boja.

Dosť sa krútili okolo seba. Dosť sa vzájomne napremeriavali, no ani jeden sa neodvážil zasadiť úder.

Aj Maigretovi sa teraz lepšie dýchalo. Napchával si fajku a prsty s rozkošou vnoril do mešca s tabakom.

– Mne by sa dosť páčil kraj okolo Cosnes alebo niekde v blízkosti Gien…

Tenisové lopty sa odrážali od červenej plochy a biele šaty dievčat povievali. Malý motorový čln hrkotal dolu Seinou, pripomínajúc spokojné pradenie kocúra.

Pani Ducrauová zacengala na slúžku, ale na tom teraz nezáležalo, pre nich dvoch nič také neexistovalo, pretože konečne spoznali, na čom sú.

– Môžeš ísť za svojou ženou, ktorá iste dakde prelieva slzy.

– Myslíte? Ja sa domnievam, že to jej stav spôsobuje u nej takú nervozitu.

– Choď už, hlupák! – vybuchol Ducrau a Decharme s ospravedlnením odchádzal. – A ty čo vycengúvaš, čo chceš?

– Rosalie zabudla likéry.

– To nech ťa nemrzí. Keď sa nám zažiada likérov, nájdeme si ich sami. No nie, Maigret?

Nepovedal komisár. Povedal Maigret. Vstal, utrel si ústa servítkou, vypol hruď a prebehol pohľadom po kraji. Vdychoval vzdych plnými pľúcami a chrochtal od spokojnosti.

– Čo na to poviete?

– Na čo?

– Na všetko! Na to všetko! Je to dobré! Pozrite, ešte aj manipulant od stavidla obeduje vonku s rodinou! Keď som ja bol povozníkom, ešte na samom začiatku, zajedli sme si s Gassinom dakde na svahu a potom, keď kone hodinu-dve oddychovali, zaborili sme nos do trávy a kobylky nám skákali po hlave…

Zreničky mal akési zdvojené. Jeho pohľad bol najprv trochu mäkký, akoby radostne pohládzal kraj naokolo, a potom, asi uprostred reči, sa stal prenikavý, presne zamierený, drsný, celkom iný ako predtým, akoby s tým prvým pohľadom vôbec nesúvisel.

– Robíte niečo, aby ste ľahšie trávili?

Zamieril k bránke a otvoril ju. No kým prišiel na cestu po ktorej sa ťahajú člny, vopchal ruku do zadného vrecka, ostentatívne vytiahol browning a overil si nabíjač.

Bolo to teatrálne, detské, i keď to predsa len silne pôsobilo. Maigreta to nevykoľajilo, predstieral dokonca, že nič nevidel. Z izby na poschodí doliehali hlasy až sem, jeden z nich zaznieval veľmi zlostne.

– Čo som vám povedal? Diškurujú.

S revolverom vo vrecku kráčal pomaly vedľa Maigreta, hruď vypnutú ako sviatočný chodec. Pred manipulantom sa na chvíľku zastavil a pozeral na vodu, ktorá presakovala tisícimi štrbinami na zátarase, a na rodinu, čo sedela pred domcom.

– Koľkého je dnes?

– Trinásteho apríla.

Pozrel podozrievavo na Maigreta…

– Trinásteho? Ach!

A kráčali ďalej.

IX

V túto hodinu nadobúda všetko sýtejšie farby, ale bez trbletu, a chúli sa do seba v očakávaní súmraku. Červenému slncu, zavesenému nad zalesnenými vŕškami, sa dá pozerať už priamo do tváre. Odrazy vo vode sú širšie, nádhernejšie, a jednako majú v sebe čosi chladné, vyhasnuté, čosi sa z nich vytratilo.

Tí, čo prechádzali povyše stavidla, pozerali na mladého muža, ktorý sa pokúšal naštartovať motorový čln. Bolo počuť, ako motor urobil niekoľko obrátok, nasával vzduch a zakašlal, potom kľuka začala odznova netrpezlivo pracovať.

Ducrau sa zrazu zastavil, ruky za chrbtom, a pozeral na rad domov, ktoré na tomto mieste lemujú rieku. Maigret nevidel nič neobyčajné.

– Pozrite, komisár.

Boli to samé reštaurácie a dosť luxusné hotely a po celej dĺžke chodníka stál rad áut. Medzi dvoma reštauráciami bolo pomenšie bistro, kde jedávali šoféri a kde sa v nedeľu vyniesli von štyri stoly ako na terasu.

Maigret sliedil pohľadom, čo by kde videl. Tiene chodcov sa predlžovali do gigantických rozmerov. Poniektorí boli v slamených klobúkoch a ženy v ľahkých šatách. Komisárov pohľad napokon spočinul na dobre známej siluete inšpektora Lucasa, ktorý sedel vonku na malej terase pred pohárom veľkého piva. Aj Lucas zbadal Maigreta a usmial sa naňho cez cestu. Zdalo sa, že je dokonale spokojný, že sa teší z peknej nedele, sediac tam pod červeno-žltým tienidlom pri živom plote.

Vzadu na terase vpravo od Lucasa zbadal už komisár starého Gassina, ktorý sedel prilepený za malým okrúhlym stolíkom, lakte pritlačené na stole, a písal list.

Ľudia sa vracali z nejakej slávnosti, pretože kráčali akoby v sprievode, a vírili prach. Nik nezbadal, že v tom dave dvaja muži zastali, ani to, že jeden z nich vopchal ruku do vrecka a povedal:

– Tomuto sa hovorí spravodlivá obrana?

Ducrauovi nebolo do žartu. Nemohol odtrhnúť pohľad od starca, ktorý občas zdvihol hlavu a akoby nevidel nič okolo seba, premýšľal o tom, čo napíše.

Maigret neodpovedal, iba pokynul Lucasovi a pohol sa ďalej k stavidlu. Ducrau šiel za ním, hoci nerád.

– Počuli ste moju otázku?

Loďka konečne odchádzala, kĺzala sa po hladine a kreslila po nej arabesky víru.

– Tu som, šéf.

Bol to Lucas, ktorý sa pozeral na Seinu práve tak ako ostatní.

– Je ozbrojený?

– Nie. Prezrel som jeho izbu, nie je tam nijaká zbraň. No nezastavil sa na svojej ceste.

– Zbadal ťa?

– Myslím, že nie. Priveľmi bol zaujatý vlastnými myšlienkami.

– Zariaď to tak, aby si list dostal do rúk. Choď.

– Ešte vždy ste mi neodpovedali na otázku, – neustupoval Ducrau, keď zase kráčali ďalej.

– Veď ste počuli, že nemá zbraň.

Šli a šli, až sa priblížili k bielemu domu.

– Slovom, – uškľabil sa lodiar, – každý máme svojho anjela strážcu. Lepšie, keď budete večerať s nami. A ak by ste chceli prenocovať…

Potisol bránku. Videl, ako na terase jeho žena, dcéra a zať popíjajú čaj. Šofér lepil pneumatiku, ktorá na štrku dvora tvorila veniec nápadne červenej farby.

Každý sedel ponorený v prútenom kresle pri stole, na ktorom stála fľaška a poháre. Oni dvaja sa však nevrátili späť na terasu k ostatnej rodine. Zostali na dvore pri dverách do salóna, ktorý sa pomaly za ich chrbtom ponáral do tieňa. Reflektory v Samois sa veľmi skoro rozsvietili a za vidna tvorili belasé škvrny, zatiaľ čo ľudia sa potratili, väčšinou ich pohltila stanica.

– Myslíte, – vravel Maigret čo najpokojnejšie, – že človek, ktorý už raz vraždil, dlho váha, aby si zabezpečil pokoj, kým odstráni druhého, ba v najhoršom prípade aj tretieho?

Ducrau fajčil zo svojej obrovskej penovky s dlhým koncom, bola z čerešňového dreva a jej hlavičku si musel pridržiavať. Pozeral na svojho spoločníka a až po chvíli zamrmlal:

– Čo tým chcete povedať?

– Nič zvláštneho. Myslím, že tu trávime zvyšok peknej nedele. Ten koňak je dobrý. Fajky majú dobrý ťah. Starý Gassin si teraz dakde dáva aperitív. No v stredu večer nás prestane zaujímať všetko, čo nás teraz znepokojuje. Problém bude vyriešený.

Hovoril ako vo sne a Decharme hore na terase škrkol zápalkou, ktorej plameň chvíľu tancoval na bledom nebi.

– Nuž viete, ja sa v duchu spytujem, kto to už nebude.

Ducrau sa roztriasol. Nevládal to už ani zakryť a radšej sa priznal.

– Viete, ako na to ísť!

– Kde ste boli minulú nedeľu?

– Tu. Chodievame sem každú nedeľu.

– A váš syn?

Ducrauovi stvrdla tvár, keď povedal:

– Aj on tu bol. Dve hodiny vylaďoval rozhlasovú stanicu, ale aj tak lepšie nehrala.

– Žiaľ, on je už mŕtvy, aj pochovaný. Bébert je mŕtvy. Práve preto myslím, kto bude v tomto foteli sedieť na budúcu nedeľu.

Nevideli sa dobre. Vôňa fajok sa rozplynula po dvore. Ducrau sa práve zdvihol, keď ktosi zosadol z bicykla a zastal rovno pred bránkou, a tak sa iba z diaľky spýtal:

– Čo je?

– Pre pána Maigreta.

Akýsi chlapec z dediny podával cez mreže list komisárovi.

– Dali mi toto pri trafike, aby som vám to zaniesol.

– Viem. Ďakujem.

Ducrau sa nepohol. Ženy odišli z terasy, pretože im bolo chladno, a bolo jasné, že Decharme, stojaci pri zábradlí, váha, či má ísť za tými dvoma mužmi, akoby ho za nimi čosi ťahalo.

Maigret roztrhol vrchnú obálku, na ktorej bolo jeho meno, a našiel list, ktorý pred chvíľou písal Gassin. Bola na ňom adresa: Pani Emme Chatereau, kaviareň Maraicherovcov v Lazicourte (Horná Marna).

– Môžeme zažať v salóne, – zahundral Ducrau, ale neodvážil sa nič spýtať.

– Ešte naň dosť vidím.

Papier bol z kaviarne, atrament fialový, písmo spočiatku celkom maličké a na konci už dvakrát toľké.

Drahá Emme,

oznamujem ti, že sa mám dobre a dúfam, že tento list ťa nájde v takom istom dobrom zdraví. Jednako by som ťa chcel upovedomiť, že ak by sa niečo stalo, radšej by som chcel byť pochovaný u nás, pri našej matke, a nie v Charentone, ako som najprv povedal. Takisto sa nemusí už ďalej platiť za hrob. Pokiaľ ide o peniaze, čo sú v sporiteľni, nájdeš knižky a všetky papiere v zásuvke kredenca. To všetko je tvoje. Môžeš si potom pristaviť ešte jedno poschodie k domu.

Napokon, všetko je v poriadku, pretože viem, čo mám robiť.

Tvoj verný brat.

Maigret, ešte vždy stojac, odtrhol pohľad od kúska papiera a vzniesol ho k Ducrauovi, ktorý sa tváril, že myslí na čosi iné, a stále fajčil fajku.

– Zlé správy?

– To je list, čo práve písal Gassin.

Ducrau sa ovládal, skrížil nohy a zase ich roztiahol, pozoroval z diaľky svojho zaťa a napokon zahundral, pričom vynaložil veľa úsilia, aby neprezradil svoju netrpezlivosť:

– Môžem to prečítať?

– Nie.

Maigret list znovu zložil a zasunul do náprsnej tašky; celkom mimovoľne pozrel občas k bránke, za ktorou však zíval iba veľký tieň.

– Komu je adresovaný?

– Jeho sestre.

– Emme? Čo sa s ňou stalo? Žila krátky čas na člne svojho brata a myslím, že som bol do nej dokonca aj zamilovaný. Potom sa vydala za jedného učiteľa na Hornej Marne, ktorý zanedlho nato zomrel…

– Má hostinec v rodnej dedine.

– Je naozaj zima, vy to necítite? Nechcete ísť dnu?

Ducrau otočil elektrickým vypínačom v salóne, zavrel dvere, chcel stiahnuť žalúzie, potom si to rozmyslel.

– Nemôžem vedieť, čo píše Gassin svojej sestre?

– Nie.

– Mám sa čoho obávať?

– Vy to viete lepšie ako ja.

Ducrau sa usmial a motal sa v salóne, nevediac, kam si stať, kým Maigret celkom po domácky šiel do záhrady po fľašku a poháre.

– Predstavte si dvoch ľudí, – povedal, nalievajúc si do pohára. – Jedného, ktorý už vraždil a v dôsledku toho je v nebezpečenstve, že si zostávajúce dni života odsedí, ak nie horšie, a druhého, ktorý ešte nikomu neublížil. Ktorý je podľa vás nebezpečnejší?

Lodiar sa na to bezočivo usmial.

– Zostáva tu otázka, kto obesil Béberta? Čo na to poviete, Ducrau?

Maigret bol ešte vždy priateľský, ale každé jeho slovo, každá slabika oťažievali novou a novou vážnosťou, akoby mali svoj zmysel.

Ducrau sa usalašil vo foteli, krátke nohy natiahnuté, s fajkou na hrudi. V tejto póze mal trojitú bradu a privreté viečka mu zastierali pohľad.

– Viete, k akej jednoduchej otázke takto prídeme? Kto jedného dňa zneužil prostotu Aline a splodil jej dieťa?

Tentoraz Ducrau vstal zo svojej pohodlnej polohy v kresle so zapýrenou tvárou.

– Nuž? – spýtal sa.

– Nuž! Vy nie, pravdaže. Gassin tým menej, on sa vždy domnieval, že je jej otec. Ani váš syn Jean, ktorý prechovával voči nej vrelé priateľstvo a ktorý napokon…

– Kto? Čo ste to povedali?

– Nič zlého. Získal som o ňom niekoľko informácií. Povedzte mi, Ducrau, po tom, ako ste mali prvú dcéru so svojou ženou, neboli ste chorý?

Čosi na to zahundral a Maigret videl pred sebou iba chrbát.

– Tak by sa to dalo vysvetliť. Aspoň toľko je isté, že Aline je slabomyseľná. Pokiaľ ide o vášho syna, bolo to choré, nervózne dieťa, natoľko citlivé, až z toho malo hysterické záchvaty. Podľa mienky jeho kamarátov, ktorí si z neho robili iba žarty, nebol to vôbec muž. Preto to dojímavé priateľstvo, ale výlučne čisté priateľstvo medzi ním a Aline.

– Čo z toho chcete vyvodiť?

– Toto: Ak bol Bébert zabitý, to znamená, že on bol jej milenec! Zlaté rúno často kotvilo v Charentone celé týždne. Gassin trávil večery v daktorom bistre. Pomocný mechanik bol samotár, a potulujúc sa okolo nákladných člnov, zbadal jedného večera Aline…

– Mlčte!

Ducrauovi sfialovel krk a odhodil fajku do kúta.

– Je to pravda?

– Nič o tom neviem.

– Možno dokonca ani nemusel použiť násilie, pretože ona si nie je vedomá svojich činov. A nikto to nevedel! Až do toho dňa, keď Aline porodila… Aline mala okolo seba troch mužov… Ducrau, podľa vás koho Gassin podozrieva?

– Mňa! – skríkol.

Vtom sa celý roztriasol, kráčal ťažkým krokom k dverám a zlostne ich otvoril. Za nimi bola jeho dcéra. Zdvihol zúrivo ruku. Ona vykríkla. Ale namiesto aby udrel, iba prudko dokorán otvoril dvere.

– A čo ešte?

Približoval sa späť k Maigretovi ako zver v aréne.

– Spozoroval som, že Aline má z vás strach, ba viac ako strach. Gassin si musel myslieť to isté. Teda od chvíle, ako ste sa obšmietali okolo nej…

– Tak to je ono. A ešte?

– Prečo by si druhá osoba nemyslela to isté tým skôr, že poznala vašu vlastnosť obchytávať všetky ženy?

– Ach tak! Pokračujte!

– Váš syn…

– A potom?

V izbe na poschodí bolo počuť kroky a hlasy. To Berthe plakala a rozprávala prípad matke alebo svojmu mužovi. O chvíľku sa ukázala slúžka celá ustrašená.

– Čo je?

– Pani prosí, aby ste šli hore.

Na to nenašiel odpoveď. Bolo to príliš pekné. Iba si nalial pohár jemného koňaku a vypil ho na dúšok.

– Ako ďaleko ste prišli?

– Že najmenej pre tri osoby ste sa stali nenávideným človekom. Aline sa zatvára do svojej kabíny, keď vidí, že prichádzate, a plače, keď o vás počuje. Jej otec na vás číha, čaká len na nejaký dôkaz a pomstí sa vám. Pokiaľ ide o vášho syna, mučil sa, ako sa len ľudia s ťažkými nervovými poruchami vedia mučiť. Nehovoril v istej chvíli, že vstúpi do kláštora?

– Bol tam šesť mesiacov. Kto vám to povedal?

– Na tom nezáleží. Ničili ste ho. Utláčali. Nemal v živote radosti, iba počas tých troch mesiacov, ktoré strávil na Zlatom rúne ako rekonvalescent.

– Ponáhľajte sa!

Utrel si ústa a ešte si nalial.

– To je všetko. Objasnil som prinajmenšom jeho samovraždu.

– To by som teda chcel vedieť ako.

– Keď sa dozvedel, že vás neskoro v noci ranili a hodili do vody z nákladného člna, nepochyboval: to Aline, ktorá sa vzbúrila, možno bola napadnutá…

– Nemohol mi to povedať?

– Hovoril s vami niekedy? Vaša dcéra sa s vami rozpráva? Keďže mu zamietli kláštor a cítil sa ako stroskotanec, chcel urobiť aspoň voľajaké gesto. Dospievajúci mládenci o dačom takom často snívajú v svojich podkrovných izbičkách. Na šťastie, nerealizujú to vždy. Váš syn to uskutočnil. Zachraňoval Aline! Vyhlásil sa za vinného. Možno nechápete, ale mladí ľudia v určitom veku to pochopia…

– A vy ako ste to pochopili?

– Nie iba ja. Povážte, samého Gassina to kvárilo, keď sa vláčil z baru do baru, spitý pod obraz boží, a s nikým sa nerozprával. Včera večer sa nevrátil na svoj čln. Nechal Aline samu. Vzal si izbu naproti.

Ducrau šiel náhlivo k oknu a nadvihol záclonu, ale nebolo vidieť nič, pretože salón bol silno osvetlený.

– Nepočuli ste nič?

– Nie.

– Čo teraz urobíte?

– Ešte neviem, – povedal jednoducho Maigret. – Keď sa dvaja chcú biť, usilujeme sa o to, aby sa nedostali dokopy. Ale zákon mi nedovoľuje zasiahnuť, keď sú pripravení jeden druhého zavraždiť. Dovoľuje mi zatknúť vraha…

Ducrau naťahoval krk.

– Na to treba dôkazy!

– Takže…?

– Nič! V stredu napoludnie už nebudem u polície. Hneď ste mi ponúkli miesto vy. Nemáte náhodou sivý tabak?

Vzal si z neho do kamennej nádobky, napchal si do fajky a naplnil si aj mešec. Ozvalo sa zaklopanie. Bol to Decharme, ktorý hneď aj vošiel, ani nečakal, kým ho vyzvú.

– Prepáčte, prosím. Moja žena ma požiadala, aby som ju ospravedlnil, ak nepríde dolu na večeru. Je akási chorľavá. To robí jej „stav“…

Neodchádzal, hľadal, kde by sa usadil, a zarazil sa, keď videl poháre s koňakom.

– Nechcete radšej aperitív?

Na počudovanie sa Ducrau naňho neosopil, dokonca akoby ani nezbadal, že je tam. Zbieral z koberca svoju fajku, ktorá sa nerozbila. Iba kúsok peny sa odlomil a Ducrau prešiel po ňom naslineným prstom.

– Žena je hore?

– Práve zišla do kuchyne.

– Prepáčite na chvíľku, komisár?

Ducrau čakal, že mu komisár nedovolí odísť, jeho však akoby po tom nič nebolo.

– Smiešny človek! – vzdychol si Maigret, keď zavrel za Ducrauom dvere. Decharmovi bolo nevoľno vo foteli, do ktorého sa skrútil, no neodvážil sa zdvihnúť, len pokašlával a hundral.

– Je celý nesvoj, dozaista ste to spozorovali. Slovom, má svoje dobré i zlé chvíľky.

Maigret, akoby bol doma, zatiahol záclony, ale nechal úzku medzierku, cez ktorú občas pozoroval, čo sa deje na dvore.

– Treba veľa trpezlivostí…

– Vy ju máte!

– Napríklad v tomto čase je moje položenie dosť chúlostivé. Som dôstojník, ako viete. Je evidentné, že armáda nemôže byť zapletená do určitých vecí, do určitých drám, ktoré…

– Drám, ktoré… – opakoval Maigret nemilosrdne.

– Neviem. Pýtam si od vás radu. Vy ste tiež v úradnom postavení. Avšak vaša prítomnosť a určité reči…

– Aké reči?

– Neviem, ale predpokladajte… Strašne ťažko to tvrdiť… Je to iba domnienka, no nie? Predpokladajte, že človek, ktorý má určitú pozíciu, dostane sa do situácie… do situácie…

– Dáte si pohárik jemného?

– Ďakujem. Nepijem alkohol!

I keď sa musel premáhať, bol rozhodnutý na všetko a nehovoril nepremyslene. Každé slovo mal pripravené!

– Keď dôstojník urobí chybu, je tradíciou, že kamaráti mu naznačia, čo je jeho povinnosť, a nechajú ho samého s revolverom. Tým sa predíde škandálu verejného súdneho pojednávania a…

– O kom hovoríte?

– O nikom. A jednako nemôžem nebyť znepokojený. Preto som vás pred chvíľou žiadal, aby ste mi definitívne potvrdili, či sa máme nazdávať…

Nechcel hovoriť presnejšie. I tak sa mu uľavilo, vstal, usmieval sa, čakajúc na odpoveď.

– Spytujete sa ma, či je váš svokor vrah a či ho zatknem?

Zdalo sa, že za ten čas, čo bol Ducrau preč, nebol znepokojený. Ducrau sa vrátil s osvieženou tvárou, vlasy mal pri sluchách navlhčené ako keby si bol umyl tvár.

– Spýtame sa ho na to.

Maigret vypúšťal kotúče dymu, v ruke držal pohár jemného koňaku a vyhýbal sa pozrieť na Decharma, ktorý obledol, ale neodvážil sa otvoriť ústa.

– Nuž, Ducrau, váš zať sa ma spytuje, či si myslím, že ste vrahom, a či vás mienim zatknúť.

Museli to počuť aj hore, pretože kroky zastali práve nad ich hlavami. Ducrauovi sa napriek jeho chladnokrvnosti zatajil dych.

– On sa spytuje… či som…

– Nezabúdajte, že je dôstojník. Práve mi pripomínal, čo sa robieva v podobnom prípade. Keď sa dôstojník dopustí chyby, jeho vlastní priatelia mu umožnia, aby sa zastrelil.

Ducrau neúnavne sledoval pohľadom Decharma, ktorý kráčal akoby bezcieľne do úzadia v izbe.

– Ach! On povedal…

Niekoľko sekúnd sa zdalo, že sa to zle skončí. Ale Ducrauove črty sa pomaly uvoľňovali, možno s vyvinutím heroického úsilia. Usmieval sa čoraz širšie. Smial sa. Smial sa, až sa plieskal po stehnách.

– To je dobré, – vrieskal a oči mal plné sĺz od smiechu.

– Ach, môj zaťko! Aký milý chlapec je z teba! Nuž poďte, deti moje, posadajme si za stôl. Keď dôstojníci… keď sa niektorý z nich dopustí chyby… Prekliaty Decharme! A keď si človek pomyslí, že sa budeme vyťahovať jeden pred druhým…

Maigretovi sa lepila košeľa na telo, ale nedalo sa naň nespoľahnúť pri pohľade, ako starostlivo vyklepáva fajku do popolníka a zasúva ju do puzdra, kým ju vloží do vrecka.

X

Slúžka doniesla polievku práve vo chvíli, keď si Ducrau s blaženým povzdychom zastrkával za pripínací golier veľký rožok servítky. Nebolo zakúrené a zimomravá pani Ducrauová si prehodila na plecia čierny pletený vlniak, ktorý vyzeral ako tienidlo.

Miesto oproti Ducrauovi bolo prázdne, mala tam sedieť Berthe, a lodiar rozkázal slúžke:

– Choď a povedz mojej dcére, nech príde dolu.

Jedol polievku a vedľa obrúska si položil obrovský krajec chleba. Keď jeho žena posmrkávala, stiahol niekoľkokrát obočie, až napokon stratil trpezlivosť.

– Si prechladnutá?

– Myslím, že áno, – vyjachtala a odvrátila hlavu, aby nebolo vidieť, že má slzy už na kraji.

Decharme počúval zvuky v izbe nad hlavou a elegantne narábal lyžicou.

– No čo je, Mélie?

– Pani Berthe odkazuje, že nemôže prísť dolu.

Ducrau hlasne chlípal polievku.

– Choď a povedz jej ešte raz, že chcem, aby prišla, či je chorá alebo nie. Rozumela si?

Decharme vyšiel z izby a Ducrau akoby hľadal obeť, na ktorú by ešte zaútočil.

– Mélie, odhrň záclony!

Neodtrhol pohľad od oblokov, cez ktoré dovidel na dvor, na bránku, na Seinu. Opierajúc sa o stôl celou hruďou, jedol chlieb a pozeral von do hustej tmy. Hore na poschodí bolo počuť splašený hovor, šepkanie, vzlyky. Keď sa Decharme znovu ukázal, oznámil:

– Ide.

A skutočne o chvíľku jeho žena prišla. Nedala si ani tú námahu, aby si zapudrovala červenú, uplakanú tvár.

– Mélie! – zavolal Ducrau.

Nestaral sa už o Maigreta ani o ostatných. Povedali by sme, že žil svoj vlastný život, že sledoval svoj dobre rozvinutý plán a iné ho neznepokojovalo.

– Doneste ďalšie.

Keď sa slúžka sklonila nad stôl, aby vzala polievku, poplieskal ju po chrbte. Ak bola charentonská slúžka mladá, táto tu bola neurčitého veku a bez života, bez šarmu.

– Vlastne, Mélie, kedy sme naposledy spolu spali?

Strhla sa, nasilu sa pokúšala usmiať, pozrela na pána, potom s úzkosťou na paniu. Aj Ducrau pokrčil plecami a súcitne sa usmial.

– Táto si ešte myslí, že to má nejaký význam! Môžete odísť. Bolo to dnes ráno, keď sme hľadali víno v pivnici.

Nedalo mu nepozrieť bokom na Maigreta, aby usúdil, ako to naňho zapôsobilo, ale tak sa zdalo, že komisár je teraz nesmierne ďaleko od takýchto historiek. Pani Ducrauová nereagovala. Ešte viac sa schúlila do svojho vlniaka a urovnávala obrus s aplikáciou, kým dcéra si zase neustále žmolila vreckovkou červený nos.

– Videli ste? – spýtal sa lodiar Maigreta, ukazujúc bradou na dvor a na bránku.

Jediná plynová lampa osvetľovala tam malý kruh okolo bočnej bránky. V tom kruhu však stála nehybná silueta. Bolo to sotva na desať metrov. Chlapovi opretému o mreže asi neušlo nič z toho, čo sa dialo v jedálni zaplavenej svetlom.

– To je on! – tvrdil Ducrau.

Maigret, ktorý mal veľmi dobré oči, zbadal ešte jednu siluetu trochu ďalej na brehu Seiny. Slúžka, stŕpnutá strachom, priniesla mäso a zemiakovú kašu, zatiaľ čo komisár si vytiahol z vrecka zápisník, vytrhol z neho lístok, a načrtol naň pár slov.

– Dovolíte, aby mi poslúžila vaša slúžka? Ďakujem. Mélie, chcel by som, aby ste prešli cez dvor. Keď vyjdete z brány, uvidíte najprv jedného starého chudáka, toho si nevšímajte. Od neho na niekoľko metrov uvidíte inú osobu, asi tridsaťročného muža. Odovzdáte mu tento lístok a počkáte na odpoveď.

Dcéra sa sotva odvážila pohnúť. Ducrau rozkrajoval baranie stehno. Pani Ducrauová, ktorá sedela v nevýhodnej polohe, namáhala sa, aby uvidela von.

– Kvapká z neho krv, komisár? Je dosť šťavnaté?

Mal istú ruku, pohľad pevný, a predsa v jeho správaní bolo čosi strojené, čo presahovalo rámec tejto večere a ľudí okolo stola.

– Máš dačo usporené? – spýtal sa náhle Decharma.

– Ja?… – iba toľko vládal odpovedať Decharme, celkom ohúrený.

– Počúvaj… – začala dcéra, ktorá sa chvela od netrpezlivosti alebo od hnevu.

– Tebe radím, aby si mlčala. A najmä zostaň sedieť, o to ťa prosím. Ak sa spytujem tvojho muža, či má úspory, mám na to svoje dôvody. Odpovedaj!

– Nemám, pravdaže.

– Tým horšie. To baranie stehno je nanič. Ty si ho piekla, Jeanne?

– Nie, Mélie.

Pohľadom znovu zamieril k obloku, ale v temnote sotvačo videl, ledva zbadal bielu škvrnu, bola to zástera slúžky, ktorá sa vracala a hneď podávala Maigretovi papier. Na vlasoch mala kvapôčky.

– Prší?

– Poprcháva. Ešte len začína.

Lucas odpovedal na tom istom papieri, takže sa dalo čítať aj to, čo písal komisár: Má zbraň? A naprieč bolo jediné slovo: Nie.

Dalo by sa povedať, že Ducrau čítal aj cez papier, lebo sa spýtal:

– Má zbraň?

Maigret váhal, potom zakrútil hlavou. Všetci počuli. Všetci videli. Pani Ducrauová prehltla bez požutia celý kus mäsa. Aj Ducrau, ktorý sa naparoval, vypúčal hruď a žul s predstieranou chuťou, sa zachvel.

– Hovorili sme o tvojich úsporách…

Maigret si uvedomil, že vec rozhýbal. Cítil sa ako ryba vo vode. Odteraz by ho už nič nezastavilo, a začal tým, že odložil servítku a oprel sa pevnejšie o stôl.

– Tým horšie pre teba! Predstav si, že hneď teraz, alebo zajtra, alebo, no nezáleží na tom kedy, zdochnem. Navrávaš si, že si bohatý, že aj keby som chcel, nemám právo vydediť svoju ženu a dcéru…

Vyvrátil sa na stoličke dozadu ako stolovník, ktorý začne po večeri rozprávať príhody.

– No ja vás uisťujem, že nebudete mať z toho ani sou!

Dcéra naňho chladne pozerala a usilovala sa pochopiť jeho slová, zatiaľ čo jej muž sústredil celú svoju pozornosť na jedlo. Maigret sa obrátil chrbtom k oknu a rozmýšľal, že Gassinovi, ktorý stál vonku v drobnom daždi, musela sa odtiaľ zdať osvetlená jedáleň ako prístav rodinného pokoja.

Ducrau však pokračoval ďalej a pohľad mu poskakoval z tváre na tvár.

– Nedostanete ani sou, pretože som podpísal zmluvu, ktorá nadobudne platnosť iba po mojej smrti a podľa ktorej pripadne všetko Generálnej spoločnosti. Okrúhle štyridsať miliónov. Lenže tých štyridsať miliónov je splatných až o dvadsať rokov.

Smial sa, ale ani trochu mu nebolo do smiechu, potom sa obrátil k svojej žene.

– Ty budeš mŕtva, ty moja stará!

– Prosím ťa, Émile.

Hoci sa držala vzpriamene a dôstojne, bolo badať, že je na konci síl, že sa môže každú chvíľu zakolísať a spadnúť zo stoličky.

Maigret teraz číhal, či na Ducrauovi uvidí stopu vzrušenia, váhania, ale ten naopak ešte stvrdol, možno preto, že sa pevne rozhodol nedať sa obmäkčiť.

– A ty mi ešte radíš, aby som diskrétne zmizol? – spýtal sa svojho zaťa, ktorému sa roztriasla čeľusť.

– Prisahám vám…

– Nič neprisahaj, choď! Vieš dobre, že si číra holota, sprostá, úbohá počestná holota, a to je najhoršie, čo môže byť. Ja sa iba pýtam, kto z vás je väčšia holota, či moja dcéra alebo ty. Chceš, aby sme uzavreli stávku? Už celé týždne nám tu predvádzate komédiu s tým deckom, čo sa vraj má narodiť. Nuž dobre! Ak vás to baví, zavolám lekára a dám vám stotisíc frankov, ak je Berthe skutočne v druhom stave!

Pani Ducrauová otvorila naširoko oči a zrazu vytušila pravdu, ale dcéra neprestávala naňho pozerať s nenávistným pokojom.

– Nuž tak! – skončil napokon a vstal, fajku v ústach.

– Jeden, dva, tri! Stará hlupaňa, dcéra a zať! Ledva stolová spoločnosť. A to je všetko, čo mám, alebo aspoň čo by malo byť moje, čo by malo byť so mnou…

Maigret si ľahostajne posunul stoličku kúsok ďalej a napchával si fajku.

– Teraz vám niečo poviem, a to pred komisárom, pretože na tom málo záleží. On je sám, lebo tuto nádejní rodičia nemôžu svedčiť: tak to už je…! Ja som vrah! Ja som zabil, týmito rukami, hľa!…

Dcéra vyskočila. Zať sa zdvihol a jachtal:

– Prosím vás…

Jeho žena sa však ani nepohla. Vari už nepočúvala? Neplakala. Čelo mala opreté o zopäté ruky.

Ducrau chodil po izbe ťažkým krokom. Od steny k stene, od okna ku kozubu, a fajčil svoju veľkú fajku.

– Chcete vedieť, prečo a ako som zabil toho chlapíka?

Nikto sa ho na to nepýtal. Nevyhnutne sa musel vyvravieť, pričom neustupoval zo svojho výhražného postoja. A odrazu sa opäť usadil rovno oproti Maigretovi a natiahol k nemu ruku ponad stôl.

– Som väčší kabrňák ako vy, nie? Nezáleží na tom, kto by to potvrdil, keby videl nás dvoch. Za desať rokov som nestretol človeka, ktorý by mi vykrútil ruky. Podajte mi ruku!

Stisol ju tak zúrivo, že Maigret pocítil, ako ho obliala pálčivá horúčava, ktorá držala v moci jeho spoločníka. A či naopak, nezmiernil tento dotyk Ducrauovo vzrušenie a nestal sa jeho hlas teplejším?

– Poznáte ten trik, kto koho zrazí päsťou na stôl? Pritom je zakázané pohnúť lakťom.

Žily na čele mu navreli, líca sfialoveli a pani Ducrauová pozerala naňho, ako keby ho šlo poraziť.

– Nevydávate celú silu!

To bolo pravda. Keď ju Maigret vydal, bol ohromený, lebo pocítil, ako ochabuje odpor protivníka, ktorého svaly pri najmenšom náraze povolili. Ruka sa dotkla stola a Ducrau zostal chvíľu tak s ochabnutým ramenom.

– To preto sa všetko tak zbehlo…

Kráčal k obloku, otvoril ho a do izby vnikol vlhký závan od rieky.

– Gassin! Hej, Gassin…!

Pod plynovou lampou sa niečo pohlo, ale štrk na dvore nezaškrípal pod krokmi.

– Som zvedavý, na čo čaká. Vlastne on jediný ma bude mať rád.

Keď to povedal, upriamil pohľad na Maigreta, ako keby mu hovoril:

– Lebo vy, vy ste nechceli!

Na stole bolo iba červené víno a prevrátil do seba dva plné poháre jeden za druhým.

– Dobre počúvajte, čo vám teraz poviem: nezáleží na tom, či pôjdem do detailov, pretože ak budem chcieť, zajtra všetko popriem. Raz večer som prišiel na Gassinov čln…

– Aby si sa stretol so svojou milenkou, – zasiahla do reči dcéra.

Pokrčil plecami a povedal s nedefinovateľným dôrazom:

– Úbohá slabomyseľná!… Ako som hovoril, Maigret, jedného večera ta prídem zhnusený, pretože títo dvaja lumpi, ktorých tu vidíte, pokúsili sa ma raz dokonca okradnúť. Trochu som sa začudoval, že nevidím osvetlené celé kajutové okienko. Prídem bližšie, a čo nájdem: akýsi špinavec, ležiac doluznak na palube, pozerá, ako sa moja dcéra vyzlieka…

Keď povedal moja dcéra, vyzývavo popozeral po všetkých, ale nikto z nich na to nepovedal ani slovo.

– Spustil som sa potichu dolu. Chytil som ho za zápästie a stisol, krútil som ním a donútil som ho zmietať sa ako úhor, až kým nebol polovicou tela na druhej strane paluby…

Znovu sa rozkročil pred oknom a hovoril do vlhkej noci, takže museli napínať uši, aby ho počuli.

– Až dovtedy som mal do činenia vždy s najväčšími silákmi. V tomto prípade to nebolo tak. Popustil som. Ten živočích sa prestal krútiť. Vzal čosi z vrecka a pocítil som bodnutie do chrbta. Len čo nabral rovnováhu, žduchol do mňa plecom a zhodil ma do vody…

Najpozoruhodnejšie zo všetkého bolo, že jeho žena sa ani nepohla. Bolo zima. Otvoreným oknom vnikal dnu nielen chlad, ale aj pochmúrnosť, zimničná triaška, hrozba.

– Gassin! Hej, starý!

Maigret sa obrátil a videl Gassina opretého o železnú bránku, ktorá nebola zamknutá.

– Taký chudák! – zahundral Ducrau, vrátil sa k stolu a prevrátil do seba pohár vína. – Sto ráz už mal príležitosť strieľať. Môže prísť dokonca tak blízko, ako len chce…

Vystúpili naňho kvapky potu, pretože v predchádzajúcich minútach ho neopúšťal strach! Možno aj okno otvoril zo strachu a zostal pred ním stáť.

– Mélie!… Mélie! Preboha…

Konečne sa ukázala. Odpásala si zásteru, na hlave už mala klobúk.

– Kam ťa čert berie?

– Odchádzam.

– Kým odídeš, zájdi po starca, čo stojí pri bráne. Rozumela si? Povedz mu, že sa s ním rozhodne musím rozprávať.

Slúžka sa nepohla.

– Už aby si tam bola!

– Nie, pane.

– Odmietaš urobiť, čo ti hovorím?

– Nepôjdem, pane.

Chudá, plochá dievčina bez pŕs, bez ženskosti, bez šarmu sa konečne postavila proti Ducrauovi, celkom zosinetá.

– Nepôjdeš?

S namierenou rukou sa k nej blížil.

– Nepôjdeš?

– Nie, nie, nie!

Neudrel. Stratil odvahu a prešiel popri nej, akoby ju nevidel, otvoril dvere a bolo počuť, ako ide cez dvor. Jeho dcéra sa ani nepohla. Zať sa vyklonil z obloka a pozeral. No jeho žena sa pomaly zdvihla a nehlučne sa blížila k oknu. Maigret akoby bol využil, že ho nikto nepozoruje, prevrátil do seba pohár a podišiel k obloku, až keď bránka zavŕzgla.

Tí dvaja sa už stretli. Bolo ich vidieť, ako stoja, takí rozdielni čo do telesného vzhľadu, asi meter jeden od druhého. Nebolo počuť, o čom sa zhovárajú. Pri Maigretovi sa ozval nariekavý, slabučký, akoby detský hlas.

– Veľmi vás prosím! – Bola to pani Ducrauová, ktorá pozerala na bránku a adresovala Maigretovi túto nejasnú a zadychčanú prosbu.

Nebili sa. Zhovárali sa. Vošli do dvora. Ducrau mal ruku na pleci svojho spoločníka a akoby ho tisol dopredu. Kým prišli dnu, Decharme sa stihol spýtať Maigreta:

– Čo urobíte?

A komisár mu nemohol odpovedať ináč, ako by bol povedal Ducrau:

– Figu!

Starec prižmúril oči, lebo ho oslepilo svetlo. Mokré plecia sa mu leskli a námornícku čiapku držal v ruke, možno celkom podvedome, pretože vošiel do jedálne.

– Sadni si!

Sadol si na kraj stoličky, zrak spustený na svoju čiapku na kolenách, vyhýbal sa pozerať okolo seba.

– Vypiješ si so mnou červeného? Čuš! Dobre vieš, že som ti povedal: necháme ťa napokon robiť, čo budeš chcieť. Nie, komisár? Pretože ja vždy dodržím slovo!

Dotkol sa pohárom Gassinovho pohára a vypil víno na dúšok, zmrštiac pritom tvár.

– Škoda, že ty ešte len začínaš.

Hovoril už iba s námorníkom, ale pozeral úkosom aj na Maigreta.

– Je pravda, že som kedysi hocikoho zrazil na zem jednou rukou? Povedz sám?

– Je to pravda.

A bolo to úplne neskutočné počúvať starcov prekvapujúco mäkký a poddajný hlas.

– Spomínaš si na to, keď sme sa v Châlons bili s Belgičanmi? A onehdy ma ten chlapík zradne premohol, pravda, iba pomocou noža. Nevedel si, o čo ide, ale to nič. Prišiel som na tvoj čln a našiel som ho na bruchu, ako pozerá cez palubné okienko na to dievčatisko, keď sa vyzliekalo…

Rád to opakoval, pretože to rozohňovalo jeho zúrivosť.

– Teraz si pochopil?

A Gassin pokrčil plecami, čím naznačil, že on to pochopil už dávno.

– Počúvaj ma, starý. No najprv sa napi. Aj vy, komisár. Pokiaľ ide o tých ostatných, to nie je dôležité, odvtedy čo sú tu…

Pani Ducrauová, ktorá si už nesadla, stála opretá o stenu, napolo skrytá za záclonou. Aj Decharme stál podopretý lakťom o kozub, iba jeho žena zostala sedieť za stolom. Bolo počuť, že niekto vošiel do domu a znovu vyšiel. To Ducraua znepokojilo, otvoril dvere a videl, že slúžka si vykladá na chodbu batožinu.

– To teda nie, moja milá! Choďte, ak sa vám páči. Choďte alebo zdochnite, robte si, čo chcete, len nás, prosím vás, nevyrušujte!

– Chcela by som vám povedať, pán…

– Nijaký pán. Chceš prachy? Tu máš, neviem, koľko je to. Do videnia. A nech ťa dodrúzga električka…

Sám sa tomu zasmial. Robilo mu to dobre. Počul, ako dievča zmizlo, šmarilo batožinu k dverám a on ich sám zatvoril, zatisol závoru a vrátil sa k svojim spoločníkom. Gassin sa zatiaľ ani nepohol.

– Tu je vždy niečo na spestrenie! O čom sme to hovorili? Aha! O tej malej. Keby si bol tam, nekonal by si tak isto ako ja?

Starcovi sa zakalil pohľad a fajka mu vyhasla. Maigret ho usilovne pozoroval a pritom si myslel:

Ak v najbližšej chvíli nič nevymyslím, stane sa čosi hrozné a sám za to ponesiem zodpovednosť.

Pretože všetko, čo sa zdanlivo odohrávalo, v skutočnosti bolo nič. Za tým sa skrývala iná vec, iná dráma. Jeden hovoril, len aby hovoril, a druhý ho nepočúval. Toto Maigret zbadal a nijaký pohľad ho neprekvapil.

Bolo by možné, že by Gassin zostal pokojný v takom momente? Nebol ani opitý! Ducrau to vedel, a tým viac sa potil.

– Za to bodnutie by som ho nebol zaškrtil. Ale vlastne kvôli nemu môj syn zomrel, a teda…

Zastal pred Berthe.

– Čo sa na mňa tak dívaš? Myslíš stále na prachy, ktoré nedostaneš? Počuješ, Gassin? Urobím si z nich dobrý deň, keď zomriem, lebo im nenechám ani sou!

Maigret zrazu vstal a začal chodiť po izbe, pomaly, bezcieľne, hore-dolu, krížom-krážom.

–… Lebo poviem ti dobrú vec: tvoja žena, moja žena, to všetko je nič. Čo za niečo stojí, to sme napríklad my dvaja, keď…

Gassin držal pohár v ľavej ruke. Pravú nevyťahoval z vrecka kabáta. Nemal zbraň, to bolo isté, Lucas by sa nemýlil.

Asi dva metre od starca stála z jednej strany pani Ducrauová a z druhej Berthe.

Ducrau v polovici prerušil vetu, keď videl, ako Maigret znehybnel za námorníkom. To, čo nasledovalo, bolo také rýchle, že to nikto nechápal. Komisár sa nahol dopredu a svojimi mocnými ramenami obkrútil ramená a hruď starého Gassina. Boj bol krátky. Úbohý starec sa márne pokúšal vyslobodiť! Berthe kričala, celá zdesená, jej muž pokročil dva kroky dopredu, a Maigret sa hrabal protivníkovi vo vrecku, až z neho čosi vytiahol.

To bolo všetko. Gassin sa už mohol voľne hýbať a znovu si vzdychol. Ducrau čakal, že Maigret otvorí dlaň a on uvidí, čo má v ruke, ale komisárovi, ktorému vystúpil na čelo studený pot, trvalo chvíľu, kým sa spamätal.

– Nehrozí vám nijaké nebezpečenstvo, – povedal napokon.

Stál za Gassinom, ktorý ho nevidel. Keď sa Ducrau priblížil, Maigret pootvoril pravú ruku, v ktorej bola patróna dynamitu, akú používajú v lomoch.

– Pokračujte v rozhovore… – dodal ešte.

A tak Ducrau s rukami v prieramkoch vesty silným, chrapľavým hlasom povedal:

– Hovoril som, starý…

Usmial sa. Smial sa. Musel si sadnúť.

– To je hlúpe!

Pre človeka ako Maigret bolo to naozaj hlúpe cítiť zrazu, keď už bolo po všetkom, ako sa mu podlamujú nohy. A on skutočne čakal, podopierajúc sa lakťom o kozub vedľa Decharma, kým mu neprejde tento nepríjemný závrat.

XI

Pľušťanie dažďa za otvoreným oknom prenášalo myšlienky do zeleninovej záhrady, na ktorú padá tichá vlaha, a s každým závanom vzduchu vnikala do izby vôňa vlhkej prsti.

Strážmajstrovi Lucasovi napríklad musel sa čudne javiť z diaľky pohľad na osvetlenú jedáleň, a nehybné postavy v nej mu mohli pripadať ako namaľovaný obraz v ráme.

Ducrau sa prvý zdvihol a zavzdychol:

– Nuž tak teda, deti moje!

Nič to nepovedalo, ale bolo to už akési uvoľnenie. Rozhýbal sa. Rozťal všeobecnú meravosť. Pozeral okolo seba s úžasom človeka, ktorý dúfa, že sa niečo zmenilo.

Avšak nezmenilo sa nič. Každý bol na svojom mieste, nehybný, akoby prikovaný. Ducrauove kroky, lebo sa pohol k dverám, spôsobovali preto tým väčší hluk.

– Tá hlupaňa Mélie odišla… – hundral, keď sa vracal.

Obrátil sa k žene a povedal:

– Jeanne, mala by si ísť uvariť kávu.

Vyšla. Kuchyňa musela byť veľmi blízko, pretože hneď bolo počuť, ako melie kávu. Berthe vstala a upratala zo stola.

– Nuž!… – povedal znovu Ducrau, ktorý sa obracal hlavne na Maigreta.

Jeho blúdiaci pohľad akoby hovoril:

– Dráma sa skončila. Budeme zasa ako jedna rodina. Káva sa melie. Štrngocú šálky a taniere…

Bol teraz malátny, ochabnutý, smutný. Ako človek, ktorý nevie, čo robiť, vzal z kozuba náboj, ktorý tam Maigret položil, a pozrel na jeho značku, potom sa obrátil ku Gassinovi.

– To je odo mňa, nie? Z venteuilského lomu?

Starec naznačil, že áno. Ducrau sa zahľadel na náboj a vysvetľoval:

– Mali sme ich vždy na palube, pamätáš sa, a zakladali sme ich, kde bolo najviac rýb!

Položil náboj naspäť. Nechcelo sa mu sadnúť, ale ani zostať stáť. Najradšej by možno hovoril, ale nevedel vlastne, čo povedať.

– Chápeš, Gassin? – vzdychol si napokon a zastal asi meter pred ním.

Námorník pozrel naňho svojimi malými, nehybnými očkami.

– Alebo skôr nechápeš, no zato nič. Pozri sa na ne!

Ukázal na svoju ženu a dcéru, ktoré ako čierne mravce servírovali kávu. Dvere zostali otvorené a bolo počuť sipieť plynový varič. Dom bol predsa veľký, skoro nádherný, ale dalo by sa povedať, že rodina ho prispôsobila svojej podobe.

– Vždy to bolo takto! Všetkých vlečiem silou vlastného zápästia už roky a roky. Potom, aby som si prehodil myšlienky, idem do úradu a revem na tých krabov! Potom… Ďakujem. Cukor nechcem.

Bolo to prvý raz, čo hovoril so svojou dcérou mierne, a ona naňho prekvapene pozerala. Oči mala vypúlené, líca červeno žilkované.

– Si dobrá, choď! Vieš, Gassin, všetky ženy sú takéto v tej či onej chvíli. Taká je pravda. Zostaň len pokojný. Sme jedna rodina. Mám ťa veľmi rád…

Pani Ducrauová si celkom mechanicky vzala pletenie, sadla si do kúta a narábala dlhými oceľovými ihlicami, Decharme miešal lyžičkou kávu.

– Vieš, čo ma v živote najviac mrzelo? Keď som ešte spával s tvojou ženou! Sprvu to bolo hlúpe. Dokonca ani neviem, prečo som to robil. Potom som už nebol k tebe taký ako predtým. Pozeral som z okna na teba v člne, aj na ňu a na decko… Nuž povedz! Pravda je tá, že ani sama tvoja žena nikdy nevedela, komu patrí. Či mne, či tebe…

Berthe zhlboka vydýchla a on na ňu príkro pozrel. Jej sa to netýkalo! Nedbal, že je tam, nedbal ani na svoju ženu!

– Chápeš, starý! No povedz niečo!

Blúdil pohľadom okolo Gassina, ale neodvážil sa naňho pozrieť, a medzi každou vetou robil dlhú prestávku.

– Vlastne ty si bol z nás dvoch šťastnejší.

Napriek nočnému chladu bolo horúco.

– Chceš, aby som ti vrátil náboj? Vieš, ja by som najradšej vyletel so všetkým do vzduchu. Ale niekto musí zostať s malou tam dolu…

Pohľad mu padol na Decharma, ktorý fajčil cigaretu, a pohŕdanie, aké len môže mať človek voči človeku, mu zúžilo zrenice. Spýtal sa ho:

– Zaujíma ťa to?

A keď Decharme nenašiel slovo na odpoveď:

– Môžeš zostať! Nezavadziaš mi ani toľko ako táto kanvica na kávu, neberúc do hľadu, že po tom všetkom nezmôžeš sa už ani na to, aby si bol zlomyseľný.

Vzal stoličku za operadlo odvážil sa ju napokon položiť celkom pred Gassina, sadol si a dotýkal sa ho kolenami.

– Nuž? Neveríš, že sme pomaly všetci na tom istom bode? Povedzte mi, komisár, čo ma čaká za Béberta?

Hovoril o tom, ako keď sa v rodinnom kruhu poobede hovorí o budúcej dovolenke, zatiaľ čo ihlice štrkotali do taktu.

– Vytiahnete to možno iba na dva roky, možno vám porotcovia povolia odklad.

– Nepotrebujem ho. Som unavený. Dva roky pokoja, to je dobre. A potom?

Jeho žena zdvihla hlavu, ale nie natoľko, aby naňho pozrela.

– Potom si vezmem, Gassin, to korýtko, ten najmenší čln, ako bol Orol I…

Zrazu mu stiahlo hrdlo:

– Povedz mi niečo, preboha! Ešte nechápeš, že všetko ostatné za nič nestojí?

– Čo ti mám povedať?

Starec už nič viac nevedel. Bol otupený. Nič nie je také mätúce ako dráma, ktorá sa dlho rozohráva. Najmä keď sa zrazu stal opäť bojazlivým a zostal sedieť ako úbohý návštevník, ktorý sa neodváži ani pohnúť.

Ducrau ho potriasol za plecia.

– Pozri! Možno ešte niečo urobíme! Zajtra odídeš so Zlatým rúnom. Potom jedného krásneho dňa, vo chvíli, keď sa najmenej nazdáš, počuješ volať svoje meno z remorkéra. To budem ja, oblečený v pracovnom úbore! Ľudia tam nebudú vedieť o ničom. Povie sa, že som skrachoval. Nie je to pravda! Pravda je to, že som unavený a už to nevládzem všetko ťahať…

Neodpustil si, aby nepozrel vyzývavo na Maigreta.

– Viete, mohol by som ešte zapierať a je pravdepodobné, že by ste nenašli dôkaz! To som aj pôvodne chcel urobiť. Keby ste vedeli, na čo som myslel. Keď som sa našiel po tom zranení doma a polícia mi bola v pätách, povedal som si, že to využijem a poriadne ich všetkých dopálim.

Proti svojej vôli sa obrátil na chvíľu k dcére a zaťovi.

– Bola na to príležitosť!

Prešiel si rukou po tvári.

– Gassin! – skríkol, presedlajúc na inú myšlienku, a oči sa mu potmehúdsky zaiskrili.

A keď naňho starec pozrel:

– To je všetko? Hneváš sa na mňa? Vieš, ak chceš moju ženu namiesto…

Bolo mu do plaču, ale nemohol plakať. Určite by kamaráta najradšej objal. Podišiel k oknu, zatvoril ho a s typickým gestom malomeštiaka zatiahol záclony.

– Počúvajte, deti moje. Je už jedenásť hodín? Navrhujem, aby sme tu všetci prenocovali a zajtra ráno spolu odídeme…

Patrilo to najmä komisárovi, ako aj ďalšie slová:

– Nebojte sa nič. Neujdem, práve naopak! Ostatne, máte dolu inšpektora. Jeanne, urob nám malý grog, kým si ľahneme…

Poslúchla ako slúžka a pustila ihlice. Ducrau sám išiel ku dverám, čo viedli na dvor, a zakričal do vlhkej noci:

– Pán inšpektor! Poďte sem, šéf vás volá…

Lucas bol celý zmoknutý, preľaknutý, nepokojný.

– Najprv si s nami vypite.

A tak na konci večera stáli všetci okolo stola s pohárom horúceho grogu v ruke. Keď Ducrau zdvihol pohár a štrngol si s Gassinom, starec sa ani nezachvel a hlučne pil.

– Sú navlečené periny?

– Myslím, že nie, – povedala Berthe.

– Choď ich pripraviť.

O chvíľu sa zdôveroval Maigretovi:

– Nevládzem už od únavy, ale aj keby som vládal, je to takto lepšie!

Ženy cupkali z izby do izby, pripravovali postele a hľadali každému nočnú košeľu. Maigret vložil náboj do vrecka a povedal Ducrauovi:

– Doneste mi svoj revolver a prisahajte, že okrem tohto nemáte v dome iný!

– Prisahám!

Ostatne situácia sa už viac nedramatizovala. Bola tu skôr atmosféra ako v dome smútku po pohrebe, keď nad všetkými citmi zavládne únava.

– Vidíte! I v takýto večer z nich vystane dajaká nechutnosť.

Líca mal červenšie ako inokedy. Musel mať horúčku. Vyliezol na poschodie prvý, aby im ukázal cestu. Z obidvoch strán chodby bol rad izieb, zariadených skoro ako v hoteli. Ducrau ukázal na prvú.

– To je moja izba. Verte či neverte, ale nikdy som nemohol spať bez svojej ženy.

Ona to počula. Hľadala v skrini papuče pre Maigreta a jej muž ju štuchol:

– Moja stará chudera! Poďme! Myslím, že aj pre teba sa ujde miestečko na člnku.

Keď začalo svitať, Maigret sa v okne podopieral o lakte, už celkom oblečený, na plecia si prehodil prikrývku, pretože noc bola vlhká. Štrk na dvore bol ešte mokrý, a hoci už prestalo pršať, veľké vodné kvapky ešte padali z rímsy i zo stromov.

Seina bola mútna. Remorkér so svojimi štyrmi člnmi čakal pred stavidlom. Veľmi ďaleko uprostred riečnej zákruty sa plavili ťažké nákladné člny pomedzi dva rady tmavého lesa.

Povrch vodnej hladiny sa belel. Maigret zhodil z pliec prikrývku a upravil sa. Nič sa nedialo. Nič nepočul. Aby mal úplnú istotu, otvoril dvere, a našiel inšpektora Lucasa stáť na chodbe.

– Poď dnu!

Lucas, bledý od únavy, pil z karafy vodu a utiahol sa k oknu.

– Nič! – povedal. – Nikto sa ani nepohol. Mladí manželia zaspali najneskoršie. O jednej v noci ešte šušotali.

Videli prichádzať na bicykli šoféra, ktorý nebýval v dome.

– Neviem, čo by som dal za šálku horúcej kávy, – vzdychol si Lucas.

– Choď si urobiť!

Ako keby boli uhádli jeho želanie. Po chodbe sa ktosi vliekol, bola to pani Ducrauová v župane a so šatkou omotanou okolo hlavy.

– Už hore? – začudovala sa. – Idem vám chytro pripraviť raňajky.

K nej dráma ešte neprenikla. Bola taká, aká zaiste vždy bývala, smutná a starostlivá.

– Zostaň hoci na chodbe!

Maigret sa umyl studenou vodou, aby precitol, a keď sa o chvíľu obrátil, videl, že farba rieky sa zmenila, pretože člny plávali už na zvýšenej hladine. Na nebi sa ružoveli zore, vtáci švitorili. Motor hrčal, lebo šofér už vytiahol auto z garáže. Ešte nebol celkom biely deň. V kostiach bolo ešte stále cítiť nočný chlad a slnko zatiaľ neoživilo kraj.

– Šéf, pozrite…

Ducrau sa vytiahol zo svojej izby a vchádzal k Maigretovi, traky mal spustené na bedrách, vlasy neučesané a košeľu rozopnutú, takže mu bolo vidieť chlpatú hruď.

– Nepotrebujete nič? Nemám vám požičať britvu?

Aj on pozeral na Seinu, ale iným okom, a konštatoval:

– Tu ho máš! Znovu začali s tým pieskom.

Zdola sa opäť rozbzučal kávový mlynček.

– Nuž povedzte, čo si človek vlastne smie vziať do väzenia?

To nebol žart. Hovoril bezprostredne.

– Ak chcete, pôjdeme hneď po raňajkách a zložíme Gassina na brehu, možno sa mi ešte podarí uzrieť Aline…

Bol skutočne obrovský takto v spodkoch a vyzeral ako medveď, najmä keď mu nohavice padali a plantali sa mu okolo nôh.

– Musím vás ešte o niečo požiadať. Viete, čo som včera hovoril o tých prachoch. Mohol by som to urobiť, pravdaže, a rozvadilo by to moju dcéru s jej mužom. Ale v daných okolnostiach…

To bolo naozaj všetko! Precitol ako po strašnej opitosti, s trpkosťou v ústach a chladnou hlavou.

– V každom prípade by sa vaši konkurenti potešili – povedal Maigret.

To stačilo. Ducrau sa znovu pozrel ťažkým pohľadom majiteľa.

– Ktorého advokáta mi radíte?

Remorkér pískal a hlásil sa pred ďalším vzdúvadlom a zároveň udával počet svojich vlekov. Nepočuli, keď vošla pani Ducrauová v plstených papučiach.

– Káva je pripravená, – povedala pokorne.

– Neprekáža vám, že som prišiel takto, ako som? Som už tak zvyknutý. Poďme, oznámime Gassinovi…

Bol vo vedľajšej izbe. Ducrau zaklopal na dvere.

– Gassin! Hej, starý!… Gassin!…

Už sa ho zmocnila úzkosť. Ruka hľadala hlavicu kľučky na dverách. Otvoril, urobil krok a obrátil sa k Maigretovi.

V izbe nebolo nikoho. Posteľ bola neodostlaná a nočná košeľa, ktorú pani Ducrauová pripravila, ležala ešte s roztiahnutými rukávmi na prikrývke.

– Gassin!

Ani okno nebolo otvorené a Maigret napriek tomu nedôverčivo pozrel na inšpektora. Ale Ducrau zbadal na záclone akúsi vypuklinu. Postúpil dopredu, pokojne a chladne, a odtiahol tkaninu.

Pri stene viselo telo, celé chmúrne, pretiahnuté. Uzol nebol veľmi pevný, lebo sa pri prvom potiahnutí rozviazal a starec sa skotúľal na zem ako balvan, ako dajaká socha, takže by človek myslel, že sa rozbije.

V jedálni, kde zostala od večera hŕba špinavých pohárov a popola, prerážal ešte pach vyhasnutej fajky. Obrus bol pokvapkaný. Auto čakalo hneď pred oknom, ktoré práve otvorili.

Pani Ducrauovej nepovedali nič a mladí manželia, ktorých bolo počuť chodiť hore-dolu na poschodí, neboli ešte pripravení zísť dolu.

Ducrau raňajkoval, opierajúc sa lakťami o stôl. Bolo to neslýchané, čo hádzal do seba, dravo, akoby ho poháňal ten najstrašnejší hlad. Čeľuste mu len tak prašťali. Ešte hlasnejšie chlípal bielu kávu.

– Dones mi dolu kabát, golier a kravatu!

– Nejdeš sa obliecť do svojej izby?

– Rob, čo ti kážem!

Díval sa rovno pred seba. Rýchlo jedol. Keď sa zdvihol, aby si natiahol kabát, ktorý mu žena podávala, vzdychol si.

– Pripravila som ti batožinu.

– Uvidíme neskoršie.

– Čakáš iba na Berthe?

Ukázala na plafón, ale on neodpovedal.

– A Gassin?

– Inšpektor sa s ním zaoberá, – vpadol do toho Maigret.

A bolo to pravda, pretože Lucas už telefonoval na miestnu políciu a na súd.

Odišli obaja, Ducrau i komisár, s neobratným chvatom. Ducrau pobozkal ženu na čelo, možno si to ani neuvedomil.

– Je to sľúbené, Émile? Znovu si vezmeme člnok?

– To, to je ono!

Ponáhľal sa. Ako keby ho čosi ťahalo vpred. Ťažkopádne sa vovalil na zadné sedadlo a Maigret usmerňoval šoféra.

– Do Charentonu.

Neobrátili sa. Načo aj?

Prešli už niekoľko kilometrov horou Fontainebleau, keď sa ozval Ducrau, stískajúc rameno Maigretovi:

– Skutočne ani neviem, prečo som spával so svojou ženou!

Nato hneď zase šoférovi:

– Nemôžete ísť rýchlejšie?

Tvár mal zarastenú. Bol neumytý, mal špinavú pleť. Márne hľadal fajku, pretože si ju zabudol, a sám šofér mu podal modrý balíček cigariet.

– Verte mi alebo nie, ale zriedkakedy som bol taký šťastný ako včera večer. Zdalo sa mi… Ťažko to vysvetliť. Viete, čo tá stará urobila, keď sme spali? Schúlila sa ku mne, plakala a hovorila, že som dobrý.

Hlas mal zastretý, akoby mu čosi sťahovalo hrdlo

– Rýchlejšie, preboha! – úpenlivo zaprosil, nahnúc sa k šoférovi.

Stretli Corbeil, Juvisy, Villejuif a všetky autá majiteľov viliek, ktorí sa vracajú v pondelok ráno do Paríža Bol taký slnečný deň ako včera. Dážď iba ešte viacej rozzelenal polia a listy. Zastali pred benzínovou pumpou, bolo tam osem červených púmp vedľa seba v slnečnom svetle, a šofér povedal svojmu pánovi:

– Máte sto frankov?

Ducrau mu podal celú svoju náprsnú tašku.

Napokon boli v Paríži, avenue d’Orléans, Seina. Na nábreží Célestins umývali okná na úrade. Ducrau sa vyklonil z dvierok. Zastavil auto pred malým bistrom.

– Môžem si kúpiť fajku a tabak?

V obchodíku našiel iba fajku z čerešňového dreva za dva franky a pomaly si ju napchal. Míňali nábrežia jedno za druhým. Prešli popri sudoch v prístave Bercy.

– Nie tak rýchle!

Bolo už vidieť vzdúvadlo a na zvýšenej hladine vyčnieval prázdny nákladný čln. Drvič kameňa už pracoval. Na člnoch, ktoré kotvili pri nábreží, sa sušila bielizeň. Chlapi v bistre s námorníckymi čiapkami na hlave spoznali svojho zamestnávateľa a priblížili sa k okennej tabuli.

– Myslím, že bude lepšie… – začal Ducrau.

Ale premohol svoju slabosť a zostúpil po kamenných schodíkoch. Nepozeral na svoj dom s otvoreným oknom, za ktorým bolo vídať slúžku. Stúpil na krehkú lávku Zlatého rúna. Ľudia z ostatných člnov ho pozdravovali.

Sklonil sa k palubnému otvoru zarovno s Maigretom a súčasne s ním uzrel Aline s holým prsníkom a s dieťaťom v náručí pri stole, ktorý bol prikrytý obrusom s ružovými kvetmi. Hojdala dieťa, pozerajúc pritom stále rovno pred seba. A keď sa niekedy vyšmykol dieťaťu z maličkých lačných úst prsník, mechanickým pohybom mu ho znovu podala.

Bolo horúco. V piecke bolo zakúrené už dlhší čas. Na nástennom vešiaku visel ťažký kabát starého Gassina a vyleštené baganče stáli pod ním.

Miernym, ale pevným pohybom zabránil Maigret Ducrauovi zostúpiť ďalej, odtiahol ho ku kormidlu a podal mu list, písaný na papieri z bistra.

…Píšem ti, že sa mám dohre a dúfam, že aj teba tento list nájde v takom istom…

Ducrau nechápal. Ale postupne sa mu vynáral pred oči hostinec, dedina na Hornej Marne a Gassinova sestra, s ktorou sa kedysi poznal.

– Bude sa mať veľmi dobre tam dolu, – povedal Maigret.

Slnko pálilo čoraz viac. Akýsi námorník zakričal:

– Albatros má poruchu v Meaux!

Obracal sa na Ducraua a nepochybne ho veľmi zarazilo že nedostal nijakú odpoveď.

– Ideme?

Zo všetkých strán sa naňho dívali. Ktosi im dokonca prichádzal na nábreží oproti a dotkol sa čiapky:

– Povedzte, pane, nemajú sa tie kamene zložiť?

– Neskoršie.

– To znamená, že…

– Nechaj ma na pokoji, Hubert!

Električka roztiahla svoju farebnú stuhu po sivých dlaždiciach. Zdalo sa, že drvič kameňa roztĺka celý kraj, no iba jemný biely prášok dopadal na všetko.

Auto urobilo polobrat. Ducrau pozeral za seba cez malý otvor na karosérii.

– To je strašné! – vzdychol si.

– Čo?

– Nič.

Skutočne Maigret nechápal? Teraz by zase on bol najradšej, keby šofér zrýchlil. Zdalo sa mu, že každá minúta, čo uplynie, znamená nebezpečenstvo. Ducraua zalieval pot.

V určitej chvíli, keď predbiehali električku, ruka sa mu zvrtla ku kľučke dverí.

Ale nie. Bol rozumný. Prešli cez Pont-Neuf. Šofér sa obrátil a spýtal sa:

– Ku kaviarni?

Červeno-biela kaviarnička Tabac Henri IV tam ešte vždy stála, práve oproti soche jazdca.

– Zastavte tu, – povedal Maigret. – Vráťte sa do Samois a počkajte…

Bolo lepšie ísť pešo. Zostávalo prejsť už len asi sto metrov. Šli ešte popri Seine. Ducrau kráčal pri zábradlí.

– Vlastne vy už dnes môžete ísť domov. Získate dva dni!

– Ešte neviem.

– Je pekne dolu pri Loire?

– Je tam pokoj.

Prešli zo dvanásť metrov, potom cez ulicu, a už mali pred sebou budovy Justičného paláca, veľký portál policajnej väznice so spúšťacou bránkou napravo.

Ducrau sa po druhý raz zavesil do komisára, a ako prechádzali cez cestu, lodiar zalapal po vzduchu:

– Nevládzem!

Musel hovoriť o Seine, o električke, o povraze, o všetkom, čo mohlo zadržať…

Na chodníku sa obrátil. Žandár na stráži spoznal Maigreta. Spúšťacia bránka sa už otvorila.

– Nevládzem! – opakoval Ducrau, vstupujúc do pošmúrnej predsiene, zatiaľ čo sa pero namáčalo do fialového atramentu, aby zapísalo jeho priezvisko a meno do knihy väzňov.

Remorkér plávajúci dolu prúdom dva razy zapískal, oznamujúc, že vchádza pod druhý mostný oblúk, a belgický nákladný čln, ktorý išiel hore prúdom, zamieril šikmo, aby vplával pod tretí.

OBSAH

MAIGRET A PRÍPAD NAHOUR

(preložil Vladimír Žabkay)

MAIGRET A TULÁK

(preložil Vladimír Žabkay)

STAVIDLO č. 1

(preložila Terézia Černá)

GEORGES SIMENON

MAIGRET

A PRÍPAD NAHOUR

MAIGRET A TULÁK

STAVIDLO č. 1

KOMISÁR MAIGRET

II. ZVÄZOK

Z FRANCÚZSKEHO ORIGINÁLU GEORGES SIMENON: MAIGRET ET L’AFFAIRE NAHOUR, MAIGRET ET LE CLOCHARD, KTORÉ VYŠLI V NAKLADATEĽSTVE PRESSES DE LA CITÉ, PARIS, 1967, 1963, A L’ÉCLUSE Nº 1, KTORÝ VYŠIEL V NAKLADATEĽSTVE LIBRAIRIE ARTHÈME FAYARD, PARIS, 1933, PRELOŽILI VLADIMÍR ŽABKAY A TERÉZIA ČERNÁ.

VYDAL SLOVENSKÝ SPISOVATEĽ, VYDAVATEĽSTVO ZVÄZU SLOVENSKÝCH SPISOVATEĽOV, V BRATISLAVE ROKU 1969. ZODPOVEDNÝ REDAKTOR VLADIMÍR DUDÁŠ. KORIGOVALA MÁRIA HULMANOVÁ. TECHNICKÁ REDAKTORKA KVETA CHYTILÍKOVÁ. OBÁLKA A FRONTISPICE PAVOL BLAŽO.

TEM. SKUP. 301/13. ČÍSLO PUBLIKÁCIE 1339. PRVÉ VYDANIE. 40 000 VÝTLAČKOV. AH 19,79, VH 20,39. VYTLAČILI TLAČIARNE SLOVENSKÉHO NÁRODNÉHO POVSTANIA, N. P., MARTIN. STRÁN 344.

13-72-041-69 Viaz. Kčs 24.-

602/22/8.6 Brož. Kčs 19,70