Maj Sjövalová-Per Wahlöö

KNIHA TŘETÍ

Muž na balkóně

První kapitola

Ve tři čtvrtě na tři vyšlo slunce.

Půldruhé hodiny předtím prořídl a zmizel skoro veškerý provoz na ulicích. Zároveň utichl rámus, který tropili poslední rozjaření hosté cestou domů z restaurací a vináren. Ulicemi už projely i zametací stroje a místy po sobě zanechaly na asfaltu vlhké šmouhy. Dlouhou, rovnou ulicí prolétla záchranka s ječící sirénou. Pomalu, skoro neslyšně přejel černý vůz s bílými blatníky, anténou na střeše a velkými tiskacími písmeny POLICIE na dveřích. O pět minut později se ozvalo křehké zařinčení, jak ruka v rukavici rozbila sklo výkladní skříně, pak bylo slyšet rychlé běžící kroky a vzápětí na plný plyn nastartovalo někde v sousední ulici auto.

Muž na balkóně tohle všechno pozoroval. Balkón to byl obyčejný, vpředu měl železnou mříž a po stranách výplně z vlnitého plechu.

Muž stál opřený o železné zábradlí a oheň jeho cigarety zářil do tmy jako malá, temně červená

tečka. Vždycky když cigaretu dokouřil, uhasil zbytek, pečlivě vytáhl asi centimetrový špaček z dřevěné špičky a položil ho vedle ostatních. Už jich tam leželo deset, pěkně a pořádkumilovně v řadě vedle sebe, na talířku postaveném na malém zahradním stolku.

Bylo ticho, alespoň takové ticho, jaké se dá v poměrně velkém městě očekávat za, vlahé noci na počátku léta. Bude trvat ještě nějakou tu hodinku, než začnou roznášeči novin chodit po ulicích s předělanými dětskými kočárky a než nastoupí do služby první uklízečky. Chladivý šedivý přísvit se pomalu rozpouštěl, nad střechami pěti a šestipatrových činžáků se vynořovaly první váhavé paprsky ranního slunce a začínaly si pohrávat s televizními anténami a kulatými komínky vybíhajícími z širokých komínů na střechách na druhé straně ulice. Pak padlo světlo na plechovou krytinu na střechách, rychle se přesunulo níž a kradlo se přes okapy a po nabílených cihlových zdech s řadami slepých oken. Většina oken byla zastíněna staženými roletami nebo žaluziemi.

Muž na balkóně se předklonil a díval se pod sebe na ulici. Táhla se od severu k jihu, byla dlouhá a rovná a muž viděl na úsek delší než dva kilometry. Kdysi to bývala vznešená ulice a město na ni mohlo být hrdé, jenže to bylo za časů, kdy ji postavili, a od té doby uplynulo už čtyřicet let. Ulice byla přesně tak stará jako muž na balkóně.

Když přimhouřil oči, zahlédl v dálce nejasně nějakou postavu. Asi policistu. Poprvé po několika hodinách vešel do bytu a prošel pokojem do kuchyně. Bylo už dost vidět, takže nemusel ani rozsvěcet. Svítil vůbec velmi málo, dokonce i v zimě. Otevřel kredenc, vyndal smaltovanou konvici, odměřil do ní půldruhého šálku vody, vhodil dvě lžíce nahrubo mleté kávy, postavil konvici na sporák; škrtl zápalkou a zapálil plamen plynového hořáku. Pak přejel špičkami prstů přes hlavičku zápalky, aby se přesvědčil, že vychladla, otevřel dvířka skříňky pod dřezem a vypálenou zápalku odhodil do pytlíku na odpadky. Stál u sporáku, dokud se voda nezačala vařit a káva nevzkypěla, pak pod konvicí zhasl, a zatímco čekal, až sedlina klesne ke dnu, šel na záchod. Nespláchl, aby nebudil sousedy. Šel zpátky do kuchyně, opatrně nalil kávu do šálku, z poloprázdné krabice na stole vzal kostku cukru a ze zásuvky vytáhl lžičku. Pak si šálek odnesl na balkón; postavil ho na lakovaný dřevěný stolek a sedl si na skládací židličku. Slunce už stálo poměrně vysoko na obloze a svítilo na průčelí domů na druhé straně ulice, dokonce už dosahovalo až do přízemí. Muž

vytáhl z kapsy krabičku na šňupavý tabák, začal drolit špačky cigaret a kousíčky tabáku pouštěl mezi prsty do kulaté plechové krabičky, papír mačkal do kuliček velikých asi jako hrášky a pokládal je na kraj nakřáplého talířku. Zamíchal si kávu a pomaloučku ji upíjel. V dálce se zase ozvala houkačka.

Vstal a sledoval záchranku očima, jekot sílil a pak zase rychle slábl. Za chvíli už viděl jen malý bílý

obdélníček, který na horním konci ulice zabočil doleva a zmizel mu ze zorného pole. Sedl si znovu na skládací židličku a bezúčelně míchal dávno vystydlou kávu. Seděl tiše a bez hnutí a slyšel, jak se kolem něho probouzí město, zprvu váhavě a neochotně. Muž na balkóně byl středně veliký, měl normální postavu a obyčejný obličej. Na sobě měl bílou košili bez vázanky, nevyžehlené hnědé gabardénové kalhoty, šedivé ponožky a černé polobotky. Řídké vlasy měl sčesané dozadu, měl velký nos a šedomodré oči.

Bylo půl šesté ráno druhého června 1967. Město bylo Stockholm.

Muž na balkóně necítil, že ho někdo pozoruje. Vůbec toho celkem vzato moc necítil. Myslel na to, že za chvíli půjde do kuchyně a udělá si kaši z ovesných vloček.

Ulice začala ožívat. Proudy aut pomalu houstly, a pokaždé když na křižovatce naskočila červená, začala fronta vozů narůstat:

Pekařská dodávka v ztekle troubila na cyklistu, který se nerozhlédl a vjel jí do cesty. Za ní prudce zabrzdily dva další vozy.

Muž vstal, opřel se lokty o zábradlí balkónu a podíval se na ulici. Cyklista stál vyděšeně u chodníku a dělal, že neslyší nadávky, které po něm vyřvával řidič dodávky.

Místy spěchalo po chodníku několik chodců. U benzínové pumpy pod balkónem postávalo v družném hovoru několik žen ve světlých letních šatech a u stromu o kousek dál nějaký muž právě venčil psa. Netrpělivě trhal vodítkem, ale jezevčík klidně a nerušeně očichával kmen stromu. Muž na balkóně se narovnal, přejel si dlaní po prořídlých vlasech a strčil ruce do kapes. Bylo za pět minut tři čtvrtě na osm a slunce už stálo vysoko. Podíval se na oblohu, nad střechami domů kreslilo tryskové letadlo bílou beránkovitou duhu. Pak se vrátil pohledem na ulici a pozoroval postarší bělovlasou paní v bledě modrém plášti před pekařstvím přímo naproti. Dlouho se přehrabovala v kabelce; konečně našla klíč a otevřela si. Viděl, jak klíč vytahuje, strká ho do zámku na vnitřní straně dveří a zavírá za sebou. Na dveřích byla zevnitř stažena bílá roleta a na ní bylo nápsáno ZAVŘENO.

V okamžiku, kdy zavřela dveře, otevřely se vedle pekařství dveře od domu a do sluníčka vykročilo malé děvčátko. Muž na balkóně o krok ustoupil, vytáhl ruce z kapes a zůstal stát bez hnutí. Očima byl přilepen na děvčátku na ulici.

Vypadala tak na osm devět let a vlekla červenou kostkovanou školní aktovku. Měla na sobě

modrou sukýnku pruhovaný svetřík a červený kabátek, a byly jí krátké rukávy. Na nohou měla černé dřeváky, tenké dlouhé nohy v nich vypadaly ještě delší a tenčí. Vyšla z domu, zabočila doleva a pomalu, se skloněnou hlavou, šlapala do školy. Muž na balkóně ji sledoval očima. Když ušla nějakých dvacet metrů, zastavila se, položila si ruku na prsa a chvíli zůstala stát. Pak otevřela tašku a začala se v ní přehrabovat, přitom se obrátila a pomalu se zase vracela. Rozběhla se a horempádem se vřítila do domu, ani tašku nezavřela. Muž na balkóně stál nepohnutě a díval se, jak se za ní zavírají dveře. Uběhlo několik minut a dveře se zase otevřely a dívenka vyšla. Tašku už měla zavřenou a šla mnohem rychleji. Světlé vlasy měla vzadu sepnuté do koňského ohonu, který jí poskakoval na zádech. Když došla na konec bloku, zašla za roh a zmizela.

Bylo za tři minuty osm. Muž se obrátil, vešel do bytu a zamířil do kuchyně. Napil se vody, vypláchl sklenici, postavil ji dnem vzhůru na plošinku vedle dřezu a šel zase na balkón. Sedl si na skládací židličku a položil levou ruku na zábradlí.

Zapálil si cigaretu, díval se na ulici a kouřil.

Druhá kapitola

Elektrické nástěnné hodiny ukazovaly za pět minut jedenáct a podle kalendáře na psacím stole Gunvalda Larssona byl pátek druhého června 1967.

že tam byl Martin Beck, byla náhoda. Zrovna vešel a postavil si kufr vedle dveří, pozdravil a položil si klobouk vedle karafy s vodou na nízkou kovovou skříň, vzal si z podnosu sklenici, nalil si vodu, opřel se o skříň loktem a chystal se napít. Muž za psacím stolem se na něj nakvašeně podíval a řekl: “Už sem poslali i tebe? Co jsme zase zvoral i?”

Martin Beck se napil. Řekl:

“Nic, pokud vím. Nemusíš se vzrušovat. Přišel jsem jen za Melanderem. O něco jsem ho prosil. Kde je?”

“Na záchodě, jako obvykle.”

Melanderova zvláštní schopnost nacházet se neustále na záchodě byl už poněkud otřepaný vtip, ale i přesto a přesto, že na tom bylo veliké zrnko pravdy Martina Becka něco podráždilo. Jako obvykle si své podráždění nechal jen pro sebe. Klidně a zkoumavě si prohlížel muže za psacím stolem a pak řekl: “Copak tě trápí?”

“Co bys řek? Pochopitelně ty loupeže. Včera večer se ve Vanadiském parku stala další.”

“Slyšel jsem.”

“Důchodce, šel vyvenčit psa. Sražen zezadu. Sto čtyřicet korun v náprsní tašce. Otřes mozku. Leží v sabbatsberské nemocnici a nic neviděl a nic neslyšel.”

Martin Beck neříkal nic.

“Tohle je už poosmé za čtrnáct dnů. Nakonec ten chlap ještě někoho zamorduje.” Martin Beck dopil a postavil sklenici na skříňku.

“Jestli ho někdo moc brzy nechytí…” řekl Gunvald Larsson.

“Kdo?”

“No hergot přece policie. My. Petr nebo Pavel , to je fuk. Civilní hlídka z devátého obvodu tam byla čtvrt hodiny předtím, než se to stalo.”

“A kde byla, když se to stalo?”

“To už seděli na stanici a popíjeli kafíčko. A tak je to pokaždé. Když sedí za každým keřem ve Vanadiském parku jeden policajt, tak se to stane ve Vasových sadech, a když sedí po jednom policajtovi za každým keřem tam i tam, objeví se u Sovího pramenu v Malém Janském lese.”

“A když bude i tam sedět za každým keřem jeden policajt?”

“Tak nám demonstranti rozflákají US Trade Center a podpálí americké velvyslanectví. Tohle totiž

není žádná legrace,” pravil Gunvald Larsson přísně.

Martin Beck se na něho stále upřeně díval a řekl: “Já si nedělám legraci. Jen se ptám.”

“Ten chlap to umí. Člověk aby si pomalu myslel, že na to má radar. Když ten jde na věc, tak není

široko daleko jediný policajt.”

Martin Beck si palcem a ukazováčkem mnul kořen nosu.

“Mohl bys poslat…” řekl a ten druhý ho okamžitě přerušil.

“Koho bys chtěl, abych poslal? Policejní psy? Aby nám ty bestie sežraly civilní hlídku? Ten, co ho tam včera večer obrali, měl nakonec sám psa a taky mu byl hodně platný.”

“Co to bylo za psa?”

“Jak to mám vědět? Mám snad vyslýchat psa? Mám ho dát předvést a zahnat ho na záchod, aby ho Melander mohl vyslechnout?” řekl Gunvald Larsson smrtelně vážným hlasem. Praštil do stolu dlaní a důrazně prohlásil:

“Tady nám po parku pobíhá šílenec a přepadává lidi a ty mi tu začneš vykládat o psech.”

“Já jsem o tom přece ne…”

Gunvald Larsson ho okamžitě přerušil.

“Kromě toho už jsem ti jednou říkal, že ten chlap to umí.

Přepadává jen bezbranné lidi, dědky a báby a děti. A vždycky zezadu. Minulý týden někdo říkal - počkej, jak to bylo? Jo, že se vyplížil z keřů jako panter.”

“Je jen jedno východisko,” pravil Martin Beck mírně.

“Jaké?”

“Budeš se tam muset vydat sám. Převlečený za bezbranného.” Muž za psacím stolem otočil hlavu a zuřivě se na něj podíval.

Gunvald Larsson měřil metr dvaadevadesát a vážil osmadevadesát kilo. Ramena měl jako profesionální vzpěrač, k tomu obrovité ruce porostlé vzpurnými světlými chlupy. Měl světlé, dozadu sčesané vlasy a bledě modré, nerudné oči.

Kol berg tento popis obyčejně doplňoval a prohlašoval, že se tváří, jako když jede na mopedu. V tuto chvíli se bledě modré oči upíraly na Martina Becka pohledem kromobyčejně kritickým. Martin Beck pokrčil rameny a řekl: “Tedy upřímně řečeno…” Gunvald Larsson ho okamžitě přerušil.

“Teda upřímně řečeno opravdu nechápu, co je na tomhle k smíchu. Já tady jsem až po uši v nejhorší séri loupežných přepadení, jakou jsem kdy zažil, a ty mi začneš

vykládat vtipnosti o psech a bůhví o čem ještě.”

Martin Beck si uvědomil, že muž za stolem v tuhle chvíli - patrně docela neúmyslně - už skoro dosáhl něčeho, co se podaří málokomu, totiž podráždit ho do té míry, že se přestane ovládat. I když mu celá situace byla naprosto jasná, nemohl si odpustit, aby nezvedl ruku ze skříně a neřekl: “Tak to snad stačí.”

Naštěstí právě v tu chvíli vstoupil postranními dveřmi z vedlejší kanceláře Melander. Měl vyhrnuté

rukávy, dýmku v zubech a otevřený telefonní seznam v ruce. “Ahoj,” řekl.

“Ahoj,” řekl Martin Beck.

“Vzpomněl jsem si na to jméno, hned jak jsi zavěsil,” pravil Melander. “Arvid Larsson. Taky jsem ho našel v telefonním seznamu. Jenže volat ho nemá smysl. On totiž v dubnu umřel. Mozková mrtvice. Ale v branži byl až do poslední chvíle. Měl vetešnictví v Jižní čtvrti. Teď je krám zavřený.”

Martin Beck vzal telefonní seznam, podíval se do něho a přikývl:

Melander vylovil z kapsy zápalky a začal si obřadně zapalovat dýmku. Martin Beck udělal dva kroky ke stolu a telefonní seznam na něj položil. Pak znovu ustoupil k nízké kovové skříni.

“Copak to spolu máte?” řekl Gunvald Larsson podezíravě.

“Nic zvláštního,” řekl Melander. “Martin zapomněl, jak se jmenoval jeden překupník, kterého jsme se před léty snažili dostat do basy.”

“A podařilo se vám to?”

“Ne,” řekl Melander.

“A přesto si to pamatuješ?”

“Ano.”

Gunvald Larsson si přitáhl telefonní seznam, zalistoval v něm á řekl:

“To mě teda podržte. Jak si někdo může pamatovat člověka; který se jmenuje Larsson, dvanáct let, to nepochopím.”

“Není to žádné umění,” pravil Melander vážně.

Zazvonil telefon.

“První oddělení, služba.”

“Prosím? Nerozuměl jsem…”

“Cože?”

“Jestli jsem detektiv? Tady vrchní kriminální asistent Larsson, služba na prvním oddělení. Prosím?

Buďte tak hodná, to jméno ještě jednou.”

Gunvald Larsson vytáhl z náprsní kapsy kuličkové pero a naškrábal jedno slovo. Pero držel dál připravené. “A co jste si přála?”

Prosím? Nerozuměl jsem vám…”

“Cože? Co?”

“Jaký mrož?”

“Mrož na balkónu?” “

“Jo muž?”

“A vám stojí na balkóně nějaký muž?”

Gunvald Larsson odstrčil telefonní seznam a přitáhl si blok.

Přiložil pero k papíru a napsal pár slov.

“Ano, ano, jsem tady, poslouchám vás. Jak vypadá?”

“Ano, slyším. Řídké vlasy, sčesané dozadu. Velký nos. Jistě. Bílá košile. Střední velikost - ano. Hnědé

kalhoty. Rozepjaté co? Aha, košile. Šedomodré oči.”

“Moment, paní, počkejte vteřinku. Tohleto si musíme ujasnit.

Takže on stojí na svém vlastním balkóně?” Gunvald Larsson se podíval z Melandera na Martina Becka a pokrčil rameny. Začal se dloubat v uchu kuličkovým perem a druhým uchem přitom poslouchal dál. “Nezlobte se, paní, ale ten člověk tedy stojí na svém vlastním balkóně. A obtěžuje vás nějak?”

“Aha. Neobtěžuje. Prosím? Na druhé straně ulice? Na svém vlastním balkóně?”

“A jak můžete vidět, že má šedomodré oči? To musí být nějaká hodně úzká ulice.”

“Cože? Co že děláte?”

“Tak moment, milá paní, podívejte se, ten muž se dopustil jenom toho, že stojí na svém vlastním balkóně. A co dělá jinak?”

“Dívá se dolů na ulici? A co se děje dole na ulici?”

“Nic? Co říkáte? Auta? Hrají si tam děti?”

“I v noci? Tam si hrají děti i v noci?”

“Ne, nehrají. Aha, on stojí na tom balkóně i v noci. A co bych měl podle vás udělat? Poslat na něj policejní psy?”

“Podívejte se, paní, nemáme žádný zákon, který by lidem zakazoval stát na vlastním balkóně.”

“Říkáte ohlásit pozorování? Ale propánaboha, milá paní, kdyby nám kdekdo hlásil takováhle pozorování, tak bychom museli mít na každého obyvatele tři policajty.”

“Vděčný? Jo vděční že bysme měli být?”

“Drzý? Já že jsem drzý? Tak poslouchejte, tohle už…”

Gunvald Larsson zmlkl a zůstal sedět se sluchátkem deset centimetrů od ucha.

“Praštila s tím,” řekl ohromeně.

Po třech vteřinách sám mrštil sluchátko do vidlice a řekl:

“Jdi do háje, ženská pitomá.”

Vytrhl z bloku papír, na který si dělal poznámky, a pečlivě jím otřel ušní maz z kuličkového pera.

“Lidi jsou blázni,” prohlásil. “Není divu, že člověk nic neudělá. Nechápu, proč takovýhle hovor nezadrží hned centrála. Měli bysme tu mít nějakou linku rovnou do blázince.”

“Na takové věci si musíš zvyknout,” pravil Melander.

S kamenným klidem si vzal svůj telefonní seznam, zavřel ho a vrátil se do své kanceláře ve vedlejší

místnosti. Gunvald Larsson dočistil pero, zmačkal papír a hodil ho do koše. Kysele se podíval na kufr u dveří a řekl: “Na cesty, na cesty?”

“Jedu jenom na pár dní do Motaly,” řekl Martin Beck. “Musím se tam podívat na jednu záležitost.”

” Hm.”

“Budu pryč nanejvýš týden. Ale Kol berg se vrátí už dneska: Od zítřka má službu. Takže můžeš být úplně klidný.”

“Já jsem úplně klidný.”

“A pokud jde o ty loupeže…”

“No?”

“Ale nic, vlastně nic.”

“Když to udělá ještě dvakrát, tak ho máme,” prohlásil Melander z vedlejší kanceláře.

“To jistě,” řekl Martin Beck. “Tak ahoj.”

“Tak ahoj,” pravil Gunvald Larsson.

Třetí kapitola

Martin Beck dorazil na hlavní nádraží devatenáct minut před odjezdem vlaku a zbylého času využil k tomu, aby si dvakrát zavolal.

Nejdřív domů.

“Ty jsi ještě neodjel?” řekla jeho žena.

Tuhle řečnickou otázku přeslechl a řekl jenom:

“Budu bydlet v hotelu Palace. Říkal jsem si, že bys to měla vědět.”

“Jak dlouho budeš pryč?”

“Týden.”

“Jak to můžeš vědět tak jistě?”

To byla výstižná otázka. Hloupá tedy rozhodně není, pomyslel si Martin Beck a řekl:

“Pozdravuj děti.”

Chvíli se rozmýšlel a pak dodal: “A dej na sebe pozor.”

“Děkuju,” pravila chladně.

Zavěsil a vylovil z kapsy u kalhot dal ší pětadvacetník. Před budkami byla fronta a lidé za jeho zády po něm vrhali nevraživé a podezíravé pohledy, když spustil do automatu druhou minci a vytáčel číslo södermalmské policejní stanice. Trvalo několik minut, než mu Kol berga našli.

“Ahoj, chtěl jsem se jen ujistit, jestli ses už opravdu vrátil:”

“Dojemná péče,” pravil Kol berg. “Ty jsi ještě neodjel?”

“Jak se vede Gun?” “

“Dobře. Akorát že vypadá jako telefonní budka.”

Gun byla Kol bergova žena a koncem srpna nebo začátkem září čekala dítě.

“Za týden jsem zpátky.”

“To už mi došlo. Kromě toho už nebudu sloužit tady, až přijedeš.” Nastala krátká pauza a pak řekl Kol berg:

“Co tam v té Motale vlastně máš?”

“Je to kvůli tomu starému:”

“Jakému starému?“ “Co obchodoval starým papírem a železem. V noci na včerejšek uhořel, tys to ne…”

“Ale jo, četl jsem o tom v novinách. A co má být?”

“No, tak se tam na to jedu trochu podívat.”

“To to mají v hlavě tak vylízané, že nedokážou sami udělat ani banální požár?”

“To nevím; prostě požádali o…”

“Tak moment,” prohlásil Kol berg rezolutně. “Tohle vykládej své ženě, ta ti na to možná skočí, ale já ne. Já náhodou vím moc dobře, o co požádali a koho požádali. Kdopak je teď šéfem kriminálky v Motale, co?.”

“Ahlberg, ale…”

“No právě. A kromě toho taky náhodou vím, že si příští týden bereš pět dní dovolené. Takže jedeš

do Motaly, abys mohl s Ahlbergem vysedávat v Městském hotelu a popíjet, co?”

“,To taky, ale…”

“Tak se dobře bav,” pravil Kol berg mile. “A dej na sebe pozor.”

“Děkuju. “

Martin Beck zavěsil a muž, který stál za ním, se kolem něho surově dral do budky. Pokrčil rameny a šel do nádražní haly.

Kol berg měl částečně pravdu, což v podstatě nehrálo žádnou roli, ale přesto ho dráždilo, že ho prokoukl tak snadno a rychle. On i Kol berg se s Ahlbergem, poznali při vyšetřování jedné vraždy před třemi roky. Byl to obtížný případ a táhl se velice dlouho a za tu dobu se hodně spřátelili. Jinak by býval Ahlberg asi těžko žádal ústředí o pomoc a jemu by se taky nikdy ani nesnilo obětovat na takovouhle záležitost třeba jen půl služebního dne.

Podle nádražních hodin mu oba hovory zabraly přesně čtyři minuty, takže do odjezdu zbývalo ještě

čtvrt hodiny. Nádražní hala se jako obvykle hemžila lidmi - spoustou nejrůznějších lidí. Stál tam s kufrem v ruce a bylo mu ve všech směrech nepříjemně, velký muž s hubeným obličejem, širokým čelem a silnou bradou.

Když se na něj někdo podíval, myslel si většinou, že je to nějaký venkovský balík, kterého právě

pohltil ruch velkoměsta.

“Tak co, příteli,” pravil chraplavý, šeptající hlas. Otočil se a podíval se, kdo ho to oslovil. Byla to asi čtrnáctiletá rozcuchaná blondýnka a na sobě měla jen krátké batistové šatičky. Byla bosa a velmi špinavá, asi stejně stará jako jeho vlastní dcera a asi také tak vyvinutá. V přivřené pravé dlani držela pásek čtyř fotografií a rychle mu je strčila před oči. Nebylo těžké poznat, odkud fotografie pocházejí. Holčička šla do automatu na pasové fotografie v podzemní

nádražní chodbě, klekla si na stoličku, vytáhla si šaty do podpaží a pak nacpala do automatu čtyři korunové mince.

Záclonky před automaty byly teď všude jen asi do výše kolen, jenže v tomto případě to zřejmě

nebylo nic platné. Díval se na obrázky a napadlo ho, oč rychleji teď děti dospívají. Kromě toho si nedělají hlavu se spodním prádlem. Z technického hlediska ovšem výsledek zrovna valný nebyl…

“Pětadvacet babek,” pravilo d ítě nadějně.

Martin Beck se podrážděně rozhlédl a na druhém konci haly uviděl dva uniformované strážníky. Šel k nim. Jeden z nich ho poznal a zasalutoval mu.

“To si tady nedokážete uhlídat ani děti?” řekl Martin Beck vztekle.

“Děláme, co můžeme, pane komisaři.”

Odpověděl mu ten policista, kter ý ho předtím pozdravil, docela mladý muž s modrýma očima a pečlivě pěstěným plnovousem.

Martin Beck neřekl nic, obrátil se a šel ke skleněným dveřím na nástupiště. Holčička v batistových šatech stála o kus dál a v skrytu si fotografi prohlížela, jako by měla starost, jestli snad s její anatomií není něco v nepořádku.

Dříve či později se určitě najde nějaký blbec, který od ní ty fotky koupí. Holka se odebere na Mariánské náměstí nebo Chmelný trh a za utržené peníze si koupí preludinové prášky nebo marihuanu. Anebo LSD.

Policista, který ho poznal, měl tedy plnovous. Před čtyřiadvaceti lety, když sám začínal u pořádkové

policie, strážníci plnovousy nenosili. Proč ho ostatně ten druhý strážník, ten bez vousu, nepozdravil? Protože ho nepoznal? Před čtyřiadvaceti lety zdravil strážník. každého, kdo se na něj obrátil, i když to zrovna nebyl komisař od kriminálky. Anebo ho snad klame paměť?

Tenkrát se čtrnáctileté dívenky nefotografovaly nahé v automatech a nepokoušely se fotografie prodat kriminálním komisařům, aby měly na drogy.

Kromě toho se mu taky nezamlouval nový titul, který dostal k novému roku. A nezamlouvala se mu jeho nová kancelář na stanici ve Västberské třídě v hlučné průmyslové čtvrti. Dále se mu nezamlouvala jeho podezíravá žena, jakož i to, že člověk jako Gunvald Larsson se vůbec může stát vrchním kriminálním asistentem.

Martin Beck seděl u okna v kupé první třídy a všechno tohle se mu honilo hlavou. Vlak vyjel z nádraží, přejel kolem radnice, a než se ponořil do tunelu směrem na jih, zahlédl ještě Martin Beck parník Mariefred, jednu z posledních lodí tohoto druhu ve Švédsku; a budovu Norstedtova nakladatelství. Když se zase vynořil ze tmy, měl před sebou svěží zeleň Tantoského paeku, která se mu zanedlouho měla změnit v noční můru, a za chvíli už kola vagónů duněla po železničním mostu.

Když zastavili v Södertälje, měl už lepší náladu a z kovového vozíčku, jaké už ve většině rychlíků

nahradily pořádný jídelní vůz, si koupil lahvičku minerálky a omšelý chlebíček se sýrem. Čtvrtá kapitola

“No,” pravil Ahlberg, “tak takhle to asi bylo. Byla to dost studená noc a on si postavil k posteli takový ten staromódní elektrický teplomet. Pak se odkopal, deka spadla na teplomet a chytla.” Martin Beck přikývl.

“Vypadá to naprosto věrohodně,” pokračoval Ahlberg.

“Technici s tím byli hotovi dneska dopoledne. Pokoušel jsem se ti volat, ale ty už jsi byl

asi pryč.” Stáli na spáleništi v Borenshultu a mezi stromy bylo chvílemi vidět jezero a zdymadlo, pod nímž

před třemi lety našli ve vodě mrtvou ženu. Z vyhořelého domu zůstaly v podstatě jen základy a komín. Požárníkům se podařilo zachránit alespoň malou boudičku opodál.

“Měl tam nějaké kradené zboží,” řekl Ahlberg. “Starý Larsson byl taky překupník. Už jednou seděl, takže mě to ani nepřekvapuje.

Dáváme rozeslat seznam věcí, co se tu našly.”

Martin Beck znovu přikývl. Za chvilku řekl:

“Ověřoval jsem to s tím jeho stockholmským bratrem. Umřel letos zjara. Byl to taky překupník.”

“Asi to měli v rodině,” prohodil Ahlberg.

“Ten stockholmský nikdy neseděl, ale Melander se na něj pamatoval.”

“Melander, no jo,” řekl•Ahlberg. “To je ten s tou koňskou pamětí, co? Ale vy už spolu přece neděláte.”

“Jen někdy. On je teď na stanici v Kungsholmské. Kol berg ostatně taky, ode dneška. Škatulata, hejbejte se.”

Obrátili se ke spáleništi zády a beze slova se vraceli k autu.

O čtvrt hodiny později zabrzdil Ahlberg před policejní stanicí.

Byla to nízká, žlutá, cihlová stavba na rohu Kněžské a Královské ulice, přímo u Velkého náměstí a sochy Baltazara von Platena.

Ahlberg zašilhal na Martina Becka a řekl:

“Když už jsi tak jako tak přijel a máš pár dní volno, tak bys tady nějaký den mohl zůstat, ne?” Martin Beck přikývl.

“Můžeme si vyjet na lodi,” řekl Ahlberg.

Večer si v Městském hotelu dali vynikajícího vätternského lososa.

Taky se trochu napili.

V sobotu si vyjeli motorovým člunem. V neděli také. V pondělí si Martin Beck motorový člun vypůjčil. V úterý také. Ve středu si vyjel do Vadsteny podívat se na zámek. V Motale bydlel v moderním a pohodlném hotelu. S Ahlbergem mu bylo dobře. Přečetl si román Muž venku od Kurta Salomonsona. Měl se výborně.

Zasloužil si to. V zimě se honil, jaro nestálo za nic. Alespoň tu ještě pořád byla naděje na poklidné

léto.

Pátá kapitola

Proti počasí neměl lupič nic.

Pršet začalo hned po obědě, nejdřív prudce, pak tiše a hustě, a kolem sedmé přestalo. Ale mraky se plouhaly nízko, obloha byla šedivá a bylo vidět, že za chvíli se déšť spustí znovu. Bylo devět hodin a pod korunami stromů se tiše šířil soumrak. Zbývalo ještě trochu času, než se na ulicích rozsvítí světla.

Lupič si svlékl igelitovou pláštěnku a položil si ji vedle sebe na lavičku. Měl tenisky, khaki kalhoty a pěkný šedivý svetr z dralonu, na kapsičce s monogramem: Kolem krku měl volně uvázaný velký červený šátek. Už přes dvě hodiny se zdržoval v parku nebo v jeho bezprostředním okolí. Za tu dobu viděl v parku nějakých deset lidí a všechny si podrobně prohlédl a ohodnotil. Ve dvou případech je studoval se zvláštním zájmem a v obou případech to byly dvojice, ne jeden člověk. První dvojice byl páreček, muž a žena. Oba byli mladší než on, děvče mělo sandály a krátké letní šaty s černobílým vzorkem, mládenec měl elegantní modrý blejzr a světle šedé kalhoty.

Uchýlili se na stinné pěšinky v nejodlehlejší části parku. Tam se zastavili a začali se objímat, děvče se opíralo o strom. Po několika vteřinách jí mladík vjel rukou pod sukni a pod gumičku kalhotek. Okamžitě se rozkročila a řekla: “Ježiš, co kdyby někdo přišel?” Řekla to úplně automaticky, protože už vzápětí zavřela oči a začala rytmicky pohybovat dolní částí těla a prsty levé ruky škrábala mládence do pečlivě zastřiženého zátylku. Co dělala pravou rukou neviděl, ačkoli stál u nich tak blízko, že zahlédl na chvíli i bílou síťovinu spodních kalhotek.

Šel trávou a sledoval je neslyšnými kroky a pak se přikrčil za keři ani ne deset metrů od nich. Pečlivě zvažoval všechna pro i proti. Jít do toho by potěšilo jeho smysl pro humor, na druhé straně ovšem neměla dívka ani kabelku a taky by jí těžko mohl zabránit, aby nekřičela, což by mu ovšem jeho úkol značně ztížilo. A chlápek byl navíc větší a ramenatější, než si zprvu myslel; a taky nebylo jisté, jestli má vůbec něco v náprsní tašce. Argumenty proti akci se tedy prokázaly jako silnější, a proto odešel zrovna tak tiše, jak přišel. Na jukání nebyl, měl důležitější věci na práci, a kromě toho tam už asi nebude tolik k vidění. Za chvíli je taky viděl oba odcházet z parku, teď už v patřičném rozestupu. Přešli ulici a v klouzli do činžáku, jehož průčelí svědčilo o solidních měšťanských ctnostech a přísné morálce. Ve dveřích si děvče narovnalo kalhotky a podprsenku a olíznutým prstem si přejelo obočí. Mládenec se učesal.

Bylo půl deváté, když jeho pozornost upoutala další dvojice. Před železářstvím na rohu zastavilo červené Volvo. Na předních sedadlech seděli dva muži. Jeden vyklouzl a zmizel v parku. Byl prostovlasý a měl na sobě béžový kabát do deště. Po několika minutách vystoupil i druhý a vešel do parku po jiné cestičce. Ten měl na sobě tvídové sako a na hlavě čepici, kabát neměl. Po čtvrt hodině se zase oba v rozmezí několika minut každý z jiné strany vrátili k vozu. Stál obrácen zády k nim a upřeně se díval do výlohy železářství, takže zřetelně slyšel každé slovo.

“No?”

“Nic.”

“Tak co teď?”

“Malý Janský les?”

“V tomhle počasí?”

“Jo.”

“Tak dobře. Ale pak si dáme pauzu.”

“Dobrá.”

Zabouchli dveře a odjeli.

Táhlo na devátou, seděl na lavičce a čekal.

Všiml si jí, sotva vešla do parku, a okamžitě věděl, kudy půjde.

Byla to tlustá žena v středních letech, kabát, deštník, velká taška. Vypadala slibně. Třeba prodavačka z nějakého stánku.

Vstal, natáhl si pláštěnku, přešel trávník a přidřepl si za keř.

Klidně a pomalu se blížila po cestičce, už byla skoro před ním - za pět, možná deset vteřin. Levou rukou si vytáhl šátek až pod oči a zároveň si navlékl boxer na prsty pravé ruky. Měl už k ní blíž než čtyři metry. Ve vlhké trávě se pohyboval rychle a skoro neslyšně.

Ale jen skoro. Byl od ní ještě asi metr, když se obrátila, objevila ho, otevřela ústa a chtěla začít křičet. Nerozmýšlel se a ze všech sil ji vzal přes ústa. žena upustila deštník, klesla na kolena, ale oběma rukama pořád svírala tašku, jako by to bylo nemluvně, které chce chránit. Praštil ji ještě jednou, tentokrát přes nos. Upadla na záda a nohy měla skrčené pod sebou.

Neozval se z ní jediný zvuk. Prudce jí tekla krev a vypadalo to, že není při vědomí, ale přesto vzal hrst písku a nasypal jí ho do očí. Ve chvíli, kdy jí vytrhl tašku, spadla jí hlava na stranu, dolní čelist jí sklouzla a žena začala zvracet.

Peněženka, portmonka na mince, náramkové hodinky. Není to marné.

Lupič už byl na cestě z parku. Jako by držela nemluvně, říkal si.

Tak pěkná, slušná práce to mohla být. Čistá. Zatracená baba.

Za čtvrt hodiny byl doma. Bylo půl desáté večer, devátého června a byl pátek. Za dvacet minut začalo pršet.

Šestá kapitola

Pršelo celou noc, ale v sobotu ráno vysvitlo zase slunce a jen chvílemi se ztrácelo za buclatými bílými obláčky, které pomalu putovaly po jasném modrém nebi. Bylo desátého června, začínaly letní dovolené a už v pátek večer vyjížděly z města dlouhé řady aut na cestě do chat, ke koupalištím a do kempinků. V městě bylo ale stále plno lidí, a ti se tuto sobotu a neděli, kdy ještě navíc počasí zpočátku vypadalo nejistě, museli spokojit s náhražkou přírody, jakou poskytují

městské parky a plovárny.

Bylo čtvrt na deset a před pokladnou Vanadiské plovárny už byla fronta. Od Sveiny třídy se do kopce k plovárně valily davy Stockholmanů prahnoucích po slunci a bažících po vodě. Přes Frejinu ulici přecházely na červenou dvě značně sešlé mužské postavy. Jeden měl džíny a svetr, druhý černé kalhoty a hnědé sáčko, na levé straně prsou povážlivě vyboulené. Šli pomalu a zrudlýma očima mžourali do slunce. Muž s objemným předmětem v náprsní kapse škobrtnul a málem vrazil do cyklisty. To byl mladistvý džentlmen kolem šedesátky, v světle šedém letním oblečku, a na nosiči měl mokré plavky. Začal se kymácet a nakonec musel zastavit a opřít se nohou o zem.

“Troubo,” rozkřikl se a opřel se znovu do pedálů.

“Dědku plesnivá,” pravil muž v sáčku. “Nafoukanej hlavoun. Vždyť mě moh přejet. Moh mě povalit a já bych bejval rozflákal tu flašku.”

Dotčeně se zastavil na chodníku a při pouhém pomyšlení, jak blízko byl tak strašlivé katastrofě, se otřásl a sáhl si do náprsní kapsy.

“A myslíš, že by nám byl tu flašku zaplatil?” pokračoval.

“Kdepak, ani zanic. Válí si určitě šunky v luxusní vile a ve sklepě má basy šampusu, ale zaplatit jednu mizernou flašku, kterou; rozmlátí chudýmu člověku, to zase ne, to takovýho lumpa ani nenapadne. Svině jedna kapitalistická!”

“Ale vždyť ti tu flašku nerozbil,” namítl druhý pokojně.

Tenhleten druhý kumpán byl o mnoho mladší. Chytil svého rozhořčeného kamaráda za ruku a opatrně jím manévroval do parku.

Šli pomalu do kopce, ale nesměřovali ke koupališti jako ostatní.

Přešli kolem vchodu a zabočili na úzkou cestičku, která vede od Štěpánského kostela na vrchol kopce. Ztěžka se trmáceli a funěli do příkrého svahu, a když byli asi v polovině, řekl mladší: “Někdy se v trávě za vodárnou najdou prachy. Když tam třeba někdo večer předtím hrál poker. Třeba bysme dali dohromady ještě na jednu flašku, než zavřou krámy…” Byla sobota a to zavírají monopolní prodejny s pitím v jednu hodinu.

“Jo, to určitě. Včera lilo.”

“No jo,” vzdychl mladší.

Cesta vedla kolem plotu koupaliště a na druhé straně se to hemžilo naháči. Někteří byli, opálení

jako černoši, jiní byli opravdoví černoši, ale většina měla sýrovou barvu po dlouhé zimě bez jediného týdne na Kanárských ostrovech.

“Hele, počkej,” řekl mladší. “Podíváme se na holky.” Starší šel dál a přes rameno utrousil:

” Ale hovno. Pojď, já mám žízeň jak dromedár.”

Šlapali dál k vodárně na nejvyšším bodu parku, a když pochmurnou stavbu obešli, zjistili s ulehčením, že prostranství za věží mají jen a jen pro sebe. Starší se usadil v trávě, vytáhl láhev z kapsy a začal odšroubovávat zátku. Mladší šel ještě o kus dál ke svahu a k červeně natřenému plotu před nimi a křikl: “Hele, Jocke, radši si sedneme tady. Kdyby někdo přišel.” Jocke zafuněl, ztěžka se zvedl a s lahví v ruce se táhl za mladším; ten už zatím sbíhal z kopce.

“Tady je to príma,” řekl, “u těch keřů…”

Najednou se zarazil a předklonil se.

“Ježišmarjá,” zašeptal chraplavě. “No tohle! “

Jocke vystrčil hlavu za ním, uviděl holčičku na zemi, obrátil se a začal zvracet. Ležela pod keřem, větve jí napůl zakrývaly horní část těla, a nohy byly natažené ve vlhkém písku. Obličej byl promodralý, obrácený do strany, a ústa otevřená. Pravou ruku měla ohnutou přes hlavu a levá ruka byla natažená těsně podél boku a obrácená dlaní vzhůru. Nepříliš dlouhé světlé vlasy jí spadly na tvář. Byla bosa, měla sukýnku a příčně pruhované bavlněné tričko, povytažené ze sukně, takže jí bylo vidět bříško.

Bylo jí asi devět let.

A nebylo nejmenších pochyb; že je mrtvá.

Bylo za pět minut deset, když Jocke a jeho kamarád vstoupili na hlavní policejní stanici devátého obvodu v Surbrunnské ulici.

Nesouvisle a vystrašeně z nich lezlo, co viděli ve Vanadiském parku, a dozorčí, vrchní policejní

asistent Granlund, trpělivě poslouchal. O deset minut později byl už Granlund se čtyřmi strážníky na místě.

Sotva před dvanácti hodinami byli dva ze strážníků nedaleko odtud, na místě, kde se stala další ze série neobjasněných loupeží. Protože mezi přepadením a chvílí, kdy bylo ohlášeno polici , uplynula skoro celá hodina, vycházeli všichni z toho, že lupič se dávno stačil uklidit do bezpečí. V důsledku toho neprovedli podrobnou prohlídku okolí, a nemohli se tedy s jistotou vyjádřit, zda už tam v tu dobu mrtvolka dítěte ležela, nebo ne.

Všech pět policajtů konstatovalo, že holčička je mrtvá a že patrně - pokud to jako laikové dokázali odhadnout - zemřela na následky uškrcení, a že tedy byla s největší pravděpodobností zavražděna. O moc víc toho v tu chvíli dělat nemohli.

Čekali tedy na kriminálku a na techniky a jejich hlavní starostí bylo odhánět zvědavce a čumily. Granlund obhlédl místo činu a řekl si, že to kriminalisté nebudou mít lehké. Od chvíle, kdy se tam mrtvolka ocitla, zřejmě dlouho a hustě pršelo. Zato však tušil, kdo to děvčátko je, a z toho, že to ví, měl pramalou radost.

Předešlého večera v jedenáct hodin se totiž na policejní stanici obrátila vystrašená matka a požádala, aby se policie podívala po její dceři. Děvčeti je prý osm a půl let. Kolem sedmé si šla ven hrát a od té doby ji nikdo neviděl. Z devátého obvodu okamžitě zalarmovali kriminálku a všechny hlídky dostaly podrobný popis děvčátka. Policie provedla kontrolu na pohotovostních odděleních •,šech nemocnic ve městě.

Popis, bohužel, souhlasil až příliš přesně.

Pokud Granlund věděl, pohřešované děvčátko nikdo nenašel: Kromě toho bydlela na

Sveině třídě

nedaleko Vanadiského parku. Takže nebylo celkem o čem pochybovat.

Myslel na rodiče děvčátka a představoval si, jak sedí doma a úzkostlivě čekají, a tiše a úpěnlivě se modlil, aby to nebyl on, kdo jim bude muset říct pravdu.

Když, konečně dorazili muži od kriminálky, připadalo Granlundovi, že na slunci vedle mrtvého dětského tělíčka stojí už celou věčnost.

Jakmile se experti pustili do práce, sebral se a šel. Vrátil se na stanici devátého obvodu s obrázkem mrtvého děvčátka vleptaným do sítnice.

Sedmá kapitola

Když dojeli na místo činu do Vanadiského parku Kol berg s Rönnem, byla už celá oblast za vodárenskou věží hermeticky uzavřena.

Fotograf už byl hotov a lékař prováděl první zběžnou prohlídku mrtvoly. Země byla ještě stále provlhlá, jediné šlápoty v blízkosti mrtvolky byly čerstvé a pocházely zřejmě

od mužů, kteří ji našli.

Dívčiny dřeváčky ležely na svahu o kus dál, vedle červeného dřevěného plotu. Když byl lékař hotov, šel Kol berg k němu a řekl:

“Tak co?”

“Uškrcená,” pravil lékař. “A patrně navíc znásilněná.” Pokrčil rameny.

“Kdy?”

“Někdy včera večer. Zjisti, kdy naposledy jedla a co …”

“Ano, já vím. Myslíš, že se to stalo tady?”

“Nevidím nic, co by tomu odporovalo,” řekl lékař.

“Ne,” přikývl Kol berg. “Hergot, že muselo zrovna lejt jak z konve.”

“Hm,” řekl lékař a šel ke svému autu:

Kol berg tam zůstal ještě půl hodiny a pak odjel. automobilem devátého obvodu na stanici do Surbrunnské ulice.

Komisař seděl za psacím stolem pohroužen do jakési zprávy, když k němu Kol berg vešel. Pozdravil, odložil papíry a ukázal na židli. Kol berg si sedl a řekl:

“Ohavná záležitost.”

“Ano,” řekl komisař. “Našli jste něco?”

“Pokud vím, tak zatím nic. Všecko to asi zničil ten déšť.”

“Kdy myslíš, že se to stalo? Měli jsme tam včera večer loupež.

“Právě jsem si o tom četl protokol.”

“Jo, to nevím,” řekl Kol berg. “Snad to zjistíme, až jí budeme moct odvézt.”

“Myslíš, že to mohl být jeden člověk’? že ta holka třeba náhodou viděla nebo něco na ten způsob.”

“Jestli byla znásilněná, tak těžko. Zloděj, a ještě k tomu sexuální vrah, to by bylo příliš mnoho dobrého najednou,” řekl Kol berg neurčitě.

“Znásilněná? To máš od doktora?”

“Nevyloučil to jako možnost.” Kol berg vzdychl a mnul si bradu.

“Ti hoši, co mě sem vezli, říkali, že víte, kdo to je;” bručel.

“Ano,” přisvědčil komisař, “vypadá to tak. Před chvílí tady byl Granlund a identifikoval ji podle fotografie, kterou nám sem včera přinesla její matka.”

Komisař otevřel slohu a podal Kol bergovi amatérský snímek. Na obrázku stálo děvčátko, které teď

leželo mrtvé ve Vanadiském parku, opíralo se o strom a smálo se do slunce. Kol berg přikývl a snímek vrátil.

“Vědí rodiče, že…”

“Ne,” pravil komisař.

Utrhl z bloku na stole horní list a podal ho Kol bergovi.

“Paní Karin Carlssonová, Sveina třída 83,” četl Kol berg nahlas.

“Jmenovala se Eva,” řekl komisař. “Bude nejlepší, když tam někdo… když tam zajdeš. Teď hned. Než se to dozví jinak, to by bylo ještě horší.”

“Ono je to už takhle dost zlé,” vzdychl Kol berg.

Komisař se na něj vážně zadíval, ale neřekl nic.

“Já jsem ostatně myslel, že tohle je tvůj obvod,” řekl Kol berg, ale hned vstal a dodal:

“No jo, dobrá, dobrá, já už jdu. Někdo to udělat musí.”

Ve dveřích se otočil a řekl:

“Vůbec se nedivím, že máme ve sboru málo lidí. Člověk musí být cvok, aby se dal k policajtům.” Auto nechal stát u Štěpánského kostela, a tak se rozhodl, že na Sveinu třídu půjde pěšky. Potřeboval taky nějakou tu chvíli, aby sebral sílu, než se setká s jejími rodiči. Svítilo slunce a po nočním dešti už nebylo ani stopy. Kol bergovi se dělalo trochu nevolno při pomyšlení na mírně řečeno stísňující úkol, který měl před sebou. Nebylo to poprvé, co se musel ujmout takového poslání, ale když šlo o dítě, trpěl ještě víc než jindy. Kdyby tady tak byl Martin, říkal si, ten je na takové věci mnohem lepší než já. Pak si ale uvědomil, jak sklíčený byl vždycky Martin Beck v situacích tohoto druhu, a řekl si: ale co, tohle je pro každého stejně těžké.

Dům, ve kterém dívenka bydlela, byl šikmo proti Vanadiskému parku, v bloku mezi Surbrunnskou a Frejinou ulicí. Výtah nejezdil, takže musel šlapat do pátého patra pěšky. Než zazvonil, zastavil se na chvíli, aby se vydýchal.

žena otevřela skoro okamžitě. Měla na sobě hnědé propínací bavlněné šaty a sandály. Světlé vlasy byly rozcuchané a rozčepýřené, jako by si do nich neustále vjížděla, rukama. Když uviděla Kol berga, začal se jí obličejem míhat výraz zklamání, naděje a strachu. Kol berg jí ukázal služební průkaz a žena se na něj podívala zoufalým a tázavým pohledem.

“Můžu dál?”

žena mu přidržela dveře a ustoupila.

“Nenašli jste ji?” řekla.

Kol berg neodpověděl a šel dál. Byt byl zřejmě dvoupokojový. V jednom pokoji byla postel, knihovnička, televizor, prádelník a dvě křesílka u nízkého stolku z tmavého dřeva. Postel byla ustlaná. Zřejmě v ní v noci nikdo nespal. Na modrém přehozu na posteli ležel otevřený kufr a vedle něho byly připravené hromádky pečlivě vyrovnaného prádla a šatů. Přes víko bylo přehozeno několik čerstvě vyžehlených šatiček. Dveře do druhého pokoje byly otevřené, zahlédl tam modrou knihovničku s knihami a hračkami.

Na knihovničce trůnil bílý medvídek.

“Neposadíte se?” řekl Kol berg a sedl si do křesílka.

žena zůstala stát a řekla:

“Co se stalo? Našli jste ji?”

Kol berg viděl hrůzu a strach v jejích očích a snažil se chovat naprosto klidně.

“Ano,” řekl. “Paní Carlssonová, buďte tak hodná a posaďte se. Kde je váš manžel?” Sedla si do křesílka naproti Kol bergovi a řekla:

“Nemám manžela. Jsme rozvedení. Kde je Eva? Co se stalo?”

“Paní Carlssonová,” řekl Kol berg, “je mně strašně líto, že vám to musím říct, - ale vaše dceruška je mrtvá.”

žena na něj zírala.

“Ne,” hlesla. “Ne.”

Kol berg vstal a šel k ní.

“Nemáte nikoho, kdo by tady s vámi mohl být… třeba rodiče?” žena zavrtěla hlavou.

“To není pravda,” řekla.

Kol berg jí položil ruku na ramena.

“Je mi to strašně líto, paní Carlssonová,” řekl matně.

“Ale jak se to mohlo stát,” řekla, “vždyť jsme měly jet na venkov…”

“To ještě úplně přesně nevíme,” pravil Kol berg. “Domníváme se, že… asi na někoho narazila.”

“Někdo ji zabil? Zavraždil?”

Kol berg přikývl.

žena zavřela oči a zůstala sedět naprosto bez pohnutí. Pak oči otevřela a zavrtěla hlavou.

“To není Eva,” řekla. “To není Eva. Víte… nemýlíte se?”

“Ne,” řekl Kol berg, “mrzí mě to, ale bohužel ne, paní Carlssonová. Nemohl bych někomu zavolat, aby sem přišel? Vaši rodiče nebo někdo jiný?”

“Nene, ty ne. Já tu nikoho nechci.”

“Tak vašeho bývalého muže?”

“Ten žije v Malmö, alespoň myslím.”

Byla mrtvolně bledá a dívala se prázdným pohledem.

Kol berg viděl, že ještě plně nepochopila, co se vlastně stalo, že si v nitru vybudovala obrannou hráz, a ta teď brání pravdě, aby k ní nepronikla. Zažil už tuhle reakci dřív a věděl, že jakmile jí dojdou síly a přestane klást odpor, zhroutí se.

“Paní Carlssonová, jak se jmenuje váš lékař?” zeptal se Kol berg.

“Doktor Ström. Ve středu jsme u něho byly. Evu bolelo několik dní břicho a měly jsme jet na venkov, tak jsem si říkala, že bude lepší…”

Přerušila se a zadívala se do otevřených dveří do vedlejšího pokoje.

“Eva jinak nikdy nestůně,” řekla. “Tohle ji taky hned přešlo. Doktor říkal, že to asi byla nějaká infekce. Střevní chřipka.” Chvíli seděla mlčky a pak řekla hlasem tak tlumeným, že Kol berg skoro nerozeznal jediné slovo: “Ale teď už je jí zase dobře.”

Kol berg se na ni díval a připadal si jako zoufalý pitomec.

Nevěděl, co má dělat nebo říkat. Seděla stále bez hnutí a dívala se otevřenými dveřmi do dětského pokoje. Usilovně se snažil přijít na něco, co by mohl říct, a vtom žena vstala, vysokým, křehkým hlasem vykřikla dívčino jméno a rozběhla se do druhého pokoje. Kol berg šel za ní. Pokoj byl světlý a příjemně zařízený. V rohu byla červeně natřená truhla plná hraček a v nohách úzké postýlky stál staromódní pokojíček pro panenky. Na psacím stole byla hromada učebnic a sešitů.

žena seděla na pelesti s lokty na kolenou a rukama na obličeji.

Kolébala se dopředu a dozadu a Kol berg neslyšel, jestli pláče.

Chvíli ji upřeně pozoroval; pak šel do předsíně, kde předtím zahlédl telefon. Vedle telefonu ležel domácí seznam a v něm také velmi rychle našel číslo doktora Ströma. Kol berg mu vysvětlil, co se stalo, a lékař slíbil, že přijde během pěti minut. Kol berg se vrátil k ženě, seděla stále v téže pozici. Pořád ještě mlčela. Kol berg si sedl vedle ní a čekal. Nejdřív nevěděl, má-li, se jí dotknout, ale pak jí zlehka položil ruku kolem ramen. Zdálo se, že si vůbec neuvědomuje jeho přítomnost.

Takhle tam tiše seděli, až zazvonil lékař a ticho porušil.

Osmá kapitola

Na zpáteční cestě Vanadiským parkem se Kol berg strašně potil, ale nebylo to ani prudkým stoupáním, ani vlhkým vedrem nebo jeho sklonem k tloustnutí. Alespoň ne výlučně. Jako většina z těch, kdo měli pracovat na tomhle případu, byl unavený, už když vyšetřování začínalo. Myslel na to, jak odporný zločin to je, a na lidi, které zasáhla jeho slepá nesmyslnost. Už takovéhle věci zažil, nedokázal by ani hned z hlavy říct kolikrát, a přesně věděl, jak nepříjemné to může být. A jak těžké.

Přemýšlel také o tom, jak se v této společnosti šíří gangsterství, a říkal si, že tuhle společnost nakonec navzdory všemu vytváří on sám a ostatní lidé, kteří v ní žijí a mají podíl na jejím vzniku. Myslel na to, jak rychle se policie rozrostla jen za poslední rok, po technické stránce i co do počtu, a že se přesto zdá, že zločinnost má pořád ještě náskok. Myslel na nové vyšetřovací metody a na počítače, díky jimž možná pachatele zrovna tohohle zločinu dopadnou během několika hodin, ale také na to, jak malou útěchu tyhle fantastické technické vymoženosti přinesou například ženě, od níž právě odešel. Anebo jemu. Anebo těm vážným mužům, kteří se nyní shromáždili kolem mrtvolky v křoví mezi červeným dřevěným plotem a vrcholem kopce.

Viděl mrtvolu jen na několik okamžiků a na dálku a podruhé už ji vidět nechtěl, pokud tomu bude moci ujít. Jenže věděl, že to nepůjde. Obrázek dítěte v červené sukýnce a příčně pruhovaném tričku se mu vryl do podvědomí a tam měl navždy zůstat, spolu se všemi ostatními obrázky, kterých se už nikdy nebude moci zbavit.

Myslel na dřeváčky na svahu opodál a na své vlastní dítě, které se ještě nenarodilo. Myslel na to, jak toto dítě bude vypadat za devět let, a na hrůzu a odpor, jaké vyvolá tenhle zločin, a na to, jak budou vypadat první stránky večerníků.

Celá oblast kolem pochmurné, bunkrovité vodárenské věže byla uzavřená, včetně celého příkrého svahu až dolů ke schodišti na Ingemarovu ulici. Přešel kolem automobilů, zastavil se u ohrazení a díval se na prázdné dětské hřiště s pískem, houpačkami a prolézačkami. Věděl, že se tohle už stalo dřív a že se to stane zas; a tohle vědomí cítil jako nesnesitelně těžké břemeno. Od posledního případu mají počítače a víc lidí a víc automobilů. Od posledního případu se v sadech zlepšilo osvětlení a odstranilo se mnoho keřů. Při příštím případu budou mít ještě víc automobilů a počítačů a v sadech bude ještě méně keřů. Tohle všechno se Kol bergovi honilo hlavou, když si utíral čelo kapesníkem, který už se stejně dal ždímat. Novináři i fotografové už byli na místě, ale naštěstí se tam prozatím nedostalo příliš mnoho čumilů. Novináři a fotografové se kupodivu s léty polepšili, alespoň tohle si policie může přičíst k dobru. Čumilové se nepolepší nikdy.

Přestože bylo v uzavřené oblasti poměrně hodně lidí, bylo kolem vodárenské věže zvláštní ticho. Zdálky se ozývaly radostné výkřiky a dětský smích, patrně z městského koupaliště nebo z dětského hřiště u Sveiny třídy.

Kol berg zůstal stát u ohrazení. Neříkal nic a na něj také nikdo nepromluvil: Věděl, že státní komise pro vyšetřování vražd i oddělení násilných činů mají vyhlášený poplach, že vyšetřování případu se rychle stabilizuje, že na místě činu pracují techničtí experti, že do případu je zapojena mravnostní policie, že se organizuje středisko pro styk s veřejností a získávání informací od veřejnosti, že se konají přípravy na vyšetřování od domu k domu, že mají poplach všechny rádiové hlídky a že se nebude šetřit žádnými zdroji, ani jeho vlastními. A přesto si dovolil na chvilku se zastavit a uvažovat. Je léto.

Lidé se koupají. Po městě chodí turisti s plánem města v ruce.

A v křoví mezi vrcholkem kopce a červeným dřevěným plotem leží mrtvé dítě. Je to odporné. A nejhorší na tom je, že to může být ještě horší.

Do kopce od Štěpánského kostela hučelo další auto, snad deváté či desáté, vyjelo nahoru a zastavilo. Kol berg ani neotočil hlavu a viděl, jak z vozu vystupuje Gunvald Larsson a blíží se k němu.

“Jak to vypadá?”

“Nevím.”

“Zatracený déšť. Lilo celou noc. Asi to…” pravil Gunvald Larsson a pro jednou také přerušil sám sebe. Za chvíli řekl:

“Jestli tu najdou nějaké stopy, tak to budou asi moje. Včera večer jsem tu byl. Chvíli po desáté.”

“Hm.”

“Kvůli té loupeži. Přepadl bábu ani ne padesát kroků odtud.”

“Slyšel jsem.”

“Zrovna zavřela ten svůj krám s ovocem a šla domů. Nesla si celou tržbu.”

“Hm.”

“Celou tržbu. Lidi to nemají v hlavě v pořádku,” pravil Gunvald Larsson. Na chvilku se znovu odmlčel. Pak kývl hlavou k vrcholku kopce, červenému dřevěnému plotu a keřům a řekl:

“To už tam musela ležet.”

“Asi jo.”

“Když jsme přišli, už zase pršelo. A civilní hlídka z devátého obvodu tady byla tři hodiny předtím. Taky nic neviděli. A to už tu taky musela být.”

“Dívali se po tom lupiči,” řekl Kol berg.

“Jo. A když byl tady, byli už oni v Malém Janském lese u Sovího pramenu. To už je podeváté.”

“Jak to vypadá s tou ženskou?”

“Záchranka ji odvezla rovnou do špitálu. Šok, fraktura čelisti, vyražené čtyři zuby, přeražená nosní

kost. Jediné, co viděla, bylo, že to je muž a že má přes obličej červený šátek. Ohromný popis.” Gunvald Larsson zase chvilku mlčel a pak řekl:

“Kdybych býval měl s sebou psy…”

“Tak co?”

“Minulý týden k nám zašel tvůj znamenitý kolega Martin Beck a poradil mi, abych tam nasadil psy. Pes by možná byl našel…”

Znovu kývl směrem k vrcholu kopce, jako by nechtěl slovy říct to, co měl na mysli. Kol berg neměl Gunvalda Larssona dvakrát v lásce, ale tentokrát ho chápal.

“Hm, je to možné,” řekl.

Gunvald Larsson se velice váhavým hlasem zeptal:

“Je to sex?”

“Zdá se.”

“Tak to s tím sotva bude mít něco společného.”

“Asi ne.”

Od uzávěrky k nim přišel Rönn a Gunvald Larsson okamžitě řekl:

“Je to sex?”

“Jo,” řekl Rönn. “Vypadá to na to. Určitě.”

“Tak to s tím nebude mít nic společného.”

“S čím?”

“S tou loupeží.”

“Kouká z toho něco?” zeptal se Kol berg.

“Sotva,” řekl Rönn. “Všechno to odplavil déšť. Je promáčená jak utopená kočka.”

“Ale fuj,” řekl Gunvald Larsson. “Fuj tajbl, to je to odporný. Dva šílenci a jako by je pustil ze řetězu oba najednou na jednom místě, jeden horší než druhý.” Zprudka se obrátil a šel k autu. Poslední, co od něho zaslechli, bylo: “Hergot, tohle je taky zaměstnání.”

Rönn se za ním chvíli díval a pak řekl tlumeně:

“Budeš tak hodný a podíváš se tam na chvilku?”

Kol berg ztěžka vzdychl a překročil provazové ohrazení.

*

Martin Beck se vracel do Stockholmu až v sobotu odpoledne; den předtím, než měl nastoupit zase do služby. Ahlberg ho doprovodil na nádraží.

V Hal sbergu přesedal a koupil si přitom večerníky. Strčil je do kapsy kabátu a vytáhl je, až když se pohodlně usadil v expresu z Göteborgu.

Podíval se na první stránku a trhl sebou. Noční můra začala.

Pro něj o pár hodin později než pro ostatní. Ale to bylo také všechno. Devátá kapitola

Jsou chvíle a situace, kterým se člověk chce za každou cenu vyhnout, které se však nedají odložit. Je patrně pravda, že policisté se do takových situací dostávají častěji než ostatní lidé, a je mimo veškerou pochybnost, že u některých policistů k tomu dochází častěji než u jiných. Taková situace je vyslýchat ženu jménem Karin Carlssonová ani ne čtyřiadvacet hodin po tom, co se dozvěděla, že její osmiletou dceru uškrtil úchylný vrah. Osamělou ženu, která se navzdory injekcím a práškům ještě ani zdaleka nestačila vzpamatovat z šoku a svou naprostou apati dokazuje tím, že chodí stále v týchž hnědých bavlněných propínacích šatech a týchž sandálech, které měla na sobě, když u ní před čtyřiadvaceti hodinami zazvonil na dveře tlustý policista, jehož předtím nikdy neviděla a už také neuvidí. Ta chvíle nastane těsně předtím, než takový rozhovor začne.

Člověk je kriminální komisař ve státní komisi pro vyšetřování vražd a ví, že se tenhle rozhovor nedá

odsunout, a tím méně že je možné se mu vyhnout, protože kromě tohoto jediného svědka neexistuje jediná použitelná stopa, jediné vodítko. Protože pitevní protokol ještě není a protože kromě toho člověk v hrůbých rysech ví, co v něm bude napsané.

Před čtyřiadvaceti hodinami seděl Martin Beck na zádi motorového člunu a vytahoval sítě, které

časně ráno s Ahlbergem nasadili.

A teď stál v kanceláři ústředí vyšetřovacího oddělení v Kungsholmské ulici, pravým loktem se opíral o kovovou skříňku a bylo mu tak mizerně, že si ani nechtěl sednout. Dohodli se, že bude nejvhodnější, když výslech povede žena, vrchní kriminální asistentka z mravnostního oddělení. Bylo jí asi pětačtyřicet, jmenovala se Sylvie Granbergová a svým způsobem se na tenhle úkol hodila velmi dobře. Seděla naproti ženě v hnědých šatech a vypadala tak nezúčastněně a nedotčeně jako magnetofon, který právě spouštěla.

Když přístroj po čtyřiceti minutách zastavila, nebyla na ní vidět žádná viditelná změna a hlas jí ani jednou po celou dobu nezakolísal. Martin Beck měl příležitost se o tom přesvědčit ještě jednou, když po chvíli s Kol bergem a několika dalšími pásek poslouchal.

GRANBERGOVÁ: Paní Carlssonová, vím, že je to pro vás velice těžké, ale budeme vám bohužel muset položit několik otázek.

SVĚDKYNĚ: Ano.

G: Jmenujete se tedy Karin Alžběta Carlssonová.

S: Ano.

G: Kdy jste se narodila?

S: Sed…deva…

G: Buďte tak hodná a obraťte hlavu k mikrofonu, když mluvíte, ano?

S: Sedmého dubna devatenáct set třicet sedm.

G: Stav?

S: Co… já…

G: Myslím jestli jste svobodná, vdaná, nebo rozvedená.

S: Jsem rozvedená.

G: Jak je to dlouho, co jste se rozvedla?

S: Šest let… skoro sedm.

G: A jak se jmenuje váš bývalý muž?

S: Sigvard Erik Bertil Carlsson.

G: Kde bydlí?

S: V Malmö… tedy chci říct, že je tam hlášený… alespoň myslím.

G: Myslíte? Nevíte to jistě?

MARTIN BECK: Slouží na moři. Zatím se nám ho nepodařilo najít.

G: Měl váš bývalý muž vůči své dceři vyživovací povinnost?

MB: Samozřejmě, ale zdá se, že už několik let neplatil nic.

S: On neměl Evu moc rád.

G: A vaše dcera se jmenovala Eva Carlssonová. Další křestní jméno neměla?

S: Ne.

G: A narodila se pátého února devatenáct set padesát devět?

S: Ano.

G: Mohla byste se laskavě pokusit říct nám co nejpřesněji, co se stalo v pátek večer?

S: Co se stalo… nic se nestalo. Eva… šla ven.

G: V kolik hodin?

S: Bylo něco po sedmé. Dívala se na televizi a pak jsme jedly…

G: V kolik hodin jste večeřely?

S: V šest. Vždycky jsme jedly v šest hodin, když jsem přišla domů. Já pracuju v továrně na stínidla…

a chodím pro Evu do družiny, když jdu domů. Chodí tam sama po škole… a cestou domů spolu nakupujeme…

G: Co měla k večeři?

S: Karbanátky… můžu se trochu napít?

G: Jistě, prosím.

S: Děkuju. Karbanátky s bramborovou kaší. A pak jsme měly zmrzlinu. G: A co pila?

S: Mlíko.

G: A co jste dělaly potom?

S: Chvíli jsme se dívaly na televizi…. vysílali dětský program.

G: A asi v sedm nebo chvíli po sedmé šla tedy ven?

S: Ano, to už přestalo pršet. A v televizi byly zprávy. A zprávy ji moc nezajímají. G: Šla ven sama?

S: Ano. Prosím vás, vždyť bylo úplně světlo a zrovna ten den začaly prázdniny. Dovolila jsem jí, aby zůstala venku a hrála si do osmi hodin. Myslíte, že to… že to byla ode mne lehkomyslnost?

G: Ne, rozhodně ne… ani zdaleka. A pak už jste ji tedy neviděla?

S: Ne… až při… ne, já nemůžu…

G: Při ověření totožnosti? O tom nemusíme mluvit. Kdy jste začala být neklidná?

S: To nevím. Já jsem byla neklidná pořád. Já jsem vždycky neklidná, když není doma. Vždyť mám jen ji…

G: Ale kdy jste ji šla hledat?

S: Až někdy kolem půl deváté. Ona někdy zapomíná na čas. Zůstane třeba u nějaké kamarádky a zapomene se podívat na hodinky. Znáte to… děti si hrajou…

G: Jistě, jak bych to neznala. Kdy jste ji začala hledat?

S: Asi ve tři čtvrtě na devět. Věděla jsem, že má dvě kamarádky, stejně staré jako ona, a s těmi že si často hraje. Volala jsem k rodičům té jedné, ale nikdo to tam nebral. MB: Rodina odjela. Jeli na sobotu a na neděli do chaty.

S: To jsem nevěděla. Myslím, že Eva to taky nevěděla.

G: A co jste dělala potom?

S: Rodiče toho druhého děvčete nemají telefon, tak jsem tam došla.

G: V kolik hodin to bylo?

S: Určitě jsem tam nedošla dřív, než po deváté, protože už byl zavřený dům a chvíli mi trvalo, než

jsem se tam dostala. Musela jsem čekat, až někdo půjde dovnitř nebo ven. Eva u nich byla někdy po sedmé hodině, ale rodiče tu její kamarádku nepustili ven. Její tatínek říkal, že si myslí, že už je pozdě, aby si malé holky ještě hrály venku. (Odmlka.) S: Panebože, kdybych bývala taky… ale vždyť bylo světlo a všude spousta lidí. Kdybych bývala…

G: A odtamtud vaše dcera odešla hned?

S: Ano, říkala prý, že chce jít na dětské hřiště.

G: A které hřiště asi myslela, podle vašeho názoru?

S: To ve Vanadiském parku, na té straně, jak je Sveina třída.

Vždycky chodila jenom tam.

G: To druhé hřiště, co je nahoře u vodárny, nemyslela?

S: Řekla bych, že ne. Tam nikdy nechodila. Rozhodně ne sama.

G: Myslíte, že se mohla třeba sejít s nějakými jinými kamarády nebo kamarádkami?

S: Pokud vím, tak ne. Vždycky si hrála s těmihle dvěma.

G: Když jste ji tedy nenašla u té rodiny, co jste dělala pak?

S: Šla… šla jsem se podívat na to hřiště u Sveiny třídy. Nikdo tam nebyl. G: A pak?

S: Pak už jsem nevěděla, co mám dělat. Šla jsem domů a čekala jsem. Stála jsem u okna a vyhlížela jsem ji.

G: A kdy jste zavolala na polici ?

S: To bylo až později. Pět nebo deset minut po desáté jsem viděla, že u parku zastavil policejní vůz a potom přijela záchranka. To už zase začalo pršet. Vzala jsem si kabát a běžela jsem tam. Já… tam jsem mluvila s nějakým strážníkem, ale ten mi řekl, že se tam zranila nějaká starší paní. G: A pak jste šla zase domů?,.

S; Ano… a viděla jsem, že je v bytě rozsvíceno. Měla jsem takovou radost, myslela jsem, že už je doma. Ale zapomněla jsem jen zhasnout.

G: Kdy jste volala polici ?

S: Bylo tak půl jedenácté pryč, už jsem to nemohla vydržet.

Volala jsem jedné přítelkyni, pracuju s ní v továrně. Bydlí v Hökarängenu. A ta mi řekla, abych hned zavolala na polici ..

G: Podle našich údajů jste volala deset minut před jedenáctou.

S: Ano. A pak jsem šla na policejní stanici. Na tu v Surbrunnské ulici. Byli na mě moc hodní, musela jsem jim popsat, jak Eva vypadá… jak vypadala, a co měla na sobě. A vzala jsem s sebou taky fotografi , aby viděli, jak vypadala. Byli moc milí. Ten strážník, co si to všechno zapisoval, říkal, že každou chvíli nějaké dítě zabloudí, nebo zůstane na noc u známých, ale že se vždycky za pár hodin stejně přihlásí. A…

G: Ano?

S: A říkal, že kdyby se bylo něco stalo, třeba nějaké neštěstí, tak že prý by o tom určitě měli zprávu. G: A kdy jste přišla zase domů?

S: To už bylo po půlnoci. Nespala jsem a čekala… celou noc.

Čekala jsem, že snad někdo zavolá. Policie. Dala jsem jim číslo.

Ale nezavolal nikdo. Já jsem pro jistotu volala ještě jednou. Ale ten pán, co jsem s ním mluvila, říkal, že mají moje číslo a že by mi okamžitě zavolali, kdyby…

(Odmlka) S: Ale nezavolal nikdo. Ani ráno ne. A pak přišel policista v civilu a… řekl… že…

G: Myslím, že do tohohle se nemusíme pouštět.

S: Ano. Ne.

MB: Vaši dceru už několikrát obtěžoval nějaký,.. úchylný člověk, že?

S: Ano, loni na podzim. Dvakrát. Říkala, že prý ví, kdo to je.

Bydlí prý v tom bloku jako Eivora, to jsou ti, jak nemají telefon.

MB: Bydlí v Hagaské ulici, že?

S: Ano. Hlásila jsem to na polici . Byly jsme tam a Eva to všechno musela vykládat nějaké paní. Taky jí ukazovali strašnou spoustu fotografií v albech.

G: Máme o tom záznam. Materiál už jsme našli.

MB: Já vím. Ale chtěl jsem se vás ještě zeptat, jestli Evičku obtěžoval tenhle člověk ještě někdy jindy. Myslím po tom, co jste to oznámila na polici .

S: Ne… alespoň pokud vím, tak ne. Nic neříkala… a jinak vždycky vyprávěla všecko…

G: Tak děkujeme, paní Carlssonová, to by bylo asi tak všechno.

S: To už je všechno?

MB: Nezlobte se, že se ptám, ale kam hodláte teď jít?

S: To nevím. Domů ne, tam…

G: Doprovodím vás dolů a po cestě si to všechno řekneme. Však na něco přijdeme. S: Děkuju. Jste moc hodná, všichni jste moc hodní.

Kol berg zastavil magnetofon, pochmurně se zadíval na Martina Becka a řekl:

“Ten lump, co ji otravoval na podzim…”

“Ano?”

“To je ten, co ho dole má zrovna Rönn v práci. Sebrali jsme ho hned včera v poledne.”

“A?”

“Zatím je to jen velké vítězství výpočetní techniky. Šklebí se a říká, že to nebyl on.”

“To něco dokazuje?”

“Ovšemže ne. Taky nemá vůbec žádné alibi. Tvrdí, že byl doma a spal. Má

jednopokojový byt v Hagaské ulici. Ale říká, že se na nic nepamatuje.”

“Nepamatuje?”

“Má okno, byl úplně nasáklý alkoholem,” řekl Kol berg. “Víme, že seděl v hospodě Červený vrch a chlastal až do šesti hodin a pak ho vyhodili. Moc vesele to s n ím nevypadá.”

“Co měl minule?”

“Pokud to můžu posoudit, je to docela oby čejný exhibicionista. Pásek s výpovědí té dívenky mám tady. Další vítězství moderní techniky.” Otevřely se dveře a vešel Rönn.

“Tak co,” řekl Kol berg.

“Zatím nic. Musí si chvíli oddychnout. Vypadá úplně v rozkladu.”

“Ty taky,” pravil Kol berg.

Měl pravdu.

Rönn byl nepřirozeně bledý, víčka měl napuchlá a oči červené.

“Tak co bys řek?” zeptal se Martin Beck.

“Nic,” pravil Rönn. “Prostě nevím. Myslím, že budu marodit.”

“Až někdy jindy;” řekl Kol berg, “teď ne. Poslechneme si ten pásek?” Martin Beck přikývl. Cívka na magnetofonu se zase roztočila.

Příjemný ženský hlas pravil:

“Výslech školačky Evy Carlssonové, narozené pátého února devatenáct set padesát devět. Vyslýchající, kriminální asistentka Soňa Hanssonová.”

Martin Beck i Kol berg nakrčili čelo a dalších několik vět jim uteklo. Až příliš dobře poznali ten hlas a to jméno. Soňa Hanssonová byla dívka, kterou před dvěma a půl rokem téměř připravili o život, když jí použili jako volavky v policejní pasti.

“Stejně je to zázrak, že zůstala ve službě,” prohlásil Kol berg.

“To je,” řekl Martin Beck.

“Pst, já nic neslyším,” řekl Rönn. Ten u toho tenkrát nebyl.

“… a pak přišel ten pán k tobě?”

“Ano. Stála jsem s Eivorkou na stanici autobusu.”

“Co dělal?”

“Strašně smrděl a moc divně šel a pak říkal - bylo to divné.”

“Pamatuješ se, co říkal?”

“Ano. Řekl: Ahoj, holčičky, nechcete mě za búra zrentgenovat?”

“A víš, jak to myslel, Evičko?”

“Ne, to bylo právě to divný,. my přece víme, co to je rentgenovat. Jako u pana doktora. Ale to přece my nemůžeme. Jen tak, bez přístroje, nebo co to je.”

“A co jste dělaly, když vám tohle řekl?”

“No, on to říkal několikrát po sobě. A pak šel pryč a my jsme se plížily za ním.”

“Plížily?”

“No, stopovaly jsme ho. Jako v biografu nebo v televizi.”

“A to jste se nebály.”

“Ále, to nic nebylo.”

“Ba ne, na takové pány si musíte dávat moc velký pozor.”

“Ále, z tohohle my jsme strach neměly.”

“A viděly jste, kam jde?”

“No, viděly, šel do toho baráku, jak bydlí Eivorka, a když došel do druhého patra, šáhl do kapsy pro klíč a otevřel si a šel dovnitř.”

“A vy jste pak šly domů?”

“Ne. Plížily jsme se nahoru a dívaly jsme se na ty dveře. Tam totiž bylo napsané, jak se jmenuje.”

“Aha. A co tam tedy bylo napsané?”

“Myslím, že Eriksson. Taky jsme poslouchaly u schránky na dveřích. Slyšely jsme, že tam neklidně

přechází a pořád si něco brblá.”

“Řekla jsi o tom mamince?”

“Proč, vždyť na tom nic nebylo, i když to bylo trochu zvláštní.”

“Ale to, co se stalo včera; to jsi mamince pověděla, ne?”

“Jo, to s kravičkama, to jsem řekla.”

“A byl to zase ten stejný pán?”

“Ano.”

“Určitě?”

“No, aspoň myslím.”

“Kolik bys řekla, že je tomu pánovi let?”

“Nó, tak dvacet, nejmíň.”

“A kolik bys řekla, že je mně?”

“Nó, asi čtyřicet. Nebo padesát.”

“Myslíš, že ten pán je starší než já nebo mladší?”

“Jéje, o moc starší. Moc a moc a moc. Kolik je vám?”

“Osmadvacet. Tak teď mi pěkně pověz, co se stalo včera.”

“No tak to jsme s Eivorkou hrály před domem nebe, peklo, ráj a on přišel k nám a povídá: Holčičky, pojďte se mnou nahoru, já vám ukážu, jak dojím svoje kravičky.”

“Aha. A co udělal pak?”

“Ále, copak může mít v bytě krávy? Opravdické?”

“No a co jsi mu řekla? A Eivorka?”

“Nó, my jsme neřekly nic, ale Eivorka mi potom říkala, že jí bylo trapné, protože se jí rozvázala stužka ve vlasech, a to že by nemohla jít s nikým nikam.”

“A ten pán pak odešel?”

“Ne, povídal, že prý bude teda muset kravičku podojit tady. A pak si … ” Jasný dětský hlásek přestal uprostřed věty, jako když utne, protože Kol berg natáhl ruku a magnetofon zastavil. Martin Beck se na něj podíval. Opřel si hlavu o levou ruku a klouby na prstech pravé si třel kořen nosu.

“Největší legrace je…”.začal Rönn.

“Hergot, co to kecáš! ” vyjel na něj Kol berg.

“No jo, on to teď totiž přiznává. Minule všechno popíral a holky si byly čím dál tím míň jisté, že je to on, a tak z toho nakonec nic nebylo. Ale teď to všechno přiznává. že prý byl nalitý, poprvé i podruhé, jinak by to prý nikdy neudělal:”

“Aha, tak on se teď přiznává,” pravil Kol berg.

“Jo.”

Martin Beck se na Kol berga tázavě zadíval:

Pak se obrátil k Rönnovi a řekl:

“Ty jsi v noci nespal, viď?”

“Ne.”

“Tak já myslím; aby ses teď sebral a šel domů to dohonit.”

“A toho chlapa pustíme?”

“Ne,” prohlásil Kol berg. “Toho chlapa nepustíme.” Konec deváté kapitoly Desátá kapitola

Jmenoval se skutečně Eriksson, byl skladový dělník; a kdo se na něj podíval, nemusel ani mít zkušenosti ze záchytky a hned viděl, že má před sebou notorického alkoholika. Bylo mu šedesát let, byl skoro úplně plešatý, vyčouhlý, kost a kůže. Třásl se po celém těle. Kol berg a Martin Beck ho vyslýchali dvě hodiny, které byly pro všechny stejně nesnesitelné. Muž se znovu a znovu přiznával ke všem odporným podrobnostem.

Chvílemi se dával do pláče a přísahal, že v pátek večer šel z hospody rovnou domů: Nic jiného prý

si aspoň nepamatuje.

Po dvou hodinách přiznal, že v červenci 1964 ukradl dvě stě korun, a když mu bylo osmnáct, jízdní

kolo, a pak už jen brečel a brečel. Byla to lidská troska, zoufale osamocená a vyvržená pochybným společenstvím, jež ji obklopovalo.

Kol berg a Martin Beck ho zachmuřeně pozorovali a pak ho poslali zpátky do cely. Zároveň se pokoušeli jiní pracovníci oddělení a personál pátého okrsku najít v domě v Hagaské ulici někoho, kdo by mohl jeho alibi potvrdit nebo vyvr átit. Nepodařilo se ani jedno, ani druhé.

*

Pitevní protokol byl k dispozici kolem čtvrté hodiny odpoledne a byl stále ještě předběžný. Mluvilo se v něm o škrcení, o stopách prstů na hrdle a o pohlavním násilí. Nebylo možné konstatovat běžné znásilnění.

Kromě toho obsahoval protokol řadu zpráv negativních. Nic nenasvědčovalo tomu, že by děvčátko mělo příležitost se nějak bránit. Nenašly se žádné zbytky kůže pod nehty a žádné podlitiny na pažích a na rukou. Na podbřišku však ano a vypadaly jako stopy po ranách pěstí. Experti z technického oddělení prozkoumali také její šatstvo, ale nepřispěli ničím neobvyklým. Scházely však spodní kalhotky. Nikde je nemohli najít. Byly to bílé bavlněné kalhotky běžné značky, velikost třicet šest.

*

Během večera rozdali policisté, kteří šli od domu k domu, celkem pět set

cyklostylovaných formulářů a získali jednu jedinou pozitivní odpověď. Osmnáctiletá dívka jménem Majken Janssonová, bytem Sveina třída 103, dcera obchodního náměstka ředitele jakési firmy, vypověděla, že spolu se svým stejně starým přítelem byla ve Vanadiském parku po dobu asi dvaceti minut někdy mezi osmou a devátou hodinou. Blíže nedokázala dobu určit. Neviděli ani neslyšeli vůbec nic.

Na dotaz, za jakým účelem byla se svým společníkem ve Vanadiském parku, odpověděla, že se na chvíli vzdálili z rodinného večírku, aby načerpali trochu čerstvého vzduchu.

“Aby načerpali trochu čerstvého vzduchu,” pravil Melander zamyšleně.

“Asi mezi nohy,” pronesl Gunvald Larsson.

Gunvald Larsson sloužíval kdysi u válečného námořnictva a ještě stále byl důstojníkem v záloze. Občas se uchyloval k humoru ryze mariňáckému.

Jedna hodina po druhé se pomaloučku vlekla jako hlemýžď.

Vyšetřovací mašinérie mlela pilně dál. Naprázdno. Bylo už po jedné hodině v noci na pondělí, když

se Martin Beck dostal domů do Bagarmossenu. Všechno spalo. Vytáhl si z ledničky láhev piva a namazal si krajíček chleba játrovou paštikou. Pak pivo vypil a chleba hodil do koše na odpadky. Když si vlezl do postele, ležel chvíli s otevřenýma očima a uvažoval o roztřeseném skladníkovi jménem Eriksson, který před třemi lety ukradl jednomu spolupracovníkovi ze saka dvě stovky.

*

Kol berg nespal vůbec. Ležel ve tmě a civěl do stropu. Také myslel na muže jménem Eriksson, kterého měli v záznamech na mravnostním oddělení. Zároveň uvažoval o tom, že jestli toho, kdo spáchal vraždu ve Vanadiském parku, v záznamech nemají, pak jim budou moderní počítače platné asi tolik jako americké polici , když se snažila dopadnout bostonského škrtiče. Totiž vůbec ne. Bostonský škrtič usmrtil během dvou let třináct lidí, samé osamělé ženy, a nezanechal po sobě

jedinou stopu.

Chvílemi se zadíval na svou ženu. Spala, ale cukla sebou, pokaždé když koplo dítě v jejím těle. Jedenáctá kapitola

Bylo pondělí odpoledne, dva a čtvrt dne od chvíle, kdy našli mrtvou holčičku ve Vanadiském parku. Policie se obrátila na veřejnost prostřednictvím tisku, rozhlasu a televize a dostala už na tři sta odpovědí. Každá odpověď se registrovala, přidělovala se zvláštní pracovní skupině a výsledky se studovaly s úzkostlivou péčí.

Mravnostní policie zkoumala své záznamy, laboratoř zpracovávala hubený materiál z místa činu, výpočetní středisko pracovalo plnou parou, personál vyšetřovacího oddělení chodil od domu k domu v okolí místa činu spolu s civilními hlídkami devátého obvodu, vyslýchali se podezřelí i svědci, kteří přicházeli v úvahu, ale veškerá tahle činnost nevedla k ničemu, co by se při sebelepší vůli dalo nazvat pokrok. Vrah byl neznámý a byl nadále na svobodě.

Martinu Beckovi se hromadily na stole hory papírů. Od časného rána vyřizoval nepřetržitou lavinu zpráv, hlášení a protokolů.

Telefon zvonil skoro bez přestání a Martin Beck požádal Kol berga, aby mu bral na hodinu telefony, potřeboval si aspoň trochu vydechnout. Gunvald Larsson a Melander byli telefonů ušetřeni. Oba seděli za zavřenými dveřmi a probírali písemný materiál.

Martin Beck spal v noci jen několik hodin a v poledne neobědval, aby stihl tiskovou konferenci, z které si toho novináři zrovna moc neodnesli.

Zívl a zadíval se na hodinky, ohromilo ho, že je čtvrt na čtyři.

Sebral hromadu papírů, které patřily Melanderovu oddělení, zaklepal a vešel k Melanderovi a Gunvaldu Larssonovi.

Melander ani nezvedl hlavu. Pracovali spolu už tak dlouho, že věděl, kdo to je, už když Martin Beck zaklepal. Gunvald Larsson vrhl nevraživý pohled na papíry, které jim Martin Beck nesl, a zavrčel: “Krucinál, co nám to sem nosíš. Nevidíš, co tady toho máme?” Martin Beck pokrčil rameny a mlčky papíry položil Melanderovi k lokti.

“Já bych objednal kafe,” řekl. “Dáte si taky?” Melander zavrt ěl hlavou a ani se na něj nepodíval.

“Bodlo by,” pravil Gunvald Larsson.

Martin Beck vyšel, zavřel za sebou a vrazil do Kol berga, který se hnal k němu. Když uviděl rozčilený

výraz v Kol bergově kulaté•n obličeji, zeptal se:

“Co je s tebou?”

Kol berg ho chytil za ruku a vyhrkl tak rychle, že o sebe slova skoro zakopávala:

“Martine, stalo se to znovu! Udělal to zas! V Tantoském parku!” Jeli přes Západní most, sirény ječely a po cestě slyšeli v rádiu, jak se všechny dostupné vozy posílají

k Tantoskému parku, aby celou oblast co nejrychleji uzavřely. Jediné, co se Martin Beck a Kol berg dozvěděli, než vyjeli, bylo, že nedaleko letního divadla byla nalezena mrtvá holčička, že okolnosti připomínají vraždu ve Vanadiském parku a že mrtvé tělo našli tak rychle, že se možná vrah ještě nedostal od místa činu příliš daleko.

Když přejížděli kolem Zinkensdammského stadiónu, viděli, jak do ulice Wol mara Yxkulla zatáčí

několik černobílých vozů. Na Okružní třídě a v parku už několik aut stálo. Zabrzdili před

řadou nízkých dřevěných domků v Erbovní ulici.

Vchod do parku blokoval napříč zaparkovaný vůz s anténou. Na užší cestičce pro pěší stál uniformovaný strážník a právě vracel nějaké děti, které chtěly jít nahoru do parku. Martin Beck se dlouhými kroky hnal ke strážníkovi a Kol berga nechal někde za sebou. Pozdravil strážníka, ten mu ukázal směrem do parku a Martin Beck spěchal rychle dál. Park byl velice členitý, a teprve když obešel divadlo a dostal se výš do kopce, uviděl skupinu mužů v půlkruhu zády k němu. Stáli v nevelkém dolíku asi deset metrů od cesty. Kousek dál se cesta dělila a na rozcestí hlídal strážník, aby se do blízkosti nedostal žádný čumil.

Po cestě do kopce ho Kol berg dohonil. Slyšeli, jak policisté dole hovoří, ale když přišli blíž, všichni zmlkli. Pozdravili a rozestoupili se. Martin Beck slyšel, jak Kol berg popadá dech. Děvčátko leželo na zádech v trávě a ruce mělo zahnuté za hlavou.

Levá noha byla ohnutá a koleno zvednuté tak vysoko, že stehno, svíralo s tělem skoro pravý úhel. Pravá noha byla natažená rovně.

Obličej byl obrácen vzhůru, oči byly napůl přivřené a ústa otevřená. Z nosu jí tekla krev. Kolem krku měla několikrát obtočené průhledné švihadlo zumělé hmoty. Měla na sobě propínací žluté bavlněné šatičky bez rukávů. Poslední tři knoflíky byly utržené. Spodní kalhotky neměla. Na nohou měla bílé ponožky a červené sandály. Vypadala asi tak na deset let. Byla mrtvá. Tohle všechno uviděl Martin Beck za těch několik vteřin, které vydržel se na ni dívat. Pak se obrátil a podíval se na cestičku parkem: Shora přibíhali dva lidé z technického oddělení. Byli v šedivých kombinézách a jeden z nich vlekl velkou šedou hliníkovou bednu. Druhý měl v jedné ruce svitek lana a v druhé černou brašnu. Když přiběhl blíž, zasténal ten s lanem v ruce.

“Ten blbec, co postavil auto napříč dole u vjezdu, bude muset popojet, abysme se sem dostali s vozem.”

Rychle se podíval na mrtvou a pak poodběhl ke křižovatce a začal lanem ohrazovat místo činu. Motorizovaná hlídka v kožené kombinéze stála na okraji cesty a hovořila do přenosné vysílačky. Vedle stál muž v civilu a napjatě poslouchal. Martin Beck ho poznal. Jmenoval se Manning a byl z bezpečnostního oddělení druhého obvodu.

Manning uviděl Martina Becka a Kol berga, řekl hlídce několik slov a šel k nim.

“Vypadá to; že celá oblast je už konečně uzavřená,” řekl. “Pokud se tohle vůbec dá uzavřít.”

“Jak dlouho je to, co ji našli?” zeptal se Martin Beck.

Manning se podíval na hodinky.

“První vůz sem dorazil před pětadvaceti minutami,” řekl.

“A popis nemáte žádný?”

“Bohužel.”

“Kdo ji našel?” zeptal se Martin Beck.

“Dva malí kluci. Zastavili potom na Okružní rádiovou hlídku. Když sem přišli, byla ještě teplá. Takže to nemůže být dlouho, co se to stalo.”

Martin Beck se rozhlédl. Z kopce pomalu sjíždělo auto technického oddělení a za ním automobil s lékařem.

Z dolíku, v němž leželo mrtvé dítě; nebylo vidět zahrádkářskou kolonii, která začínala za pahorkem o nějakých padesát metrů dál.

Nad korunami stromů zato bylo vidět horní patra činžáků v Tantoské ulici, ale železniční trať, která

dělí ulici od parku, byla ukrytá v zeleni stromů a keřů.

“Lepší místo si v celém městě nemohl vybrat,” řekl Martin Beck.

“Chceš říct horší,” poznamenal Kol berg.

Měl pravdu. I kdyby se člověk, který měl na svědomí smrt této dívenky, ještě stále zdržoval někde v okolí, měl poměrně velkou naději, že se mu podaří uniknout. Tantoský park je největší v celém vnitřním městě. Vedle vlastního parku se táhne ještě zahrádkářská kolonie a mezi ní a břehem Ärstského zálivu je navíc spousta malinkých loděnic, skladišť, dílniček, skládek a množství starých barabizen. Mezi ulicí Wol mara Yxkul a, která tuto oblast přetíná od Okružní třídy k břehu zálivu, a ulicí Hornovou je Högalidský domov, léčebna pro alkoholiky, což je řada velkých domů roztroušených dost daleko od sebe. Kolem dokola jsou ještě různá skladiště a dřevěné boudy. Mezi domovem a Zinkensdammským stadiónem je další zahrádkářská kolonie. Jižní část parku spojuje nadjezd nad tratí s Tantoskou ulicí, odkud se k vodě na vysoké skále rozprostírá pět obrovitých činžáků. O kus dál, na křižovatce Tantoské a Okružní, je Tanto, noclehárna pro lidí bez domova, několik dlouhých, nízkých dřevěných baráků.

Martin Beck promýšlel situaci a říkal si, že je značně beznadějná. Měl veliké pochybnosti, že by se jim podařilo chytit vraha na tomto místě a v tuto chvíli. Za prvé nemají jeho popis, za druhé už je stejně patrně za horama a za třetí by jim léčebna pro alkoholiky a tantoská nocležna poskytly takové množství nejrůznějších individuí, že by jim trvalo několik dní, než by se jim podařilo je vůbec všechny vyslechnout.

Následující hodina jeho pochybnosti jen potvrdila. Když lékař dokončil předběžnou prohlídku, mohl jen konstatovat, že děvčátko bylo uškrceno, patrně i znásilněno, a že smrt nastala před krátkou dobou. Hlídka s policejními psy dorazila krátce po Martinu Beckovi a Kol bergovi, ale jediná stopa, po které psi šli, vedla nejkratší cestou z parku na ulici Wol mara Yxkulla. Civilní policisté z bezpečnostních hlídek vyslýchali nejrůznější svědky, prozatím bez jakéhokoliv výsledku. V parku i v koloniích byla v tu dobu spousta lidí, ale nikdo neviděl ani neslyšel nic, co by bylo možno dávat s vraždou do souvislosti.

Bylo za deset minut pět a na chodníku na Okružní třídě postával hlouček lidí a zvědavě pozoroval zdánlivě tak chaotickou činnost policie. Proudili tam reportéři a fotografové, ale někteří už se zase vrátili do redakcí, aby zásobili čtenáře šťavnatým vylíčením druhé vraždy malého děvčátka ve Stockholmu ve třech dnech.

Neopomněli připomenout, že vraždu spáchal nebezpečný šílenec, který se dosud pohybuje na svobodě.

Martin Beck uviděl Kol bergův kulatý zadek ve dveřích rádiového vozu na štěrkovaném parkovišti vedle Okružní třídy. Vydral se z hloučku novinářů a šel ke Kol bergovi, který stál skloněn nad vysílačkou a něco do ní říkal. Počkal, až domluví, a pak ho zlehka štípl do zadnice. Kol berg vycouval z vozu a narovnal se.

“Jo to jsi ty;” řekl. “Já myslel, že je to nějaká psí bestie.”

“Nevíš, jestli už někdo mluvil s rodiči toho děvčátka?” zeptal se Martin Beck.

“Jo;” pravil Kol berg. “Alespoň tomuhle se vyhneme.”

“Já se jdu podívat na ty kluky, co ji na šli. Pokud vím, jsou teď doma v Tantoské ulici.”

“Dobře,” řekl Kol berg. “Já tu zůstanu.”

“Dobře. Tak nashle.”

*

Kluci bydleli v jednom z velkých obloukovitých činžáků v Tantoské ulici a Martin Beck je oba zastihl doma u jednoho z nich. Byli oba ještě otřeseni odpudivým zážitkem, ale zároveň nedokázali skrývat, že jim to všechno taky připadá náramně napínavé.

Řekli Martinu Beckovi, že děvče našli, když si hráli v parku.

Okamžitě ji poznali, protože bydlela ve stejném domě jako oni.

Předtím ji viděli na dětském hřišti za domem, ve kterém bydleli, a to si hrála s dvěma stejně

starými kamarádkami. Jedna z nich chodila s oběma kluky do třídy, a tak Martinu Beckovi hned hlásili, že se jmenuje Lena Oskarssonová, že jí je deset let a že bydlí v sousedním domě. Sousední dům vypadal naprosto stejně jako ten, v kterém bydleli oba kluci. Vyjel do sedmého patra automatickým rychlovýtahem a zazvonil. Za chvilku se dveře pootevřely a okamžitě se zase zavřely. Nikoho mezi nimi neviděl. Zazvonil ještě jednou. Dveře se okamžitě otevřely a Martin Beck pochopil, proč předtím nikoho neviděl. Klučina za dveřmi vypadal tak na tři roky a jeho světlounká čupřina byla asi tak metr pod očima Martina Becka.

Chlapec pustil kliku a řekl vysokým, jasným hláskem:

“Ahoj.”

Pak se rozběhl do bytu a Martin Beck slyšel, jak křičí:

“Mamí! Mamí! Stlejda.”

Chvíli trvalo, než přišla maminka. Vážně a tázavě se na Martina Becka podívala. Rychle vytáhl služební průkaz.

“Rád bych si promluvil s vaší dcerou, jestli je doma,” řekl. “Ví, co se stalo?”

“Co se stalo s Annikou? Ano, sousedi nám to před chvílí řekli. Je to strašné. Jak se může něco takového stát takhle za bílého dne? Ale pojďte dál, já hned přivedu Lenu.”

Martin Beck šel za paní Oskarssonovou do obývacího pokoje. Až na nábytek vypadal pokoj absolutně stejně jako ten, z kterého před chvílí odešel. Světlovlasý klučina stál uprostřed pokoje a zvědavě na něj pokukoval očima plnýma očekávání. V ruce držel malinkou dětskou kytaru.

“Bosse, jdi si hrát k sobě do pokoje,” řekla jeho maminka. Bosse neposlechl, matka zřejmě ani nečekala, že poslechne. Šla k dlouhé pohovce pod oknem na balkón a odhrnula nějaké hračky.

“Máme tu trošku nepořádek,” řekla. “Ale jen si sedněte, já už jdu pro Lenu.” Odešla a Martin Beck se usmál na caparta. Jeho vlastním dětem bylo dvanáct a patnáct, takže už

dávno zapomněl, jak se konverzuje s tříletými.

“Jestlipak umíš hrát na tu kytaru?” řekl.

“Neumím hlát,” prohlásil klučina kategoricky. “Ty umíš hlát.”

“Kdepak, já taky neumím,” řekl Martin Beck.

“Umíš,” trval Bosse na svém. “Umíš, jak vojáček nechce do války.” Paní Oskarssonová vešla, vzala kluka i s kytarou do náruče a rozhodným krokem ho odnášela pryč. Řval a šermoval ručkama a maminka stačila ještě přes rameno říct: “Já přijdu hned, můžete si zatím povídat s Lenkou.”

Kluci mu řekli, že Leně je deset let. Na svůj věk byla vytáhlá, a přesto, že se tvářila trochu kysele, byla hezounká. Měla na sobě modré džínsy a bavlněnou blůzičku a stydlivě se zastavila.

“Jen si sedni,” řekl Martin Beck, “bude se nám líp povídat.” Sedla si na krajíček křesla a tiskla kolena k sobě.

“Jmenuješ se Lena, viď,” řekl.

“Ano. “

“Já se jmenuju Martin Beck. Tak ty u ž víš, co se stalo?”

“Ano,” řeklo děvčátko a dívalo se do země.

“Slyšela jsem… maminka říkala.”

“Já vím, že máš asi strach, ale musím se tě zeptat na pár věcí.”

“Ano. “

“Slyšel jsem, že jsi byla dneska s Annikou venku.”

“Ano, byly jsme si hrát. Ul a, Annika a já.”

“Kde jste si hrály?”

Kývla k oknu.

“Nejdřív tady dole na dvoře. Pak musela Ul a domů na oběd a Annika šla se mnou k nám. Ul a pro nás potom přišla a šly jsme zase ven.”

“Kam jste šly?”

“Do Tantoského parku. Musela jsem vzít s sebou Bosseho a tam jsou houpačky; co on se na nich vždycky houpá.”

“Víš, kdy to asi tak bylo?”

“Tak asi v půl druhé, ve dvě, tak nějak, ale to by věděla asi máma.”

“No, takže jste šly do Tantoského parku. Neviděla jsi, jestli se tam Annika třeba s někým nezastavila? Jestli s někým mluvila, .s nějakým pánem?”

“Ne, neviděla jsem, že by s někým mluvila.”

“Co jste dělaly v parku?” ‘ Dívenka se chvíli dívala z okna. Zřejmě se rozmýšlela.

“No,” řekla, “hrály jsme si. Nejdřív jsme byly chvilku na houpačkách, kvůli Bossemu: Pak jsme skákaly přes švihadlo. Pak jsme šly ke stánku koupit si zmrzlinu.”

“Byly tam v parku ještě nějaké děti?”

“Když jsme tam byly, tak zrovna ne. Vlastně jo, na písečku bylo pár malých. Bosse se s nima začal prát, ale jejich maminka je pak odvedla.”

“A co jste dělaly potom, když jste si koupily tu zmrzlinu?” zeptal se Martin Beck. Odněkud z bytu slyšel hlas paní Oskarssonové a klučinův vzteklý ryk.

“Jen jsme se tak couraly. Potom se Annika naštvala.”

“Ona se naštvala? A proč?”

“No, prostě se naštvala. Já jsem chtěla s Ul ou hrát nebe, peklo, ráj, ale ona nechtěla. Chtěla si hrát na schovávanou, ale to nejde, když máme s sebou Bosseho. Ten vždycky pobíhá kolem a dívá se a pak vždycky každému řekne, kde kdo je. Tak se naštvala a šla.”

“A kam šla? Říkala, kam jde?”

“Ne, neříkala nic. Jen prostě odešla a my jsme s Ul ou zrovna kreslily nebe, peklo, ráj, takže jsme neviděly, kdy a kam šla.”

“Takže jste ani neviděly, na kterou stranu šla.”

“Ne, my jsme na to nemyslely. Hrály jsme nebe, peklo, ráj a za chvíli jsme viděly, že Bosse je pryč, a tak jsme si všimly, že je pryč i ona.”

“A pak jste šly Bosseho hledat?”

Dívenka se dívala do klína na ruce a chvíli trvalo, než odpověděla:

“Ne. Myslela jsem, že je někde s Annikou. Pořád za ní běhá. Ona nemá… teda neměla ani bratra, ani sestru a byla na Bosseho vždycky moc hodná.”

,A co bylo dál? Bosse se vrátil?”

“Ano, za chvíli přišel. Asi musel být někde blízko, ale my jsme ho neviděly.” Martin Beck přikývl. Chtěl si zapálit, ale neviděl nikde v pokoji popelník, a tak to pustil z hlavy.

“Kam jste si myslely, že šla Annika? Neříkal Bosse, kde byl?” Děvče zavrtělo hlavou a dlouhé světlé vlasy jí spadly do čela.

“Ne, my jsme myslely, že šla domů. Bosseho jsme se na nic neptaly a on nic neříkal. Potom začal tak zlobit, že jsme šly radši k nám domů.”

“Víš, kolik bylo hodin, když Annika zmizela z hřiště?”

“Nevím. Já jsem neměla hodinky. Ale když jsme přišly sem domů, tak byly tři hodiny. A nehrály jsme si dlouho. Tak půl hodiny, víc ne.”

“Viděly jste v parku ještě nějaké lidi?”

Lena si odhrnula vlasy a nakrčila čelo.

“My jsme na to nemyslely. Alespoň já ne. Myslím, že tam chvíli byla nějaká paní se psem. S

jezevčíkem. Bosse ho chtěl pohladit, tak jsem tam musela jít a odvést ho.” Vážně se na Martina Becka zadívala.

“Nesmí hladit cizí pejsky,” řekla. “Někdy je to nebezpečný.”

“A jinak sis v parku nevšimla nikoho? Rozmysli si to, třeba si na někoho vzpomeneš.” Zavrtěla hlavou.

“Ne,” řekla. “Hrály jsme si a já jsem musela hlídat Bosseho, tak jsem nekoukala, kdo tam ještě je. Možná, že šel někdo kolem, ale já to nevím.”

Ve vedlejším pokoji všechno ztichlo a paní Oskarssonová se vrátila. Martin Beck vstal.

“Tak já už bych tě jen rád poprosil, abys mi řekla, jak se jmenuje Ul a a kde bydlí,” řekl děvčeti.

“Potom budu muset jít, ale možná za tebou ještě přijdu. Kdyby sis na něco vzpomněla, že se něco stalo nebo že jsi něco viděla, tak řekni mamince a ona mi zavolá.” Obrátil se k matce.

“Může to být třeba jen nějaká zdánlivě úplně nepatrná maličkost,” řekl. “Ale byl bych rád, abyste mi zavolala, kdyby si na něco vzpomněla.”

Dal paní Oskarssonové vizitku a dostal kus papíru se jménem, adresou a telefonem třetí dívky. Pak se vrátil do Tantoského parku.

Odborníci z technického oddělení byli ještě stále v plné práci v dolíku pod letním divadlem. Slunce stálo nízko a vrhalo na trávník dlouhé stíny. Martin Beck tam zůstal, dokud mrtvé tělíčko neodvezli. Pak se vrátil do Kungsholmské.

“A kalhotky si zase odnesl,” řekl Gunvald Larsson.

“Ano,” přikývl Martin Beck. “Bílé. Velikost třicet šest.”

“Prase hnusný,” řekl Gunvald Larsson.

Dloubal se tužkou v uchu a bručel:

“A co tomu říkají tví čtyřnozí přátelé?”

Martin Beck se na něj podíval s nechutí.

“Co uděláme s tím Erikssonem?” zeptal se Rönn.

“Pusť ho,” řekl Martin Beck.

Po několika vteřinách dodal:

“Ale ne z očí.”

Dvanáctá kapitola

Ranní porada v úterý třináctého června byla krátká a pramálo slibná. Totéž se dalo říct o prohlášení

pro tisk. Místa, kde se obě vraždy staly, dala policie vyfotografovat z helikoptéry, veřejnost přispěla asi tisíci zprávami a policie všechny poctivě zpracovávala. Všechny známé exhibicionisty, voyeury a další osoby se sexuálními úchylkami policie kontrolovala. Jeden člověk byl zjištěn a vyslýchán o tom,, co dělal v době, kdy došlo k prvnímu zločinu. Tento člověk byl nyní propuštěn. Všichni byli nevyspalí a utahaní, dokonce i novináři a fotografové. Po poradě řekl Kol berg Martinu Beckovi: “Existují dva svědci.”

Martin Beck přikývl.

Šli spolu ke Gunvaldu Larssonovi a Melandrovi.

“Existují dva svědci,” řekl Martin Beck.

Melander ani nezvedl hlavu od svých papírů, ale Gunvald Larsson řekl:

“Prosím tebe. A kdo?”

“Za prvé to dítě v Tantoském parku.”

“Tříletý kluk.”

“Právě.”

“Holky z mravnostního se s ním snažily bavit, to víš zrovna tak dobře jako já. Neumí ani pořádně

mluvit. To je skoro stejně genitální, jako když jsi mi tuhle radil, abych vyzpovídal psa.” Martin Beck ignoroval jak tuto poznámku, tak i ohromený pohled, který na něj vrhl Kol berg.

“A za druhé?” zeptal se Melander, pořád ještě s hlavou v papírech.

“Lupič.”

“Lupiče mám na starosti já,” řekl Gunvald Larsson.

“Právě. Tak ho najdi.”

Gunvald Larsson sebou hodil dozadu; až otočná židle zapraštěla.

Zíral na Martina Becka, pak na Kol berga a nakonec řekl:

“Tak moment. Co si vlastně myslíte, že dělám poslední tři neděle?

Já a hoši z bezpečnostního na pátém a devátém obvodu? Myslíte si snad, že hrajeme mariáš? Nebo snad chceš tvrdit, že jsme neudělali, co bylo v našich silách?”

“Udělali jste, co bylo ve vašich silách. Teď je ale všechno jinak. Teď ho prostě najít musíte.”

“Ale krucinál jak? A teď hned?”

“Tenhle lupič je profesionál,” řekl Martin Beck. “Sám, jsi to prohlásil. Stalo se někdy, že šel po někom, kdo by u sebe neměl peníze?”

“Ne.”

“Stalo se někdy, že přepadl někoho, kdo by se mohl bránit?” zeptal se Kol berg.

“Ne.”

“Byli někdy nablízku hoši z civilních hlídek?” zeptal se Martin Beck.

“Ne. “

“A čím to asi bude?” řekl Kol berg.

Gunvald Larsson neodpověděl hned.

Dlouho se dloubal tužkou v uchu a pak konečně pravil:

“Je to profesionál.”

“Tak vidíš,” řekl Martin Beck.

Gunvald Larsson se znovu pohroužil do úvah. Nakonec se zeptal:

“Když jsi tady byl před deseti dny, tak jsi chtěl něco říct, ale neřekls to. Proč ne?”

“Protože jsi mě přerušil.”

“A co bys býval řek?”

“že si máme prostudovat časový plán těch loupeží,” pravil Melander a koukal do svých lejster.

“Systematická práce. Už jsme to udělali.”

“A ještě jedna věc,” řekl Martin Beck. “Lennart to už před chvílí naznačil. Tenhle lupič je profesionál, sám to říkáš. Je to takový profesionál, že už určitě zná všechny lidi z bezpečnostních oddělení jako své boty. A z vyšetřovacího oddělení asi taky.

Možná i auta.”

“No jo, a co mám dělat?” řekl Gunvald Larsson. “To si kvůli tomu grázlovi máme pořídit nové

policajty nebo co?”

“Mohl bys nasadit lidi odjinud,” řekl Kol berg. “Nejrůznější lidi… i ženské… a jiné

vozy.”

“No, teď už je pozdě,” pronesl Gunvald Larsson po chvíli.

“To je,” potvrdil mu Martin Beck. “Teď už je pozdě. Ale na druhé straně je teď ještě mnohem důležitější, abychom ho dostali.”

“Tenhle chlap se na žádný park ani nepodívá, dokud bude chodit po světě ten vrah,” řekl Gunvald Larsson.

“Právě. Kdy se stala ta poslední loupež?”

“Mezi devátou a čtvrt na deset.”

“A vražda?”

“Mezi sedmou a osmou. Poslyš, co mě tady zpovídáš o věcech, které snad všichni víme?”

“Nezlob se. Snad abych přesvědčil sám sebe.”

“O čem?” zeptal se Gunvald Larsson.

“že ten tvůj lupič tu holčičku viděl,” pravil Kol berg. “I toho, kdo ji zabil. Tenhle lupič nejde do ničeho jen tak nazdařbůh.

Musí se pokaždé kolem parku potloukat hodiny, než se mu naskytne pořádná příležitost. Anebo musí mít neuvěřitelnou kliku.”

“Takovou kliku nemůže mít nikdo,” namítl Melander. “Ne devětkrát za sebou. Pětkrát možná. Nebo šestkrát.”

“Najdi ho.”

“Asi bych měl apelovat na jeho cit pro spravedlnost, ne? Aby se přihlásil sám?”

“Ani to není vyloučené.”

“Ano,” řekl Melander, když zvedl telefon.

Chvíli poslouchal a pak řekl:

“Pošlete tam rádiovou hlídku.”

“Něco zvláštního?” zeptal se Kol berg.

“Ne,” řekl Melander.

“Smysl pro spravedlnost! ” pravil Gunvald Larsson a zavrtěl hlavou. “Pověry, jaké vy máte o gangsterské společnosti, jsou opravdu… no já prostě nemám slov…”

“Hergot, mně je teď zrovna úplně fuk, co nemáš,” vyjel na něj Martin Beck se stopou zuřivosti v hlase. “Najdi toho chlapa.”

“Otevři hubu udavačům,” řekl Kol berg.

“Myslíš, že jsem… ” začal Gunvald Larsson a jednou také přerušil někdo jiný jeho.

“Ať je kde chce,” řekl Martin Beck, “na Kanárských ostrovech nebo schovan ý v nějaké staré

barabizně v Jižní čtvrti. Využij všechny udavače, a mnohem víc než dřív. Využij každého spoje do podsvětí, jaký máme, využij noviny, rozhlas, televizi. Vyhrožuj, podplácej, přemlouvej, slibuj… dělej co chceš, jen když toho chlápka dostaneš.”

“To si myslíte, že jsem tak na hlavu padlý, že bych na tohle nepřišel sám?”

“Víš moc dobře, co si myslím o tvé inteligenci,” pravil Kol berg vážně.

“Jo, to vím,” odpověděl Gunvald Larsson dobromyslně. “Tak dobrá, mužstvo k torpédům.” Natáhl ruku po telefonu.

Martin Beck s Kol bergem šli.

“Možná, že to půjde,” řekl Martin Beck.

“Možná,” řekl Kol berg.

“Gunvald není tak hloupý, jak vypadá.”

“Opravdu?”

“Poslyš, Lennarte.”

“Ano?”

“Co to s tebou vlastně je?”

“Přesně totéž co s tebou.”

“A sice?”

“Mám strach.”

Na to Martin Beck neodpov ěděl. Jednak proto, že měl Kol berg pravdu, jednak proto, že se znali už

tak dlouho a tak dobře, že si většinou rozuměli i beze slov.

Oba hnala táž myšlenka, šli dolů po schodech a vyšli na ulici.

Vůz byl červený saab s cizineckým číslem, přesto však patřil polici .

“Ten malý klučina, jak on se to jmenuje…” řekl Martin Beck zamyšleně.

“Bo Oskarsson,” řekl Kol berg. “Říkají mu Bosse.”

“Jo, měl jsem tu čest, ale jen na chvilku. Kdopak s ním vlastně mluvil?”

“Myslím, že Sylvie. Nebo snad Soňa.”

Bylo úmorné vedro a ulice byly liduprázdné. Přejeli přes Západní most, zahnuli k Pälsundskému průplavu a dál jeli po Bergsundském nábřeží. Při jízdě poslouchali nekonečné povídání na vlně čtyřicet metrů.

“Do tohohle se může plést kdejaký radioamatér do vzdálenosti osmdesáti kilometrů,” bručel Kol berg, podrážděně: “Víš, co to stojí, odizolovat soukromou vysílačku?” Martin Beck přikývl. Někde slyšel, že by to stálo nějakých sto padesát tisíc. Které pochopitelně nejsou k dispozici.

Ve skutečnosti však myslel na něco jiného. Když naposledy honili vraha s nasazením všech prostředků a s vypětím všech sil, trvalo jim čtyřicet dní a nocí, než ho dopadli. Když naposledy měli podobný případ jako tenhle, trvalo jim to asi deset dní. Teď ovšem vrah udeřil dvakrát v rozmezí ani ne čtyř dnů. Melander říkal, že lupič z parků může mít kliku pětkrát nebo šestkrát, což

mimochodem bylo docela přiměřené. A když se tohle převedlo na případ; který měli v rukou teď, už to nebyla matematika, ale noční můra:

Podjeli pod Liljeholmským mostem, pokračovali po Homtullském nábřeží, podjeli dráhu a vyhoupli se na kopec k výškovým domům, do míst, kde dříve stával starý městský cukrovar. V parčíku před domy si hrály děti, ale bylo jich málo.

Zaparkovali a vyjeli výtahem do sedmého patra. Zazvonili, ale nikdo jim neotevřel. Chvíli čekali a pak zazvonil Martin Beck u sousedů. Dveře se pootevřely a vykoukla jakási žena. Za ní bylo vidět asi pěti-šestiletou holčičku.

“Policie,” řekl Kol berg uklidňujícím hlasem a ukázal služební průkaz.

“Ách,” oddechla si žena.

“Nevíte, jestli jsou Oskarssonovi doma?” zeptal se Martin Beck.

“Nejsou, dneska ráno odjeli. K nějakému příbuzenstvu, na venkov. Tedy paní s dětma.”

“Tak se nezlobte…”

“To víte, všichni si odjet nemůžou,” pokračovala žena. “I kdyby chtěli.”

“Kam jeli, byste nevěděla?” řekl Kol berg.

“Ne, ale v pátek ráno se vrátí. No a pak pojedou asi zase někam jinam.” Podívala se na ně a dodala na vysvětlenou:

“Začíná jim totiž dovolená.”

“Takže pan Oskarsson je doma?”

“No bude doma, večer. To mu můžete zavolat.”

“Tak jo,” řekl Martin Beck.

Děvčátko začalo zlobit a tahalo maminku za sukni.

“S dětma už není skoro k vydržení,” stěžovala si. “Protože se je bojíme pustit, aby si šly hrát, že jo.”

“Radši asi ne.”

“Někdo ovšem musí,” mlela dál, “a někdy děti zlobí a jsou neposlušný.”

“Bohužel ano.”

Výtahem sjeli beze slova a beze slova proj ížděli městem a uvědomovali si, jak jsou bezmocní a jaký

rozporný vztah mají ke společnosti, kterou mají za úkol ochraňovat. Zabočili do Vanadiského parku, kde je zastavil strážník; který nepoznal ani je, ani služební

automobil. V parku nebylo nic vidět. Jen pár dětí, které si tam navzdory všemu hrály. A pak neúnavní čumilové.

Když přijeli na křižovatku Odinovy ulice a Sveiny třídy, prohlásil Kol berg:

“Já mám žízeň.”

Martin Beck přikývl. Zaparkovali, šli do restaurace Metropol a dali si každý po skleničce džusu. . Kromě nich seděli u baru ještě dva muži. Saka měli položené na stoličkách vedle sebe a tohle porušení bontónu dokazovalo, že je venku skutečně nebývalé vedro. Popíjeli skotskou a povídali si.

“To je všechno z toho, že se dneska nic pořádně netrestá,” tvrdil mladší z nich. “Mělo by se veřejně

lynčovat.”

“Jasně,” prohlásil starší.

“Je to smutný, že to člověk musí říkat, ale je to to jediný, co se dá dělat.” Kol berg otevřel ústa a chystal se něco říct, pak si to ale rozmyslel a radši jedním tahem vypil celou sklenici ovocné šťávy.

Martin Beck toho dne uslyšel tenhle názor ještě jednou. V trafice, kam si zašel koupit balíček floridek. Zákazník před ním vykládal:

“… a víte, co by měli udělat, až toho gaunera chytnou? Měli by ho popravit veřejně a mělo by se to dát do televize a neměli by to udělat najednou. Ne, pěkně po kouskách a několik dní.” Když odešel, zeptal se Martin Beck trafikanta: “Kdo to byl?”

“Jmenuje se Skog,” řekl trafikant. “Má kousek odtud opravnu rádií. Moc hodný pán.” Když se Martin Beck vrátil na velitelství, říkal si, že to nakonec není ani tak dávno, co se zlodějům utínaly ruce. A přece se kradlo. A jak.

Večer zavolal tatínkovi Bo Oskarssona.

“Ingrid s dětmi? Poslal jsem je k jejím rodičům do Ölandu. Ne, volat tam nemůžete.”

“Kdy se vrátí?”

“V pátek odpoledne. A večer sedneme do auta a jedeme do ciziny. Hergot, přece je nenechám tady. Tady aby se člověk bál:”

“Ano,” pravil Martin Beck unaveně.

To se tedy událo v úterý třináctého června.

Ve středu se neudálo nic. Bylo ještě větší horko.

Třináctá kapitola

Ve čtvrtek, krátce po jedenácté, se něco událo. Martin Beck stál v postoji, který si poslední dobou navykl, a opíral se pravým loktem o kovovou skříňku. Uslyšel; jak zvoní telefon, ten den už nejmíň posedmdesáté, a slyšel Gunvalda Larssona odpovědět:

“Ano, prosím, Larsson.”

“Co?”

“Jo, už letím dolů.”

Vstal a řekl Martinu Beckovi:

“Z vrátnice. Dole je nějaká buchta a tvrdí, že prý něco ví.”

“O čem?”

Gunvald Larsson už stál ve dveřích.

“O tom lupiči.”

Za minutu už seděla slečna u stolu. Bylo jí nanejvýš dvacet, ale vypadala na víc. Měla fialové

vzorkované punčochy, střevíčky s vysokými podpatky a něco, čemu se toho léta říkalo miniminisukně.

Výstřih měla pozoruhodný a totéž se dalo říci o účesu popelavých, odbarvených vlasů, mohutných falešných řasách a ne zrovna skromných vrstvách, líčidla kolem očí. Pusinku měla malou a spratkovitou a poprsí směle vyzdvižené podprsenkou.

“Tak copak víte?” vyrazil na ni okamžitě Gunvald Larsson. ‘ “Chtěli jste snad vědět vo tom z Vasáku a z Vanadisky, nebo ne?” pronesla nafoukaně. “Alespoň jsem něco takovýho slyšela.”

“Proč byste sem jinak chodila, ne?”

“Helejte, neštvěte mě,” řekla.

“Tak co víte?” štěkl Gunvald Larsson.

“Vy jste ale nepříjemnej člověk,” pravila. “Já nevím, že musej všichni fízlové bejt takový sprostý.”

“Jestli si myslíte, že dostanete odměnu, tak se mýlíte,” řekl Gunvald Larsson.

“Na prachy vám seru,” odsekla slečna.

“Proč jste za námi přišla?” řekl Martin Beck co nejmírněji.

“Prachů mám dost,” dodala.

Bylo jasné, že jim tam přišla - alespoň částečně - dělat scény a že ji v tomhle předsevzetí těžko dokáže něco zviklat. Martin Beck viděl, jak Gunvaldu Larssonovi nabíhají na čele žíly. Slečna řekla: “Víc než vy si ostatně vydělám vždycky.”

“Jo, na zá…” začal Gunvald Larsson, ale včas se zarazil a řekl:

“O tom, jak vy si vyděláváte na živobytí, abychom snad radši moc nahlas nemluvili.”

“Eště jednou řekněte něco takovýho a seberu se a jdu.”

“Nikam nepůjdete,” pravil Gunvald Larsson.

“Nežijeme snad ve svobodný zemi? Já myslela, že tohle je demokracie, nebo jak se to říká.”

“Proč jste za námi přišla?” řekl Martin Beck poněkud méně tiše než předtím.

“To byste chtěli vědět, co? Koukám, že špicujete uši. Nejradši ze všeho bych se sebrala a neřekla vám ani slovo. “

Nakonec ledy prolomil Melander. Zvedl hlavu, vyt áhl z úst dýmku, poprvé se na ni podíval a klidně

řekl:

“Tak nám to povězte, děvenko.”

“Vo tom z Vanadisky a z Vasáku a tak…”

“Ano - jestli o něm opravdu něco víte,” řekl Melander.

“A pak můžu zase jít?”

“Jistě.”

“Čestný slovo?”

“Čestný slovo,” ujistil ji Melander.

“A neřeknete mu, že…”

Pak pokrčila rameny, patrně hlavně pro sebe.

“Ale to von si stejně spočítá sám,” řekla.

“Jak se jmenuje?” řekl Melander.

“Roffe.”

“A příjmením?”

“Lundgren. Rolf Lundgren.”

“Kde bydlí?” řekl Gunvald Larsson.

“Zbrojířská padesát sedm.”

“A kde je teď?”

“Tam,” řekla.

“Jak můžete tak jistě vědět, že je to on?” zeptal se Martin Beck. Uviděl, jak se jí něco zalesklo v koutcích očí a s jistým úžasem si uvědomil, že to nemůže být nic jiného než slzy.

“Abych to nevěděla,” zamumlala skoro nesrozumitelně.

“Slečna je zřejmě s tímhle individuem na hromádce?” pravil Gunvald Larsson. Zírala na něj a neodpověděla mu.

“Jaké jméno je na dveřích?” zeptal se Melander.

“Simonsson.”

“Čí je ten byt?” řekl Martin Beck.

“Jeho. Roffeho. Aspoň myslím.”

“Tak jak je to?” řekl Gunvald Larsson.

“No ten druhej mu ten byt asi pronajal. To si myslíte, že je takovej blbec, aby měl na dveřích vlastní

jméno?”

“Pátrá se po něm?”

“To nevím.”

“Utekl odněkud?”

“To nevím.”

“Ale to přece musíte vědět,” řekl Martin Beck. “Jestli utekl z nějakého ústavu?”

“Ne, neutek. Roffe nikdy neseděl.”

“Tentokrát ale bude,” pravil Gunvald Larsson.

Nenávistně na něj zírala lesklýma očima.

Gunvald Larsson vychrlil rychle řadu otázek:

“Tak Zbrojířská padesát sedm?”

“Jo. Neřekla jsem to snad?”

“Ze dvora nebo z ulice?”

“Ze dvora.”

“Patro?” ‘ První. “

“Jak je byt velký?”

“Jednopokojovej.”

“Kuchyň?”

“Ne, jen jeden pokoj.”

“Kolik oken?”

“Dvě.”

“Do dvora?”

“Ne, na slunečnou pláž.”

Gunvald Larsson se kousl do rtu.

Na čele mu začaly znovu nabíhat žíly.

“No no,” uklidňoval Melander; “takže má jeden pokoj v prvním patře a dvě okna do dvora. A určitě

víte, že je v této chvíli doma?”

“Jo, řekla. “Vím.”

“A máte od toho bytu klíče?” řekl Melander přátelsky.

“Kdepak, klíč je jen jeden.”

“A dveře jsou patrně zamčené?”

“To bych prosila.”

“Otevírají se dovnitř nebo ven?” řekl Gunvald Larsson.

Chvíli uvažovala. Pak řekla:

“Dovnitř.”

“Určitě?”

“Jo.”

“Kolik bytů je v té zadní budově ze dvora?” řekl Martin Beck.

“Nó-ó, tak asi čtyři.”

“A co je v přízemí?”

“Nějaká dílna.”

“Je z okna vidět vchod do předního domu, z ulice?” řekl Gunvald Larsson.

“Ne. Je tam vidět horský fjord,” řekla slečna. “A královský zámek. A kus radnice.”

“Tak to stačí! ” štěkl Gunvald Larsson. “Odveďte ji.” Dívka sebou trhla.

“Okamžik,” řekl Melander.

Všechno v kanceláři ztichlo. Gunvald Larsson se na Melandera zvědavě podíval.

“Nemůžu jít?” zeptala se žena. “Slíbili jste mi přece, že…”

“Ale jistě,” řekl Melander, “to víte, že můžete jít, Ale my si musíme nejdřív ověřit, jestli jste nám řekla pravdu. Už kvůli vám. A ještě něco.”

“Copak?”

“On tam v tom pokoji asi nebude sám, co?”

“Ne,” zahučela tiše.

“Poslyšte, jak vy se vlastně jmenujete?” řekl Gunvald Larsson.

“Na to se můžete klidně vysrat.”

“Odveďte ji,” řekl Gunvald Larsson.

Melander vstal, otevřel dveře do sousední místnosti a řekl:

“Einare, máme tady jednu slečnu, může si u tebe na chvíli sednout?” Rönn se objevil ve dveřích. Měl červené oči a červený nos. Díval se z jednoho na druhého.

“Ale jo,” řekl.

“Vysmrkej se,” pravil Gunvald Larsson.

“Mám jí dát kafe?”

“Myslím, že bys měl,” řekl Melander.

Podržel jí dveře a pravil dvorně:

“Račte.”

žena se zvedla a šla. Ve dveřích se zastavila a ledovým pohledem sklouzla od Gunvalda Larssona na Martina Becka. Zřejmě se jim nepodařilo vyvolat v ní nějaké zvláštní sympatie. Já

nevím, jak nás učili tu psychologi , říkal si Martin Beck.

Pak se podívala na Melandera a váhavě řekla:

“Kdo pro něj pude?”

“No my, to víte,” říkal Melander vlídně. “Na takové, věci polici máme. ” Zůstala stát a dívala se na Melandera. Konečně řekla:

“Je nebezpečnej.”

“Jak moc?”

“Moc. Střílí. A mě asi taky zastřelí.”

“Prozatím dost těžko,” prohodil Gunvald Larsson.

Ignorovala ho.

“Má v bytě dva samopaly. Nabitý. A jednu pistoli. Říkal, že…” Martin Beck mlčel a čekal, co řekne Melander, a zároveň doufal, že Gunvald Larsson bude držet jazyk za zuby.

“Co říkal?” zeptal se Melander.

“že živýho ho nikdo nedostane. A já vím, že to myslí vážně.” Zůstala stát ještě několik vteřin.

“Já jen abyste to věděli,” řekla.

“Děkujem,” řekl Melander a zavřel za ní.

“No;” pravil Gunvald Larsson.

“Zařiď povolení prokurátora,” řekl Martin Beck, sotva za n í zapadly dveře. “Honem, plán města.” Plán ležel na stole, ještě než Melander dokončil kratičký telefonní rozhovor, který zlegalizoval to, do čeho se chystali pustit.

“Může s tím být dost legrace,” řekl Martin Beck… “

“To jo;” přisvědčil Gunvald Larsson.

Vytáhl zásuvku u psacího stolu, vyndal si služební pistoli a chvíli ji potěžkával. Martin Beck nosil, jako většina civilních policistů ve Švédsku pistoli v pouzdru v podpaží, pokud ovšem musel být ozbrojen. Gunvald Larsson si však opatřil zvláštní přezku, kterou mohl pistoli zachytit v pase na kalhotách.

Připevnil si pistoli k pravému boku a řekl:

“Tak jó. Dojdu ho sebrat. Chceš jít se mnou?”

Martin Beck Gunvalda Larssona přemýšlivě pozoroval. Jeho kolega byl aspoň o půl hlavy větší, a když se narovnal v plné výšce, vypadal jako obr.

“Jinak by to nešlo,” řekl Gunvald Larsson. “Jak by sis, to představoval? Můžeš si spočítat, jak by to dopadlo, kdyby tam do toho dvora vtrhla rota chlapů, samopaly, slzné bombičky, neprůstřelné vesty, teď se ženou přes dvůr a chlap střílí z okna jak o Božím těle. Nebo myslíš, že bys ty nebo náčelník nebo policejní ředitel nebo král měl povykovat do tlampače: ŻJste obklíčen. Veškerý odpor je marný!®.”

“Slzný plyn do klíčové dírky,” pravil Melander.

“No, to by šlo,” řekl Gunvald Larsson, “ale mně se to nelíbí. Stejně má asi z druhé strany klíč ve dveřích. Kdepak, pár chlapů v civilu na ulici a dva půjdou na něj. Jdeš se mnou?”

“Pochopitelně,” řekl Martin Beck.

Býval by s sebou měl radši Kol berga, ale lupič patřil mimo veškerou pochybnost Gunvaldu Larssonovi. Zbrojířská ulice leží v Norrmalmské čtvrti ve Stockholmu. Je to dlouhá, úzká ulice s domy většinou starších ročníků. Táhne se od Pramenné ulice na jihu k Odinově ulici na severu. V

přední frontě je řada pěkných dílen, v zadních traktech spousta ubohých bytů. Byli tam

ani ne za deset minut.

Čtrnáctá kapitola

“Škoda; že s sebou nemáš počítač,” pravil Gunvald Larsson.

“Mohl bys s ním rozmlátit dveře.”

“To jistě,” řekl Martin Beck.

Zaparkoval v Konšelské ulici, zabočili za roh a na chodníku před číslem padesát sedm uviděli několik kolegů.

Příjezd policie zřejmě nevyvolal sebemenší pozornost.

“Tak jdeme…” začal Gunvald Larsson a zarazil se.

Možná, že si uvědomil, že má nižší hodnost, protože se podíval na hodinky a řekl:

“Navrhuju, abysme šli dovnitř v třicetivteřinovém intervalu.” Martin Beck přikývl, přešel na druhou stranu, zastavil se před hodinářstvím Gustava Blomdina a čekal, až krásné staré pendlovky odtikají třicet vteřin. Pak se obrátil, pomalu a nedbale přešel jízdní dráhu a vešel do vrat domu číslo padesát sedm.

Přešel po dvoře se sklopenýma očima, došel ke schodišti a rychle a potichu vyběhl do prvního patra. Z dílny v přízemí se ozývalo pravidelné klapání strojů.

Na oprýskaných dveřích byl opravdu štítek se jménem Simonsson.

Zevnitř nebylo slyšet vůbec nic a od Gunvalda Larssona taky ne.

Gunvald Larsson se napřímil a stál nehybně vpravo od dveří, jen prstem opatrně přejel po popraskané dřevěné výplni dveří.

Tázavě se podíval na Martina Becka.

Martin Beck se na dveře chvilku díval, pak přikývl a stoupl si vlevo od nich, zády ke zdi, napjatý a ve střehu. Na to, jak byl Gunvald Larsson veliký a těžký, pohyboval se na gumových podrážkách sandálů rychle a velice tiše. Opřel se pravým ramenem o zeď přímo naproti dveřím a několik vteřin tak zůstal stát.

Zřejmě už se přesvědčil, že klíč je skutečně zevnitř v zámku, a bylo zřejmé, že soukromý svět Rolfa Lundgrena už moc dlouho soukromý nezůstane. Martin Beck si stačil ještě tohle v duchu říct, když Gunvald Larsson vrhl svých osmadevadesát kilo proti dveřím, lehce nahrbený a levým ramenem napřed.

Ozvala se rána, dveře se rozletěly, vyrvané ze závěsu i ze zámku, a Gunvald Larsson se vřítil do pokoje v kaskádě vyschlých třísek.

Martin Beck byl jen půl metru za ním, hnal se rychlými klouzavými kroky a služební pistoli držel v natažené ruce.

Lupič ležel na zádech v posteli a žena měla položenou hlavu na jeho pravém rameni, přesto však dokázal pravou ruku rychle vytrhnout, převalit se, vrhnout se na zem a vjet rukou pod postel. Když ho Gunváld Larsson praštil, klečel už s pravou rukou na rámové pažbě samopalu, ale ten ležel ještě

na zemi.

Gunvald Larsson ho praštil jen jednou, otevřenou rukou a nepříliš tvrdě, ale stačilo to, aby lupič

pustil zbraň a odletěl po zádech ke zdi, kde zůstal sedět na zemi a levým loktem si chránil obličej.

“Nebijte mě,” pravil.

Lupič byl nahý. žena, která se vymrštila z postele vteřinu po něm, měla na sobě náramkové

hodinky se skotským vzorkem na širokém látkovém řemínku. Stála bez hnutí, vytřeštěně se opírala zády o zeď naproti posteli a očima těkala od samopalu na podlaze k obrovitému plavovlasému muži v tvídovém saku. Ani v nejmenším se nesnažila nějak se zakrýt. Bylo to docela pěkné, nakrátko ostříhané děvče s dlouhýma, štíhlýma nohama. Na stehnech, na pažích a na ňadrech jí už naskakovala husí kůže.

Rozmlácenými dveřmi dovnitř ohromeně nakukoval nějaký muž z dílny v přízemí. Martin Beck si uvědomil, jak je celá situace absurdní, a poprvé po dlouhé době pocítil, jak mu slabě

zacukalo v koutcích úst.

Stál uprostřed světlé místnosti, pistolí Walther 7,65 mířil na dva nahaté lidi a

roztřískanými dveřmi na to civěl muž v truhlářských montérkách a se žlutým skládacím metrem v ruce. Strčil pistoli do kapsy. Za dveřmi se objevil policista a zvědavce poslal pryč.

“Co…” pravila dívka.

Gunvald Larsson se na ní podíval pohledem plným ošklivosti a řekl:

“Koukejte na sebe něco navlíct.”

A za chvíli dodal:

“Jestli máte co.”

Pravou nohou stál ještě na samopalu. Zadíval se na lupiče a řekl:

“A vy taky. Oblečte se.”

Lupič byl svalnatý a urostlý mládenec, slušivě opálený až na úzký pruh na podbřišku, a na nohou a na rukou měl dlouhé světlé chlupy. Pomalu se zvedl, pravou dlaň si držel na pohlaví a neustále opakoval: “Svině jedna zasraná.”

Do místnosti vešel další policista a rozhlížel se. Děvče stálo ještě pořád bez hnutí a opíralo se o zeď

dlaněmi s roztaženými prsty, ale pohled v hnědých očích svědčil o tom, že už se pomalu začíná

vzpamatovávat.

Martin Beck se rozhlédl po pokoji a uviděl modré bavlněné letní šaty, přehozené přes židli. Na židli ležely kalhotky, podprsenka a síťovka. Na zemi pod židlí stály letní sandály. Sáhl po šatech, podal jí je a řekl:

“Co vy jste zač?”

Děvče natáhlo pravou ruku, vzalo šaty, ale neobléklo si je.

Podívala se na něj jasnýma hnědýma očima a řekla:

“Jmenuju se Alžběta Hedvika Marie Karlströmová. A co jste vy zač?”

“Policie.”

“Studuju filologi na stockholmské univerzitě a mám už dvě státnice z angličtiny.”

“Takže takovéhle věci vás učí na vysoké škole,” prohodil Gunvald Larsson a ani přitom neotočil hlavu.

“Jsem už rok plnoletá a mám ochranný prostředek.”

“Jak dlouho znáte tohoto člověka?” zeptal se Martin Beck. Dívka se pořád ještě zřejmě ani v nejmenším nehodlala obléct.

Místo toho se podívala na hodinky a pravila:

“Přesně dvě hodiny a pětadvacet minut. Poznala jsem ho na Vanadisk é plovárně.” Na druhém konci se lupič nemotorně pokoušel natáhnout si spodky a kalhoty.

“Moc toho pro slečny zrovna nemá,” prohodil Gunvald ” Larsson.

“Jste hulvát,” pravila dívka.

“Myslíte?”

Gunvald Larsson s ní hovořil, ale nespouštěl přitom oči z lupiče.

Na děvče se podíval jen jednou. Otecky a nabádavě říkal:

“Ták, a teď pěkně košilku, nó, to je ono. A ponožtičky. A botičky. Hodnej chlapeček. Tak, mládenci, vemte si ho.”

Do pokoje vešli dva uniformovaní strážníci z rádiového vozu.

Chviličku obdivovali zajímavý výjev, pak vzali lupiče mezi sebe a zmizeli.

“Tak už abyste se pomalu oblíkla,” řekl Martin Beck.

Přetáhla si konečně šaty přes hlavu, šla k židli, natáhla si kalhotky, nohy strčila do sandálů, smotala podprsenku a strčila ji do síťovky.

“Co provedl?” zeptala se.

“Je to vrah z vilnosti,” pronesl Gunvald Larsson.

Martin Beck viděl, jak zbledla a polkla naprázdno. Tázavě se na něj podívala. Zavrtěl hlavou. Znovu polkla naprázdno a nejistě řekla:

“Mám…”

“Nemusíte. Jen dejte hlídce na chodbě jméno a adresu. Na shledanou.” Dívka odešla.

“Tys ji nechal odejít,” řekl Gunvald Larsson ohromeně.

“Jo,” řekl Martin Beck.

Po chvíli pokrčil rameny a řekl:

“Tak nepůjdeme se na to podívat?”

Patnáctá kapitola

O pět hodin později bylo půl šesté a Rolf Evert Lundgren ještě stále nepřiznal nic jiného, než že se jmenuje Rolf Evert Lundgren.

Postávali kolem něho, chodili kolem něho, seděli kolem něho, kouřil jim cigarety, magnetofon se točil a točil a on se stále jen jmenoval Rolf Evert Lundgren, což měl ostatně taky napsané v řidičském průkazu.

Ptali se a ptali a ptali; Martin Beck a Melander a Gunvald Larsson a Kol berg a Rönn, dokonce i Hammar, který už byl inspektorem, se na něj přišel podívat a pronést několik pečlivě volených slov. Pořád se jmenoval Rolf Evert Lundgren, což měl ostatně taky napsané v řidičském průkazu, opakoval, a jediné, co mu očividně šlo na nervy, bylo, že Rönn kýchal bez kapesníku. Nejabsurdnější bylo, že kdyby bývalo šlo o něj, mohl se spánembohem prozapírat všemi policejními výslechy a veškerými myslitelnými soudními instancemi a navíc celou dobou trestu, protože v pokoji v prvním patře zadní budovy ve Zbrojířské padesát sedm, jakož i ve skříni v pokoji našli dva samopaly a jeden Smith and Wesson 38 Special, ale také nejrůznější věci, které jasně dokazovaly souvislost se čtyřmi loupežemi, a navíc ještě červený šátek, tenisky, bralonový svetr s monogramem na kapsičce, dva tisíce preludinových tablet, boxer a několik kradených fotoaparátů. V šest hodin seděl Rolf Evert Lundgren u stolu a popíjel kávu s kriminálním komisařem státní komise pro vyšetřování vražd Martinem Beckem a vrchním kriminálním asistentem oddělení

násilných činů stockholmské městské policie Fredrikem Melanderem.

Všichni tři si osladili kávu, každý dvěma kostkami cukru, a všichni tři ji srkali z papírových pohárků

stejně pochmurně a vyčerpaně.

“Víte, absurdní na tomhle je, že kdyby šlo jenom o vás, mohli bychom to pro dne šek

klidně zabalit a jít domů,” řekl Martin Beck.

“Vy mluvíte tak, že vám prostě nerozumím.”

“Nezlobte se, chtěl jsem říct, že je to nesmyslné, když… , “Přestaňte do mě hučet.” Martin Beck neříkal nic, seděl tiše jako myška a jen zadrženého pozoroval. Melander neříkal taky nic.

Ve čtvrt na sedm vypil Martin Beck zbytek vlažné kávy, zmačkal papírový pohárek a hodil ho do koše.

Zkoušeli to na něj s přemlouváním, laskavě, přísně, logicky, s momentem překvapení, snažili se ho přimět, aby si vyžádal advokáta, a nejmíň desetkrát se ho ptali, jestli nechce něco k jídlu. Zkusili prostě všechno, jen ne ho zmlátit. Martin Beck si dobře všiml, že Gunvald Larsson už několikrát málem použil tuhle definitivně zakázanou metodu, ale pak si vždycky uvědomil, že by nebylo zrovna nejmoudřejší začít třískat podezřelého, když si v místnosti podávají ruce komisaři a inspektoři. Tohle nakonec Gunvalda Larssona podráždilo do té míry, že se radši sebral a šel pryč. V půl sedmé šel domů Melander. Přišel Rönn, usadil se a Rolf Evert Lundgren pravil: “Jděte do háje s tím posmrkaným kapesníkem. Nakazíte mě.” Rönn byl policista průměrného nadání, průměrné fantazie a průměrného humoru a chvilku uvažoval, jestli snad nebude prvním vyslýchajícím v histori kriminalistiky, který si od podezřelého přiznání vykýchá, ale pak myšlenku zavrhl.

Za normálních okolností, říkal si Martin Beck, by ho nechali, aby se na to vyspal. Ale copak teď mají

čas na nějaké spaní? Muž v zelené košili přes khaki kalhoty taky nevypadal zrovna ospale a sám se o spaní ani jednou nezmínil. No, dříve či později ho budou stejně muset nechat trochu odpočinout.

“Ta slečna, která se na nás dopoledne obrátila,” začal Rönn a kýchl.

“Ta svině jedna zasraná,” pravil zadržený a ponořil se do nevrlého mlčení. Za chvíli řekl:

“Tvrdí, že prej mě miluje. že ji potřebuju.”

Martin Beck přikývl. Trvalo několik minut, než přišlo pokračování.

“Já ji teda nemiluju. Potřebuju ji asi tolik jako lupy.”

Teď jen mlčet, říkal si Martin Beck. Jen nic neříkat.

“Já chci mít pořádný ženský,” pravil zadržený. “Teda nejradši ze všeho bych bejval měl jednu pořádnou kočku. A pak člověk najednou skončí v base kvůli jedný svini žárlivý.” Ticho.

“Svině jedna,” pravil Lundgren potichu jen tak pro sebe.

Ticho.

“Ta taky umí jen jedno.”

Tak to bychom měli, řekl si Martin Beck. Jenže tentokrát se zmýlil. Za třicet vteřin prohlásil muž v zelené košili:

“Tak jo.”

“Tak promluvíme si?” řekl Martin Beck.

“Jo. Ale jedno si objasníme hned na začátku. Tahleta svině mi může prokázat alibi na minulý

pondělí. Na ten Tanták. Protože to jsem byl s ní.”

“To my už víme,” řekl Rönn.

“A hergot. No, aspoň tohle že řekla.”

“Jojo,” pravil Rönn, byl totiž z venkova.

Jojo. Martin Beck na něj ohromeně zíral. Rönna totiž vůbec nenapadlo, aby tuhle prostou skutečnost sdělil ostatním.

Martinovi Beckovi ujelo:

“Ale, no to je zajímavé, protože to znamená, že tadyhle Lundgren vlastně není mezi

podezřelými.”

“Už asi ne,” pravil Rönn klidně.

“Tak promluvíme si?” řekl Martin Beck. “

Lundgren si ho změřil.

“My dva ne,” prohlásil.

“Jak to myslíte?” zeptal se Martin Beck.

“S váma ne. S váma mluvit nebudu,” upřesnil to zadržený.

“A s kým budete mluvit?” řekl Martin Beck laskavě.

“S tím, co mě sebral. S tím dlouhým.”

“Kde je Gunvald?” řekl Martin Beck.

“Šel domů,” pravil Rönn a vzdychl.

“Zavolej mu.”

Rönn opět vzdychl. Martin Beck věděl proč.

Gunvald Larsson bydlel v Bol morském předměstí daleko od centra.

“Je utahaný,” řekl Rönn. “Má za sebou namáhavý den. Dopadnout takového

supergangstera, to není jen tak.”

“Drž hubu,” pravil Lundgren.

Rönn kýchl a přitáhl si telefon.

Martin Beck šel do vedlejší kanceláře a zavolal Hammarovi. Ten okamžitě řekl.:

“Takže ten Lundgren je čistý? Z vraždy se nedá podezírat?”

“Rönn dneska vyslýchal jeho milenku a ta mu poskytla alibi, pokud jde o ten p řípad v Tantoském parku. Pokud jde o Vanadiský park a ten pátek, tak ovšem nemá nic.”

“Ne; to je jasné,” řekl Hammar. “A co bys řekl ty?” Martin Beck několik vteřin váhal a pak řekl:

“Já myslím, že to nebyl on.”

“Myslíš, že to neudělal on?”

“Ne. Nevypadá na to. Vůbec nic tomu nenasvědčuje. I když nebereme v úvahu to pondělní alibi, je to úplně jiný typ. Pokud jde o pohlavní život, vypadá absolutně normálně.”

“Hm.”

Dokonce i Hammar byl zřejmě lehce podrážděn. Martin Beck se vrátil k Rönnovi a Lundgrenovi. Oba seděli beze slova a bez pohybu na židlích.

“Opravdu nechcete nic k jídlu?” zeptal se Martin Beck.

“Ne,” pravil lupič. “Kdy přijde ten chlap?”

Rönn vzdychl a vysmrkal se.

Šestnáctá kapitola

Gunvald Larsson vstoupil do kanceláře. Uplynulo přesně sedmatřicet minut od chvíle, kdy ho zavolali a stvrzenku od taxikáře měl ještě v ruce. Byl oholený a stačil si vzít čistou košili. Usadil se u stolu naproti lupiči, složil stvrzenku a uložil ji do pravé horní zásuvky. Tím byl hotov začít několik z celkového počtu těch zhruba dvou miliónů čtyř set tisíc přesčasových hodin, které musí každoročně odpracovat švédští policisté. Vzhledem k postavení, které zastával, bylo ovšem nanejvýš pochybné, že by za svou práci v nastávajících hodinách vůbec někdy dostal zaplaceno. Trvalo drahnou chvíli, než Gunvald Larsson otevřel ústa.

Připravoval si magnetofon, blok, pero,tužku. Má to patrně nějaký psychologický účel, říkal si Martin Beck a pozoroval své dva kolegy. Gunvalda Larssona neměl dvakrát v lásce a o Rönnovi neměl zrovna vysoké mínění.Moc vysoké mínění neměl ani o sobě. Pokud šlo o Kol berga, ten prohlašoval, že má strach, a Hammar byl nad veškerou pochybnost podrážděný.

Všichni byli unavení a Rönn měl ještě navíc rýmu. Spousta uniformovaných policistů; pěších hlídek a motorizovaných hlídek pracovalo rovněž přes čas a všichni byli zrovna tak unavení a vyčerpaní. Řada z nich měla strach a Rönn jistě nebyl jediný, kdo byl nachlazený. A ve Stockholmu a jeho předměstích bylo tou dobou nějakých milión lidí a všichni měli, strach. A hon měl za chvíli vstoupit do sedmého neúspěšného dne.

A oni reprezentují hráz proti zločinnosti a brání společnost.

Pěkná hráz; jen co je pravda.

Rönn se vysmrkal.

“Mno,” pravil Gunvald Larsson a položil obrovitou chlupatou pracku na magnetofon:

“To vy jste mě sebral,” pravil Lundgren s něčím, co se podobalo neochotnému obdivu.

“Jo,” řekl Gunvald Larsson. “Správně. Ne, že bych na to byl nějak zvlášť hrdý. Je to moje práce. Takové chudinky jako ty sbírám každý den. Do týdne už po vás ani nevzdechnu.” Tohle byla ovšem pravda jen do jisté míry, jenže bombastický úvod, jak se zdálo, zabral. Muž jménem Rolf Evert Lundgren se viditelně schoulil.

Gunvald Larsson spustil magnetofon.

“Jak se jmenujete?”

“Rolf Evert “Lundgren.”

“Narozen?”

“Jo.”

“No tak, žádné drzosti.”

“Pátého ledna devatenáct set čtyřicet čtyři.”

“Kde?”

“Göteborg.”

“Obvod?”

“Lundby.”

“Jak se jmenují rodiče?”

Neplýtvej na tohle časem, Gunvalde, říkal si v duchu Martin Beck.

Na tohle budeš mít celé dlouhé týdny. Nás opravdu zajímá jen jedno jediné.

“Byl jste už někdy trestán?”

“Ne.”

“Byl jste v domově mládeže?”

“Ne.”

“Máme především zájem o některé podrobnosti,” vložil se do hovoru Martin Beck.

“Hergot; copak jsem neřek jasně, že budu mluvit jenom s tímhle?” ukázal Rolf Evert Lundgren hlavou na Gunvalda Larssona.

Gunvald Larsson se podíval na Martina Becka bezvýrazným pohledem a pravil:

“Zaměstnání?”

“Zaměstnání?”

“No něčím se snad zabýváte, ne?”

“Nó…”

“Jak si říkáte?”

“Obchodník.”

“A jakými obchody se to zabýváte?”

Martin Beck a Rönn se na sebe podívali s odevzdaností v očích.

Tohle bude tedy trvat.

Taky že trvalo.

O hodinu a tři čtvrtě později pravil Gunvald Larsson:

“Máme především zájem o některé podrobnosti.”

“To už mi taky došlo.”

“Vy jste přiznal, že večer druhého června, tedy v pátek, jste se nacházel ve Vanadiském parku?”

“Ano.” “

“A že jste se tamtéž v jedenadvacet patnáct dopustil loupežného přepadení?”

“Ano. “

“Na majitelce maloobchodu ovocem a zeleninou Hildur Magnussonové?”

“Ano.”

“Kdy jste přišel do parku?” zeptal se Rönn.

“Drž hubu,” pravil Lundgren.

“Tak žádné drzosti,” řekl přísně Gunvald Larsson.

“Kdy jste přišel do parku?”

“Kolem sedmé. Možná, že už bylo sedm pryč. Odešel jsem z domova, když přestalo pršet.”

“A ve Vanadiském parku jste se zdržoval od devatenácti hodin až do doby, kdy jste přepadl a oloupil výše zmíněnou Hildur Magnussonovou?”

“No jo. V parku a okolí. Obhlížel jsem si to tam.” “

“Viděl jste v tomto období v parku ještě nějaké osoby?”

“Ano, lidi tam byli.”

“Kolik?”

“Takových deset dvanáct. Spíš deset.”

“Předpokládám, že jste si všechny tyto lidi pečlivě prohlížel?”

“Jo. Jistě.”

“Abyste se ujistil, jestli se odvážíte je přepadnout?”

“Spíš jestli by stáli za námahu.”

“Pamatujete se alespoň na některé z osob, které jste tam viděl?”

“Některé jistě.”

“Které?”

“Viděl jsem dva fízly.”

“Dva policisty?”

“Jo. “

“Uniformované?”

“Ne.”

“Jak jste mohl vědět, že jsou to policisté?”

“Protože jsem je už viděl alespoň podvacáté nebo potřicáté. Jsou z fízlárny v Surbrunnce a jezdí

červeným volvem nebo zeleným saabem.”

Jen teď proboha neřekni: Chtěl jste říct z policejní stanice, zapřísahal ho v duchu Martin Beck.

“Chtěl jste říct z policejní stanice v devátém policejním obvodu?” pravil Gunvald Larsson.

“Jo, jestli je to ta v Surbrunnce.”

“Kolik bylo hodin, když jste viděl ty dva policisty?”

“Tak k devátý. Když přijeli.”

“A jak dlouho tam byli?”

“Takových deset minut, možná čtvrt hodiny. Pak jeli do Malýho Janskýho lesa.”

“Jak to víte?”

“Říkali to.”

“Říkali… to znamená, že jste s nimi mluvil?”

“Jo, to určitě! Stál jsem vedle nich a slyšel jsem, co si povídají.” Gunvald Larsson udělal zamyšlenou přestávku. Nebylo tak těžké si představit, co si asi myslí. Konečně řekl:

“No, koho jste viděl dál?”

“Nějaký párek. Byli dost mladí. Tak kolem dvaceti.”

“Co dělali?”

“Muckali se.”

“Jak?”

“No, muckali. Hrabal se j í v pipině.”

“No tak, žádné sprosťárny.”

“Jakýpak sprosťárny: Odpovídám na otázky a říkám, jak to bylo.” Gunvald Larsson se opět chvilku odmlčel a pak řekl odměřeně:

“Je vám známo, že v době vaší přítomnosti v parku tam došlo k vraždě?” Lundgren si přejel rukou po čele. Poprvé po mnoha hodinách se zdálo, že začíná být nervózní a že mu došla řeč.

“Čet jsem to,” řekl nakonec.

“A dále?”

“Já jsem to neudělal. Přísahám. Takový nejsem.”

“Četl jste o tom děvčátku. Bylo jí devět let a jmenovala se Eva Carlssonová. Měla červenou sukýnku a pruhované tričko a…”

Gunvald Larsson si vzal na pomoc své poznámky.

“… a černé dřeváky. Viděl jste ji?”

Lundgren neodpovídal.

Uplynulo půl minuty a Gunvald Larsson otázku opakoval.

“Viděl jste to děvče?”

Muž dlouho váhal a nakonec pomalu řekl:

“Myslím, že viděl.”

“Kde jste ji viděl?”

“Na dětským hřišti u Sveiny třídy. Nějaký dítě tam rozhodně bylo. Holka.”

“Co dělala?”

“Houpala se.”

“S kým tam byla?”

“S nikým. Byla sama.”

“Kdy to bylo?”

“Hned když… když jsem přišel.”

“Přesně řečeno?”

“Asi tak v sedm deset. Nebo o chv íli později.”

“A víte určitě, že byla sama?”

“Ano.”

“A měla na sobě červenou sukni a pruhované tričko, víte to určitě?”

“Ne. Teda nevím. Ale…”

“Ale co?”

“Myslím, že jo.”

“A nikoho jiného jste neviděl? Neviděl jste, že by s ní někdo mluvil?”

“Počkejte,” řekl Lundgren. “Počkejte, počkejte. Vždyť jsem o tom přece čet v novinách a

lámal jsem si s tím hlavu jak šílenec.”

“S čím jste si lámal hlavu?”

“No, jestli…”

“Mluvil jste s tím děvčátkem vy?”

“Ale ne, kdepak, prosím vás! “

“Takže byla docela sama a houpala se na dětském hřišti. Šel jste k ní?”

“Ne, ne…”

“Nech ho, ať nám to poví sám, Gunvalde,” pravil Martin Beck.

“Jistě o tom hodně přemýšlel.”

Muž se na Martina Becka rezignovaně podíval. Unaveným a trochu vyděšeným pohledem. Ani stopa po agresivitě.

Jen teď nic neříkej, Gunvalde, prosil ho v duchu Martin Beck.

Gunvald Larsson nic neříkal.

Lupič seděl chvíli mlčky s hlavou v dlaních. Pak řekl:

“Přemýšlel jsem o tom. Každý den od té doby.”

Ticho.

“Snažil jsem se to všechno pořádně promyslet. Vím, že jsem tu holku viděl na hřišti a že byla sama a že to muselo být hned potom, co jsem tam přišel. Takových deset minut po sedmé nebo čtvrt na osm. Rozumíte, já jsem po ní moc nekoukal. Prosím vás, malá holka - a pak, nenapadlo by mě přece ani ve snu, abych pracoval dole u dětskýho hřiště. Je to moc blízko ulice. Takže já už jsem pak na ni nemyslel. Teda tenkrát. Kdyby bývala byla na hřišti nahoře u vodárny, tak by to bylo něco jinýho.”

“Tam jste ji taky viděl?” řekl Gunvald Larsson.

“Ne, ne…”

“Vy jste šel za ní?”

“Ne, ne, tak se mě přece snažte pochopit. Já jsem o ni přece neměl zájem, ale…”

“Ale co?”

“Ale v parku bylo ten večer hrozně málo lidí. Bylo příšerný počasí, každou chvíli mohlo začít pršet. Už jsem toho chtěl nechat a jít domů, když jsem uviděl tu ba… tu paní. Ale…”

“Ale co?”

“No, chtěl jsem říct, že tu holku jsem teda viděl. A to bylo asi tak kolem čtvrt na osm.”

“To už jste říkal. S kým jste ji viděl?”

“S nikým. Byla sama… Ale chtěl jsem říct, že jsem za celou tu dobu, co jsem v tom parku byl, viděl nějakých zhruba deset lidí.

Já jsem… dávám si vždycky moc bacha. Když pracuju, tak nechci, aby mě někdo chytil a abych přišel do basy. Tak se vždycky pořádně rozhlídnu. A chtěl jsem říct, že možná někdo z těch lidí, co jsem tam viděl…”

“Ano, dobře. Tak koho jste viděl?”

“Viděl jsem ty dva fízly…”

“Policisty.”

“No jo, hergot, pořád. Jeden byl zrzek a měl kabát do deště, ten druhý měl čepici, sako a kalhoty a jedno k druhému se nehodilo.

Takový jako úzký obličej.”

“Axelsson a Lind,” zabručel si pro sebe Rönn.

“Máte pozorovací talent,” řekl Martin Beck.

“To tedy máte,” řekl Gunvald Larsson. “Tak to vyklopte v šechno.”

“Ti dva fízlové… ne, krucinál, nepřerušujte mě pořád… přišli do parku každý z jiné strany a byli tam dobře čtvrt hodiny. Ale to bylo mnohem pozdějc, než když jsem viděl tu malou holku. Určitě tak o půl druhý hodiny.”

“Ano?”

“No a pak ten páreček. Ten chlap, jak vošahával tu holku. To bylo taky předtím. Šel jsem za nima a říkal jsem si, že bych se do toho mohl zamíchat…”

“Zamíchat?” , “No, teda… ale ne, hergot, mně nešlo o sex. Holka měla na sobě takový ty kratičký

šaty, černobílý, chlápek měl blejzr. Vypadali dost prachatě, ale holka neměla kabelku. ” Odmlčel se. Gunvald Larsson, Martin Beck a Rönn čekali.

“Měla bílé sítové kalhotky.”

“Jak jste to mohl vidět, když vás nezpozorovala.”

“Ta neviděla vůbec nic a ten její taky ne. Ty by si snad nev šimli ani hrocha. Neviděli ani jeden druhýho. No, tak ten páreček přišel asi… nó…”

Najednou se odmlčel. Pak řekl:

“Kdy přišli ti fízlové?”

“V půl deváté,” řekl honem Martin Beck.

Lupič se zatvářil téměř vítězoslavně a pravil:

“To, tak to souhlasí. To už byl páreček nejmíň čtvrt hodiny pryč. A byli tam aspoň půl hodiny. Teda od tři čtvrtě na osm do čtvrt na devět. Nejdřív jsem šel za nima, ale pak jsem je nechal. Stát tam a čumět na ně, jak po sobě lezou, to teda ne. Ale když přišli, tak už tam ta malá holka nebyla. Když přišli, tak na hřišti nebyla, a když odcházeli, taky ne. To bych viděl, kdyby tam byla, býval bych si jí všimnul.”

Teď už se skutečně snažil jim pomoci.

“Takže byla na hřišti ve čtvrt na osm, ale ve tři čtvrtě na osm už tam nebyla,” řekl Gunvald Larsson.

“Jo to souhlasí.”

“A co jste mezitím dělal vy?”

“Nó… tak já jsem… hlídal jsem si tak nějak, co se děje. Držel jsem se pořád kolem rohu mezi Sveinou a Frejinou ulicí. Abych viděl, kdo tam jde z tý strany:”

“Moment. Říkáte, že jste tam viděl všeho všudy asi deset lidí?”

“V parku? Jo asi tak.”

“Dva policisty, párek milenců; ženu, kterou jste přepadl, malé děvče. To je šest.”

“Pak jsem taky šel za nějakým chlapem se psem. Držel jsem se pořád blízko za ním, ale coural se pořád kolem Štěpánskýho kostela, moc blízko ulice. Asi čekal, až se ten pes vytentočkuje nebo co.”

“Z které strany přišel?” zeptal se Martin Beck.

“Ze Sveiny třídy… kolem kiosku.”

“A kdy?” řekl Rönn.

” “Hned po mně. Byl jediný, o koho jsem měl zájem před tím párečkem. Byl.:. no, počkejte, přišel kolem toho kiosku a měl takovýho zakrslýho pejska. To byla holka ještě na hřišti.”

“Víte to určitě?” zeptal se Gunvald Larsson.

“Jo, počkejte, držel jsem se pořád blízko za ním. Byl tam asi tak deset minut nebo čtvrt hodiny. A když odcházel, tak to už tam ta holka nemohla být.”

“A koho jste ještě viděl?”

“To už byli jen samí chcípáci.”

“Chcípáci?”

“Jo. Co mě vůbec nezajímají. Tak dva tři. Šli parkem:”

“Krucinál, tak se snažte, abyste si na ně vzpomněl,” řekl Gunvald Larsson.

“Vždyť se snažím. Viděl jsem dva, šli spolu. Přišli od Sveinky a šli nahoru k vodárně. Takoví ludráci…

dost v letech.”

“Víte určitě, že šli spolu?”

“Skoro. Vídal jsem je tam už dřív. Teď si vzpomínám, že jsem měl dojem, že s sebou mají nějakou flašku chlastu a že se asi jdou tam nahoru vožrat. Ale to tam byl ještě taky ten párek, ta holka, co měla ty síťový kalhotky, a ten její šamstr. A…”

“Ano?”

“A pak jsem viděl ještě jednoho. Ten přišel z druhý strany.”

“To byl taky chcípák, jak tomu říkáte?”

“Jo, rozhodně nestál za to, aby si ho člověk nějak moc všímal. Alespoň pokud jde o mě. Šel shora od vodárny. Teď si na to jasně vzpomínám, pamatuju se, jak jsem si říkal, že musel do parku přijít po schodech z Ingemarovy ulice a že je to pěkná šichta, škrábat se po jedný straně nahoru jen proto, aby moh na druhý straně zase sejít dolů.”

“Sejít dolů?”

“No jo, vyšel z parku na Sveinu třídu.”

“A kdy jste ho viděl?”

“Hned potom, co odešel ten s tím psem.”

V kanceláři se rozlehlo ticho. Postupně si všichni uvědomili; co tenhle člověk právě řekl. Rolf Evert Lundgren to pochopil ze všech poslední.

Zvedl hlavu a podíval se Gunvaldu Larssonovi do očí.

“No jo, hergot, to je fakt,” řekl.

Martin Beck cítil, jak mu někde uvnitř vibruje jakýsi nerv. A Gunvald Larsson říkal:

“Tak se to pokusíme shrnout: Ze Sveiny třídy přišel do Vanadiského parku někdy mezi čtvrt na osm a půl osmou starší, dobře oblečený muž se psem. Přešel kolem kiosku a dětského hřiště; dokud tam ještě holčička byla. Asi deset minut, nejvýš čtvrt hodiny, se muž se psem zdržoval v té části parku, která leží mezi Štěpánským kostelem a Frejinou ulicí. Vy jste ho celou tu dobu sledoval. Když z parku vycházel, stejnou cestou, kudy tam přišel, totiž kolem kiosku a dětského hřiště, holčička už

tam nebyla. O několik minut později sešel od vodárenské věže na vrcholu parku muž a vyšel z parku na Sveinu třídu. Vy jste předpokládal, že přišel z Ingemarovy ulice, vyšel po schodech za věží vodárny a po druhé straně kopce sešel dolů směrem k východu do Sveiny třídy. Jenže tento muž

mohl zrovna tak přijít do parku ze Sveiny třídy o čtvrt hodiny dřív, tedy v době, kdy vy jste byl plně

zaujat tím, že jste sledoval muže se psem.”

“No jo,” pravil zadržený s otevřenou pusou. “Mohl přijít k dětskému hřišti a vylákat děvče s sebou nahoru k vodárenské věži.

Tam ji mohl zabít a ve chvíli, kdy jste ho viděl vy, mohl se odtamtud tedy zrovna vracet.”

“No jo,” pravil Rolf Evert Lundgren a civěl.

“Viděl jste, na kterou stranu šel?” zeptal se Martin Beck.

“Ne, já jsem si jen říkal, že už zmizí a že budu mít pokoj.”

“Viděl jste ho zblízka?”

“No jo, vždyť šel přímo kolem mě. Stál jsem za kioskem.”

“Výborně, tak nám ho popište,” řekl Gunvald Larsson. “Jak vypadal?”

“Nebyl moc veliký, ale taky ne malý. Vypadal tak trochu šufťácky. Měl dost velikej frňák.”

“Jak byl oblečen?”

“Šufťácky. Měl nějakou světlou košili, asi bílou. Kravatu žádnou. Tmavý kalhoty, asi šedivý nebo černý.”

“Vlasy.”

“Myslím, že dost řídký. Sčesaný dozadu.”

“Sako neměl?” vmísil se Rönn.

“Ne, ani sako, ani kabát.”

“Barva očí?” řekl Gunvald Larsson.

“Co?”

“Všiml jste si, jakou měl barvu očí?”

“Ne, ale řek bych, že byly asi modrý. Nebo šedý. Tak podle typu Prostě světlý.”

“A jak mohl být asi tak starý?”

“No, tak asi… mezi čtyřiceti a padesáti. Spíš ke čtyřicítce, bychřek.”

“A boty?” řekl Rönn.

“To nevím. Ale asi takový ty obyčejný černý polobotky na šněrování, co takovýhle lidi mívají. Ale to už si vymejšlím.”

A Gunvald Larsson to shrnul:

“Muž středního vzrůstu, něco přes čtyřicet, normální postava, řídké, dozadu sčesané vlasy a velký

nos. Modré nebo šedé oči.

Bílou nebo světlou rozhalenku. Černé nebo tmavošedé kalhoty, patrně černé boty.” Martina Becka napadla jakási prchavá asociace, mihla se mu v hlavě, ale okamžitě zase unikla. Gunvald Larsson pokračoval: “Tak tedy patrně černé polobotky, oválný obličej… dobrá. Jen ještě jedno. Podíváte se nám tady na nějaké obrázky. Ať přinesou album z mravnostního.”

Rolf Evert Lundgren listoval jedním albem z mravnostního oddělení po druhém. Pozorně studoval každý jednotlivý obrázek a nad každým zavrtěl hlavou.

Nenašel nikoho, kdo by se podobal muži, jehož spatřil ve Vanadiském parku. Tvrdil s naprostou jistotou, že muž, kterého viděl v parku, není v albech vyobrazen. Byla už půlnoc, když Gunvald Larsson řekl: “Tak, teď zařídíme, abyste dostal něco k jídlu, a pak se půjdete vyspat. Uvidíme se zítra. Zatím pěkně děkujeme.”

Zdálo se, že má téměř povznesenou náladu.

Poslední, co řekl lupič, než ho odvedli, bylo:

“Páni, když já si pomyslím, že jsem toho lumpa viděl…”

Taky se zdálo, že má skoro povznesenou náladu.

A přece málem zabil několik lidí a před pouhými dvanácti hodinami by býval ochotně na místě

odpráskl jak Martina Becka, tak i Gunvalda Larssona, jen kdyby mu k tomu bývali dali příležitost. Martin Beck nad tím uvažoval.

Uvažoval také o tom, že mají nyní popis, sice chatrný popis, který se hodí na tisíce lidí, ale přece něco.

A hon vstoupil do sedmého dne.

Martin Beck uvažoval ještě o něčem, jenomže nevěděl úplně přesně, co to je. Než skončili, vypili si s Rönnem a s Gunvaldem Larssonem ještě jednu kávu. Řekli si posledních pár vět, než se rozešli k domovům. Gunvald Larsson se zeptal: “Připadalo vám, že to trvalo dlouho?”

“Ano,” řekl Martin Beck.

“Jo, upřímně řečeno, připadalo,” řekl Rönn.

“No jo,” pravil Gunvald Larsson poučně. “To se musí všecko vytáhnout pěkně od začátku. A taky jde o to, navázat vztah založený tak nějak na důvěře.”

“Jojo,” řekl Rönn.

“Ale i tak mi připadalo, že to trvalo pěkně dlouho,” řekl Martin Beck. Pak odjel domů, vypil ještě jednu kávu a šel si lehnout.

Ležel ve tmě, nemohl usnout a p řemýšlel.

O něčem.

Sedmnáctá kapitola

Když se Martin Beck v pátek ráno probudil, neměl ani zdaleka pocit, že se vyspal. Ve skutečnosti mu připadalo že je ještě unavenější, než byl předešlého večera, když konečně po příliš mnoha kávách přece jen nakonec usnul. Spal neklidně, pronásledovala ho jedna můra za druhou a vzbudil se s kručící bolestí v žaludku.

Nad snídaní se strašně pohádal se ženou o něco tak bezvýznamného, že když za sebou po pěti minutách zavíral dveře; nevěděl už, co to bylo. Jeho podíl na hádce byl ostatně do značné míry pasivní, většinu replik obstarala jeho žena.

Byl unavený, naštvaný sám na sebe a pálily ho oči, když jel metrem do středu města, tam přesedl a jel se podívat do své kanceláře na Vástberskou třídu, co je nového. Metro nesnášel, a přestože by cestu z Bagarmossenského sídliště na policejní stanici do Jižní čtvrti urazil autem mnohem rychleji, ještě pořád se mu nechtělo přidat se k davu automobilistů. Tohle byl jeden z důvodů věčných hádanic s jeho ženou Ingou. Když se dozvěděla, že stát. připlácí každému policistovi, který používá vlastní automobil, šestačtyřicet öre na ujetý kilometr, zaváděla na to řeč ještě častěji. Vyjel výtahem do třetího patra, stiskl příslušné knoflíky na kulatém číselníku před skleněnými dveřmi, kývl na službu a vešel do své kanceláře. Tam si v hromadě papírů na stole našel věci, které si chtěl vzít do Kungsholmské ulice.

Ležela tam také barvami zářící pohlednice, na kter é byl osel se slaměným kloboukem, buclatá

černooká holčička s košíkem pomerančů a palma. Pohlednice byla z Malorky, kde benjamínek oddělení, Äke Stenström, trávil dovolenou, a adresována byla “Martinu Beckovi a jeho mládencům”. Martinu Beckovi chvíli trvalo, než rozluštil, co jim to Stenström kuličkovým perem, které pouštělo příliš mnoho inkoustu, vlastně napsal.

“Jestli vám nejde na rozum, kam se poděly všechny krásné buchty ze Stockholmu, pak vás musím informovat, že se jim donesla zpráva o tom, kde trávím dovolenou já. Jak to beze mě přežíváte?

Jistě mizerně. Jen vydržte, možná že se vám přece jen vrátím! Äke.” Martin Beck se usmál a strčil pohlednici do kapsy. Pak si sedl za stůl, našel si číslo Oskarssonových a přitáhl si telefon.

Ozval se otec rodiny. Řekl mu, že žena s dětmi právě dorazila a že jestli s nimi chce Martin Beck mluvit, měl by přijet co nejdřív, protože si musejí připravit spoustu věcí na cestu.

Objednal si taxík a za deset minut už stál před dveřmi s rukou na zvonku. Oskarsson mu přišel otevřít, zavedl ho do světlého pokoje a ukázal na pohovku. Děti nebylo nikde vidět, ale odněkud z bytu zaznívaly jejich hlasy. Paní stála u okna a žehlila, a když Martin Beck vešel, řekla: “Promiňte, budu hned hotová.”

“Nezlobte se, že vás zase otravuju,” řekl Martin Beck. “Ale chtěl jsem si s vámi promluvit ještě

jednou, než odjedete.”

Muž přikývl a sedl si do koženého křesla na druhé straně stolku.

“My bychom vám pochopitelně hrozně rádi nějak pomohli,” řekl.

“Ani žena, ani já sice nic nevíme, ale mluvili jsme s Lenou, vypadá to ovšem, že neví nic víc, než co už vám řekla. Bohužel.”

žena postavila žehličku na podstavec a podívala se na něho.

“Já bych spíš řekla naštěstí,” prohodila.

Vytáhla šňůru žehličky ze zásuvky a sedla si na opěradlo mužova křesla. Vzal ji kolem pasu.

“Já jsem se vlastně přišel zeptat, jestli váš syn náhodou neřekl něco, co by se snad dalo dát do nějaké souvislosti s tím, co se stalo Annice.”

“Bosse?”

“Ano. Podle toho, co říkala Lena, byl nějakou chvíli pryč. Nic nesvědčí proti tomu, že mohl Anniku sledovat. Možná že dokonce viděl toho člověka, který ji zabil.” Slyšel, jak hloupě se vyjadřuje, a říkal si: mluvím opravdu jako kniha. Nebo spíš jako policejní protokol. Proboha, jak já bych vůbec mohl dostat něco rozumného z tříletého dítěte?

Párek v koženém křesle však zřejmě na jeho kostrbatý způsob vyjadřování nereagoval. Patrně brali jako samozřejmost, že policajti prostě takhle mluví, a hotovo.

“Ale vždyť už tady byla nějaká paní od policie a mluvila s ním,” řekla paní Oskarssonová. “Prosím vás, takové malé děcko.”

“Ano, já vím,” odpověděl Martin Beck. “Ale přesto jsem si řekl, že vás poprosím, jestli by to přece jen nešlo. Není možné vyloučit, že si třeba něčeho všiml. Kdyby se nám podařilo, aby si vzpomněl právě na ten den…”

“Ale vždyť jsou mu teprve tři roky,” přerušila ho. “Ani, ještě pořádně nemluví, plete si některé

hlásky a tak. Tomu, co říká, rozumíme jenom my a dokonce ani my nerozumíme všemu.”

“No, můžeme se pokusit,” řekl manžel. “Vždyť se můžeme snažit nějak pomoct. Třeba by se to povedlo Leně, aby si vzpomněl; co dělal.”

“Děkuju,” řekl Martin Beck. “Byl bych opravdu moc r ád.” Paní Oskarssonová vstala a šla do dětského pokoje. Za chvíli se vrátila s oběma dětmi. Bosse přiběhl, stoupl si vedle tatínka a ukázal na Martina Becka.

“Co je to?” zeptal se.

Dal hlavu na stranu a prohlížel si Martina Becka. Měl špinavou pusu, na tváři měl škrábanec a na čele, pod světlými vlásky, měl obrovskou modrou bouli. Oči měl sytě zelené.

“Tatí, co je to?” opakoval netrpělivě.

“To je strejda,” vysvětlil mu tatínek a omluvně se na Martina Becka usmál.

“Ahoj,” pravil Martin Beck. Bosse jeho pozdrav ignoroval.

“Jak se jmenuje?” zeptal se tatínka.

“Jmenuju se Martin,” řekl Martin Beck. “Jak se jmenuješ ty?” .

“Bosse. Jak se menuješ ty?”

“Martin. “

“Maltin. Menuje se Maltin,” pravil Bosse tónem, z kterého bylo jasné, jak ho ohromuje, že se takhle vůbec někdo může jmenovat.

“Ano,” řekl Martin Beck. “A ty se jmenuješ Bosse.

“Táta se menuje Kujt…”

“Kurt,” opravila ho Lena.

“Táta se jmenuje Kurt, máma se menuje… jak se menuješ?”

Ukázal na maminku a ta řekla:

“Ingrid - to přece víš, ne?”

“Inji.”

Přišel k pohovce a položil buclatou a špinavou pěstičku Martinu Beckovi na koleno.

“Jestlipak jsi byl dneska v parku?” řekl Martin Beck.

Bosse zavrtěl hlavou a prohlásil pronikavým hláskem:

“Nehraju si v palku. Pojedu autem.”

“Ano,” řekla maminka uklidňujícím tónem. “Za chvíli, za chvíli pojedeme autem.”

“Za chvíli taky pojedeš autem,” pravil Bosse a toužebně se na Martina Becka podíval.

“No, možná že ano.”

“Bosse umí autem,” pravil klučina spokojeně a vylezl si na pohovku.

“Co děláš, když si pěkně hraješ v parku, co?” zeptal se Martin Beck tónem, který mu připadal vlezlý

a strojený.

“Bosse si nehlaje v palku. Bosse pojede autem,” prohlásil vztekle.

“No jo, jistě,” řekl Martin Beck. “To víš, že, pojedeš autem.”

“Dneska si Bosse v parku hrát nebude,” řekla jeho sestra.

“Strejda se tě jenom ptal, co děláš, když si hraješ v parku.”

“Stlejda je blbej,” pravil Bosse důrazně.

Slezl zase z pohovky a Martin Beck si říkal, že mu měl přinést pytlík karamelek nebo něco podobného. Neměl ve zvyku podplácet svědky, aby si získal jejich sympatie, na druhé straně je ovšem pravda, že ještě nikdy nevyslýchal svědka ve věku tří let.

Tabulka čokolády by v téhle chvíli udělala úplný zázrak.

“To říká o každém,” řekla Bosseho sestra. “Je ještě takovej hloupej.” Bosse ji praštil a pravil uraženě.

“Bosse není hloupej! Bosse je hodnej chlapeček!”

Martin Beck šátral po kapsách, jestli nemá něco, co by klučinu mohlo zajímat, ale našel jen pohlednici od Stenströma.

“Pojď ke mně, něco ti ukážu,” řekl.

Bosse okamžitě přiběhl a zvědavě se na pohlednici podíval.

“Co to je?” řekl.

“Pohlednice,” řekl Martin Beck. “Vidíš, co tu je na tom obrázku?”

“Koníček. Kytičky. Andalínky.”

“Co je to andalínky?” podivil se Martin Beck.

“Mandarínky,” vysvětlila mu maminka.

“Andalínky,” opakoval Bosse a ukazoval na pohlednici. “Kytičky. Koníček. Holčička. Jak se menuje holčička?”

To nevím,” řekl Martin Beck. “Co myslíš, jak se jmenuje?”

“Ul a,” prohlásil Bosse. “Holčička Ul a.”

Paní Oskarssonová strčila do dcerky.

“Pamatuješ se, jak Ul a a Annika a Bosse a Lena byli v parku na houpačkách?” zeptala se honem Lena.

“Jo,” vykřikl Bosse nadšeně. “Ul a, Annika, Bosse, Lena. Houpačky. A koupili sme zmlzlinu. že jo?”

“Ano,” řekla Lena. “Pamatuješ, že jsme v parku potkali pejska?”

“Anó, Bosse potkal pejska. Pejska nesmím hladit. Pejsek kouše, nesmím hladit. Anó.” Rodiče se na sebe podívali a maminka přikývla.

Martin Beck si uvědomil, že klučina si opravdu vzpomněl na ten den, na který potřebovali, aby si vzpomněl. Ani se nehnul, seděl tiše a bez hnutí a doufal, že se nic nestane a že klučina neztratí nit.

“A pamatuješ,” pokračovala sestra, “že Ul a a Lena a Bosse hráli nebe, peklo, ráj?”

“Nó,” pravil Bosse. “Ul a, Lena, nebe, peklo, l áj. Bosse taky láj. že jo? Bosse taky láj.” Chlapeček nadšeně a okamžitě odpovídal na otázky. které mu sestra předhazovala, a celý rozhovor se pohyboval podle jakéhosi předem daného vzoru, až si Martin Beck uvědomil, že tohle asi bude nějaká hádanková hra, jakou si sourozenci hrají častěji.

“Ano, to si pamatuju,” řekla Lena. “Bosse a Ul a a Lena hráli nebe, peklo, ráj. Ale Annika nehrála.”

“Annika nehlála. Annika se zlobila. Na Lenu a na Ul u se zlobila,” pronesl Bosse vážně.

“Pamatuješ se, že se Annika zlobila? Zlobila se a šla Prič.” Lena a Ul a sou blbý holky.”

“Říkala Annika, že Ul a a Lena jsou blbý holky? Pamatuješ se na to?”

“Annika říkala, že Ul a a Lena sou blbý holky.”

A pak s velkým důrazem:

“Boss není blbej chlapeček.”

“A co dělal Bosse s Annikou, když Lena a Ul a byly blbý holky?”

“Bosse a Annika si hlály na skovávanou.”

Martin Beck zadržel dech a jen doufal, že děvčátko bude vědět, na co se má teď zeptat.

“Pamatuješ, jak Bosse s Annikou hráli na schovávanou?”

“Anó, Ul a a Lena si nesmějí hlát na skovávanou. Ul a a Lena sou blbý holky. Annika je hodná

holčička. Bosse je hodnej chlapeček.”

Teť už jim to šlo pěkně.

“Stlejda byl taky hodnej.”

“Jakej strejda?”

“Stlejda v parku byl moc hodnej. Stlejda dal Bossemu cvak cvak.”

“Strejda dal Bossemu v parku cvak? Pamatuješ?”

“Stlejda dal Bossemu cvak cvak. Ne cvak!”

“Kleštičky?”

“Ne. Cvak cvak.”

“Co říkal strejda? Povídal si strejda s Bossem a Annikou?”

“Stlejda povídal s Annikou. Stlejda dal Bossemu cvak cvak.”

“Bosse a Annika dostali od strejdy cvak?”

“Bosse dostal cvak cvak. Annika nedostala cvak cvak. Ne cvak.” Bosse se najednou obrátil a běžel k Martinu Beckovi:

“Bosse vod tebe taštičku na cvak cvak. Máš taštičku na cvak cvak?” Martin Beck zavrtěl hlavou.

“Bosse chce taštičku na cvak cvak. Bosse chce, jinak bude plakat.”

“Ne,” řekl Martin Beck. “Teď ne. Možná potom. Dostal jsi od strejdy v parku taštičku na

cvak cvak?”

Bosse netrpělivě bušil pěstičkou do pohovky.

“Né. Bosse dostal cvak cvak.”

“A bylo to dobré? Dobrý cvak cvak?”

Bosse začal bušit Martina Becka do kolena.

“Není dobrý,” pravil. “Cvak cvak se nepap á.”

Martin Beck se podíval na Bosseho maminku.

“Co je to cvak cvak?” zeptal se.

“Já nevím,” řekla. “On říká každou chvíli takovéhle věci a my nevíme, co vlastně chce říct.” Naklonil se k chlapečkovi a zeptal se:

“Co dělali Bosse a Annika a strejda? Hráli jste si se strejdou?” Bosse očividně začínal o tuhle hru ztrácet zájem.

“Bosse Anniku ztlatil. Annika je blbá holka a hlála si se stlejdou.” Martin Beck chtěl něco říct a otevřel ústa, ale zase je zavřel, protože mu svědek bleskurychle zmizel ve vedlejším pokoji.

“že mě nechytíš! že mě nechytíš!” ječel klučina s rozkoší. Sestra se za ním podrážděně podívala a řekla:

“Je tak hloupej, že to s ním není k vydržení.”

“Co bys řekla, že myslel tím cvak cvak?” zeptal se otec.

“Já nevím. Něco to být musí, ale co, to nevím.”

“Vypadá to, že když byl s Annikou, tak s někým mluvil,” řekl otec. Ale kdy, pomyslel si Martin Beck. V pátek nebo před čtrnácti dny?

“Br, to je ale hrozný,” řekla matka. “Vždyť to musel být ten… co to udělal.” Otřásla se a manžel ji uklidňujícím pohybem hladil po zádech:

Ustaraně se podíval na Martina Becka a řekl: “Je přece jenom ještě hrozně malý. Má tak malou slovní zásobu. Nedovedu si představit, že by toho člověka uměl nějak popsat, nebo o něm něco říct.”

Matka zavrtěla hlavou.

“To ne,” řekla: “Pokud ovšem na něm nebylo něco zvláštního. Kdyby třeba měl nějakou uniformu, tak to by Bosse řekl, že to byl vojáček. Ale jinak nevím…, děti vlastně nikdy nic nevyvede z míry. Kdyby Bosse viděl třeba člověka se zelenými vlasy a s růžovýma očima a třema nohama, tak by mu to určitě nepřipadalo vůbec zvláštní.”

Martin Beck přikývl.

“Možná, že měl uniformu,” řekl. “Nebo třeba si Bosse vzpomene na něco jiného. Bude taky asi lepší, když s ním promluvíte sama.”

Paní Oskarssonová vstala a pokrčila rameny.

“No, možná,” řekl. “Pokusíme se.”

Dveře nechala pootevřené, aby Martin Beck slyšel, jak s klučinou mluví. Vrátila se za dvacet minut. Nedostala z něho nic, čím by se dalo nějak doplnit to, co už řekl.

“A budeme moci odjet?” zeptala se úzkostlivě. “Chci říct, nebude Bosse muset…” Přerušila se a řekla: A Lenka…”

“Nene, můžete samozřejmě s klidným svědomím odjet,” řekl Martin Beck a vstal. Podal jí i mužovi ruku a poděkoval jim, ale když chtěl odejít, přihnal se Bosse a objal ho kolem kolen.

“Nechodď plyč. Zůstaň tu. Povídej si s tátou. Povídej si s Bossem.” Pokoušel se klučinu setřást, ale Bosse držel pevně a Martin Beck nechtěl, aby začal brečet. Sáhl do kapsy a vytáhl padesátník.

Tázavě se podíval na matku. Přikývla.

“Tumáš, Bosse,” řekl a podal mu minci.

Bosse ho okamžitě pustil, vzal si padesátník a pravil:

“Bosse koupí zmlzlinu. Bosse bude bohatej a koupí zmlzlinu. ” Běžel napřed do předsíně a vzal do ruky kabátek, který visel na nízko přidělaném háčku na dveřích. Začal se hrabat v kapsách.

“Bosse má moc peněz,” prohlásil a předvedl jeden usmolený pětník. Martin Beck otevřel dveře na chodbu, obrátil se a podal Bossemu ruku. Klučina stál s kabátkem v náručí, a když vytáhl ruku z kapsy, vypadl na zem malý bílý kousek papíru. Martin Beck se sehnul, aby mu ho podal, .a v tom klučina zaječel: “Cvak cvak! Cvak cvak vod stlejdý!”

Martin Beck pozoroval předmět, který držel v ruce. Byl to docela obyčejný lístek z metra. Konec sedmnácté kapitoly Osmnáctá kapitola

Tohle páteční dopoledne šestnáctého června 1967 už se událo ledacos. Policie zveřejnila popis, který měl tu nevýhodu, že se hodil na nějakých deset tisíc více či méně

poctivých spoluobčanů. Možná ještě na víc.

Rolf Evert Lundgren se vyspal, usoudil, že ráno je moudřejší večera, a začal licitovat. Prohlásil, že když bude policie ochotná nechat jeho věc spadnout pod stůl, bude on ochoten účastnit se vyšetřování a poskytnout “dodatečné informace”, pod čímž si každý mohl představit, co chtěl. Když ho stroze odmítli, propadl těžkomyslným úvahám a nakonec konečně sám požádal o rozhovor s advokátem.

Ve vedení policie stále někdo tvrdohlavě trval na tom, že Lundgren nemá žádné alibi na vraždu ve Vanadiském parku, a uváděl v pochybnost spolehlivost jeho svědecké výpovědi. To vedlo k tomu, že Gunvald Larsson uvedl jednu ženu do vysoce trapné situace a že Kol berga jiná žena uvedla do situace pokud možno ještě daleko trapnější.

Gunvald Larsson vytočil telefonní číslo do Vasovy čtvrti. Načež se odehrál tento rozhovor:

“Prosím, tady Jansson.”

“Dobrý den. Tady kriminální policie, u telefonu vrchní kriminální asistent Larsson.”

“Prosím.”

“Mohl bych mluvit s vaší dcerou, Majken Janssonovou?”

“Ano, prosím. Okamžik. Zrovna sedíme u snídaně: Majken! “

“Haló, tady Majken Janssonová.” Hlas byl čistý a kultivovaný.

“Tady policie, u telefonu vrchní kriminální asistent Larsson.”

“Ano?”

“Vy jste udala, že jste večer devátého června byla ve Vanadiském parku načerpat trochu čerstvého vzduchu.”

“Ano.”

“Co jste měla na sobě, když jste šla čerpat?”

“Co jsem měla… moment, ano, měla jsem černobílé koktajlové šaty.”

“A co ještě?”

“Sandály.”

“Aha. A co ještě?”

“Nic. Počkej tati, on se jenom ptá, co jsem…”

“Nic? Víc už jste na sobě neměla nic?”

“N-ne. “

“Já myslím, jestli jste čirou náhodou neměla něco pod šaty?”

“To ano, pochopitelně. Měla jsem pochopitelně spodní prádlo.”

“Aha. A jaké spodní prádlo?”

“Jaké spodní prádlo?”

“Ano, přesně na to se vás ptám.”

“Nooo - měla jsem pochopitelně to, co… to, co se obyčejně nosí. Ale tati, vždyť je to policie! “

“A co se ve vašem případě obyčejně nosí?”

“No tak pochopitelně podprsenka a… no, co byste řekl?”

“Já bych neřekl nic. Já nemám žádné apriorní názory, já se jen ptám.”

“Tak tedy kalhotky, pochopitelně.”

“Aha. A jaké kalhotky?”

“Jaké? Poslyšte, já nechápu, jak to myslíte. Docela obyčejné spodní kalhotky.”

“Plavkové spodní kalhotky?”

“Ano. Ale promiňte, já…” , “A jak vypadaly tyhle plavkové kalhotky? Byly červené nebo černé nebo modré nebo snad v maskovacích barvách?”

“Byly to…”

“Ano?”

“Byly to bílé sítové spodní kalhotky. Ano, tatínku, to víš, že se ho zeptám. Prosím vás, mohl byste mi říct, proč se mě vyptáváte na takové věci?”

“Ověřuju svědeckou výpověď.”

“Svědeckou výpověď?”

“Přesně tak. Na shledanou.”

Kol berg jel do Starého Města, zaparkoval u katedrály, našel si adresu a stoupal po kamenných točitých schodech, notně ochozených. Zvonek nenašel, a tak věrný svému zvyku zabušil ohlušujícím způsobem do dveří.

“Polez dál,” křikla žena. Kol berg lezl dál.

“Ježišmarjá,” pravila žena. “Co vy jste zač?”

“Policie,” řekl stroze.

“To vám teda řeknu, že policie umí zatraceně nepříjemně…”

“Jmenujete se Alžběta Hedvika Marie Karlströmová?” řekl Kol berg a demonstrativně civěl do papírku, který držel v ruce.

“Ano. Jdete kvůli tomu včerejšku?”

Kol berg přikývl a rozhlédl se kolem sebe. V pokoji byl milý nepořádek. Alžběta Hedvika Marie Karlströmová měla na sobě modře pruhovaný kabátek od pyžama, právě tak dlouhý, aby bylo vidět, že pod ním nemá dokonce ani sítové spodní kalhotky. Zřejmě právě vstala a dělala si kávu, protože stála u plynového hořáku a čekala, až se začne vařit voda.

“Právě jsem vstala a dělám si kafe,” řekla.

“Aha.”

“Myslela jsem, že je to jedna holka, co bydlí tady vedle. Nikdo jiný takhle nemlátí do dveří. A ještě

v takovouhle hodinu. Chcete taky?”

“Prosím?”

“Kafe.”

“Hm, ano,” řekl Kol berg.

“Tak si někam sedněte.” Kam?”

Ukázala lžičkou na nízkou koženou sedačku u pelesti nadmíru rozestlané postele. Váhavě se usadil. Položila oba šálky na malý tácek, levým kolenem přistrčila stolek a umístila tácek na stolek a sebe na postel. Pak si dala nohy křížem, což ledacos odhalilo.

Její anatomie nepostrádala jisté pozoruhodné přednosti.

“Poslužte si,” pravila.

“Děkuju,” řekl Kol berg a díval se jí na prsty u nohou. Byl duše chytlavá a v tuto chvíli měl prapodivný pocit. Jistým způsobem mu něco silně připomínala, patrně jeho vlastní ženu. Ustaraně se na něj podívala a řekla: “Byl byste radši, kdybych si něco oblíkla?”

“Myslím, že by to byl moc dobrý nápad,” zahučel Kol berg zastřeným hlasem. Okamžitě se zvedla, šla ke skříni, vyndala hnědé manšestrové kalhoty a natáhla si je. Pak si rozepla kabátek od pyžama a stáhla si ho. Chvíli zůstala stát do půl těla nahá, stála sice zády k němu, ale moc to nepomáhalo. Chvíli váhala, pak si přetáhla přes hlavu svetřík.

“Potíž je, že je potom člověku strašně horko,” vzdychla.

Napil se kávy.

“Co byste rád?” řekla.

Napil se ještě jednou. “

“Výborná,” řekl.

“Já totiž vůbec nic nevím. Ale naprosto nic. A že to bylo ale hrozný - myslím s tím Simonssonem.”

“Jmenuje se Rolf Evert Lundgren,” řekl Kol berg.

“No vidíte, to ještě k tomu. Mně je jasné, že si myslíte, že působím… že to na mě nevrhá zrovna příznivé světlo, nebo jak bych to řekla. No, ale s tím už se teď nedá jaksi nic dělat.” Nešťastně se rozhlédla.

“Vy byste si asi rád zakouřil,” řekla. “Jenže já bohužel nemám ani cigaretu. Já totiž nekouřím, víte?”

“Já taky ne,” pravil Kol berg.

“No, tak to bysme měli. Tak tedy, příznivé nebo nepříznivé světlo, já můžu jenom říct, jak to bylo. V

devět hodin jsem se s ním seznámila na Vanadiské plovárně a pak jsem s ním šla domů. Jinak nevím prostě nic.” .

“Ale budete vědět jednu věc, která nás zajímá.”

“Co by to mělo být?”

“Jaký byl? Myslím po sexuální stránce?”

Rozpačitě pokrčila rameny, vzala si suchar a začala ho ohryzávat.

Nakonec řekla:

“No comment. Nemám ve zvyku…”

“Co nemáte ve zvyku?”

“Nemám ve zvyku pronášet komentáře o mužích, s kterými chodím: Kdybychom například teď my dva šli spolu do postele, nechodila bych potom po světě a neroznášela o vás nejrůznější podrobnosti.”

Kol berg se podrážděně ošil. Bylo mu horko a byl vzrušený. Býval by si rád svlékl sako. Nebylo vlastně ani vyloučené, že by se mohl svléknout úplně a lehnout si s touhle ženou do postele. Je sice pravda, že takové věci dělal v souvislosti se služebními výkony málokdy, a zejména ne od té doby, co se oženil, ale přece jen už se to stalo.

“Rád bych, kdybyste mi na tuhle ot ázku odpověděla,” řekl. “Byl sexuálně normální?” Neodpovídala.

“Je to důležité,” řekl.

Zachytila jeho pohled a zeptala se:

“Proč?”

Kol berg si ji přemýšlivě prohlížel. Nebylo to lehké rozhodování a věděl, že řada jeho kolegů by považovala jeho odpověď za mnohem horší věc, než kdyby se byl svlékl a vlezl s touhle slečnou do postele.

“Lundgren je profesionální zločinec,” řekl nakonec. “Přiznal se zhruba k deseti vážným násilným činům. Minulý pátek večer se prokazatelně zdržoval ve Vanadiském parku v době, kdy tam bylo zavražděno malé děvčátko.”

Rychle se na něj podívala a párkrát naprázdno polkla.

“Ách,” hlesla. “To jsem nevěděla. To bych byla neřekla.” Po chvíli se na něj znovu podívala jasnýma hnědýma očima a řekla:

“Tím jste mi ovšem odpověděl na to, na co jsem se ptala. Te ď už chápu, že vám budu muset odpovědět.”

“Ano?”

“Pokud to dovedu posoudit, byl naprosto normální. Skoro až příliš normální.”

“Jak to?”

“No, chci říct, že já sama jsem taky sexuálně úplně normální, ale že… jelikož to dělám málokdy, chci možná něco víc než …řekněme rutinu.”

“Rozumím,” řekl Kol berg a rozpačitě se škrábal za uchem. Několik vteřin uvažoval. Děvče ho vážně pozorovalo. Nakonec řekl:

“Tam na té Vanadiské plovárně - kontakt navázal on?”

“Ne, spíš naopak.”

Najednou vstala a šla k oknu, odkud byl výhled na katedrálu.

Dívala se ven a říkala:

“Právě. Spíš naopak. Šla jsem včera ven s tím, že si najdu chlapa. Měla jsem to promyšlené, jestli chcete, můžete říct, že jsem se na to připravila.”

Pokrčila rameny.

“Já prostě tak žiju,” řekla. “žiju tak už několik let a můžu vám taky říct, proč tak žiju.”

“To nemusíte,” ujistil ji Kol berg.

“Ale já vám to ráda povím,” řekla a jezdila přitom prstem po zácloně. “Vysvětlím vám…”

“To nemusíte,” opakoval Kol berg.

“Jak chcete, ale můžu vám prostě zaručit, že se mnou se choval naprosto normálně. Zpočátku to dokonce vypadalo, že… že nemá ani moc zájem. Ale… no, prostě už jsem se postarala, aby ho nakonec měl.”

Kol berg dopil kávu.

“No, tak to bylo asi tak všecko,” zabrblal nejistě.

Dívala se pořád ven z okna a řekla:

“Není to poprvé, co se mi to vymstilo, ale tohle je přece jenom zatím to nejhorší. Bylo to velice nepříjemné.”

Kol berg neříkal nic.

“Hrůza,” řekla si pro sebe a jezdila prstem po zácloně. Pak se obrátila a řekla:

“Ujišťuju vás, že iniciativa vyšla ode mne. Naprosto… hmatatelně. Kdybyste chtěl, mohla bych…”

“Ne, to nemusíte.”

“A můžu vás ujistit, že byl naprosto normální.”

Kol berg vstal.

“Vy se mi vlastně docela líbíte,” řekla zničehonic.

“Vy mně taky,” řekl.

Šel ke dveřím a pootevřel je. A pak se s úžasem slyšel, jak říká:

“Jsem už půldruhého roku ženatý. žena je v devátém měsíci.” Pokývla hlavou.

“Pokud jde o to, jak žiju…” Nedořekla to.

“Není to moc dobré,” řekl. “Může to být nebezpečné.”

“Já vím.”

“Tak na shledanou,” pravil Kol berg.

“Tak na shledanou,” pravila Al žběta Hedvika Marie Karlströmová. Za stěračem měl lístek na pokutu za nedovolené parkování.

Roztržitě žlutý lísteček složil a strčil do kapsy.

Pěkné děvče, říkal si. Je vlastně podobná Gun, taky bych rád věděl, proč jsem vlastně…

A pak si sedl za volant a říkal si, že tohle už snad hraničí s dokonalou parodií na mizerný šestákový

román.

*

V hlavním štábu řekl Gunvald Larsson zhurta:

“Tak tím je to jasné. Chlap je naprosto normální a věrohodnost jeho svědecké výpovědi je mimo veškerou pochybnost. Čistá ztráta času.”

Kol berg chvíli uvažoval, jak je to s tím ztraceným časem. Pak se zeptal:

“Kde je Martin?”

“Vyslýchá kojence.” pravil Gunvald Larsson.

“A co je jinak nového?”

“Nic.”

“Tady je něco,” zvedl Melander hlavu od svých lejster.

“Co je to?”

“Vyjádření od psychologů. Jejich názor na věc.”

“žvásty,” prohlásil Gunvald Larsson. “Nešťastně zamilovaný do trakaře a tak podobně.”

“Mno,” zabručel Melander, “já bych to s takovou jistotou netvrdil.”

“Vytáhni tu fajfku z pusy, ať je rozumět, co říkáš,” pravil Kol berg.

“Vyrobili tadyhle vyjádření, které vypadá velice pravděpodobně a je podle mého soudu značně

zneklidňující.”

“Ale jdi,” ozval se Gunvald Larsson. “Zneklidňující? A zatím to nebylo zneklidňující?”

“Pokud jde o možnost, že toho člověka nemáme v záznamech,” pokračoval Melander klidně,

“říkají, že je docela dobře možné, že ještě nikdy nebyl trestán. A že dokonce mohl klidně řadu let žít a že se ty jeho sklony vůbec nemusely nijak projevit.

Uspokojování perverzních sexuálních sklonů je prý jako narkomanie. Tadyhle to ilustrují příklady ze zahraničí: Sexuálně úchylný člověk může své sklony dlouhá léta uspokojovat třeba jako exhibicionista nebo voyeur. Ale jestliže se takový člověk pod vlivem třeba nějakého náhodného impulsu dopustí třeba znásilnění nebo vraždy z vilnosti, pak už se nadále dokáže uspokojit jenom znásilňováním a vražděním.”

“To je jako ta stará povídačka o medvědech,” řekl Gunvald Larsson. “Jak jednou medvěd zabije krávu, a tak dále.”

“Podobně, jako se narkoman uchyluje k čím dál tím silnějším prostředkům,” pravil Melander a zalistoval ve vyjádření.

“Přejde-li narkoman od hašiše k heroinu, nemůže už se pak spokojit s hašišem. U sexuálních perverzí je to taky tak.”

“To zní dost pravděpodobně,” řekl Kol berg, “ale’taky dost primitivně.”

“Já bych řekl, že to zní zatraceně nepříjemně,” pravil Gunvald Larsson.

“Dál je to ještě nepříjemnější,” řekl Melander. “Píšou tady, že takový člověk může žít léta letoucí

bez jakýchkoliv symptomů sexuální perverze. Prostě si může v klidu domova různé sexuální

perverze jen představovat, a třeba si toho ani nemusí být vědom, až najednou ho nějaký zcela náhodný impuls přiměje k násilnému činu. Zato pak už nedokáže přestat, bude to opakovat znovu a znovu, s čím dál větší bezohledností a patrně taky se stále rostoucí bestiálností.”

“Asi jako Jack Rozparovač,” prohodil Gunvald Larsson.

“A ten impuls?” zeptal se Kol berg.

“Ten může vyvolat ledacos, nejrůznější příčiny, nějaká docela náhodná situace, chvíle psychického oslabení, nemoc, opilost, drogy. Jestli tohle vyjádření přijmeme jako možný obraz tohohle případu, tak v minulosti pachatele nemáme prostě jediné vodítko, kterého bychom se mohli chytit. Policejní archívy a záznamy jsou bezcenné a totéž se dá říct o záznamech u lékařů a v nemocnicích. Tenhle člověk tam prostě nikde není. A jak jednou začne znásilňovat a vraždit, tak nedokáže přestat. A není taky schopen se sám přihlásit nebo vůbec kontrolovat své vlastní činy.” Melander se na chvíli odmlčel. Pak zaklepal na fotokopii vyjádření psychologů a dodal: “Ledacos na tomhle až moc přesně souhlasí s tímhletím případem.”

“Prosím tě, já ti vymyslím spoustu jiných možností”, podrážděně si odfrkl Gunvald Larsson. “Třeba někdo cizí, nějaký cizinec, který tady jen projíždí. Anebo klidně třeba dva pachatelé… v Tantoském parku mohlo jít o inspirovanou vraždu, vyvolanou povykem kolem té první.”

“Proti tomuhle ovšem mluví hodně věcí,” pravil Melander klidně.

“Znalost prostředí, taková ta skoro náměsíčná jistota v celém provedení, volba doby i místa, absurdnost toho, že po dvou vraždách a sedmidenním pátrání nemáme jediného vážně

podezřelého.

Kromě toho Erikssona. Nápad s inspirovanou vraždou vyvracejí ty zmizelé kalhotky. A to je informace, která se do tisku nedostala.”

“Já si to stejně nedovedu vysvětlit jinak,” trval Gunvald Larsson tvrdohlav ě na svém.

“Já mám obavu, že tady bude asi přání otcem myšlenky,” pravil Melander a začal si zapalovat dýmku.

“Ano,” řekl Kol berg a otřásl se. “Je možné, že je to jen zbožné přání, Gunvalde, ale opravdu doufám, že máš pravdu. Protože jinak…”

“Jinak,” skočil mu do řeči Melander, “nemáme totiž prostě vůbec nic. A jediné, co nás k pachateli může zavést, je, že ho příště chytíme při činu. Nebo že…”

Kol berg i Gunvald Larsson si oba tuhle myšlenku domysleli a dospěli k témuž nepříjemnému závěru. Vyjádřil ho ale Melander.

“Nebo že to bude dělat znovu a znovu, pořád s tou náměsíčnou jistotou, až se mu nakonec přece jen poštěstí, že ho chytíme.”

“Brr,” pravil Gunvald Larsson.

“Co tam je jinak v těch tvých papírech?” zeptal se Kol berg. Jinak už je to jako vždycky,” řekl Melander. “Samé spekulace a všechno si odporuje. Může mít nadměrné sexuální sklony nebo minimální pudové touhy. Tohle prý považují za nejpravděpodobnější. Jenže tu uvádějí příklady i pro opačný případy.” Položil vyjádření na stůl a řekl: “Napadlo vás vůbec, že i kdybychom ho viděli stát tady před sebou, že bychom neměli ale vůbec nic, co by ho s těmi vraždami dávalo do nějaké souvislosti? Jediný průkazný materiál,

který máme v rukou, jsou dvě dost pochybné šlápoty v Tantoském parku.

A jediné, co dokazuje, že člověk, za kterým se honíme, je opravdu muž, je několik stop spermatu na zemi vedle mrtvoly - zase v Tantoském parku.”

“A jestli ho nemáme v záznamech, nedostaneme se nikam ani s celou knihou otisků prstů,” řekl Melander.

“Přesně tak,” přikývl Kol berg.

“Ale máme svědka,”’ řekl Gunvald Larsson. “Lupič ho viděl.”

“Pokud se na to dá spoléhat,” namítl Melander.

“To nám nemůžeš říct vůbec nic, ani jedinou maličkost, abys nám udělal trochu radost?” řekl Kol berg.

Na to Melander neodpověděl, a tak se všichni tři ponořili v hluboké mlčení. Ve vedlejší kanceláři zazvonil telefon a Rönn nebo někdo jiný ho zvedl.

“Jak se ti líbila ta holka?” řekl najednou Gunvald Larsson.

“Pěkná,” řekl Kol berg.

A najednou ho napadla je ště jedna nepříjemná věc. Už věděl, koho mu Alžběta Hedvika Marie Karlstrómová připomněla. Nikoliv jeho ženu, ani zdaleka. Varovně a zlověstně mu připomněla bytost, kterou neznal, dokud byla naživu, ale která ještě dlouho po smrti ovládala jeho myšlenky a činy. Viděl ji jen jednou v životě, v márnici v Motale jednoho letního dne před třemi léty. Rozmrzele se ošil.

Po čtvrthodině se dostavil Martin Beck s lístkem.

Konec osmnácté kapitoly Devatenáctá kapitola

“Co to máš?” zeptal se Kol berg.

“Cvak cvak,” pravil Martin Beck.

Kol berg pozoroval pomačkaný lístek na stole před sebou.

“Lístek z metra,” řekl. “A co má být? Jestli ho chceš proplatit, tak se musíš obrátit na pokladní.”

“Bosse, náš tříletý svědek, ho dostal od stlejdy, kterého on a Annika potkali, než umřela,” řekl Martin Beck.

Melander zavřel dvířka kovové skříňky a přistoupil ke stolu.

Kol berg otočil hlavu a zadíval se na Martina Becka.

“Chceš říct, než ji stlejda uškrtil?” řekl.

“Není to vyloučené,” řekl Martin Beck. “Otázka je, co z toho lístku můžeme získat.”

“Otisky prstů - možná,” zabručel Kol berg. “Proslavenou ninhydrinovou metodou.” Melander se naklonil nad stůl, prohlížel si lístek a něco si mumlal.

“To je sice možné, ale ne zrovna moc pravděpodobné ” , řekl Martin Beck. “Nejdřív ho měl v ruce ten, kdo ho utrhl z bločku, potom se ho pochopitelně musel dotknout ten, kdo ho dal tomu klukovi, no a klučina ho měl od pondělka v kapse u kabátku. S hlemýždi a pámbůhví čím ještě. A pak se musím přiznat, že jsem na něj sahal i já. A kromě toho je strašně pomačkaný a potrhaný. Ale zkusit se to dá. Nejdřív se podívejte, kde je procvaknutý.”

“Já už jsem se díval,” řekl Kol berg. “Je to dvan áctého ve třináct třicet. Měsíc se z toho nepozná. To by mohlo znamenat… “

Zarazil se a všichni tři mysleli na to, co by to mohlo znamenat.

Ticho přerušil Melander.

“Tyhlety jednokorunové lístky, typ sto, se používají jen v centru,” řekl. “Možná že by se dalo zjistit, kdy a kde byl ten lístek prodaný. Je tu na něm spousta různých čísel.”

“Zavolej do dopravního podniku,” řekl Kol berg.

“Teď se to jmenuje Městské dráhy,” opravil ho Melander.

“To vím taky. Ale na knoflíkách mají pořád ještě staré iniciály. Asi nemají na nové knoflíky. A to nechápu, když to stojí korunu, ujet jednu stanici. Co stojí jeden knoflík?”

Melander už byl na cestě do vedlejší kanceláře. Lístek nechal ležet na stole, takže si ho patrně

ofotografoval do své neocenitelné paměti i se sériovým číslem a dalšími podrobnostmi.

“Tak copak ti mladý pán ještě pověděl?” řekl Kol berg.

Martin Beck zavrtěl hlavou.

“Dohromady nic. že byl s tou holčičkou a že potkali nějakého strejdu. A ten lístek našel čirou náhodou.”

Kol berg se zhoupl na židli a kousal se do nehtu na palci.

“To znamená, že máme svědka, který vraha patrně nejen viděl, ale dokonce s ním i mluvil. Potíž je jen v tom, že svědkovi jsou tři roky. Kdyby byl jen trochu starší…”

“Tak se to nikdy nestalo,” skočil mu Martin Beck do řeči. “Aspoň ne v tu dobu a na tom místě.” Melander se vrátil.

“Za chvíli zavolají,” řekl.

Ozvali se za čtvrt hodiny. Melander si dělal poznámky, pak poděkoval a zavěsil. Lístek byl skutečně prodán dvanáctého června. Prodala ho služba u druhého vchodu do stanice metra Konšelská ulice. To znamená, že cestující musel sejít jedním ze dvou schodišť ze Sveiny třídy, vedle Vysoké školy obchodní.

Martin Beck znal všechny trati stockholmského metra jako své boty, ale přesto šel k velikému plánu města, který visel na zdi.

Jestliže cestující, který koupil lístek na stanici Konšelská, byl na cestě do Tantoského parku, musel jednou přestoupit, a to buď ve stanici Hlavní nádraží, ve stanici Staré Město, nebo ve stanici Slussen. V tom případě by býval dojel na stanici Zinkensdamm. Odtamtud bylo k místu, kde našli mrtvé dítě, pěšky asi pět minut. Cesta začala někdy mezi půl druhou a tři čtvrtě na dvě a trvala nějakých dvacet minut včetně přestupu. Cestující tedy mohl přijít do Tantoského parku v době od jedné pětapadesáti do dvou deseti. Podle vyjádření lékaře bylo pravděpodobné, že dítě zemřelo mezi půl třetí a třetí, možná o něco dřív.

“Časově to souhlasí,” řekl Martin Beck.

A zároveň řekl Kol berg:

“Souhlasí to časově. Jestli jel rovnou tam.”

Melander pronesl váhavě, jakoby sám pro sebe:

“Ta stanice je blízko Vanadiského parku.”

“To je,” přisvědčil Kol berg, “ale co nám to říká? Nic. že popojíždí metrem od jednoho parku k druhému a vraždí malé holčičky? Ostatně proč nejel pětapadesátkou autobusem? To by býval dojel až tam a nemusel chodit pěšky.”

“A někdo by ho býval patrně viděl;” řekl Melander.

“No jo, to je pravda,” řekl Kol berg. “Tenhle autobus je skoro vždycky poloprázdný, takže si průvodčí pasažéry pamatují.”

Občas toužil Martin Beck, aby Kol berg nebyl tak upovídaný. A toužil po tom právě v tuto chvíli, když olizoval obálku s lístkem. Pokoušel se zachytit jakousi prchavou myšlenku, která se mu mihla hlavou; kdyby býval Kol berg mlčel, snad by se mu to bylo podařilo. Teď byla nenávratně pryč. Dal obálku odnést a zavolal do laboratoře, aby mu výsledek poslali co nejdřív. Muž, s kterým mluvil, se jmenoval Hjelm a Martin Beck ho znal už spoustu let. Měl uštvaný hlas, byl v mizerné náladě a dotazoval se, jestli pánové v Kungsholmské ulici a Västberské třídě vůbec mají ponětí, co má práce. Martin Beck ho ujistil, že chápe, jaké nadlidské pracovní zatížení na nich spočívá, a že by jim s největší radostí přispěchal na pomoc, jen kdyby byl vybaven příslušnou kvalifikací pro tak náročnou a odpovědnou práci. Hjelm cosi zabručel a slíbil; že se tedy do toho lístku hned pustí. Kol berg šel na oběd a Melander se zavřel se svými hromadami papíru. Ještě než odešel, řekl: “Máme jméno té ženské, co prodala v Konšelské ten lístek. Mám tam někoho poslat?”

“Jistě,” řekl Martin Beck.

Sedl si ke stolu, listoval hromadou lejster a pokou šel se přemýšlet. Byl podrážděný a nervózní a domníval se, že je to únavou. V jednu chvíli strčil do dveří hlavu Rönn, podíval se na něj a zase beze slova zmizel. Jinak ho nechali na pokoji. Dokonce i telefon chvíli mlčel. Začínal mít obavu, že usne vsedě u stolu, což se mu ještě v životě nestalo, ale v tom telefon zazvonil. Než zvedl sluchátko, podíval se na hodinky. Čtvrt na tři a pět minut.

A pořád ještě pátek. Výborně, Hjelme, říkal si.

Nebyl to Hjelm, byla to Ingrid Oskarssonová.

“Nezlobte se, že vás vyrušuju,” řekla. “Máte jistě hrozně moc práce.” Martin Beck něco zamumlal a slyšel, jak málo nadšeně to zní.

“Ale říkal jste, abych zavolala. Možná, že to nemá vůbec význam, ale myslela jsem si, že vám to radši řeknu.”

“Ano, jistě, nezlobte se, nevěděl jsem hned, kdo to volá,” omlouval se Martin Beck. “Copak se stalo?”

“No, Lena si vzpomněla na něco, co prý Bosse v pondělí povídal v parku. Když se to stalo.”

“Ano? A co říkal?”

“Lena říká, že prý tvrdil, že viděl tatínka od tety.”

“Tatínka od tety?” opakoval tázavě.

A říkal si: co je na tom tak divného?

“No, já jsem Bosseho letos v zimě a zjara dávala k jedné paní a on jí říkal teta. Nemohla jsem ho dostat nikde do jeslí a nevěděla jsem, kam ho dát, když jsem v práci. Tak jsem si dala inzerát a sehnala jsem jednu paní v Tesařské ulici. “

“Ale já jsem měl dojem, že jste říkala tatínka od tety, paní Oskarssonová. Nebo jsem vám špatně

rozuměl?”

“Nene, dobře jste mi rozuměl. To byl právě muž té paní, on nebyl samozřejmě celý den doma, ale často se vracel dřív a Bosse ho vídal skoro denně. Tak mu začal říkat tatínek od tety.”

“A teď tedy Bosse řekl Leně, že ho viděl v pondělí v Tantoském parku?” Martin Beck cítil, jak únava mizí, přitáhl si poznámkový blok a hrabal se v kapse, aby našel nějaké

pero.

“Alespoň Lena to říká,” přisvědčila paní Oskarssonová.

“A dá se z toho poznat, jestli to bylo předtím, nebo potom, co byl Bosse pryč?”

“Lena říká, že to určitě bylo až potom. Právě proto jsem si říkala, že byste to měl vědět. Jistě to s tím nemá vůbec nic společného, tenhle člověk byl ohromně milý a hodný. Ale jestli ho Bosse viděl, tak je třeba možné, že něco viděl nebo slyšel…”

Martin Beck nasadil kuličkové pero k papíru a zeptal se:

“Jak se jmenuje?”

“Eskil Engström. Myslím, že je řidič. Bydlí v Tesařské ulici, číslo jsem zapomněla, moment, já se podívám…”

Hned se vrátila a dala mu adresu i telefon.

“Na mě dělal dojem hrozně milého člověka,” řekla. “Vídala jsem ho, když jsem si tam pro

kluka chodila.”

“Říkal ještě něco o tom, jak mluvil s tím tatínkem od tety?” zeptal se Martin Beck.

“Ne. Pokoušeli jsme se, aby nám o tom vyprávěl, ale vypadá to, že už na všecko zapomněl.”

“Jak vypadá ten člověk?”

“No-o, to je těžko říct. Příjemný. Snad tak trošku utahaný, ale to bude třeba tím zaměstnáním. Tak mezi čtyřicítkou a padesátkou a má hodně řídké vlasy: Vypadá úplně obyčejně.” Chvíli bylo ticho a Martin Beck si dělal poznámky. Pak řekl: “Jestli jsem vám dobře rozuměl, paní Oskarssonová, tak už k té paní Bosseho nedáváte?”

“Už ne. Oni sami děti nemají, tak jim to bylo moc líto. Já jsem tu měla slíbené místo v jeslích, ale dostala ho jedna pan í, co dělá ošetřovatelku. Ty tady u nás totiž mají přednost.”

“A kde je teď Bosse ve dne?” “

“Doma. Musela jsem přestat chodit do práce.”

“A kdy jste ho přestala k těm Engströmovým dávat?” ” Chvíli se rozmýšlela a pak řekla:

“První týden v dubnu. Měla jsem týden dovolenou. A když jsem měla jít zase dělat, tak to místo v jeslích bylo obsazené a paní Engströmová už si zatím vzala jiné dítě.”

• “Chodil tam k nim Bosse rád?”

“Celkem ano, ale myslím, že měl radši pana Engströma. Tedy toho tatínka, jak říkal. Myslíte, že mu ten lístek mohl dát on?”

“To nevím,” řekl Martin Beck. “Ale pokusím se to zjistit. “

,Moc ráda bych vám pomohla, kdyby to šlo,” řekla. “Ale dneska večer odjíždíme. To jsem vám už

říkala, ne?”

“Ano, říkala. Šťastnou cestu. A pozdravujte Bosseho.”

Martin Beck zavěsil, chvíli uvažoval, pak zvedl znovu telefon a zavolal do mravnostního oddělení. Zatímco čekal na informace, o které je požádal, vzal do ruky jednu ze sloh na stole a našel si zápis z nočního výslechu Rolfa Everta Lundgrena. Pomalu a pečlivě si pročetl Lundgrenův popis muže, kterého viděl ve Vanadiském parku. Paní Oskarssonová popsala Bosseho tatínka od tety ještě nedokonaleji, ale její popis nevylučoval, že to mohl být týž člověk. V záznamech mravnostního oddělení se žádný Eskil’ Engström nevyskytoval. ‘ Martin Beck vstal a šel do vedlejší kanceláře. Gunvald Larsson seděl za stolem, přemýšlivě civěl z okna a šťoural se v zubech nožem na papír.

“Kde je Lennart?” zeptal se Martin Beck.

Gunvald Larsson s nechutí zastavil své dentistické výzkumy, otřel si nůž o rukáv saka a pravil:

“Krucinál, jak já to mám vědět?”

“A Melander?”

Gunvald Larsson odložil nůž na tácek na tužky a pokrčil rameny.

Asi na záchodě. Co jsi chtěl?”

“Nic. Co vlastně děláš?”

Gunvald Larsson hned neodpověděl. A když Martin Beck byl na půli cesty ke dveřím, řekl:

“Já teda nevím, co lidi v těch hlavách mají.”

“Jak to?”

“Právě jsem mluvil s Hjelmem. Sh áněl ostatně tebe. Jo, tak jeden mládenec z

Mariánského obvodu našel v křoví na Horntullském nábřeží dámské spodní kalhotky. Nám

pochopitelně neřekne ani slovo a odevzdá je v laboratoři a prohlásí, že prý jsou to možná kalhotky, jež byly zcizeny mrtvole v Tantoském parku, blbec.

Takže hoši v laboratoři čumí na růžové kalhotky číslo čtyřicet čtyři,.které by byly veliké i Kol bergovi, a lámou si hlavu, co to jako má znamenat. Já se jim vůbec nedivím. Smí se to vůbec, mít ve sboru takové pitomce?”

“Taky si to občas říkám,” pravil Martin Beck. “A co říkal jinak?”

“Kdo?”

“Hjelm.”

“Máš ho zavolat, až se nebudeš vybavovat do telefonu. “

Martin Beck se vrátil ke svému prozatímnímu psacímu stolu a zavolal do laboratoře.

“Jo, tak ten tvůj lístek,” pravil Hjelm. “Z toho žádné použitelné otisky nedostaneš, ten papír je úplně na hadry.”

“Já jsem si to hned myslel,” řekl Martin Beck.

“Ještě s tím nejsme úplně hotovi. Zprávu ti pošlu jako obyčejně. Jo, našli jsme na tom nějaká modrá bavlněná vlákna, asi z kapsy.” Martin Beck si vzpomněl na modrý kabátek, který svíral Bosse v náručí. Poděkoval a zavěsil. Pak si objednal auto a vzal si sako.

Byl pátek a velký úprk z města byl už v plném proudu, ačkoliv bylo ještě brzy odpoledne. Hustý

proud vozů se sunul po mostech, a přestože řidič jel dobře a chytře, trvalo jim skoro půl hodiny, než se dostali do Tesařské ulice.

Dům byl nedaleko Jižního nádraží. Byl starý a notně zanedbaný a na chodbě byla tma a chladno. V

přízemí byly jen dvoje dveře.

Jedny byly otevřené a vedly na dlážděný dvorek s popelnicemi a klepadlem. Na druhých dveřích Martin Beck jen s největšími potížemi rozeznal nápis ENGSTRÖM na zašlém mosazném štítku. Zvonek neměl tlačítko, a tak zabušil na dveře.

žena, která mu přišla otevřít, byla kolem padesátky. Malá a vyzáblá, v hnědých vlněných šatech a květovaných pantoflích.

Tázavě se na Martina Becka dívala hodně tlustými skly brýlí.

“Paní Engströmová?”

“Ano,” odpověděla hlasem, který na tak drobné stvoření zněl nadmíru drsně.

“Je doma pan Engström?”

“Ne,” řekla váhavě. “Co chcete?”

“Chtěl jsem si s vámi promluvit. Znám jedno dítě, které jste tu měla v opatrování.”

“Jaké dítě?” zeptala se podezíravě.

“Bo Oskarssona. Jeho maminka mi dala vaši adresu. Můžu dál?” žena mu otevřela dveře a Martin Beck vešel do malé předsíně a kolem dveří do kuchyně šel do jediného pokoje v bytě. Za okny viděl popelnice a klepadlo. Spartánsky zařízenému pokoji dominovalo kanape, přetékající pestře vyšívanými polštářky. Nikde nebylo vidět, že tam bývají děti.

“Promiňte,” řekla žena, “ale o co se jedná? Co je s Bossem?”

, ,Já jsem od policie,” řekl Martin Beck. “Jde o naprosto běžný dotaz, nemusíte se obávat. A Bosse je naprosto v pořádku.”

Zpočátku působila žena trochu postrašeně, ale postupně ožívala.

“Proč bych se měla obávat?” řekla. “Já z policie strach nemám. Jde o Eskila?”

Martin Beck se na ni usmál.

“Ano, paní Engstrómová, přišel jsem si vlastně promluvit s vaším mužem. Zdá se, že před

několika dny potkal Bosseho.”

“Eskil?”

Užasle se na Martina Becka podívala.

“Ano,” řekl. “Nevíte, kdy přijde?”

Zírala na Martina Becka kulatýma modrýma očima, které za tlustými skly brýlí vypadaly nepřirozeně veliké.

“Ale… Eskil je mrtev,” řekla konečně.

Teď zíral Martin Beck na ni. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval a dokázal ze sebe vypravit:

“Promiňte, to jsem nevěděl. Je mi to velmi líto. Kdy se to stalo?”

“Letos třináctého dubna. Při automobilové nehodě. Doktor říkal, že se netrápil, že to bylo rychlé.” žena poodešla k oknu a dívala se na smutný dvorek.

Martin Beck se díval na vyhublá záda v příliš velkých šatech.

Je mi to velice líto, paní Engströmová,” řekl.

“Eskil byl na cestě do Södertálje v tom svém náklaďáku,” pokračovala. “Bylo to v pondělí.” Obrátila se. Když promluvila znovu, měla už klidnější hlas.

“Eskil dělal řidiče dvaatřicet let a nikdy neměl jedinou nehodu. Nebyla to jeho vina.”

“Ano, jistě,” řekl Martin Beck. “Opravdu mě hrozně mrzí, že jsem vás obtěžoval. Patrně došlo k nějakému omylu, k nějaké záměně.”

“A ti lumpové, co do něho najeli, nedostali skoro žádný trest,” řekla. “Přestože to auto ukradli.” Pokývla se vzdáleným pohledem v očích. Šla ke kanapi, a začala bezúčelně přerovnávat polštářky.

“Já hned zase půjdu,” řekl Martin Beck.

Popadl ho najednou pocit prudk é klaustrofóbie a nejvíc ze všeho se mu chtělo okamžitě utéct z tohohle pochmurného pokoje a od té smutné hubené ženy, ale sebral všechnu sílu a pokračoval: “Paní Engströmová, kdyby vám to nevadilo, byl bych rád, kdybyste mi, ještě než odejdu, mohla ukázat nějakou fotografi vašeho muže.”

“Já žádnou nemám.”

“Ale máte snad jeho pas, ne? Nebo řidičský průkaz “My jsme nikdy nebyli v cizině, takže Eskil neměl pas. A řidičský průkaz je hodně starý.”

“Mohl bych se na něj podívat?” řekl Martin Beck.

Vytáhla zásuvku prádelníku a podala mu řidičský průkaz:

Byl vystaven na jméno Eskil Albert Engström v roce 1935. Na fotografi byl mladý muž, měl lesklé

vlnité vlasy, velký nos a malá ústa s tenkými rty.

“Takhle ale teď už nevypadal,” řekla žena.

“A jak vypadal? Nemohla byste se pokusit mi ho popsat?”

Zdálo se, že ji tahle prosba ani za m ák nepřekvapila.

Okamžitě odpověděla:

“Nebyl tak veliký jako vy, ale byl větší než já. Asi metr dvaasedmdesát. A byl docela hubený. Měl hodně řídké vlasy, trochu prošedivělé. Jinak nevím, co bych vám měla říct. Vypadal příjemně, aspoň mně se to zdálo. I když se jistě nedalo říct, že je nějaký krasavec - měl ten velký nos a pak tenké rty. Ale vypadal příjemně.”

“Děkuju vám, paní Engstrómová,” řekl Martin Beck. “Už vás nebudu obtěžovat.”

, Doprovodila ho ke dveřím a nezavřela je, dokud za ním nezapadly dveře na ulici. Martin Beck se zhluboka nadechl a rychle rázoval po ulici. Chtěl už být zpátky u svého psacího stolu.

Na stole ležely dva stručné vzkazy:

První od Melandera:

Lístek ve stanicí Konšelská prodala žena jménem Gunda Perssonová.

Nic si nepamatuje. Prý nemá čas prohlížet si cestující.

Druhý od Hammara: Přijď ke mně. Důležité.

Dvacátá kapitola

Gunvald Larsson stál u okna a studoval šest zaměstnanců městské silniční správy, kteří

soustředěně studovali sedmého, který se opíral o lopatu.

“To mi připomíná,” pravil, “jak jsme jednou kotvili s minolovkou v Kalmaru. Sed ím v navigační

kabině s druhým důstojníkem, dovnitř přiletí chlap z hlídky a povídá: Pane poručíku, hlásím, že na nábřeží stojí mrtvý muž. - Co je to za blbost, povídám. A on prý, ano, pane poručíku, na nábřeží stojí mrtvý chlap. Copak může mrtvola stát na nábřeží, povídám mu; vzpamatujte se, Johansson!

Ne, pane poručíku, na nábřeží opravdu stojí mrtvý muž, já už prý se na něj dívám kolik hodin a on se ani nehne. Tak druhý důstojník se podívá z okna a povídá: Ale prosím vás, jakápak mrtvola, to je někdo od města.”

Muž na ulici pustil lopatu na zem a spolu s ostatními šel pryč.

Udeřila pátá a byl ještě pořád pátek.

“Panebože, to je pořádek,” řekl Gunvald Larsson. Stojí a čumí.”

” ,A co děláš ty?” řekl Melander.

, Pochopitelně stojím a čumím. A kdyby náčelník měl kancelář na druhé straně ulice, stál by určitě

u okna a čuměl na mě, a kdyby měl policejní ředitel kancelář v patře nad námi, stál by u okna a čuměl na náčelníka, a kdyby ministr vnitra…”

“Radši zvedni ten telefon,” prohlásil suše Melander. Do kanceláře právě vešel Martin Beck. Zůstal stát ve dveřích a zamyšleně se díval na Gunvalda Larssona, který právě říkal:

“No a co s tím mám podle tebe dělat? Poslat tam psy?”

Praštil sluchátkem, zamračil se na Martina Becka a řekl:

“Co je s tebou?”

“Ty jsi teď zrovna něco řekl a já jsem si vzpomněl…”

“Psi.”

“Ne, něco, co jsi řekl před těmi psy.”

“A na co sis vzpomněl?”

“To právě nevím. Pořád na něco myslím a nemůžu si vzpomenout, na co.”

“To nejsi sám,” pravil Gunvald Larsson.

Martin Beck pokrčil rameny.

“Dneska v noci bude razie,” řekl. “Právě jsem mluvil s Hammarem.”

“Razie? Všichni až melou z posledního,” řekl Gunvald Larsson. “To jsem zvědav, jak budou vypadat zítra.”

“Moc konstruktivní to zrovna není,” připojil se Melander. “Kdo to vymyslel?”

“To nevím. Hammar se taky netvářil moc nadšeně.” Kdo je tady dneska nadšený,” řekl Gunvald Larsson.

Martin Beck u toho nebyl, když padlo rozhodnutí konat razi , a kdyby u toho býval byl, postavil by se patrně proti. Měl podezření, že hlavní pohnutkou byly rozpaky, jak dál v pátrání, a všeobecný, ale nejasný pocit, že by se mělo něco dělat. Situace byla mimo veškerou pochybnost velice vážná. Tisk a televize popouzely veřejnost náznakovými zprávami o pátrání a čím dál tím víc se šířily názory, že “policie nic nedokáže” a že “je bezmocná”. Na tomto jediném případu už teď pracovalo pětasedmdesát lidí a vnější tlak, jemuž byli vystaveni, byl nesmírný. Proud informací od veřejnosti sílil každou hodinu a každý jednotlivý údaj bylo nutno zkontrolovat a ověřit, i když se ve většině případů už při zběžném pohledu jasně ukázalo, že je naprosto bezcenný. K tomu přistupoval ještě

vnitřní tlak, vědomí, že je nejen nutné vraha dopadnout, ale že je nutné, aby se to stalo co nejdřív. Celý případ byl morbidní závod se smrtí, a pevných záchytných bodů bylo žalostně málo. Nejasný popis, sestavený na základě svědeckých výpovědí tříletého dítěte a surového násilníka. Jízdenka z podzemní dráhy. Obrysy psychiky u člověka; po němž se pátrá. Všechno neurčité a velice zneklidňující.

“Tohleto není pátrání, to je hádankářská soutěž,” prohlásil Hammar, když přišla řeč na lístek z metra.

Je sice pravda, že tohle byla jedna z jeho oblíbených fráziček a Martin Beck už ji slyšel mnohokrát, ale na druhé straně byla pravda, že pro tentokrát to situaci charakterizovalo velice výstižně. Byla pochopitelně jakási naděje, že rozsáhlá razie jim dá nějaké vodítko, ale naděje to byla velice mizivá. Poslední razie se konala teprve z úterka na středu a naprosto se minula účinkem, pokud šlo o to, polapit lupiče z parků. Měla pouze ten výsledek, že skončilo v base nějakých třicet zločinců nejrůznějšího kalibru, hlavně překupníků drog a nejrůznějších zlodějů. Tím polici jen přibyla práce a v podsvětí ještě kromě toho propukla panika.

Další razie znamená, že spousta jich bude zítra k smrti utahaná.

A zítra možná…

Měla však být razie, a tak tedy byla razie. Propukla kolem jedenácté hodiny a zpráva o tom, co se děje, se bleskově rozšířila po všech čtvrtích a domech připravených k demolici. Výsledek nebyl zrovna valný. Zloději, překupníci, pasáci, prostitutky, dokonce i většina narkomanů, všechno se to drželo doma a nikdo ani nevystrčil nos. Utíkala hodina za hodinou a razie pokračovala s neztenčenou silou. Při činu chytili jednoho specialistu na vloupačky a jednoho překupníka, který zřejmě neměl dost silný pud sebezáchovy na to, aby se uklidil někam stranou a dal pokoj. Jediné, čeho se ve skutečnosti dosáhlo, bylo, že se zvířily nejspodnější vrstvy bahna mezi lidmi bez domova, alkoholiky, zoufalci, těmi, kteří neměli ani sílu odlézt, když starostlivá moderní společnost odvalila kámen. Na jedné půdě našli nahou čtrnáctiletou školačku. Měla v sobě padesát preludinových tabletek a byla asi dvacetkrát více méně znásilněná. Ale když dorazila policie, byla sama. Zakrvácená, špinavá a zbitá. Mluvit ještě mohla a jakž takž se jí podařilo vylíčit, co se jí stalo. Říkala, že je jí to všechno jedno. Šaty nenašli, a tak ji zabalili do staré vlněné přikrývky. Odvezli ji na adresu, kterou jim řekla, a osoba, která o sobě udala, že je její matka, prohlásila, že holka je pryč tři dny, a odmítla ji pustit dovnitř. Teprve když se děvče na chodbě zhroutilo, zavolali záchranku. Podobných případů byla řada.

V půl páté ráno seděl Martin Beck s Kol bergem v autě na nábřeží Starého Města.

“Je to něco s Gunvaldem,” řekl Martin Beck.

“No jo, to je zabedněnec,” pravil Kol berg.

“Ale ne, něco jiného, pořád na něco nemůžu přijít.”

“Aha,” zabručel Kol berg a zívl na celé kolo.

Vtom se v rádiu ozval poplach.

“Tady Hansson z pátého. Jsem ve Västmanské ulici. Našli jsme mrtvolu. A:..”

“Ano?”

“Popis se na něj hodí.”

Jeli tam. Před domem určeným k demolici stálo několik policejních vozů. Mrtvý ležel na zádech v jedné místnosti, ve třetím patře.

Bylo s podivem, že se tam vůbec dostal protože dům už byl napůl stržený a většina schodiště byla pryč. Vylezli tam po duralovém žebříku, který jim přistavili technici. Bylo mu kolem pětatřiceti, měl výrazný profil a na sobě měl světle modrou košili a tmavohnědé kalhoty. Sešlapané černé boty, ponožky žádné.

Řídké, dozadu sčesané vlasy. Podívali se na něj a jeden z nich potlačil zívnutí.

“Tak tady to můžeme jenom uzavřít a čekat, až pánové z technického oddělení ráno otevřou krám,” řekl Kol berg.

“Není dohromady na co čekat,” prohlásil Hansson, starý policejní kozák. “Udusil se vlastními zvratky. Jasné jak facka.”

“Ano,” řekl Martin Beck. “Vypadá to tak. Jak dlouho myslíte, že už je mrtvý?”

“Moc dlouho ne,” řekl Kol berg.

“To ne,” řekl Hansson. “V těchhle vedrech.”

O hodinu později jel Martin Beck domů a Kol berg do Kungsholmské ulice. Než se rozešli, prohodili pár vět.

“Popis se na něj opravdu hodí.”

“Ten se hodí na trochu moc lidí,” řekl Martin Beck.

“A místo by taky souhlasilo. Říkal jsi přece, že by mohl být z Vasovy čtvrti nebo horní části Norrmalmu.”

“Nejdřív musíme zjistit, kdo to je.”

Když Martin Beck dojel domů do Bagarmossenu, bylo půl sedmé. Jeho žena se zřejmě právě

probudila. Ať tak či onak, byla prostě vzhůru a ležela ještě v posteli. Kriticky se na něj podívala a řekla:

“Ty ale vypadáš.”

“Proč nemáš noční košili nebo pyžamo?”

“Je mi strašně horko. Vadí ti to?”

“Ani v nejmenším.”

Cítil se neholený a špinavý, ale byl příliš unavený, aby s tím něco dělal. Svlékl se a natáhl si pyžamo. Vlezl do postele. A říkal si: pitomý nápad, tahle manželská postel, až budu brát, koupím si válendu a dám si ji do druhého pokoje.

“Nebo že by tě to vzrušovalo?” řekla jedovatě.

Ale to už spal.

*

V jedenáct hodin dopoledne byl zpátky v Kungsholmské ulici, měl sice kruhy pod očima, ale byl osprchovaný a jakžtakž čerstvý.

Kol berg tam ještě byl a mrtvého z Västmanské ulice se zatím nepodařilo identifikovat.

“Po kapsách nic, dokonce ani lístek z metra.”

“Co říkají doktoři?”

“Udušen vlastními zvratky, bez jakýchkoliv pochybností. že prý snad se napil benzínu. Nebo chladící kapaliny. Byl tam prázdný kanystr.”

“Jak dlouho je mrtvý?”

“Nanejvýš čtyřiadvacet hodin.”

Chvíli seděli mlčky.

“Já myslím, že to není on,” řekl Kol berg nakonec.

“Já taky ne.”

“Ale člověk nikdy neví.”

“To ne.”

O dvě hodiny později zkonfrontovali lupiče s mrtvým mužem.

Pravil:

“Fuj, to je ale hnus.”

A vzápětí na to:

“Ne, to není ten, co jsem ho viděl. Tohohle jsem v životě neviděl. ” Načež se mu okamžitě udělalo špatně.

Fajnovka, říkal si Rönn, a protože k němu byl připoután, musel s ním na záchod. Nahlas ale neřekl nic, vzal jen ručník a otřel lupiči čelo a ústa.

Zpátky na ústředí řekl Kol berg:

“Člověk si nemůže být nikdy úplně jistý.”

“To ne,” pravil Martin Beck.

Dvacátá první kapitola

Když bylo tři čtvrtě na osm v sobotu večer, zavolala Kol bergova žena.

“Prosím, Kol berg,” řekl.

“Proboha, Lennarte, jak si to představuješ? Od včerejška od rána jsi nebyl doma!”

“Já vím.”

“Já tě nechci zbytečně otravovat, ale řeknu ti, že je to nepříjemné, sedět tady takhle celé dny sama.”

“Já vím.”

“Rozumíš, já se na tebe nezlobím, ani tě nechci pronásledovat. Ale když jsem tu tak sama. A taky mám trochu strach. “

“To chápu. Tak dobře, já jedu domů.”

“Ale jenom kvůli mně ne, když máš nějakou důležitou práci, tak ne. Jen když si s tebou můžu chviličku promluvit.”

“Ba ne, já už jdu,” řekl. “Hned.”

Nastala krátká přestávka. Pak řekla nečekaně něžně: “

“Leníku?”

“Ano?”

“Viděla jsem tě před chvílí v televizi. Vypadal jsi hrozně utahaně.”

“To taky jsem. Tak já už jedu domů: Ahoj.”

“Ahoj, miláčku.”

Kol berg prohodil několik slov s Martinem Beckem, šel dolů a vlezl si do auta. Stejně jako Martin Beck a Gunvald Larsson bydlel na jih od centra, ale ne tak daleko jako oni. V

Palanderově ulici nedaleko Skärmarbrinské stanice metra. Projel městem, ale když dojel přes vodu ke slussenské křižovatce, zatočil doprava do Hornovy ulice, místo aby pokračoval rovně dál. Nedělalo mu potíže přijít na to, proč to udělal.

Teď už neexistovalo nic takového jako soukromý život nebo volný čas, nebylo možné myslet na nic jiného než na službu a na odpovědnost, jakou nesou. Pokud je vrah na svobodě, pokud je světlo, pokud existuje byť i jediný park a pokud je možno předpokládat, že si v něm bude hrát byť i jediné dítě, potud existuje jen jedno jediné: pátrání.

Nebo spíš lov. Protože policejní pátrání předpokládá, že existuje nějaký reálný materiál, s

kterým je možno pracovat, a těch pár fakt, která měli k dispozici, už vyšetřovací mašinérie dávno rozemlela na prášek.

Myslel na závěry psychologického rozboru: vrah je postava bez zvláštních poznávacích znamení a bez vlastností - a jediný cíl je dopadnout ho, než bude vraždit znovu. Na to ovšem budete muset mít velké štěstí, jak pravil jeden z reportérů na večerní tiskové konferenci. Kol berg věděl, že to je chybný úsudek. Věděl také, že až vraha chytnou - a o tom, že k tomu dojde, neměl nejmenší pochybnosti - bude to vypadat, jako by to bylo tím, že měli štěstí, a hodně lidí si bude myslet, že to byla náhoda. Ale náhodě se musí pomoci a síť náhod, do které se pachatel nakonec chytí, se musí zamaskovat co nejlíp. A tohle byl úkol, který spočíval na něm. A na všech policistech. Ale na nikom jiném.

Proto nejel Kol berg rovnou domů, ačkoliv to měl celou tu dobu v úmyslu. A místo aby jel domů, jel teď pomaloučku západním směrem po Hornově ulici.

Kol berg byl systematik a byl přesvědčen, že spoléhání na náhodu do policejní práce nepatří. Byl například přesvědčen, že Gunvald Larsson se dopustil závažné chyby, když vnikl do lupičova bytu, přestože dveře byly staré a chatrné. Co kdyby bývaly dveře při prvním náporu nepovolily? Vyrazit dveře znamenalo spoléhat na náhodu, tedy něco, proti čemu měl naprosto zásadní odpor. V téhle věci se občas dokonce neshodl ani s Martinem Beckem.

Pomalu objížděl Mariánské náměstí a podrobně si prohlížel skupinky mládeže v parčíku uprostřed náměstí a kolem kiosků.

Věděl, že právě sem chodí školní mládež a ostatní mladí. lidé za obchodníky s drogami. Tady se denně pokoutně prodává značné množství hašiše, marihuany, preludinu a LSD. A kupující jsou čím dál tím mladší. Nebude trvat dlouho a propadnou tomu nadobro.

Bylo to sotva den, co se doslechl, že různí lidé nabízejí drogy deseti-jedenáctiletým školačkám. A policie v téhle věci nemůže dělat dohromady nic, protože na to docela jednoduše nemá prostředky. A pro jistotu, aby tu vášeň ještě ozdobily a daly pokoutním kšeftařům pocit sebejisté

arogance a bezpečí, hromadné sdělovací prostředky tu skutečnost znovu a znovu vytrubují. Kromě

toho měl pochybnosti, jestli tohle vůbec je práce pro polici .

Požívání drog mezi mládeží je způsobeno katastrofickou filozofií, vyprovokovanou vládnoucím systémem. Proto by mělo být povinností společnosti samé přijít s účinnou protiargumentací. A ta by neměla být založena na samolibosti a rostoucím počtu policistů.

Měl rovněž pochybnosti o tom, do jaké míry je účelné třískat demonstranty na Senovážném náměstí a před US Trade Center šavlemi a obušky, i když velice dobře chápal své kolegy, kteří k tomu byli více nebo méně nuceni.

O tomhle přemýšlel vrchní kriminální asistent Lennart Kol berg, když zahýbal do Rosenlundské

ulice, Erbovní ulice a jel kolem minigolfového hřiště nedaleko Tantoského domova. Zaparkoval a vešel do parku jednou z cestiček, které stoupaly nahoru do vrchu.

Začínalo se stmívat a v parku nebyla živá duše. Ale přesto bylo ještě pořád venku navzdory všemu spousta dětí, vždyť je nakonec vyloučené pozamykat všechny děti uvnitř jen proto, že se po městě potuluje vrah. Kol berg si vlezl do řídkého křoví a stoupl si pravou nohou na pařez. Měl přehled přes zahrádkářskou kolonii a viděl i na místo, kde před pěti dny ležela mrtvá holčička.

Nebyl si vědom, že by ho tam byl vylákal nějaký zvláštní důvod, snad tam zajel jen proto, že to byl největší park v centru a že to měl při cestě. V dálce zahlédl několik větších dětí, určitě kolem třinácti čtrnácti. Stál tiše a bez hnutí a čekal. Na co, nevěděl, snad na to, že se děti pomalu budou trousit domů. Byl velice unavený. Chvílemi se mu tmělo před očima.

Kol berg byl neozbrojen. Navzdory šířící se gangsterské mentalitě a neustále rostoucí brutalitě

násilných činů patřil k těm, kdo zastávali názor, že by se policie měla úplně odzbrojit, a sám nosil pistoli jen v nejkrajnějším případě, a zpravidla jen když k tomu dostal výslovný příkaz. Po vysokém železničním náspu pomalu a s rachotem přejížděl nákladní vlak, a teprve když zvuk rachotících kol utichal a začínal se ztrácet, uvědomil si Kol berg, že není v křoví sám. Vzápětí ležel na břiše v orosené trávě, v ústech cítil krev a věděl, že ho někdo velice tvrdě udeřil zezadu do zátylku, jistě nějakou zbraní.

Člověk, který na Kol berga zaútočil, se dopustil závažného omylu.

Stávalo se, že se lidé občas dopouštěli takového omylu, a nejednoho z nich to přišlo pěkně draho. Kromě toho se tenhle člověk opřel do rány celou svou vahou, nebyl tedy v rovnováze, a Kol bergovi trvalo pouhé dvě vteřinky překulit se na záda a útočníka srazit k zemi. Byl ho pěkný kus, protože to s ním řádně žuchlo, ale víc už si nestačil Kol berg pomyslet, protože zjistil, že je tam ještě jeden. Druhý protivník se zatvářil poněkud užasle, strčil pravou ruku do kapsy saka a zatvářil se ještě ohromeněji, když ho Kol berg ještě napůl v kleče chytil za ruku a prudce mu ji zkroutil. Byl to chvat, který by byl ruku rychle vykloubil nebo dokonce zlomil, kdyby se Kol berg býval uprostřed pohybu nezarazil a nespokojil se s tím, že chlapíkem hodil po zádech do křoví. Muž, který ho předtím udeřil, seděl na zemi, šklebil se a levou rukou si opatrně ohmatával pravé rameno. V té rychlosti mu gumový pendrek vypadl z ruky. Byl to opravdu čahoun a jistě o nějaký

ten rok mladší než Kol berg. Měl na sobě modré tepláky. Druhý se pomalu štrachal z křoviska. Ten byl o něco starší a měl manšestrové sako a sportovní kalhoty. Oba měli bílé plátěné boty s gumovou podrážkou. Vypadali jako sváteční sportovci.

“Krucinál, co má tohle znamenat?” pravil Kol berg.

“Co vy jste zač?” zeptal se muž v teplákovém oblečku.

“Policie,” řekl Kol berg.

“A jejej,” pravil ten menší.

Vstal a v rozpacích si začal oprašovat kalhoty.

“No, tak to se vám asi budeme muset omluvit,” pravil první.

“To je ale chvat jak hrom, kdepak jste se to naučil?”

Kol berg neodpověděl. Všiml si, že se na zemi válí jakýsi plochý předmět, a sehnul se pro něj. Byla to malá černá automatická pistolka značky Astra, vyrobená ve Španělsku. Kol berg ji potěžkával v ruce a podezíravě oba muže pozoroval.

“Krucinál, co tohle má znamenat?” opakoval. Ten vyšší se hrdě napřímil.

“Už jsme řekli, že se vám omlouváme,” řekl. “Ale stál jste tady v křoví a díval jste se po dětech a…

no, víte přece… ten vrah…”

“Ano? Pokračujte! “

“My tady bydlíme,” prohlásil ten menší a mávl rukou k výškovým domům za tratí.

“Ano?”

“Máme sami taky děti a známe rodiče té holčičky, co ji tady před několika dny zavraždil.”

“Ano?”

“No, tak abysme pomohli…”

“Ano?”

“Tak jsme si tady sestavili takovou dobrovolnou ochrannou jednotku a chodíme do parku hlídat.”

“Co že jste udělali?”

“Utvořili jsme dobrovolnickou milici…”

Kol berga se najednou zmocnil vztek.

“Krucinál, člověče, co to povídáte! ” vybuchl.

“Heleďte. přestaňte si tu na nás otevírat hubu, jo?” pravil starší z nich rozčileně. “My nejsme žádní

ožralové, které byste mohli šikanovat a týrat v kriminále. My jsme slušní lidi a známe svou odpovědnost. Jsme nuceni chránit sami sebe a své děti.”

Kol berg otočil hlavu a zíral na něj. Otevřel ústa, chystal se zařvat, ale silou vůle se ovládl a řekl poměrně klidně:

“Tahle pistole patří vám?”

“Ano.”

“Máte povolení?”

“Ne. Koupil jsem ji před několika léty v Barceloně. Obyčejně ji mám doma zamčenou v zásuvce.”

“Obyčejně?”

Do parku vjel černobílý pohotovostní vůz mariánského obvodu s rozsvícenými reflektory. Bylo už

skoro tma. Vůz zastavil a vyskočili dva uniformovaní policisté.

“Co se tu děje,” řekl jeden z nich.

Pak Kol berga poznal a opakoval trochu pozměněným tónem:

“Co se to tu děje?”

“Seberte tyhlety dva,” pravil Kol berg bezbarv ým hlasem.

“V životě jsem nevkročil na policejní strážnici,” ohradil se starší z obou mužů.

“Já taky ne,” připojil se ten v teplákách.

Tak to už máte nejvyšší čas,” řekl Kol berg.

Na chvilku se odmlčel, podíval se na oba strážníky a dodal:

“Já přijedu za chvilku.”

Otočil se a šel.

Na stanici mariánského obvodu v Rosenlundské ulici už byla dlouhá fronta opilců.

“Co mám dělat s těmi dvěma inženýry?” zeptal se policista, který měl službu.

“Prohledej je a strč je pod zámek;” řekl Kol berg. “Já si je za chvíli odvezu na kriminálku.”

“Tohle vás bude mrzet,” pravil muž v teplákách. “Víte vy, kdo já jsem?”

“Ne,” prohlásil Kol berg.

Šel si na strážnici zavolat, a když vytáčel číslo, prohlížel si se steskem v srdci staromódní zařízení. Kdysi tady taky sloužíval jako pochůzkář. Připadalo mu, že už je to hrozně dávno, ale už tenkrát to byl jeden z nejhorších opileckých obvodů ve městě. Teď už tu bydleli většinou zámožnější lidé - v tak zvaných kapitalistických bunkrech, zrůdně odporných činžácích se zrůdně vysokými činžemi, ale obvod stále spolehlivě zaujímal čestné místo ve statistikách alkoholismu, za Klarským a Kateřinským obvodem.

“Kol bergovi,” řekla jeho žena.

“Trochu jsem se zdržel,” řekl Kol berg.

“Máš nějaký divný hlas, je něco v nepořádku?”

“Jo,” pravil. “Všecko.”

Zavěsil a chvíli seděl bez hnutí. Pak zavolal Martinu Beckovi.

“Před chvilkou mě v Tantoském parku přepadli a srazili dva ozbrojen í stavební inženýři,” řekl.

“Udělali si tady občanskou milici.”

“To nejsou sami,” řekl Martin Beck. “Před hodinou zmlátili nějakého důchodce v Hagaském parku: Právě jsem se to dozvěděl.”

“Všecko je to nějak na levačku.”

“To jo,” řekl Martin Beck. “Odkud vol áš?”

“Z dvojky. Sedím na strážnici.”

“A kam jsi dal ty dva hrdiny?”

“Jsou dole v base.”

“Tak mi je přivez sem.”

“Ano.”

Kol berg sešel dolů k celám. Řada z nich už byla plně obsazená.

Muž v teplákách stál u chodby a vykukoval mřížemi. Ve vedlejší cele seděl velký hubený muž kolem pětatřiceti, kolena měl přitažená pod bradu a roztouženě a zvučnou angličtinou si cosi prozpěvoval.

“Tady už je to pomalu úplně jak na Divokém západě,” prohlásil policista, který měl službu u cel.

“Co jste provedl?” zeptal se Kol berg.

“Nic,” řekl muž.

“Je to fakt,” řekla služba. “Hned ho pustíme. Přitáhli ho sem chlapi od námořní policie. Pět jich na to bylo! Dělal si legraci z nějakých námořníků na skeppsholmské strážnici a ti blbci ho sebrali a zavezli až sem. že prý nemohli žádnou jinou policejní stanici najít. “Musel jsem ho tady zavřít, jen abych se jich zbavil. Jako by toho nebylo už takhle dost…”

Kol berg přistoupil k vedlejší cele.

“Tak teď už jste vkročili na policejní stanici,” řekl muži v teplákách. “A za chvíli ještě uvidíte, jaké to máme u nás na kriminálce.”

“Hodlám na vás podat oznámení pro porušení služební povinnosti.”

“Ale jděte,” řekl Kol berg.

Vytáhl poznámkový blok.

“Než vyrazíme, budete tak laskav a dáte mi jména a adresy všech členů vaší organizace.”

“Není to žádná organizace. Je to jen několik otců rodin a…”

“A chodíte ozbrojeni na veřejnosti a snažíte se srážet k zemi policisty,” řekl Kol berg. “Tak sem s těmi jmény.”

O deset minut později nacpal oba otce rodin na zadní sedadlo a odvezl je do

Kungsholmské ulice, vyjel s nimi výtahem nahoru a přistrkal je Martinu Beckovi do kanceláře.

“Tohohle budete litovat do nejdelší smrti,” pravil starší z nich. Martin ,Beck se po něm rychle a zkoumavě podíval a řekl:

“Tak děkuju, Lennarte. Už můžeš jít domů.”

Kol berg šel.

Muž v teplákách se nadýchl, jako by chtěl něco říct, ale Martin Beck ho zastavil. Pokynul jim, aby se posadili, a seděl několik vteřin mlčky s lokty opřenými o hranu stolu a sepjatými dlaněmi. Pak řekl.

“To, co jste udělali, je nezodpovědnost. Takováhle akce je pro společnost mnohem

nebezpečnější

než jednotlivý zločinec nebo dokonce celá banda zločinců. Otevírá totiž cestu mentalitě lynčování a svévolného zacházení s právem a spravedlností.

Vyřazuje z činnosti ochranný mechanismus společnosti. Chápete, jak to myslím?”

“Mluvíte jak kniha,” pravil muž v teplákách kysele.

“Přesně tak,” řekl Martin Beck. “Tohle jsou toti ž základní věci. Katechismus. Chápete, jak to myslím?”

Trvalo přes hodinu, než pochopili, jak to myslel.

Když přijel Kol berg domů do Palanderovy ulice, sed ěla jeho žena v posteli a pletla. Neřekl ani slovo, svlékl se, šel do koupelny a osprchoval se. Pak si vlezl do postele. žena odložila pletení a řekla: “Co to máš vzadu na hlavě za strašlivou bouli? Praštil tě někdo?”

“Pochovej mě,” řekl.

“Překáží mi břicho, ale snad… tak, pojď, můj malej. Kdopak tě bil, co?”

“Dva pitomí amatéři,” pravil Kol berg a usnul.

Dvacátá druhá kapitola

V neděli ráno u snídaně řekla žena Martina Becka:

“Tak jak to vypadá? To toho chlapa nemůžete chytit? Vždyť to je hrůza, co se včera stalo Lennartovi. Já tedy chápu, že mají lidi strach, ale když začnou přepadat policajty…” Martin Beck se hrbil nad stolem, byl ještě v pyžamu a v županu.

Snažil se vzpomenout si, co se mu vlastně zdálo, než se probudil.

Bylo to něco nepříjemného. Něco a podíval se na svou ženu.

“Nevěděli, že je policajt,” řekl.

“Ale stejně, řekla. “Je to strašné.”

“Ano,” řekl. “Je to strašné.”

Zakousla se do topinky a zamračeně pozorovala špaček v popelníku.

“Neměl bys tak brzy po ránu kouřit,” řekla. “Nedělá ti to dobře na krk.”

“Ne,” řekl Martin Beck a vytáhl ruku z kapsy županu.

Už si chtěl zapálit znovu, ale nechal balíček ležet a pomyslel si: Inga má pravdu. Pochopitelně mi to nedělá dobře. Moc kouřím.

A leze to do peněz:

“Moc kouříš,” řekla. “A leze to do peněz.”

“Já vím,” řekl.

Říkal si, kolikrát už tohle od ní za těch šestnáct let manželství slyšel. To už nikdo nespočítá.

“Děti spí?” zeptal se, aby převedl řeč jinam.

“Ano, vždyť už mají prázdniny. Malá přišla včera v noci hrozně pozdě domů. Nemám to ráda, když

takhle po nocích běhá venku.

Zvlášť ne, dokud tady straší ten šílenec. Nakonec je to ještě dítě.”

“Co nevidět jí bude šestnáct,” řekl. “A pokud vím, byla na návštěvě u kamarádky ve vedlejším domě.”

“Nilsson, co bydlí pod námi, včera říkal, že když rodiče nechávají dítě běhat po ulici bez dozoru, můžou si za to sami.

že prý ve společnosti jsou menšiny jako třeba exhibicionisti a tak, které si musejí odreagovat svou agresivitu, a když se jim dostanou do rukou děti, můžou za to prý rodiče. “

“Kdo je to, ten Nilsson?”

“Ten náměstek, co bydlí pod námi.”

“Má děti?”

“Ne. “

“No tak.”

“Taky jsem mu to hned řekla. že neví, co to je, mít děti. Jak je člověk pořád neklidný.”

“Proč ses s ním bavila?”

“Člověk musí být na sousedy milý. Tebe by taky neubylo, kdybys byl aspoň občas na lidi trochu milý. Jsou to náhodou moc hodní lidi.”

“Ani bych neřek,” pravil Martin Beck.

Cítil, že se pomalu, ale jistě začíná schylovat k hádce, a honem do sebe nalil zbytek kávy.

“Musím se jít oblíct,” řekl a vstal od stolu.

Šel do ložnice a sedl si na pelest. Inga myla nádobí, a jakmile slyšel, že v kuchyni přestala téct voda a že se blíží její kroky, rychle prchl do koupelny a zavřel se tam. Napustil si do vany vodu, svlékl se a natáhl se do teplé vody.

Ležel nehybně a uvolněně, měl zavřené oči a pokoušel se vybavit si, co se mu zdálo. Myslel na Gunvalda Larssona. Ani Kol berg, ani on nem ěli Gunvalda Larssona příliš v lásce, i když se občas scházeli nad nějakým společným případem, a podezíral dokonce i Melandera, že pro něj je tenhle kolega dost těžko stravitelný, i když to na sobě nedal nikdy znát. Gunvald Larsson měl vzácnou schopnost Martina Becka dráždit. Dokonce i teď, když na něho myslel, mu šel na nervy, ale v hloubi duše cítil, že jeho podráždění neplatí Gunvaldu Larssonovi jako člověku, ale spíš něčemu, co řekl nebo udělal: Martin Beck byl přesvědčen, že Gunvald Larsson řekl nebo udělal něco důležitého, něco, co mělo vztah k vraždám v parcích. Jenže nemohl za žádnou cenu přijít na to, co to bylo, a proto byl zřejmě tak podrážděný.

Radši tu myšlenku zahnal a vylezl z vany. Stejně je to všecko z toho snu, říkal si, když se holil. O čtvrt hodiny později už seděl v metru na cestě do města.

Otevřel nedělní noviny. Na první straně byl obrázek vraha dvou dětí, jak ho vymaloval policejní

kreslíř na základě hubených údajů, které měl k dispozici, hlavně z výpovědi Rolfa Everta Lundgrena. Nebyl s ním spokojen nikdo, nejmíň ze všeho jeho autor a Rolf Evert Lundgren. Martin Beck si noviny dal před sebe o kus dál a pozoroval obrázek přimhouřenýma očima. Říkal si, že by moc rád věděl, nakolik se skutečně podobá člověku, kterého hledají. Ukázali ho také paní Engströmové, zpočátku sice tvrdila, že se to jejímu mrtvému muži vůbec nepodobá, ale pak připustila, že jistá podoba snad přece jen existuje.

Pod obrázkem byl znovu otištěn ten jejich nedokonalý popis.

Martin Beck po kratičkém textu přejel očima. Najednou ztuhl.

Projela jím vlna horka: Zadržel dech.

Už věděl, co ho tu zneklidňuje od chvíle, kdy chytili lupiče, co ho dráždí a co má něco společného s Gunvaldem Larssonem.

Popis. Když Gunvald Larsson shrnoval při výslechu popis, který dostal z Lundgrena, říkal skoro doslova totéž, co ho Martin Beck slyšel říkat do telefonu o dobrých čtrnáct dní dřív. Martin Beck si pamatoval, že stál u nízké kovové skříňky a poslouchal, jak Gunvald Larsson telefonuje. Melander u toho byl taky.

Celý rozhovor si nepamatoval, ale připadalo mu, že si vzpomíná, že šlo o jakousi paní, která chtěla upozornit na nějakého muže, protože pořád postává na balkóně naproti přes ulici. Gunvald Larsson ji požádal, aby toho muže popsala, a opakoval po ní popis skoro týmiž slovy, jako když potom vyslýchal Lundgrena. A kromě toho ta paní taky říkala, že se ten člověk dívá, jak si na ulici hrají děti.

Martin Beck složil noviny a díval se z okna. Snažil se vyvolat si, co kdo to dopoledne říkal a dělal. Kdy ta žena volala, věděl, protože hned potom odjel na Hlavní nádraží, aby stihl vlak do Motaly. Bylo to v pátek druhého června, přesně týden před vraždou ve Vanadiském parku. Snažil se vzpomenout si, jestli něco naznačovalo, že ta paní taky řekla, kde bydlí. Patrně ano, a v tom případě si to Gunvald Larsson musel snad někam zaznamenat.

Vagón cvakal koly o spáry na cestě k centru a Martin Beck si tenhle nejnovější nápad v hlavě

obracel s rychle klesajícím nadšením. Popis byl tak útržkovitý, že se hodil na tisíce lidí. To, že Gunvald Larsson ve dvou naprosto odlišných situacích použil týchž slov, nemusí ještě znamenat, že jde o touž osobu.

To, že někdo postává ve dne v noci na vlastním balkóně, nemusí ještě znamenat, že je potenciální

vrah. To, že Martina Becka v minulosti napadaly věci, které někdy vedly k vyjasnění obtížných případů, nemusí ještě znamenat, že to tak bude i tentokrát.

Ale přesto. Stojí za to, za tím jít.

Martin Beck obyčejně vystupoval na stanici Hlavní nádraží a chodil do Kungsholmské ulice pěšky přes klaraberský viadukt, ale tentokrát si vzal taxík.

Gunvald Larsson seděl za psacím stolem a popíjel kávu. Kol berg seděl jedním stehnem na hraně

psacího stolu a pojídal jablečný štrúdl. Martin Beck si sedl na Melanderovo místo, upřel oči na Gunvalda Larssona a řekl:

“Pamatuješ se na tu paní, co ti volala ten den, když jsem odjížděl do Motaly? Jak hlásila, že naproti ní, na druhé straně ulice, stojí nějaký muž na balkóně?”

Kol berg si vecpal zbytek štrúdlu do pusy a užasle se na Martina Becka zadíval.

“No jo,” řekl Gunvald Larsson. “To byla ta bláznivá ženská. Co je s ní?”

“Pamatuješ si, jak ti toho člověka popsala?”

“Ne, to si tedy nepamatuju. Jak si mám pamatovat, co mi vykládá kdejaký cvok?” Kol berg se značnou námahou nakonec spolkl své sladké sousto a řekl:

“O čem to mluvíte?”

Martin Beck na něj odmítavě zamával a řekl:

“Přemýšlej chvíli, Gunvalde. Mohlo by to být důležité.”

Gunvald Larsson se na něj podezíravě podíval.

“Proč, prosím tě? Tak počkej, já budu chvíli přemýšlet:”

Po chvíli řekl:

“No, tak jsem si zapřemýšlel. Ne, nepamatuju si vůbec nic.

Myslím, že na něm nebylo nic pozoruhodného. Vypadal asi docela obyčejně.” Zajel si ukazováčkem do nosní dírky a nakrčil čelo.

“Neměl on rozepjaté kalhoty? Ne, počkej, moment… Ne, košili!

Měl bílou košili, u krku nezapnutou. Jasně, už si vzpomínám. Ta ženská říkala, že má modrošedé

oči, a já jsem říkal, že to musí být nějak moc úzká ulička. A víš, co mi řekla? že prý ta ulice vůbec není úzká, ale že se na něj dívá dalekohledem. No má to v hlavě v pořádku? Sama je typický voyeur a zavřít by měli ji, a ne jeho. To jsou nápady, sedět u okna a očumovat dalekohledem mužské.”

“O čem to mluvíte?” opakoval Kol berg.

“To bych taky moc rád věděl,” řekl Gunvald Larsson. “Proč to má být najednou tak náramně

důležité?”

Martin Beck chvíli mlčel a pak řekl:

“Vzpomněl jsem si na toho muže na balkóně, protože když Gunvald opakoval, jak mu ho ta žena popsala, říkal úplně totéž, jako když shrnoval popis chlapa, kterého Lundgren viděl ve Vanadiském parku. Řídké, dozadu sčesané vlasy, velký nos, střední velikost, bílá košile u krku rozepnutá, hnědé kalhoty, modrošedé oči.

Nesouhlasí to?”

“Může být,” řekl Gunvald Larsson. “Já se teda opravdu nepamatuju. Na toho

Lundgrenova chlapa se to ov šem hodí. “

“Ty myslíš, že by to mohl být jeden a tentýž člověk?” řekl Kol berg pochybovačně. “Na tomhle popisu přece není nic tak pozoruhodného.”

Martin Beck pokrčil rameny.

“Ne,” řekl. “Moc z toho jistě nekouká. Jenže od té chvíle, co jsme vyslýchali Lundgrena, jsem měl pocit, že by mezi vrahem a tímhletím mužem na balkóně mohlo být nějaké spojení. Jenomže jsem na to až do dnešního dne nemohl přijít.” . .

Pohladil si bradu a rozpačitě se podíval na Kol berga.

“Jistě, je to jenom takové nejasné tušení,” řekl. “Já taky vím, že na tom dohromady není, čeho se chytit. Ale možná, že by stálo za to, pokusit se toho člověka najít.” Kol berg vstal a šel k oknu. Stoupl si k němu zády a ruce dal křížem.

“No, nejasné tušení…” řekl.

Martin Beck stále pozoroval Gunvalda Larssona.

“Dobrá, tak teď se pokus vybavit si ten telefon. Co říkala ta ženská?” Gunvald Larsson rozhodil obrovitýma rukama.

“Jiného nic. Jenom že chce ohlásit, že naproti jejímu domu stojí na balkóně nějaký muž. A že prý

vypadá divně.”

“Proč jí připadal divný?”

“Protože tam na tom balkóně prý je vlastně pořád. I v noci.

Říkala, že ho pozoruje dalekohledem. že tam stojí a dívá se na ulici, jak tam jezdí auta a jak si hrají

děti. Pak se naštvala, protože jsem neprojevoval dostatečný zájem. Ale proč bych o něco takového měl mít zájem? Hergot, lidi snad mají právo stát na svém vlastním balkóně a sousedi kvůli tomu snad nemusejí hned volat na polici , ne? Sakra, co si představovala, že budu dělat?”

“Kde bydlí?” zeptal se Martin Beck.

“To nevím,” řekl Gunvald Larsson. “Nejsem si ani dvakrát jistý, že mi to řekla.”

“Jak se jmenovala?” zeptal se Kol berg.

“To nevím. Krucinál, jak bych to měl vědět?”

“Ty ses jí nezeptal?” řekl Martin Beck.

“Asi jo. To se člověk ptá vždycky, ne?”

“A nepřišel bys na to?” řekl Kol berg. “Uvažuj.” Martin Beck s Kol bergem pozorně sledovali viditelné stopy toho, jak Gunvald Larsson usilovně

přemýšlí.

Svraštil světlé obočí, až se mu nad jasně modrýma očima udělal mohutný sval. Kromě toho silně

zrudnul a vypadal, jako když mocně tlačí. Po chvilce řekl:

“Ne, nemůžu si vzpomenout. Paní… no, paní iks ypsilon.”

“Nenapsal sis to někam?” řekl Martin Beck. “Vždyť si vždyckyvšecko píšeš.” Gunvald Larsson na něj zuřivě civěl.

“To jo,” řekl, “jenže si ty svoje zápisky neschovávám. Totiž - vždyť to nic nebylo. Prostě volala nějaká bláznivá bába. Proč bych si to měl pamatovat?”

Kol berg vzdechl.

“No jo,” řekl. “Tak co teď?”

“Kdy přijde Melander?” zeptal se Martin Beck.

“Myslím, že ve tři. Měl noční.”

“Tak mu zavolej a řekni mu, ať přijde hned,” řekl Martin Beck.

“Vyspat se může někdy jindy.”

Konec dvacáté druhé kapitoly Dvacátá třetí kapitola

Když mu Kol berg volal; spal Melander skutečně ve svém bytě na rohu Severního Mälarského nábřeží a Polhemovy ulice. Okamžitě se oblékl, krátkou vzdálenost do

Kungsholmské urazil vlastním vozem a po čtvrt hodině už, byl v kanceláři, kde na něj všichni tři čekali. Na telefonní rozhovor si pamatoval, a když si přehráli konec pásku s výslechem Rolfa Everta Lundgrena, potvrdil, že teorie Martina Becka o popisu je správná. Pak si řekl o kávu a pomalu a pečlivě si začal nacpávat dýmku. Zapálil ji, pohodlně se opřel na židli a řekl: “Tak ty myslíš, že by mezi tím mohla být nějaká spojitost?”

“Je to jen takové tušení,” řekl Martin Beck. “Příspěveček do hádankářské soutěže.

“Možná že by na tom mohlo něco být,” pokývl Melander. “Co bys ode mě potřeboval?”

“Abys použil ten vestavěný počítač, co ti dali místo mozku,” řekl Kol berg. Melander přikývl a poklidně dál bafal z dýmky.

Kol berg mu říkal živá kartotéka, což bylo nanejvýš výstižné.

Melanderova paměť, to už byl mezi policisty legendární pojem.

“Zkus, jestli by sis nevzpomněl, co Gunvald říkal a dělal, když tenkrát vzal ten hovor,” řekl Martin Beck.

“Nebylo to ten den, než sem přišel Lennart?” Řekl Melander.

“Moment, to by teda muselo být druhého června. Já jsem seděl ve vedlejší místnosti, a když přišel Lennart, tak jsem se nastěhoval sem.”

“Přesně tak,” řekl Martin Beck A já jsem jel ten den do Motaly. Šel jsem na vlak a jenom jsem sem zaskočil, protože jsem se tě chtěl zeptat na toho překupníka.”

“Jo, na Larssona. Co už měl po smrti.”

Kol berg napůl seděl na okenním rámu a poslouchal. Byl též mnohokrát při tom, když Melander rekapituloval události, které se staly třeba i mnohem dřív než tohle, a občas míval skoro pocit, že je přítomen nějaké spiritistické seanci.

Melander zaujal postoj, kterému Kol berg říkal myslitelská póza.

Zaklonil se na židli, opřel se rameny o opěradlo, zkřížené nohy natáhl v celé délce před sebe, přimhouřil oči a poklidně bafal z dýmky. Martin Beck stál jako obvykle opřený jednou rukou o kovovou skříňku.

“Když jsem přišel sem, stál jsi přesně tak, jak stojíš teď, a Gunvald taky seděl tam, kde sedí teď. Mluvili jsme o tom překupníkovi a zazvonil telefon. Gunvald ho vzal. Ohlásil se jménem a ptal se jí, jak se jmenuje, na to si pamatuju naprosto zřetelně.”

“Vzpomínáš si, jestli si Gunvald to jméno někam zapsal?” zeptal se Martin Beck.

“Myslím, že jo. Pamatuju se, že měl v ruce pero. Ano, určitě si to psal.”

“Pamatuješ si, jestli se jí ptal, kde bydlí?”

“Ne, myslím, že na to se neptal. Ale možná že mu předtím řekla jméno a adresu najednou.” Martin Beck se tázavě podíval na Gunvalda Larssona, ten ale jen pokrčil rameny.

“Já se rozhodně na žádnou adresu nepamatuju,” řekl.

“Pak byla řeč o nějakém mroži,” řekl Melander.

“No jo, to je fakt,” řekl Gunvald Larsson. “Já myslel, že říká mrož, že na balkóně stojí mrož. Vysvětlila mi, že nejde o mrože, ale o muže; a já jsem pochopitelně myslel, že ten muž stojí u ní na balkóně, když volá polici .”

“A pak jsi ji požádal, aby ti toho muže popsala, a já si jasně pamatuju, že sis něco psal, když jsi opakoval, co ti říkala.”

“No dobře,” řekl Gunvald Larsson, “ale jestli jsem si něco psal, že ano, tak jsem si to psal tadyhle do toho bloku, a když se pak ukázalo, že s tím nebude zapotřebí nic podniknout, tak jsem ten list z bloku asi vytrhl a zahodil.”

Martin Beck si zapálil cigaretu; šel k psacímu stolu, položil zápalku do Melanderova popelníku a vrátil se na své místo u skříňky.

“Ano, bohužel to tak asi bylo,” řekl. “Fredriku, pokračuj.”

“Tobě došlo, že ten chlap stojí na svém vlastním balkóně, až když ti ho popsala, ne?”

“No jo,” přisvědčil Gunvald Larsson. “A říkal jsem si, že to ta ženská nemá v hlavě v pořádku.”

“A pak ses jí zeptal, jak může vědět, že má chlap modrošedé oči, když stojí na druhé straně, přes ulici.”

“A na to mi řekla, že se na něho dívá dalekohledem.”

Melander se na něj užasle podíval.

“Dalekohledem?” řekl. “A sakra.”

“No právě. A já jsem se jí ptal, jestli ji ten člověk nějak obtěžuje, ale to že ne. Jen tam prý pořád stojí a jí prý připadá, že je to strašidelné. Alespoň to říkala.”

“On tam byl patrně i v noci,” řekl Melander.

“No jo, alespoň to tvrdila.”

“A ty ses jí ptal, na co se dívá, a ona řekla, že na ulici. Na auta a na děti, jak si hrají. A pak ses jí

zeptal, jestli si jako myslí, že bys tam měl poslat policejní psy.” Gunvald Larsson se podíval na Martina Becka a řekl podrážděně:

“No jo, protože Martin stál tady přede mnou a vykládal mi nějaké nesmysly o psech. Tady by býval měl skvělou příležitost ty svoje bestie nasadit.”

Martin Beck a Kol berg se na sebe podívali, ale nikdo nic neřekl.

, No,” řekl Melander a to snad bylo všecko. Paní byla toho názoru že jsi na ni drzý a zavěsila. A já

jsem se vrátil vedle do své kanceláře.”

Martin Beck vzdychl.

“Moc toho tedy není. Prakticky jenom to, že se shodují ty dva popisy.”

“Ale je to stejně zvláštní, když někdo postává ve dne v noci na balkóně,” říkal pomalu Kol berg.

“No, třeba je to důchodce a nudí se.”

“To ne,” řekl Gunvald Larsson. “To by nehrálo. Já si vzpomínám, že říkala: ŻA takový mladý člověk to je… určitě mu není víc než čtyřicet. A vypadá to, že nemá na práci nic jiného, než tam stát a koukat.® Přesně takhle to řekla. Úplně jsem na to zapomněl.”

Martin Beck sundal ruku ze skříňky a řekl:

“Pak se to tedy na Lundgrenův popis opravdu hodí. Kolem čtyřicítky. A když ho

pozorovala dalekohledem, tak ho musela vidět dost zřetelně.”

“Neříkala něco o tom, jak dlouho už ho pozoruje, když ti volala?” zeptal se Kol berg. Gunvald Larsson se na chvilku zamyslel a pak řekl:

“Vidíš, říkala. že prý ho pozoruje už dva měsíce, ale že tam mohl docela dobře stát už předtím a že si toho nemusela všimnout.

Zpočátku prý si myslela, že si chce něco udělat. Třeba prý skočit na ulici.”

“Víš určitě, že sis ty poznámky někam neschoval?” řekl Martin Beck. Gunvald Larsson vytáhl zásuvku u psacího stolu, vytáhl tenký svazeček papírů nejrůznějších formátů, položil ho před sebe a začal v něm listovat.

“Tady mám záznamy o všech věcech, které musím sledovat nebo o nich psát zprávy. A když je zpracuju a napíšu načisto, tak tohle vyhodím,” říkal a probíral lístky jeden po druhém. Melander se předklonil a vyklepal dýmku.

“No jo,” řekl. “Měl jsi pero v ruce a přitáhl sis poznámkový blok a telefonní seznam jsi odstrčil…” Gunvald Larsson už měl papíry probrané a zase je odložil do zásuvky.

“Kdepak, já vím, že jsem si ty poznámky neschoval,” řekl.

“Bohužel, nic.”

Melander zvedl dýmku a ukázal jí na Gunvalda Larssona.

“Telefonní seznam,” pravil.

“Co je s ním?” řekl Gunvald Larsson.

“Měl jsi před sebou na stole otevřený telefonní seznam. Nenapsal sis něco do něho?”

“Je to možné.”

Gunvald Larsson se natáhl po svých telefonních seznamech a řekl:

“To bude teda pěkná práce, všecko to prolistovat.”

Melander položil dýmku a řekl:

“To nemusíš. Jestli sis něco napsal - a já myslím, že ano - tak sis to nenapsal do svého seznamu.” Martin Beck viděl najednou celou situaci jasně před očima.

Melander vešel z vedlejší kanceláře, v ruce držel otevřený telefonní seznam, podal mu ho a ukázal mu jméno překupníka Arvida Larssona. A Martin Beck potom položil seznam na psací stůl.

“Lennarte;” řekl, “přines mu ze své kanceláře první díl telefonního seznamu.” Martin Beck seznam otevřel na straně, kde byl LARSSON Arvid, starožitnosti. Tam žádné poznámky nebyly. Pak začal od první stránky a pomalu a pečlivě seznamem listoval. Na několika místech nacházel různé nečitelné záznamy, většinou Melanderovy charakteristické muří nohy, ale také řadu poznámek Kol bergovým spořádaným a vzorně čitelným písmem. Ostatní stáli mlčky kolem něho a čekali. Gunvald Larsson se mu díval přes rameno.

Dostal se až na stranu tisíc osmdesát dva, než Gunvald Larsson řekl:

“Tady!”

Všichni čtyři zírali na poznámku na okraji stránky. Jediné slovo.

Andersson.

Dvacátá čtvrtá kapitola

Andersson. Gunvald Larsson naklonil hlavu a díval se na to.

“No jo, vypadá to jako Andersson,” řekl. “Nebo Andersen. Pámbů ví. I když bych spíš řekl, že je to Andersson.”

Andersson.

Ve Švédsku je tři sta devadesát tisíc lidí, kteří se jmenují Andersson. Jen ve

stockholmském telefonním seznamu je deset tisíc dvě stě účastníků toho jména, a navíc ještě dva tisíce v okolí

města.

Martin Beck uvažoval. Kdyby se obrátili na veřejnost prostřednictvím tisku, rozhlasu a televize, mělo by být docela jednoduché sehnat ženu, která vedla ten památný hovor s Gunvaldem Larssonem. Ale mohlo by to taky být neobyčejně těžké. A na tomhle případu nebylo dosud nic, co by bylo jednoduché.

Obrátili se na veřejnost prostřednictvím tisku, rozhlasu a televize. Nestalo se nic.

že se nestalo nic v neděli, bylo celkem pochopitelné. Ale když se nestalo nic ani do jedenácti hodin v pondělí dopoledne, začínal mít Martin Beck silné pochybnosti.

Chodit od domu k domu nebo telefonovat by znamenalo, že by museli uvolnit značnou část svých lidí, aby šli za vodítkem, které se nakonec může docela dobře ukázat jako naprosto liché. Ale nedala by se nějak omezit pracovní oblast? Široká ulice. Musí to být někde v centru.

“No, to je možné,” pravil Kol berg nepříliš přesvědčivě. “Nemusí to pochopitelně být, ale…”

“Ale co? Říká ti něco tvá intuice?”

Martin Beck se na něj utrápeně podíval, napřímil se a řekl:

“Lístek z metra z Konšelské ulice.”

“Který s vraždou nebo vraždami nemusí mít ale vůbec nic společného,” pravil Kol berg.

,;Je ze stanice Konšelská a je použitý jen jedním směrem,” trval Martin Beck tvrdohlavě na svém.

“Vrah ho měl v kapse, protože ho chtěl použít ještě jednou, na zpáteční cestu. Jel z Konšelské na Mariánské náměstí nebo na Zinkensdamm a odtamtud došel do Tantoského parku pěšky.”

“Dohady,” řekl Kol berg.

“Potřeboval něčím podplatit malého kluka, kterého měla holka s sebou, aby se ho zbavil. A neměl u sebe nic jiného než ten lístek.”

“Dohady. “

“Ale souvisí to úplně logicky.”

“Jen taktak.”

“Kromě toho se první vražda odehrála ve Vanadiském parku. To máš pořád jednu čtvrť. Vanadiský

park, Konšelská ulice, Vasova čtvrt, horní část Norrmalmu.”

“Tohle všechno už jsi říkal,” pravil Kol berg suše. “Jsou to jen a jen dohady.”

“Princip pravděpodobnosti.”

“Jistě, tak se tomu dá taky říct.”

“Musíme sehnat tu paní Anderssonovou,” řekl Martin Beck; “a nemůžeme tady sedět jen tak s rukama v klíně a čekat, až se sama přihlásí. Třeba nemá televizi a nečte noviny. Ale telefon mít musí.”

“Opravdu?”

“Určitě. Něco takového člověk nevolá z budky nebo z hospody.

Kromě toho to znělo, jako když se na toho chlapa přitom dívá.”

“Dobře; v tomhle ti dávám za pravdu.”

“A jestli budeme chodit od domu k domu nebo telefonovat na jedno číslo po druhém, tak musíme někde začít, musíme si vymezit určitou oblast. Protože chodit za každým; kdo se jmenuje Andersson, na to nemáme lidi.”

Kol berg seděl chvíli mlčky. Pak řekl:

“Co kdybychom na chvíli na tu Anderssonovou zapomněli a prošli si místo toho radši, co vlastně o vrahovi víme.”

“Máme jakýs takýs popis.”

“Jakýs takýs, to tedy jo. A to ještě nevíme, jestli Lundgren opravdu vid ěl vraha - jestli totiž vůbec někoho viděl. “

“Víme, že je to muž.”

“Ano. Co ještě víme?”

“že mravnostní oddělení ho nemá v záznamu.” , “Ano. Pokud tam v tom nemaj í bordel nebo na něco nezapomněli.

Nebylo by to poprvé.”

“Víme zhruba, kdy k těm vraždám došlo, ve Vanadiském parku něco po sedmé večer a v Tantoském parku mezi druhou a třetí odpoledne.

To znamená, že v tu dobu nemohl být v práci.”

“A co z toho vyplývá?”

Martin Beck neříkal nic.

Kol berg si na svou otázku odpověděl sám:

“že je nezaměstnaný, nebo má dovolenou, nebo je v pracovní neschopnosti, nebo je tu na návštěvě, nebo má nepravidelnou pracovní dobu, je důchodce, nebo vandrák; nebo… zkrátka z toho nevyplývá vůbec nic.”

“Máš pravdu,” řekl Martin Beck. “Ale máme jistý obraz o tom; jak se asi chová.”

“To myslíš ty řeči od psychologů?”

“Ano.”

“To jsou sice taky holé dohady, ale…”

Kol berg se odmlčel a teprve po chvíli pokračoval:

“Ale musím přiznat, že Melander z těch žvástů vyvodil docela rozumné závěry.”

“To ano.”

“No, tak pokud jde o tu ženskou z toho telefonu, musíme se ji pokusit najít. A jelikož musíme - to jsi řekl náramně výstižně - někde začít a jelikož máme v ruce stejně jenom samé dohady, můžeme klidně vyjít z toho, že máš třeba pravdu. Jak na to chceš jít?”

“Začneme v pátém a devátém obvodu,” řekl Martin Beck. “Pár lidí pošleme, aby chodili od domu k domu a vyptávali se u všech Anderssonů, a pár lidí bude sedět u telefonu a obvolávat je. Požádáme veškerý personál v těchhle dvou obvodech, aby téhle záležitosti věnovali pozornost. Zvlášť v těch širokých ulicích s balkóny. Odinově, Karlsberské, Tegnérově, Sveině a tak dále.”

“Dobře,” přikývl Kol berg.

Pustili se do práce.

Bylo to příšerné pondělí. Veliký detektiv veřejnost v neděli trochu polevil ve své horlivosti, jednak proto, že spousta lidí odjela na neděli z města, jednak proto, že v novinách a televizi se apelovalo na klid, ale v pondělí se do toho dal nanovo a zaplavil ústředí pro styk s veřejností rozhovory: lidi, kteří si mysleli, že něco vědí, blázni, kteří se stůj co stůj chtěli přiznat, a vtipálci, kteří volali jen tak pro legraci. A ve všech parcích a sadech ve městě se to hemžilo tajnými, pokud se tedy nějaká ta stovka lidí vůbec může hemžit, a k tomu teď přistoupilo ještě pátrání po někom, kdo se jmenuje Anderssonová.

A přitom neustále v pozadí číhala hrůza a strach. Na polici každou chvíli volali nejrůznější rodiče, sotva se jim děti o čtvrt hodinky nebo dvacet minut někde zdržely.

A všecko se to muselo zapisovat a ověřovat. A materiál rostl a rostl. A byl pořád stejně k ničemu. Vtom najednou zavolal Hansson z pátého obvodu.

“Už jsi zase našel nějakou mrtvolu?” řekl Martin Beck.

“To ne, ale mám trochu obavy o toho Erikssona, co jsme ho měli hlídat. Toho

exhibicionistu, jak jste ho tam nedávno měli u vás v práci.”

“A co je s ním?”

“Od středy nevytáhl paty z baráku. A to si přivlekl spoustu chlastu, většinou punč a vermut. Obešel několik monopolů, než to dal všechno dohromady.”

“A dál?”

“Občas se objevoval u okna a hoši říkali, že vypadal jak strašidlo. Jenže od včerejška od rána už se vůbec neobjevil.”

“Klepali jste na něj?”

“Jistě. Neotvírá.”

Martin Beck na toho člověka už skoro zapomněl. Teď uviděl znovu před sebou ten těkající, nešťastný pohled a ty roztřesené, vyhublé ruce. Cítil, jak mu po těle běží mráz.

“Musíte se tam dostat.”

“Jak?”

“To už nechám na tobě.”

Zavěsil a zůstal sedět s obličejem v dlaních. Ne, říkal si, tohle ne, ještě navrch ke vší té mizéri . Za půl hodiny se ozval Hansson znovu.

“Pustil si plyn,”

“A?”

“Vezou ho do špitálu. živého.”

Martin Beck vzdychl. Ulehčeně, jak se obyčejně říká.

“Ale bylo to o chlup,” dodal Hansson. “Šel na to důkladně ucpal všechny škvíry a dokonce nacpal něco i do klíčových dírek u vchodu a u kuchyňských dveří.”

“Ale přežije to?”

“Jistě je to jako obvykle. Došly mu mince do automatu na plyn. Ale kdyby tam býval ležel ještě chvíli, tak…”

Hansson nechal větu nedořečenou.

“Napsal něco?”

“Jo. ŻUž to nemůžu vydržet. Na okraj starého pornografického časopisu. Už jsem dal vědět protialkoholnímu oddělení. “

“To se mělo udělat o něco dřív.”

“Nó - co bys chtěl, vždyť si normálně hleděl práce,” řekl Hansson. Po několika vteřinách dodal:

“Než jste ho sebrali vy.”

Ještě stále zbývalo několik hodin z tohohle odporného pondělka.

Kolem jedenácté šli Kol berg a Martin Beck domů. Gunvald Larsson rovněž. Melander tam zůstal. Všichni věděli, že nenávidí noční službu, a pouhé pomyšlení, že se bude muset obejít bez svých deseti hodin spánku, je pro něho horší než noční můra. Melander však neřekl ani slovo a vypadal stoicky jako vždy.

Nestalo se vůbec nic. Policie hovořila s mnoha ženami jménem Anderssonová, ale žádná z nich nevedla ten slavný telefonní rozhovor.

žádné další mrtvoly se rovněž nenašly a všechny děti, které se přes den ztratily, se zase objevily. Martin Beck šel pěšky na Fridhemovo náměstí a jel domů metrem.

Zase jeden den překonali. Od posledního případu už uběhlo víc než týden. Nebo jen od minulého?

Měl pocit tonoucího, kterému se právě podařilo na něco stoupnout, ale ví, že je to jen odklad. že za několik hodin přijde příliv.

Dvacátá pátá kapitola

Bylo brzy po ránu, úterý dvacátého června, a na strážnici devátého obvodu byl ještě klid.

Policejní

strážník. Kvist seděl u stolu, pokuřoval a četl si noviny. Byl to mladý muž se světlým plnovousem. Za přepážkou v rohu bylo slyšet hlasy, chvílemi přerušované klapotem psacího stroje. Zazvonil telefon. Kvist zvedl hlavu od novin a viděl, jak Granlund ve skleněné kukani zvedá sluchátko. Dveře za jeho zády se otevřely a vešel Rodin, zastavil se kus od dveří a připínal si opasek. Byl mnohem starší než Kvist, i služebně. Kvist dokončil před rokem policejní školu a do devátého obvodu byl přidělen teprve nedávno.

Rodin šel ke stolu a vzal si čepici. Poplácal Kvista po rameni.

“Tak, a jde se,” pravil. “Ještě jednu obchůzku a pak si dáme svačinku.” Kvist zamáčkl cigaretu a složil noviny.

“Copak to čteš?” zeptal se Rodin.

“Čas. Vynikající noviny. To bys měl taky číst.”

“Ale fuj. Takový politický plátek. A ještě kultura. Kdepak, děkuju pěkně, já zůstanu u Sportu. Tak pojď, jdeme.”

Vyšli z brány a šli po Surbrunnské ulici směrem ke Sveině třídě.

Šlapali pomalu, jeden vedle druhého, stejně dlouhým krokem a s rukama za zády.

“Poslyš, co říkal Granlund, že máme udělat s tou Anderssonovou, když ji najdeme?” řekl Kvist.

“Nic. Zeptat se jí, jestli volala druhého června na kriminálku a vykládala něco o nějakém chlapovi na balkóně,” řekl Rodin. “A potom dát vědět Granlundovi.” Přešli Tulskou ulici a Kvist se podíval doprava k Vanadiskému parku.

“Byls tam po té vraždě?” zeptal se.

“Jo,” řekl Rodin. “Ty ne?”

“Ne, já jsem měl volno,” řekl Kvist.

Mlčky šlapali dál. Za chvíli řekl Kvist:

“Já jsem ještě nikdy nenašel mrtvolu. To musel být ale strašný pohled.”

“Taky že byl,” řekl Rodin. “Jo, kamaráde, neměj starost, v tomhle zaměstnání jich ještě uvidíš, až tě

to bude mrzet.”

“Proč ses vlastně dal k polici ?” zeptal se Kvist.

Rodin hned neodpověděl. Zdálo se, že se rozmýšlí. Pak řekl:

“Táta byl policajt, tak mi p řipadalo docela normální, že budu já taky. I když mámě se to přirozeně

nezamlouvalo. A co ty? Proč se z tebe stal polda?”

“Abych mohl konat společensky užitečnou práci,” prohlásil Kvist. Zasmál se tomu a pokračoval:

“Nejdřív jsem nevěděl, co bych vlastně chtěl dělat. Měl jsem dost mizerné vysvědčení. Ale pak mi jeden kluk - on chtěl jít taky k polici - řekl, že do policejní školy by mi ty známky stačily. že prý má policie pořád málo lidí a… no prostě přesvědčil mě.”

“Je to mizerně placené,” řekl Rodin.

“No, tak hrozné to zase není,” namítl Kvist. “Ve škole jsem dostával čtrnáct stovek měsíčně a teď

už jsem v deváté třídě:“ “Já vím,” řekl Rodin: “Je to teď trošku lepší, než když jsem začínal.”

“Víš,” řekl Kvist, “že nějakých osmdesát procent mladých lidí jde ze střední školy dál na odborné

školy a podobně? Takže policie se musí rekrutovat z těch zbývajících dvaceti procent. A z

těch dvaceti procent jich hodně jde dělat tu práci, kterou dělá táta.

No a tvůj táta byl náhodou u policie.”

“To je pravda, ale nemysli si, že bych si vybral totéž, kdybych měl tátu třeba popeláře,” řekl Rodin.

“Slyšel jsem, že v celé zemi je u policie nějakých patnáct set volných míst a že je nemůžou za žádnou cenu obsadit,” řekl Kvist.

“Ani se člověk nemůže divit, že máme tolik přesčasových hodin.” Rodin odkopl z chodníku pod obrubník prázdnou plechovku od piva a řekl:

“Hergot, ty jsi ale honěný ve statistice. Nechceš ty to dotáhnout na policejního ředitele?” Kvist se trochu rozpačitě zasmál.

“Prosím tě. Jen jsem to četl v nějakém článku. No ale stejně, to by nemuselo být marné, dělat policejního ředitele. Kolik asi bere?”

“Jak to, že to nevíš, když jsi tak dobře informovaný?”

Došli na Sveinu třídu a rozhovor skončil.

U kiosku na rohu, přímo před monopolem, se začínalo strkat několik těžce podroušených opilců. Jeden hrozil pěstí a pokoušel se znovu a znovu praštit druhého, ale byl tak zmožený, že se nemohl ani pořádně strefit. Druhý vypadal o několik stupínků střízlivější a držel si protivníka od těla tak, že se mu dlaní opíral o prsa. Výtržník blábolivě povykoval a nepřestával šermovat rukama, až tomu méně opilému došla trpělivost, strčil do něho a povalil ho.

Rodin vzdechl.

“Toho budeme muset vzít s sebou,” řekl a vykročil přes jízdní dráhu. “Znám ho, ten dělá pořád potíže.”

“Který.” zeptal se Kvist.

“Ten na zemi,” řekl Rodin. “Ten druhý bude v pořádku. ” Udělali několik dlouhých, rychlých kroků a byli u něho. Třetí ožralka, který spor pozoroval ze zahrádky před restaurací Metropol, se rychle otočil, s chabým pokusem o důstojné vzezření škobrtal směrem k Odinově ulici a každou chvíli vrhal za sebe přes rameno ustrašené pohledy. Policisti postavili muže na nohy. Bylo mu kolem šedesáti a byl kost a kůže, nevážil určitě víc než nějakých padesát kilo.

Nedaleko od nich se okamžitě začali zastavovat chodci typu dbalý občan a očumovat je.

“No tak co, Johansson, jakpak se dneska vede, co?” dotázal se Rodin. Johansson věšel hlavu a matně se pokoušel oprášit si sako.

“Prrríma,” začal blábolit. “Tadydledledle sem si jen tudle s kamarádem povídal. Jen tak ze srandy, pane strážník.”

Kamarád se celkem se zdarem pokusil vzchopit a prohlásil:

“Oskar je v pořádku. Nic mu nechybí.”

“Pokračujte,” zabručel na něj Rodin dobromyslně.

Zamával na něj, aby koukal zmizet, a ten se s nesmírným ulehčením stáhl mimo dosah ramen zákona.

Rodin a Kvist vzali chlapíka pevně každý z jedné strany a táhli ho ke stanovišti taxíků o pár metrů

dál.

Taxikář je viděl, jak přicházejí, vystoupil a otevřel jim zadní dveře. Patřil zřejmě k ochotnějším.

“Tak, Johansson, teď se svezeš pěkně v autíčku,” řekl Rodin. “A pak se půjdeš vyspinkat.” Johansson už se nevzpíral, vlezl do vozu, sklesl na zadní sedadlo a okamžitě usnul. Rodin ho strčil do kouta a přes rameno řekl Kvistovi:

“Já ho odvezu a sejdeme se na stanici. Kup po cest ě nějaké rohlíky.” Kvist přikývl, a když taxík vyjel, šel pomalým krokem zpátky ke kiosku na rohu ulice. Rozhlížel se po Johanssonovu kamarádovi a uviděl ho v Surbrunnské ulici, pár metrů od monopolu. Kvist vykročil k němu, opilec rozhodil rukama a rychle metelil směrem k Hagaské ulici. Kvist ho chvíli sledoval očima, až mu zmizel za roh. Pak se obrátil a vracel se ke Sveině třídě. Prodavačka vystrčila hlavu z okénka a řekla: “Děkuju vám. Chuligáni jedni; kazí mi tady obchody. já nevím, že se musejí pořád flákat zrovna tady.”

“To víte, přitahuje je ten monopol hned vedle,” řekl Kvist. V podstatě mu bylo Johanssona a jemu podobných líto, protože věděl, že jejich problém je do značné míry v tom, že nemají kde být.

Zasalutoval a šel dál. Ušel kousek po Sveině třídě a všiml si starobylého vývěsního štítu s nápisem Pekařství. Podíval se na hodinky a řekl si, že může zrovna tak dobře nakoupit tady a vrátit se na stanici na svačinu.

Když otevřel dveře do krámu, zacinkal nad nimi zvoneček. U pultu stála postarší paní v kostkovaných domácích šatech a povídala si s prodavačkou.

Kvist složil ruce za zády a čekal. Nadechl se vůně čerstvého pečeného chleba a říkal si, že takovýchhle pekárniček už je dost málo.

Za chvíli zmizí úplně a pak už budeme jíst jen masově vyráběný chleba zabalený v igelitu. a celý

švédský národ bude jíst stejný žitný chleba a bílý chleba a rohlíky, říkal si policejní strážník Kvist. Kvistovi bylo teprve dvaadvacet let, ale často míval pocit, že ho od dětství už dělí hrozná řádka let. Na půl ucha poslouchal, co si povídají obě ženy.

“A chudák starý Palm z jednaosmdesátky už má taky po smrti,” říkala tlustá paní v domácích šatech.

“A víte, že už to pro něj bylo skoro vysvobození,” švitořila prodavačka. “Už byl tak starý a zesláblý.” Prodavačka byla starší šedovlasá paní v bílém plášti.

Podívala se na Kvista a rychle cpala zákaznici nákup do síťovky.

“Ták, paní Anderssonová,” řekla. “A sladkého dneska nic?” Zákaznice vzala síťovku a zafuněla.

“Ne, sladkého nechci dneska nic: Napíšete mi to jako vždycky, viďte. Tak na shledanou.” Šla ke dveřím,‘Kvist přiskočil a otevřel jí dveře.

“Na shledanou, paninko,” řekla prodavačka.

Paninka se protáhla kolem Kvista a pokývnutím mu poděkovala.

Usmál se, protože mu připadalo směšné, že někdo může takhle objemné ženské říkat paninko, a už

za ní zavíral dveře, když ho najednou něco napadlo. Prodavačka na něj vyvalila oči, protože se beze slova vyřítil na ulici a zabouchl za sebou dveře.

ženu v kostkovaných šatech dohonil ve chvíli, kdy vcházela do domu vedle pekařského krámku.. Rychle zasalutoval a řekl:

“Vy jste paní Amderssonová, že?”

“Ano. “

Vzal jí síťovku a přidržel jí dveře. Když za nimi dveře zapadly, řekl:

“Nezlobte se, že se vás ptám, ale nevolala jste náhodou v pátek druhého června dopoledne na kriminální polici ?”

“Druhého června? No, na polici jsem tedy volala, je možné, že to bylo zrovna druhého

června.”

“A proč jste tam volala?” zeptal se Kvist.

Nedokázal ukrýt jisté vzrušení a žena jménem Anderssonová ho překvapeně pozorovala.

“Mluvila jsem s nějakým detektivem, nebo co to bylo. Takový drzý člověk, neměl vám nejmenší

zájem, co mu chci říct. Chtěla jsem jenom něco ohlásit. Ten člověk tam na tom balkóně stál a…” Mohl bych jít s vámi nahoru a zavolat si od vás?” řekl Kvist a hnal se napřed k výtahu.

“Vysvětlím vám to všechno po cestě,” řekl.

Dvacátá šestá kapitola

Martin Beck zavěsil a křikl na Kol berga. Zapnul si sako, do kapsy strčil cigarety a zápalky a podíval se na hodinky. Za pět minut deset. Kol berg se objevil ve dveřích.

“Co tady povykuješ,” pravil.

“Našli ji. Tu Anderssonovou. Právě volal Granlund z devítky.

Bydlí na Sveince.”

Kol berg zmizel ve vedlejší místnosti, chytil sako a ještě s ním zápolil, když se znovu objevil ve dveřích.

“Sveina třída,”. pravil zamyšleně a podíval se na Martina Becka.

“Jakpak ji našli? Byli to mládenci, co chodili od domu k domu?”

“Ne, někdo z devítky na ni narazil v pekařství, šel si tam koupit rohlíky na svačinu.” Na schodech řekl Kol berg:

“To Granlund přece říká, že by se měly zrušit přestávky na svačinu, ne? Teď už s tím snad přestane.”

*

Paní Anderssonová si je kriticky prohlížela škvírou v pootevřených dveřích.

“To jsem mluvila s některým z vás, když jsem tehdy dopoledne volala?” zeptala se.

“Nene,” pravil Martin Beck honem šaramantně “vy jste hovořila s vrchním kriminálním asistentem Larssonem.”

Paní Anderssonová zavřela dveře, vytáhla zajišťovací řetěz a zase otevřela a pohybem ruky je pozvala do tmavé předsíňky.

“Vrchní nevrchní,” prohlásila, “byl to neomalenec. Já už jsem to říkala tomu mladému panu strážníkovi, co se mnou šel nahoru, myslím si, že by policie měla být spíš vděčná, když se člověk namáhá a něco takového ohlásí. Ostatně kdoví, jsem mu povídala, kdyby vám lidi takovéhle věci nehlásili, tak byste třeba neměli do čeho píchnout. To nic, jen pojďte dál, pánové, hned bude kafíčko.”

Kol berg a Martin Beck vešli do obývacího pokoje. Přestože byl byt ve třetím patře s okny na ulici,, byl poměrně tmavý. Pokoj byl velký, ale přecpaný staromódním nábytkem. Jedno křídlo okna bylo pootevřené, druhé napůl zakryté nějakou vysokou zelení v květináči. Záclony byly krémové a umně zřasené.

Před hnědou plyšovou pohovkou stál kulatý mahagonový stolek a na něm byly šálky na kávu a talířky na sladkosti. U stolu trůnily ještě dvě lenošky s vysokými čalouněnými opěradly, ukryté v ochranných povlacích.

Paní Anderssonová přišla z kuchyně a v ruce nesla porcelánovou kávovou konvici. Nalila do šálků a usedla. Pohovka pod touhle masivní zátěží povážlivě zavrzala.

“Tak, bez kafíčka se špatně povídá,” řekla vesele. “Tak co mi povíte, stalo se něco s tím člověkem odnaproti?”

Martin Beck začal něco říkat, ale v tom okamžiku ho přehlušila siréna záchranky, která

projela pod okny. Kol berg vstal a zavřel okno.

“Vy nečtete noviny, paní Anderssonová?” řekl Martin Beck.

“Kdepak. Když jsem na venkově, nečtu noviny nikdy. Já jsem se totiž vrátila včera večer. Vemte si ještě koláček. Jsou čerstvé.

Dole v pekařství mají pořád čerstvé zboží. Tam jsem se právě sešla s tím roztomilým mladým strážníkem, i když vám řeknu, že nepochopím, jak mohl vědět, že jsem to byla zrovna já, co volala na polici . No ale byla jsem to tedy já, že ano, a bylo to opravdu druhého června, to byl zrovna pátek, moc dobře si to pamatuju; protože můj švagr se jmenuje Rutger a já jsem u nich byla, protože měl svátek, a vypravovala jsem jim o tom mírně řečeno nezdvořilém asistentovi, nebo co to bylo, a to mohlo být jen nějakou hodinku po tom, co jsem volala.” Musela se zastavit, protože se potřebovala nadechnout. Martin Beck toho využil a rychle řekl: “Neukázala byste nám ten balkón, paní Anderssonová?”

Kol berg stál u okna: žena hekala a těžce se zvedla z pohovky.

“Třetí zdola,” pravila a ukázala prstem. “Vedle toho okna, co nemá záclony.” Dívali se tam. Byt měl zřejmě do ulice jen dvě okna, jedno větší, hned vedle balkónu, a jedno menší.

“Viděla jste toho člověka teď někdy v poslední době, paní Anderssonová?” řekl Martin Beck.

“Ne, už je to delší dobu. Já jsem sice byla na sobotu a na neděli venku, ale neviděla jsem ho už

několik dní, ještě než jsem odjela.”

Kol berg si všiml dalekohledu mezi dvěma květináči. Zvedl ho k očím a zamířil ho na dům na druhé

straně ulice. Okna i dveře balkónu byly zavřené. Sklo odráželo denní světlo, takže nebylo vidět, co se skrývá v tmavých pokojích za okny.

“Ten dalekohled jsem dostala od Rutgera,” řekla žena. “Je to námořnický dalekohled. Rutger býval totiž u námořnictva. Obyčejně se na toho člověka dívám právě tímhle

dalekohledem. Když si otevřete okno, je líp vidět. Ne abyste si mysleli, že jsem nějaká zvědavá, ale to víte, v dubnu mi operovali nohu, a tehdy jsem si ho právě všimla. Tedy toho člověka na tom balkóně. Po té operaci. Operovali mi křečové žíly a nemohla jsem chodit, taky mě to hrozně bolelo, takže jsem nemohla ani pořádně spát. Tak jsem většinou seděla tadyhle u okna a dívala jsem se ven. Říkala jsem si, že je to nějaký divný člověk, když nemá na práci nic než stát na balkóně a čučet. Brr, bylo vám na něm něco děsivého.”

žena vykládala a vykládala. Martin Beck přitom vytáhl z kapsy obrázek, zhotovený podle lupičových údajů, a ukázal jí ho.

“Nó - docela je mu to i podobné,” řekla. “Ale moc dobrá kresba to zrovna není, alespoň mně tak nepřipadá. Ale trochu podobné, to ano, to to zas je.”

“Vzpomínáte si, kdy jste ho viděla naposledy?” zeptal se Kol berg a podal dalekohled Martinu Beckovi.

“Ne: Ale už je to rozhodně nějakých pár dní. Určitě přes týden. Jo, počkejte, myslím, že naposledy jsem ho viděla, když jsem tady měla uklízečku. Počkejte, já se hned podívám. “

Otevřela sekretář a vytáhla kalendář.

“Tak momentíček,” řekla. “V pátek to bylo týden - ano, souhlasí. Myly jsme okna. A odpoledne tam ještě stál, ale večer už ne a další den už taky ne. Ano, ano, je to tak. Od té doby jsem ho neviděla, vím to naprosto určitě.”

Martin Beck sklopil dalekohled a podíval se na Kol berga.

Nepotřebovali kalendář, aby si pamatovali, co se ten pátek stalo.

“Tedy devátého,” řekl Kol berg.

“Přesně tak. Dáte si ještě trochu kafíčka?”

“Nene, děkujem pěkně,” řekl Martin Beck.

“Alespoň slzičku.”

“Ne, opravdu ne, děkujeme mockrát.”

To už měla šálky znovu nalité a ztěžka zase sklesla do pohovky.

Kol berg si sedl na krajíček lenošky a rychle si nacpal do úst celý mandlový koláček.

“Byl vždycky sám - ten člověk?” zeptal se Martin Beck.

“Ano. Já jsem tam aspoň nikdy nikoho jiného neviděla. Vypadá to, že je úplně sám. Chvílemi vám mně ho bylo trochu líto. V bytě je pořád tma, a když nestojí na balkóně, vysedává u okna v kuchyni.

To třeba když prší. Ale v životě jsem neviděla, že by tam měl třeba někoho na návštěvě. Ale posaďte se u nás, ať mi nevynesete spaní, a pěkně mi povězte, co se s ním stalo; Vidíte, vidíte, nakonec se vám přece jen vyplatilo, že jsem k vám zavolala.”

Martin Beck i Kol berg měli už kávu v sobě a stáli před starou paní.

“Mockrát vám děkujeme, paní Anderssonová; jste opravdu moc hodná. Na shledanou; na shledanou, ne ne, to nemusíte, my trefíme ven samí.” A rychle zmizeli v předsíni. Když vyšli z domu, vykročil Kol berg pěkně spořádaně k přechodu pro chodce asi o třicet metrů dál, ale Martin Beck ho chytil za rukáv a oba přeběhli rovnou k protějšímu domu.

Dvacátá sedmá kapitola

Martin Beck vyšel do třetího patra pěšky, Kol berg vyjel výtahem.

Setkal se před dveřmi a podrobně si je prohlíželi. Docela obyčejné hnědé dřevěné dveře s otevíráním ven. Patentní zámek, mosazná příklopka na schránku, zašlá bílá destička s černými rytými písmeny: I. FRANSSON. V domě bylo ticho a klidno: Kol berg se naklonil pravým uchem ke dveřím a poslouchal. Pak si klekl pravým kolenem na kamennou podlahu, opatrně několik centimetrů nadzvedl příklopku na nízko umístěné schránce na dopisy a znovu poslouchal. Právě tak neslyšně, jak ji otevřel, příklopku zase zavřel. Vstal a zavrtěl hlavou. Martin Beck pokrčil rameny, natáhl pravou ruku a zazvonil. Nic.

Zvonek zřejmě nefungoval. Lehce zaklepal na dveře klouby prstů.

Bezvýsledně. Kol berg zabušil na dveře zaťatou pěstí. Nestalo se nic. Sami dveře neotevřeli. Sešli o půl patra níž a tlumeným hlasem prohodili několik vět. Kol berg pak odešel zařídit příslušné formality a přivolat odborníka. Martin Beck zůstal stát na schodišti a dveře upřeně pozoroval.

Ani ne za čtvrt hodiny byl Kol berg zpátky i s odborníkem. Ten se znalecky podíval na dveře, klekl si a prostrčil otvorem schránky na dopisy jakýsi dlouhý a ohebný nástroj. Dveře byly jen přibouchnuté a během pouhých třiceti vteřin se mu podařilo chytit zevnitř kliku a na několik centimetrů je pootevřít. Martin Beck ho odstrčil, protáhl škvírou levý ukazováček a strčil do dveří. Nenamazané závěsy zavrzaly.

Dívali se do předsíně s dvěma otevřenými dveřmi. Levé vedly do kuchyně a pravé do pokoje, zřejmě jediného. Za dveřmi ležela hromada pošty, hlavně novin, reklamních letáčků a brožurek. Vlevo, přímo vedle vchodu, byly dveře na záchod.

Nebylo slyšet nic než rámus dopravy ze Sveiny třídy. Martin Beck a Kol berg opatrně přestoupili přes poštu na zemi a nakoukli do kuchyně. Na druhém konci byl jídelní kout a okno na ulici. Kol berg pootevřel dveře na záchod a Martin Beck šel do pokoje.

Před ním byly dveře na balkón a vpravo šikmo za sebou objevil ještě jedny dveře. Ukázalo se, že vedou do jakési šatny. Kol berg řekl několik slov odborníkovi na zámky, zavřel dveře na chodbu a přišel do pokoje.

“Zřejmě nejsou doma,” pravil.

“Ne;” řekl Martin Beck.

Začali brát celý byt systematicky, ale velice opatrn ě, a dávali si pozor, aby zbyte čně na nic nesahali. Okna, jedno v pokoji a jedno v j ídelním koutě v kuchyni, vedla na ulici a byla zavřená. Dveře na balkón rovněž. Vzduch v bytě byl zatuchlý a nevětraný.

Byt rozhodně nebyl nijak zpustošený nebo zanedbaný, ale přesto na něm bylo cosi zašlého a byl také velice holý. Byly tam všeho všudy jen tři kusy nábytku, nezastlaná postel s ošoupanou černou prošívanou dekou a značně špinavým prostěradlem a kapnou, stolička u hlavy postele a u druhé zdi nízký prádelník. Okna byla bez záclon, na podlaze linoleum, ale koberec žádný. Na stoličce; která patrně sloužila jako noční stolek, byla krabička zápalek, talířek a jedno číslo Smälandských krajských novin. Podle toho, jak byly složené, bylo vidět, že si v nich někdo četl. Na talířku bylo trochu cigaretového popela, sedm vyškrtaných zápalek a několik malých kuliček ze zmačkaného cigaretového papíru.

Nad prádelníkem visela zarámovaná reprodukce jakéhosi oleje s dvěma koni a jednou břízkou. Na prádelníku byl další ozdobný předmět, modře glazurovaná keramická miska. Prázdná. A to bylo vše.

Kol berg pozoroval předměty na stoličce a pak řekl:

“Zřejmě si schovává špačky a pak je kouří. v dýmce.”

Martin Beck přikývl.

Na balkón nevyšli, jen se tam podívali zavřenými dveřmi. Balkón byl vybaven železnou mříží a po stranách měl výplně z vlnitého plechu. Stál tam zbědovaný a kdysi lakovaný zahradní stolek a skládací židle, ošoupaná a vyrudlá.

V šatně visel poměrně slušný tmavomodrý oblek, ošuntělý zimník a jedny hnědé manšestrové

kalhoty. Na polici se povalovala kožešinová beranice a vlněná šála. Na zemi stála jedna černá

polobotka a pár zcela ochozených šněrovacích bot. Vypadaly tak na číslo čtyřicet.

“Malé nohy,” řekl Kol berg. “Moc by mě zajímalo, kam se poděla ta druhá bota.” Za chvíli ji našli ve skříni na hadry a košťata. Zdálo se, že je něčím zamazaná, ale bylo tam špatně

vidět a nechtěli na ní sahat, a tak se spokojili tím, že do skříně chvíli upírali oči a tvářili se zamyšleně.

V kuchyni byla řada dalších zajímavostí. Na plynovém sporáku byla velká krabička zápalek a kastrol se zbytky. Vypadalo to na úplně vyschlou a ztuhlou kaši z ovesných vloček. Na stole stála smaltovaná konvice na kávu a špinavý šálek s tenkou vrstvou sedliny na dně. Suché jako troud. Kromě toho ještě jeden hluboký talíř a plechovka s mletou kávou. U druhé zdi stála lednička a dvě skříňky s posuvnými dveřmi. Zotevírali všechno. V ledničce našli načatý balíček margarínu, dvě

vajíčka a kus salámu, tak starého, že slupka byla celá potažená plísní. Jedna skříňka sloužila zřejmě jako příborník, druhá jako jakási spižírna. Nějaký ten talíř, hrneček, sklenička, tác, sůl, půlka chleba, pytlíček kostkového cukru a pytlík ovesných vloček. V zásuvkách byl jeden kuchyňský nůž a pár příborů, každý pes jiná ves.

Kol berg sáhl na chleba. Jako kámen.

“Ten už nebyl doma dost dlouho,” řekl.

“Ne,” řekl Martin Beck.

Pod kuchyňským stolem byla pánev a nějaké kastroly a pod dřezem pytlík na odpadky.

Byl skoro prázdný.

U okna v jídelním koutě stál červený roztahovací stůl a dvě židle. Na stole byly dvě sedmičkové

láhve a našpiněná sklenička.

Láhve byly od obyčejného vermutu a v jedné ho ještě trochu bylo.

Na okenní římse i na desce stolu ležela vrstva mastné špíny, patrně prach a výfukové plyny z ulice. Okna byla sice zavřená, ale špína se tam vedrala škvírami.

Kol berg šel na záchod a chvíli se rozhlížel, pak se vrátil a zavrtěl hlavou.

“Nic.”

V horních dvou zásuvkách v prádelníku se povalovalo pár košil, svetr, nějaké ponožky, spodní

prádlo a dvě vázanky. Všecko vypadalo čistě, ale obnošeně. Ve spodní zásuvce bylo špinavé prádlo a vojenská knížka.

Otevřeli ji a četli: 2521-7-46 FRANSSON Ingemund Rudolf, nar.

Växjö, okr. Kronoberg, 5. 2. 1926. Pom. děl. v zahradnictví. Záp. ul. 22, Malmö. Martin Beck knížkou listoval dál. Říkala ledacos o tom, co Ingemund Rudolf Fransson podnikal do roku 1947. Narodil se ve Smälandském kraji před jedenačtyřiceti léty. V roce 1946 pracoval jako pomocný dělník v zahradnictví a bydlel v Západní ulici v Malmó. Toho roku ho obvodní komise zařadila do čtvrté třídy, což znamenalo, že byl přidělen na pomocné práce a sloužil dvanáct měsíců u protileteckého pluku v Malmö. Jakýsi nečitelný podpis mu při propuštění z armády dal charakteristiku X-5-5, tedy pod průměrem. Římská číslice na prvním místě znamenala vojenské

chování a prozrazovala, že se nedopustil žádného disciplinárního přestup•ku. Dvě pětky znamenaly, že jako voják žádnou díru do světa neudělal, dokonce ani v kategori pomocných sil. Důstojník s nečitelným podpisem do příslušné kolonky zapsal kuch. pom., což patrně znamenalo, že si vojnu odkroutil škrábáním brambor.

Jinak tahle rychlá a zběžná prohlídka bytu neodhalila nic o tom, čím se Ingemund Fransson zabývá

v současné době, a také ne, co dělal posledních dvacet let.

“Pošta,” řekl Kol berg a šel do předsíně.

Martin Beck přikývl, stoupl si k posteli a prohlížel si ji.

Prostěradlo bylo pomačkané a špinavé a polštář byl zmačkaný. Ale přesto postel vypadala, jako by v ní nikdo už řadu dní neležel.

Kol berg se vrátil do pokoje.

,Samé noviny a reklamy,” řekl. “Jaké datum mají , noviny na té židli Martin Beck natočil hlavu, přimhouřil oči a řekl:

“Čtvrtek osmého června.”

“Tak vidíš. Noviny jsou venkovské a chodí o den později. Od soboty desátého na poštu.ani nesáhl. Od vraždy ve Vanadiském parku.”

“Ale v pondělí byl zřejmě doma.”

“Ano,” řekl Kol berg a dodal:

“Ale od té doby už asi těžko.”

Martin Beck natáhl pravou ruku, mezi palec a ukazováček vzal cíp polštáře a zvedl ho. Ležely pod ním dvoje dětské spodní kalhotky. Vypadaly velice mal é.

Tiše a bez hnutí stáli v zatuchlém, holém pokoji a slyšeli, jak zvenku hlomozí městská doprava a jak sami oddechují. Snad dvacet vteřin. Pak řekl Martin Beck rychle a nevzrušeně:

“Takže je to jasné. Byt se zapečetí. Nikdo sem nesmí. A hned se sem vypraví technické

oddělení.”

“Škoda, že tu není nějaká fotografie,” řekl Kol berg.

Martin Beck myslel na mrtvého z opuštěného demoličního objektu ve Västmanské ulici, kterého se ještě stále nepodařilo identifikovat. Mohlo by to souhlasit, ale jisté to není. Dokonce ani pravděpodobné.

O muži jménem Ingemund Fransson toho věděli ještě pořád velice málo.

*

O tři hodiny později byly dvě hodiny odpoledne v úterý dvacátého června a věděli toho už

podstatně víc.

Mimo jiné i to, že mrtvý muž z Västmanské ulice Ingemund Fransson není. Dosvědčilo to několik svědků. Policie se konečně měla čeho chytit a perfektně naolejovaná vyšetřovací mašinérie začala s neúprosnou výkonností odvíjet jednotlivé nitky, které jim poskytovala minulost Ingemunda Franssona. Za tu chvíli už se spojili skoro se stovkou lidí: sousedy, zaměstnavateli, sociálními pracovníky, lékaři, vojáky, knězi, odborníky z protialkoholní péče a mnoha jinými. Obraz se vyjasnil velice rychle.

Ingemund Fransson se přistěhoval do Malmö v roce 1943 a dostal místo ve správě městských sadů. Přestěhoval se zřejmě proto; že mu zemřeli oba rodiče. Jeho otec byl dělník .ve Växjö a umřel z jara toho roku, matka už byla mrtvá pět let. Jiné příbuzenstvo neměl. Jakmile dokončil vojenskou službu, přestěhoval se do Stockholmu. V bytě ve Sveině třídě bydlel od roku 1948 a do roku 1956 pracoval jako pomocný zahradnický dělník. Potom pracovat přestal, nejdřív mu praktický lékař vystavil pracovní neschopnost, pak ho vyšetřovalo několik psychiatrů ze sociální péče a po dvou letech mu byl přiznán invalidní důchod pro pracovní nezpůsobilost. Oficiální vyjádření znělo dosti tajemně: Duševně nezpůsobilý k tělesné práci.

Lékaři, kteří s ním přišli do styku, říkali, že měl nadprůměrné schopnosti, ale, že trpěl jakýmsi chronickým odporem k práci, v jehož důsledku byl prostě neschopný docházet do zaměstnání. Pokusy o přeškolení do jednoho ztroskotaly. Když měl nastoupit práci v továrně, dokázal čtyři neděle každé ráno dojít k bráně, ale nepřiměl se k tomu, aby vešel dovnitř. Tato nedostatečná způsobilost k práci je podle psychiatrů velmi vzácná, ale nikterak neznámá.. Fransson nebyl nijak duševně chorý a rozhodně nad sebou nepotřeboval dozor. Měl celkem normální inteligenci a netrpěl ani žádnými zjevnými fyzickými neduhy: (Vojenský lékař ho vyřadil z aktivní služby kvůli plochým nohám.) Ale byl výrazný samotář, neměl nejmenší potřebu lidského styku, neměl žádné přátele a žádný zájem, kromě toho, co lékař označil jako, “slabý zájem o své rodiště v Smälandském kraji”. Byl klidný a tichý, nepil, byl krajně šetrný a bylo možné považovat ho za pořádkumilovného člověka, až na to, že neprojevoval nejmenší zájem o svůj zevnějšek. Kouřil. Sexuální poruchy konstatovány nebyly, lékař však předpokládal, že má Fransson abnormálně nízce vyvinutý pohlavní pud. Trpěl agorafobií.

Většina těchto informací pocházela z lékařského vyšetření v létech padesát sedm a padesát osm. Od té doby žádné úřady důvod, proč se Franssonem zabývat neměly jinak než naprosto zběžně. žil klidný a nenápadný život invalidního důchodce. Od začátku padesátých let měl předplacené Smälandské krajské noviny.

“Co je to agorafobie.” zeptal se Gunvald Larsson.

“Chorobná úzkost z velkých prostranství a veřejného vystupování,” odpověděl Melander.

Na pátracím ústředí měli velice napilno. Na únavu většinou zapomněli. Probudila se v nich naděje, že se případ brzy vyřeší.

Venku se pomalu ochladilo. Dalo se do deště. Informace se valily jako dálnopisem. Fotografi neměli v ruce dosud žádnou, měli však dokonalý popis, doplněný ještě podrobnostmi od lékařů, sousedů, dávných kolegů z práce a personálu v obchodech, kam chodil nakupovat. Fransson měřil metr čtyřiasedmdesát, vážil asi tak pětasedmdesát kilo a nosil skutečně boty číslo čtyřicet. Sousedi prohlašovali, že je to člověk málomluvný; ale slušný a milý, mluví prý smälandským nářečím a každého’ uctivě zdraví. Budí prý důvěru.

Osm dní už ho nikdo neviděl.

Zatím zjistili technici všechno, co se vůbec v bytě ve Sveině třídě dalo zjistit. S jistotou bylo možno říct, že Fransson má nějaký vztah k oběma vraždám. Na černé polobotce v úklidové skříni se skutečně našla krev.

“Takže deset let seděl, tlačil se do kouta a číhal,” řekl Kol berg.

“A teď mu prasklo v bedně a pobíhá po městě a vraždí malé holčičky,” dodal Gunvald Larsson. Zazvonil telefon. Zvedl ho Rönn.

Martin Beck chodil po místnosti, kousal se do rtů a říkal:

“Teď už tedy o tom člověku víme prakticky všechno, co stojí za to vědět. Máme všechno kromě

fotografie. A i ta se objeví. Nevíme jen jedinou věc, a to, kde je v tuhle chvíli.

“Já vím, kde byl před čtvrt hodinou,” řekl Rönn. “V parku svatého Erika je mrtvé děcko.” Dvacátá osmá kapitola

Park svatého Erika je jeden z nejmen ších sadů ve městě a je tak bezvýznamný, že o něm většina Stockholmanů ani neví. Chodí tam jen velmi málo lidí a ještě méně lidem by vůbec přišlo na mysl ho hlídat.

Parčík leží v norrmalmské čtvrti a vytváří jakési nepřirozené zakončení protáhlé Västmanské ulice. Je to malinká skalka porostlá stromy, je tam pár cestiček a příkrých schodišť do okolních ulic. Většinu kopce ještě zabírá škola, ta je ovšem v létě zavřená.

Mrtvolka ležela v severozápadní části parku, na samém kraji skály, volně viditelná, a poskytovala morbidní důkaz o tom, že vraždy budou čím dál tím bestiálnější. Muž jménem Ingemund Fransson měl tentokrát velmi naspěch.

A aby to bylo ještě horší, našla dívenku ke všemu její vlastní matka. Děvčátko se jmenovalo Solveig a bylo starší než minulé oběti, bylo jí už přes jedenáct. Bydlela v

Dannemorské ulici, ani ne pět minut od místa, kde se zločin odehrál, a pokud se dalo soudit, neměla tou dobou vůbec v parku být. Šla si jen z domova koupit čokoládu do stánku na rohu Dannemorské a Severní nádražní ulice, tedy před severovýchodním koncem parčíku, ani ne uvnitř parku. Nemělo by jí to bývalo zabrat víc než takových deset minut a z domova měla nařízeno, že si v parku nesmí hrát, stejně tam prý nikdy nechodila. Už když byla čtvrt hodiny pryč, vyběhla matka z domu a šla ji hledat. Ven s holčičkou nešla proto, že měla doma ještě jednu dcerku, které bylo půldruhého roku, a nemohla od ní odejít. Mrtvolku našla skoro okamžitě, naprosto se zhroutila a už byla v nemocnici. Postávali v mrholivém dešti, dívali se na mrtvé dítě a měli pocit, že na téhle smrti nesou mnohem větší vinu než vrah, tak byla otřesná a nesmyslná. Kalhotky nemohli nikde najít a čokoládu taky ne. Možná že měl Ingemund Fransson hlad a vzal si ji, protože si ji chtěl sníst. O tom, že to bylo jeho dílo, nebylo nejmenších pochyb. Pro jistotu se dokonce našel i svědek, který ho viděl, jak s děvčátkem mluví. Ale povídali si prý tak důvěrně, že byl svědek přesvědčen, že je to tatínek s dcerkou a že si vyšli na procházku. Ingemund Fransson byl přece milý a slušný člověk a na první pohled budil důvěru. Měl na sobě béžové manšestrové sako, hnědé kalhoty bílou košili, u krku rozepnutou, a pěkné černé polobotky.

Ztracené kalhotky byly bledě modré.

“Musí tady být někde kolem,” řekl Kol berg.

Pod nimi na ulici svatého Erika a na Severní nádražní rachotily a burácely husté proudy aut. Martin Beck se zadíval na rozsáhlé prostory nákladového nádraží a řekl klidně:

“Prohledejte každý vagón, každé skladiště, každou půdu tady kolem. Teď. Okamžitě.” Pak se obrátil a šel pryč. Byly tři hodiny odpoledne v úterý dvacátého června. Pršelo. Dvacátá devátá kapitola Razie začala v úterý odpoledne kolem páté. O půlnoci byla ještě stále v plném proudu a v časných ranních hodinách se její rozsah ještě vystupňoval.

Každý, koho bylo jen trošku možné zapojit do pátrání, byl na nohou, všichni psi byli venku, všechny vozy do posledního byly v pohybu. Honička se soustředila nejdřív do severních částí města; ale rychle se rozvětvila i do ostatních okrajových oblastí.

Stockholm je město, kde spí v létě venku tisíce lidí. A nejsou to jen tuláci, narkomani a alkoholici, ale také spousta cestujících, kteří nedostali pokoj v hotelu, a právě tolik lidí bez domova, sice práce schopných a celkem vzato pořádných lidí, kteří ale nemají kde bydlet, protože v důsledku chybného plánování prostě není dost bytů. Spí tedy na lavičkách v parku, na starých novinách rozprostřených po zemi, pod mosty, na nábřežích a ve dvorech. Určitě nejméně tolik se jich uchyluje do domů určených k zbourání nedokončených novostaveb, protileteckých krytů a drážních železničních vagónů, na schodiště do sklepů na půdy a do dílen. Anebo na loďky, motorové čluny a staré vraky.

Mnoho se jich potuluje na stanicích metra a na Hlavním nádraží nebo se dostanou na nějaký

sportovní stadión, a ti zvlášť mazaní se vloudí do podzemních inženýrských sítí vnitřního města, kde je změť chodeb a nejrůznějších tunelů.

Tu noc třásli civilní i uniformovaní policisté tisíci lidí, budili je a nutili je vstát, svítili jim baterkami do rozespalých obličejů a žádali od nich osobní doklady. Mnohým se poštěstilo, že je policie vyrušila víckrát, třeba i čtyřikrát, pětkrát i šestkrát. Přesouvali se z místa na místo a vzápětí je dohonili další policisté, právě tak utahaní jako oni sami.

Na ulicích byl klid. Dokonce ani prostitutky a obchodníci narkotiky se neodvážili vystrčit nos. Patrně

si neuvědomili, že na to, aby se jimi zabývala, má tentokrát policie méně času než kdy jindy. Ve středu ráno kolem sedmé začínala razie pomalu slábnout.

Nevyspalí a s kruhy pod očima klopýtali policisté domů, aby se pár hodin vyspali, jiní se skáceli, jako by je praštil do čela, na dřevěné lavičky a pohovky na strážnicích a jiných místnostech nejrůznějších stanic.

Tu noc se na nejrůznějších pozoruhodných místech našla spousta lidí, ale nikdo z nich se nejmenoval Ingemund Rudolf Fransson.

V sedm hodin dorazili Kol berg a Martin Beck na stanici v Kungsholmské ulici. To už byli tak unavení, že to skoro ani nevnímali, ani necítili. Spíš se zdálo, že chytili jakýsi druhý dech. Kol berg stál před velkým plánem města s rukama za zády.

“Pracoval v zahradnictví,” řekl. “Byl zaměstnán. u městské správy parků. V městských sadech dělal osm let a za tu dobu je určitě poznal všechny. A do téhle chvíle se ještě nepohnul ze středu města. Drží se území, které zná.”

“Jen kdyby se na to dalo spolehnout,” řekl Martin Beck.

“A jedna věc je jistá. Dneska v noci v žádném parku nespal.” Nadlouho se odmlčel a pak řekl zamyšleně: “Jestli jsme ovšem neměli pekelnou smůlu.”

“Právě,” řekl Martin Beck. “Ve městě jsou obrovské oblasti, které se v noci pořádně zkontrolovat prostě nedají. Djurgárden, Obora, Malý Janský les… a to už vůbec nemluvím o okrajových oblastech.”

“Nackská rezervace,” pokývl Kol berg.

“A hřbitovy,” řekl Martin Beck.

“Hřbitovy, no jo,” řekl Kol berg. “Ty se na noc sice zav írají, ale…” Martin Beck se podíval na hodinky.

“Nám teď jde o tohle: co dělá ten člověk ve dne?”

“To je právě to neuvěřitelné,” rozhodil Kol berg rukama. “Chodí si asi docela klidně po městě.”

“Dneska ho musíme dostat,” řekl Martin Beck. “Jiná možnost není.”

“Ano,” pravil Kol berg.

Psychologové byli na nohou a přispěli názorem, že Ingemund Fransson prý neprojevuje vědomou snahu se ukrývat. Nachází se prý patrně ve stavu, kdy si vůbec ničeho není vědom a jedná - rovněž podvědomě - inteligentně, veden automatickým pudem sebezáchovy.

“Velice poučné,” pravil Kol berg.

Za chvíli se dostavil Gunvald Larsson. Pracoval samostatně a podle svých vlastních metod.

“Víte, kolik jsem toho od včerejška najezdil?” řekl. “Tři sta čtyřicet kilometrů. V tomhletom zatraceným městě. A pomaličku.

Mám pocit, že jsem něco jako strašidlo.”

“Taky názor,” řekl Kol berg.

Melander měl rovněž názor.

“Mě na tom zneklidňuje ta systematičnost,” řekl. “Spáchá jednu vraždu a bezprostředně nato další. Pak přijde osmidenní pauza a další vraždy. A teď…”

Kdekdo měl názor.

Veřejnost propadla hysteri , žila v panické hrůze a policie byla k smrti utahaná. Středeční dopolední porada byla plná optimismu a útěšnosti. Na povrchu. V nitru měli všichni stejný strach.

“Potřebujeme víc lidí,” pravil Hammar. “Soustředíme z kraje veškeré jednotky, které bude možné

postrádat. Hodně se jich hlásí dobrovolně.”

A hlavně hlídky v civilu, k tomu se neustále vraceli. Policisté v civilu na všech nebezpečných místech, kdo má doma starou kombinézu nebo tepláky, vyrukuje do křoví.

“A po ulicích musí chodit plno uniformovaných hlídek,” řekl Martin Beck. “Abychom uklidnili veřejnost a dali lidem pocit bezpečí.”

Myslel na to, co právě řekl, a zmocnil se ho trpký pocit beznaděje a bezmoci.

“Povinně prokazovat totožnost při nákupu alkoholu v monopolních prodejnách,” řekl Hammar. Nápad to byl dobrý, až na to, že k ničemu nevedl. Vypadalo to, že nic k ničemu nevede. Středa se plazila hodinu po hodině jako hlemýžď. Přišlo nějakých deset poplašných zpráv, ale ani jedna nepůsobila příliš slibně a nakonec se všechny ukázaly jako falešné. Přišel večer, pak chladná noc a razie pokračovaly. Nikdo nespal..

Gunvald Larsson ujel dalších tři sta kilometrů po šestačtyřiceti öre za kilometr.

“Dokonce ti psi už jsou groggy,” prohlásil, když se vrátil. “Už nemají ani sílu pokousat nějakého policajta.”

To už bylo dopoledne ve čtvrtek dvaadvacátého června.

Vypadalo to na horký, ale větrný den.

“Tak - a já se seberu a jdu se postavit do Skansenu převlečený za májku,” pravil Gunvald Larsson. Nikdo se dokonce ani nenamáhal mu odpovědět. Martinu Beckovi bylo zle a bolel ho žaludek. Když se snažil přiblížit papírový pohárek ke rtům, roztřásla se mu ruka tak, že vyšplíchl kávu Melanderovi na piják. A Melander, jindy tak úzkostlivě pečlivý; si toho snad ani nevšiml. Melander byl ostatně výjimečně vážný. Nedokázal pustit z hlavy časový rozvrh. Časový rozvrh, který ukazoval, že se co nevidět může zase něco stát.

Ve dvě hodiny odpoledne konečně přišlo vysvobození. Přišlo v podobě telefonního rozhovoru. Přijal ho Rönn. Kde?

V Djurgárdenu?”

Položil dlaň na mluvítko, podíval se na ostatní a řekl:

“Je v Djurgárdenu. Vidělo ho tam několik lidí.”

“Jestli budeme mít štěstí, bude ještě na jižním Djurgárdenu a dostaneme ho zaručeně,” řekl Kol berg ve voze.

Uháněli směrem na východní předměstí a Melander s Rönnem v dalším voze jim byli v patách. Jižní Djurgárden je ostrov a dá se na něj přejet jedním ze dvou mostů buď přes Djurgárdsbrunnský záliv nebo přes Djurgárdsbrunnský plavební kanál, pokud člověk nejede přívozem nebo vlastní lodí. Na té třetině ostrova, která je nejblíže centru města, jsou muzea, zábavní podnik Zelený háječek, letní restaurace, přístaviště pro jachty, stockholmský skansen, zoologická zahrada a malá osada, které se říká Djurgárdenské Staré Město. Jinak jsou na ostrově pěstěné sady, ale také divoce rostoucí chráněné oblasti. Budovy jsou staré, ale dobře udržované. Jsou tam rozsety zámečky, vznešené palácové vily i malé domky z osmnáctého století, všechno uprostřed krásných zahrad. Melander s Rönnem zabočili přes Djurgárdenský most a Kol berg s Martinem Beckem odjížděli od středu města dál na vzdálenější most k Djurgárdsbrunnskému hostinci. Na parkovišti před restaurací stálo už několik policejních vozů.

Djurgárdsbrunnský most přes plavební kanál už měla rádiová hlídka uzavřený a na druhé straně

viděli další policejní vůz, jak pomalu jede směrem k Manilskému ústavu pro hluchoněmé. Na začátku mostu postával malý hlouček. Když se Martin Beck s Kol bergem přiblížili, vypletl se z hloučku postarší muž a šel k nim.

“Pánové, vy jste prý ti policejní komisaři,” řekl.

Zastavili se a Martin Beck p řikývl.

“Já se jmenuju Nyberg,” pokra čoval muž. “To já jsem objevil vraha a zavolal polici .”

“Kde jste ho objevil?” zeptal se Martin Beck.

“Kousek za Gröndalem. Stál na cestě a díval se na dům. Hned jsem ho poznal podle obrázku a popisu v novinách. Nejdřív jsem nevěděl, co mám dělat, jestli bych se neměl pokusit ho zadržet sám, ale když jsem přišel blíž, slyšel jsem, že mluví sám se sebou. Bylo to tak divné, že jsem si řekl, že by vlastně mohl být nebezpečný, a tak jsem co nejklidněji odešel tady do restaurace a zavolal na polici .”

“Mluvil sám se sebou?” řekl Kol berg. “Slyšel jste, co říká?”

“Povídal něco; že je nemocný. Vyjadřoval se hrozně podivně, ale o to v podstatě šlo. Tedy že je nemocný. Když jsem zavolal na polici , vrátil jsem se tam, ale on už byl pryč. Tak jsem si stoupl na most a vartoval jsem, až přijela policie.

Martin Beck s Kol bergem .sešli k mostu a prohodili; několik slov s rádiovou hlídkou. Řada svědků muže spatřila mezi plavebním kanálem a ústavem pro hluchoněmé a svědek v Gröndalu ho patrně viděl poslední. Policie už celou oblast prohledávala a posily už byly na cestě.

Celou oblast se podařilo uzavřít velice rychle, a tak byla naděje, že se muž ještě stále nachází na ostrově. Od chvíle, kdy ho svědek spatřil u Gröndalu, nepřejel přes most jediný autobus. Všechny cesty do města byly uzavřené, a než je policie uzavřela, nemohl se dostat dál než ke skansenu nebo do Starého Města. Neměli ovšem valnou naději, že se jim podaří ho překvapit, protože musel už dávno zpozorovat, že se to všude policisty jen hemží.

Martin Beck a Kol berg se vrátili do vozu a přejeli přes most.

Za nimi jely dva pohotovostní vozy, které právě dorazily.

Zastavili na cestě mezi mostem a ústavem hluchoněmých a odtamtud začali celou honičku organizovat.

O čtvrt hodiny později už se na ostrově shromáždilo veškeré mužstvo stockholmských policejních obvodů, které bylo možno postrádat, a oblast mezi skansenem a Blockhuským mysem pročesávaly z mnoha stran stovky policistů.

Martin Beck seděl ve voze a dirigoval práci rádiem. Pátrací skupiny byly vybavené radiostanicemi a po všech sjízdných cestách na ostrově neustále projížděly rádiové vozy. Spousta nevinných chodců se musela legitimovat a potom opustit ostrov. Všechny vozy jedoucí do města musely zastavit u policejních zátarasů a podrobit se prohlídce.

V parku před Rosendalským zámkem Se jakýsi mladík dal na útěk, když ho policista požádal o osobní průkaz, a byl tak vyděšený, že vběhl přímo do náruče dvěma dalším policistům. Odmítl říci, kdo je a proč se pokoušel utéct. Při zběžné tělesné prohlídce mu v kapse saka našli nabitou. devítimilimetrovou pistoli Parabel um a promptně ho odvezli na letní stanici Östermalmského obvodu u Zeleného háječku.

“Takhle se nám podaří zašít veškeré kriminální živly V celém Stockholmu, jen ne toho chlapa, kterého hledáme,” pravil Kol berg.

“Někde se tady schovává,” řekl Martin Beck. “Ale tentokr át už nám neunikne.”

“Já bych si nebyl tak jistý,” řekl Kol berg. “Nemůžeme to tu nechat uzavřené bůh ohlásil se.

“Zde vůz devadesát sedm, devět sedm. Našli jsme ho.”

“Kde jste?” zeptal se Martin Beck.

“U Biskupského mysu. Naproti veslařskému. klubu.”

“Jedeme,” řekl Martin Beck.

Na Biskupský mys dorazili během tří minut. Stály tam tři rádiové vozy a jedna motohlídka a na cestě postávali ještě další uniformovaní i tajní policisté. Muž stál mezi automobily, obklíčen hlídkami. Strážník z motohlídky v kožené bundě ho držel za ruku zkroucenou na zádech. Muž byl hubený a o něco menší než Martin Beck. Měl velký nos, modré oči, dozadu sčesané vlasy pískové barvy, na temeni prořídlé. Měl na sobě hnědé kalhoty, bílou rozhalenku a tmavohnědé sako. Když k němu přišli Martin Beck s Kol bergem, řekl:

“Poslyšte, co tohleto má znamenat?”

“Jak se jmenujete?” zeptal se Martin Beck.

“Fristedt. Wilhelm Fristedt.”

“Můžete prokázat svou totožnost?”

,Ne, zapomněl jsem si řidičský průkaz, mám ho v jiném saku.”

“Kde jste byl posledních čtrnáct dnů?” zeptal se Martin Beck.

“Nikde. Chci říct doma. V Selské ulici. Byl jsem nemocný.”

“Doma pochopitelně sám, co?”

To se zeptal Kol berg. Mluvil sarkastickým tónem.

“Ano,” pravil muž.

“Jmenujete se Fransson, ne?” řekl Martin Beck přátelsky.

“Ne. Jmenuju se Fristedt ” řekl muž. “Musí mi tak kroutit tu ruku? Bolí mě to.” Martin Beck pokynul policistovi v kožené bundě hlavou.

“Dobře. Posaďte se do vozu.”

Popošel s Kol bergem stranou a řekl:

“Co myslíš? Je to on?”

Kol berg se škrábal ve vlasech.

“Já ti nevím. Vypadá tak slušně a normálně. Něco mi tu nehraje. Ale popis se na něj, hodí a totožnost prokázat taky nemůže. Já fakt nevím.” Martin Beck šel k autu a otevřel zadní dvířka.

“Co tady v Djurgárdenu děláte?” zeptal se.

“Nic. Jsem na procházce. Co má tohleto všecko znamenat?”

“A totožnost nemůžete potvrdit?”

“Bohužel ne.”

“Kde bydlíte?”

“V Selské ulici. Ale co se mě tak vyptáváte?”

“Co jste dělal v úterý?”

“Předevčírem? Byl jsem doma. Byl jsem nemocný. Dneska jsem po čtrnácti dnech poprvé venku.”

“Kdo vám to může dosvědčit?” řekl Martin Beck. “Byl u vás někdo, když jste byl nemocný?”

“Ne. Byl jsem sám.”

Martin Beck bubnoval prsty na střechu vozu a díval se na Kol berga. Kol berg otevřel dvířka na druhé straně. strčil do vozu hlavu a řekl:

“Mohl bych se vás zeptat, co jste to říkal asi tak před půl hodinou u Gröndalu?”

“Prosím?”

“Stál jste dneska u Gröndalu a něco jste si říkal.”

“Aha,” řekl muž. “To jo.”

Pousmál se a řekl:

“Já jsem ta chorá břízka, co usychá už v mládí.

Stlát listí, když vítr výská, jen korunu mou svádí.”

“To jste myslel?”

Strážník v kožené bundě zůstal na muže civět s otevřenou pusou.

“Fröding,” řekl Kol berg.

“Ano,” přikývl muž. “On v Gröndalu bydlel, když umřel. Nebyl ani tak starý, ale byl duševně chorý.”

“Jaké máte zaměstnání?” zeptal se Martin Beck.

“Jsem řezník,” odpověděl muž.

Martin Beck se narovnal a podíval se přes střechu vozu na Kol berga. Ten pokrčil rameny. Martin Beck si zapálil a hluboce vtáhl kouř. Pak se předklonil a znovu se na muže podíval.

“Tak dobrá,” řekl. “Vezmeme to znovu od Adama. Jak se jmenujete?” Slunce pražilo do střechy vozu. Muž na zadním sedadle si setřel pot z čela a pravil:

“Wilhelm Fristedt.”

Třicátá kapitola

Martina Becka by mohl někdo považovat za venkovského balíka, který se dal ve městě napálit; a Kol berga za vraha z vilnosti.

Rönnovi by se mohly přilepit falešné vousy a někomu by se mohlo namluvit, že je to Mikuláš, nějaký popletený svědek by třeba dokonce mohl tvrdit, že Gunvald Larsson je černoch. Jistě by bylo možné přestrojit policejního náčelníka za silničního dělníka a šéfa státní policie za pařez. Snad by se dalo i někomu namluvit, že ministr vnitra je docela obyčejný hlídkař. Podobně jako Japonci za druhé světové války nebo jako někteří posedlí fotografové, mohl by se člověk zamaskovat. třeba jako keř a tvrdit• že to nikdo nepozná. Lidem by člověk prostě mohl namluvit prakticky cokoliv. Ale nic na tomhle širém světě by nikoho nedokázalo přimět, aby si s někým nebo s něčím spletl Kristianssona a Kvanta.

Kristiansson a Kvant měli brigadýrky a kožené bundy se zlatými knoflíky. Přes prsa se jim táhl řemen opasku a u pasu se jim houpala pistole a pendrek. Byli pon ěkud navlečení protože jakmile klesla teplota pod dvacet stupňů začínala jim okamžitě být zima.

Oba byli ze skänské provincie na jihu Švédska.

Oba měřili metr šestaosmdesát a měli modré oči. Oba byli ramenatí a světlovlasí a vážili přes devadesát. Jeli v černém plymouthu s bílými blatníky. Dále byl vůz vybaven ručním reflektorem a na střeše oranžovým majáčkem a dvěma červenými reflektory. Kromě toho měli na čtyřech různých místech vozu napsáno velkými tiskacími písmeny POLICIE - na obou předních dveřích, na kapotě a na kufru.

Kristiansson a Kvant byli posádkou hlídkového rádiového vozu.

Než přišli k polici , byli oba zaměstnáni jako délesloužící četaři u skänského pěšího pluku v Ystadu. Oba byli ženatí a měli po dvou dětech.

Pracovali spolu dlouho a znali se tak dobře, jak se jen mohou poznat dva muži v policejním hlídkovém voze. Přeložit se dali zároveň, a v jiné společnosti než ve své vlastní se necítili ve své kůži.

A přesto byl každý z nich úplně jiný a oba si šli navzájem bez přestání na nervy. Kristiansson byl tichý kliďas, Kvant provokativní vztekloun. Kristiansson nikdy nemluvil o své ženě, Kvant nemluvil skoro o ničem jiném. Kristiansson už o ní věděl úplně všecko, nejen co říká a dělá, ale byl dopodrobna zpraven i o těch nejintimnějších podrobnostech jejího chování a každičkém mateřském znamínku, jaké na těle nosí světem.

Panoval všeobecný názor, že se znamenitě doplňují. Sebrali už spoustu zlodějíčků, odvezli tisíce ožralků a zatrhli stovky domovních výtržností a kromě toho jich také Kvant pěknou řádku vyvolal, protože vycházel z pře• svědčení, že lidi pokaždé začnou vyvádět, když zjistí, že před nimi v jejich vlastní předsíni stojí dva policajti.

žádný světoborný čin nikdy nevykonali a do novin se taky nikdy nedostali. Jednou, když ještě

sloužili v Malmö, odvezli do všeobecné nemocnice opilého novináře, který se pořezal na ruce. O půl roku později byl tenhle člověk zavražděn. Blíž ke slávě se nedostali. Právě tak, jako jistí lidé mají druhý domov na záchytce v Arsenální ulici, měli Kristiansson a Kvant druhý domov ve svém rádiovém voze, v nedefinovatelném ovzduší opilství a zatuchlé intimity. Leckomu připadalo, že oba působí nafoukaně, protože mluví jižním skänským nářečím, je zase zlobilo, když jistá individua, zcela postrádající smysl pro jemnosti a valéry tohoto nářečí, se po nich snaží opičit.

Kristiansson a Kvant nepatřili dokonce ani ke stockholmské městské polici . Sloužili jako rádiová

hlídka v předměstském obvodu Solna a o vraždách v parcích věděli jen to, co si přečetli v novinách a co se doslechli v rádiu.

Chvilku po půl třetí odpoledne ve čtvrtek dvaadvacátého června se nacházeli před

Karlberským zámkem a zbývalo jim jen něco přes dvacet minut služby.

Kristíansson řídil. Před chvílí obrátil vůz na starém vojenském cvičišti před Vysokou válečnou školou a ujížděl teď po Karlberském nábřeží na zpáteční cestě do Solny.

“Zastav,” řekl Kvant.

“Proč?”

“Chci se podívat tadyhle na tu loď.”

Po chvíli Kristiansson zívl a řekl:

“Už ses vynadíval?”

“Jo.”

Pomalu jeli dál.

“Toho vraha z parků už mají,” řekl Kristiansson. “Obklíčili ho v Djurgárdenu.”

“Taky jsem to slyšel,” řekl.Kvant.

“Ještě že jsou děti na venkově, u nás ve Skäne.” “No,” řekl Kvant. “Zvláštní je…” Nedořekl to. Kristiansson mlčel.

“Je to stejně zvláštní,” řekl Kvant. “Než jsem to dal se Siv dohromady, byl jsem po ženskejch jak čert. Těch buchet., co já měl pořád v zásobě.”

“Mám to v živé paměti,” pravil Kristiansson a mohutně zívl.

“A teď - teď si připadám jak omšelina. Vlezu do postele a spím jak dřevo, sotva lehnu. Vzbudím se a první, co mě napadne, je smetana a čerstvé rohlíky.”

Těžce se zamyslel, chvíli mlčel a pak dodal:

“Ono to asi bude věkem.”

Kristiansson a Kvant právě úspěšně překonali třicítku.

“Jo,” pravil Kristiansson.

Jel kolem Karlberského mostu a byl jen pár desítek metrů od hranic stockholmského městského obvodu. Kdyby bývali neměli.vraha obklíčeného v Djurgárdenu, byl by Kristiansson patrně zabočil doprava do Ekelundské ulice a prohlédl si to co zbývalo z Ingentinského lesíka, když tam teď postavili řadu věžáků. Ale teď k tomu neměl nejmenší důvod, a kromě toho neměl taky dvakrát chuť vidět v ten den už podruhé státní policejní školu, kolem níž by musel jet. A tak tedy pokračoval na západ zatáčkami podél pobřeží.

Přejeli kolem Talského mysu a Kvant se se špatně skrývaným odporem mračil na mládež

postávající kolem hospody a automobilů na parkovišti.

“Vlastně bychom měli zastavit a trochu se těm jejich rachotinám podívat na zuby;” prohlásil.

“To radši necháme dopravákům,” řekl Kristiansson. “Za čtvrt hodiny aby sme, byli zpátky.” Chvíli seděli mlčky.

“To je dobře, že toho chlapa perverzního chytli,” řekl Kristiansson.

“Jestli ty taky jednou řekneš něco, co už jsem neslyšel alespoň dvacetkrát,” pravil Kvant.

“To máš těžký.”

“Teda dneska ráno byla Siv ale nabroušená,” řekl Kvant. “Povídal jsem ti o té bulce, co tvrdila, že má na levém prsu? Jak myslela, že je to rakovina?”

“Povídal.”

“No, tak já jsem si řek…”

“Jo. Už jsi říkal.”

Dojeli na konec Karlberského nábřeží ale místo aby zabočil na novou silnici k Sundbyberské třídě, což by bývala byla nejkratší cesta na policejní stanici, jel Kristiansson dále Zámeckou alejí, kudy už pomalu nikdo nechodí ani nejezdí.

Později se ho spousta lidí měla vyptávat, proč jel zrovna touhle cestou, jenže on na tuhle otázku nedokázal odpovědět. Prostě tam• jel. Kvant na to tedy rozhodně nereagoval. Sloužil už v rádiovém vozu příliš•dlouho,. aby kladl nesmyslné otázky. Místo toho pravil v hlubokém zamyšlení: “Já teda nechápu, co to do ní vjelo. Jako do Siv.”

Projeli kolem Huvudstského zámku.

Na zámek nic zvláštního, říkal si Kristiansson asi tak po pětisté. Doma ve Skäne, tam máme pořádné zámky. S hrabaty. Nahlas řekl:

“Mohl bys mi půjčit dvě pětky?”

Kvant přikývl. Kristiansson trpěl chronickým nedostatkem finančních prostředků. Jeli pomalu dál. Vpravo od nich byly novostavby věžových obytných domů, vlevo se mezi silnicí a Ulvsundským jezerem.táhl uzounký, ale hustý a zarostlý pás lesa.

“Zastav.”

“Proč?”

“Musím si odskočit.”

“Vždyť už jsme skoro doma.”

“Nedá se nic dělat,” řekl Kvant.

Kristiansson zabočil doleva a pomalinku zajel na paseku. Tam zastavil. Kvant vystoupil, obešel automobil a šel k nízkým keřům.

Díval se přes křoviny. Pak otočil hlavu a uviděl nějakých pět metrů vedle sebe muže, který tam byl zřejmě za týmž účelem jako on.

“Pardon,” pravil Kvant a diskrétně pootočil hlavu. Upravil si šatstvo a vracel se k autu. Kristiansson měl otevřené dveře a díval se ven.

Dva metry od vozu se Kvant najednou zastavil a řekl:

“Ale vždyť to je jako… a tam vzadu sedí…”

“A zároveň řekl Kristiansson:”

“Poslyš, ten chlap…”

Kvant udělal čelem vzad a šel k muži v křoví. Kristiansson se jal pomalu vystupovat z vozu. Muž měl na sobě béžové manšestrové sako, špinavou bílou košili, zmačkané hnědé kalhoty a černé polobotky. Byl středně veliký a měl řídké, dozadu sčesané vlasy a velký nos. A šaty si ještě stále neupravil.

Když byl Kvant asi dva metry před ním, zvedl muž levý loket, nastavil ho před obličej a řekl:

“Nebijte mě.”

Kvant sebou trhl.

“Cože?” řekl.

Je sice pravda, že mu jeho vlastní žena ještě ten den ráno řekla, že je zvíře a že je to na něm vidět na sto honů, ale tohle bylo přece jen trochu moc. Vzpamatoval se a řekl:

“Co tady děláte?”

“Nic,” pravil muž.

Stydlivě a nejistě se usmál. Kvant si prohlížel stav jeho šatstva.

“Můžete se legitimovat?”

“Ano, mám tady v kapse potvrzení na invalidní důchod. “

Přišel k nim Kristiansson. Mu ž se na něj podíval a řekl:

“Nebijte mě.”

“Nejmenujete vy se Ingemund Fransson?” zeptal se Kristiansson.

“Ano,” řekl muž.

“Myslím, že bude nejlepší, když půjdete s námi,” řekl Kvant a vzal ho za loket. Muž se ochotně dal odvést k autu.

“Sedněte si dozadu,” řekl Kristiansson.

“A zapněte si kalhoty,” řekl Kvant.

Muž na okamžik zaváhal. Pak se usmál a poslechl. Kvant vlezl do vozu za ním a sedl si vedle něho na zadní sedadlo.

“Tak bych prosil doklady,” řekl.

Muž strčil ruku do zadní kapsy a vytáhl kus papíru.

Kvant po něm přejel očima a podal ho Kristianssonovi.

“No jo, bude to tak,” řekl Kristiansson.

Kvant se na muže nevěřícně díval a pomalu ze sebe soukal:

“No jo, je to on.”

Kristiansson obešel vůz na druhou stranu, otevřel si druhé dveře a začal mu prohledávat kapsy u saka.

Teď, když ho měl tak blízko před sebou, viděl, že má vpadlé tváře a na bradě několik dní staré

prošedivělé strniště.

“No prosím,” řekl Kristiansson a vytáhl mu něco z náprsní kapsy u saka. Byly to bledě modré dětské kalhotky.

“Aha,” pravil Kvant. “Tak teď už je to úplně jasné, co?”

“To bych prosil,” řekl Kristiansson.

“Vzal jsem jí kus čokolády,” pravil muž jménem Ingemund Fransson.

“Ale jednomu chlapečkovi jsem dal lístek z metra. Dokonce platný. Dalo se na něj ještě přestoupit.”

Víc už mu toho Kristiansson po kapsách nenašel. Kvant zabouchl dveře.

“Čokoládu! ” štěkl na něj vztekle. “Lístek z metra! “

“Zabil jsi tři děti, ty chlape! “

“Ano,” řekl muž.

Usmál se a zavrtěl hlavou.

“Musel jsem,” řekl.

Kristiansson stál ještě stále vedle vozu.

“Jak jste ty děti k sobě lákal?” zeptal se.

“S dětmi já to umím. Vždycky se jim se mnou líbí. Všecko možné jim ukážu, kytičky a tak…” Kristiansson se chvíli rozmýšlel. Pak řekl:

“Kde jste spal na dnešek v noci?”

“Na Severním hřbitově,” řekl muž. “V urnovém háji.”

“Tam jste spal pořád?” zeptal se Kvant.

“Někdy. Taky na jiných hřbitovech. Už si to pořádně nepamatuju.”

“A co ve dne,” řekl Kristiansson, “kde jste byl ve dne?”

“Tak různě… hodně taky v kostelích. Je tam tak krásně. Ticho, mír a klid. Můžete tam sedět celé

hodiny…”

“Ale jít domů, to ne, to sis dával moc dobrý pozor, co?” řekl Kvant.

“Ano. Ale doma jsem taky byl. Jednou. Měl jsem něco na botách. A…”

“A…?”

“Musel jsem si je zout a vzít si staré tenisky. A pak jsem si ovšem koupil nové boty. Nestydatě

drahé, to vám povím.”

Kristiansson a Kvant na něj zírali.

“A taky jsem si došel pro sako.”

“Aha,” řekl Kristiansson.

“Ono je totiž pěkná zima, když člověk spí venku, to byste nevěřili,” hovořil muž. Uslyšeli rychlé kroky a uviděli, jak kolem běží mladá žena v modrých šatech a dřevěných sandálech. Všimla si policejního vozu a zastavila se.

“Ách,” vyhrkla udýchaně. “Neviděli jste náhodou… dcerušku… nemůžu ji najít… utekla mi. Neviděli jste ji náhodou? Má na sobě červené šatičky…”

Kvant zatočil kličkou a otevřel okno. Chtěl jí to vytmavit, ale pak se vzpamatoval a pravil zdvořile:

“Jistě, mladá paní. Sedí tadyhle za křovíčkem a hraje si s panenkou. Všechno je v naprostém pořádku. Právě jsem ji viděl.”

Kristiansson instinktivně strčil ruku s bledě modrými kalhotkami za záda a pokusil se na ženu usmát. Moc valně to nedopadlo.

“Všechno je v naprostém pořádku,” opakoval po kolegovi přihlouple. žena odběhla ke křoví a za chviličku uslyšeli jasný, dětský hlásek, jak říká:

“Ahoj, mami.”

Ingemundu Franssonovi zmizel z tváře jakýkoli výraz a oči mu začaly nepřítomně těkat. Kvant ho pevně chytil za loket a řekl:

“Tak, Kal e, jedeme.”

Kristiansson zabouchl zadní dveře, sedl si za volant a nastartoval. Couval na silnici a říkal:

“Jen jedno teda nechápu.”

“A co?” řekl Kvant.

“Koho to tam obklíčili v tom Djurgárdenu.”

“To bych taky moc rád věděl,” řekl Kvant.

“Buďte tak hodný a nedržte mě tak pevně,” pravil muž jménem Ingemund Fransson. “Ono to trochu bolí.”

“Mlčte! ” řekl Kvant.

*

Martin Beck stál ještě stále na Biskupském mysu v Djurgárdenu, osm kilometrů od Zámecké aleje. Stál bez pohnutí, levou rukou se držel za bradu a upíral oči na Kol berga. Ten byl rudý jako rak a jen se z něho lilo. Motocyklista v bílé přilbě a s vysílačkou zasalutoval a hnal se pryč. Před dvěma minutami odjeli Melander a Rönn do Selské ulice s mužem, který tvrdil, že se jmenuje Fristedt, aby mu dali možnost prokázat totožnost. Ale to byla stejně už pouhá formalita. Ani Martin: Beck, ani Kol berg už nepochybovali, že se do Djurgárdenu hnali za falešnou stopou. Čekalo tam ještě stále jedno auto rádiové hlídky. Kol berg stál u otevřených dveří vedle řidiče, Martin Beck kus opodál.

“Tadyhle je něco,” řekl řidič v policejním voze, “něco v rádiu.”

“Co zas?” řekl Kol berg netečně.

Policista poslouchal.

“Dva mládenci ze Solny,” řekl.

“Rádiová hlídka.”

“Co?”

“Našli ho.”

“Franssona?”

“Ano. Mají ho v autě.”

Martin Beck přišel k vozu. Kol berg se předklonil, aby lépe slyšel.

“Co říkají?” zeptal se Martin Beck.

“Je to úplně jasné,” řekl muž ve voze. “Totožnost potvrzená. Dokonce se hned přiznal. A kromě toho měl v kapse bledě modré dětské kalhotky. Přistižen při činu.”

“Cože?” řekl Kol berg. “Při činu? Tak on…”

“Ne. Přišli včas. Děvčátku se nic nestalo.”

Martin Beck si opřel čelo o hranu střechy vozu. Kov byl uprášený a horký:

“Panebože, Lennarte;” řekl, “je po všem.”

“Ano,” řekl Kol berg. “Pro tentokrát.”