Maj Sjövalová-Per Wahlöö

KNIHA DEVÁTÁ

Vrah policistů

Kapitola první

Na zastávku přišla zbytečně brzy. Autobus tu bude nejdříve za půl hodiny. Třicet minut lidského života není nijak dlouhá doba. A navíc byla zvyklá čekat a ráda chodila všude o něco dřív. Přemýšlela o tom, co si udělá k večeři, a taky trochu o tom, jak vypadá. To . dělávala často. Ale v době, kdy autobus dorazí, už nebude mít myšlenky vůbec na nic. Zbývalo jí sedmadvacet minut života.

Bylo pěkné počasí a čirý vzduch, foukal trochu ostrý vítr, ohlašující počátek podzimu, ale ona měla účes natolik důkladně upravený, že se nedal poničit vlivem počasí. Jak vypadala?

Stála u krajnice, poměrně vysoká a bytelně stavěná žena s rovnýma nohama a širokými boky, mírně obtloustlá a vyděšená z toho, že to začne být vidět, a člověk by jí hádal čtyřicet. V oblékání

se především řídila módou, dost často na úkor pohodlí. Byl větrný podzimní den a ona měla na sobě jasně zelený kabát ve stylu třicátých let, nylonové punčochy a tenké hnědé lakové kozačky se silnou podešví. Přes levé rameno si zavěsila malou čtyřhrannou kabelku s velkou mosaznou sponou, také hnědou, stejně jako semišové rukavice. Světlé vlasy měla pečlivě nalakované a také

na make-upu si dala hodně záležet.

Auta si všimla, teprve když zastavilo. Muž na předním sedadle se předklonil a otevřel dveře.

- Chceš svézt?

- Ráda, odpověděla trochu zmateně., No jistě, . nevěděla jsem, Cos nevěděla?

- Nečekala jsem, že se svezu. Chtěla jsem jet autobusem.

- Věděl jsem, kde jsi. A náhodou se mi to hodí. Pospěš si.

Pospěš si. Kolik vteřin jí trvalo, než vlezla do auta a usadila se vedle řidiče? Pospěš si. Jel rychle a za chvíli nechali město za zády.

Seděla s kabelkou v klíně, trochu křečovitě, možná překvapená nebo zmatená. Nebylo zřejmé, zda příjemně či nepříjemně. Sama to nevěděla.

Pokradmu na něj zašilhala, ale muž byl podle všeho zcela zaujat řízením. Odbočil doprava z hlavní silnice a vzápětí znovu. Zopakoval to několikrát. Silnice vypadala čím dál hůř. Dalo se pochybovat, zda to vůbec ještě je silnice.

- Co chceš dělat? zeptala se a trochu vyděšeně se zahihňala.

- Mám tu něco na práci.

- Kde?

- Tady, řekl a zabrzdil.

Před sebou v mechu uviděl stopy vlastních pneumatik. Byly jen pár hodin staré.

- Támhle, řekl a pokývl., Za tou hranicí dřeva. Tam to bude dobrý.

- Děláš si legraci?

- Z tohodle si nikdy legraci nedělám.

Vypadal, jako kdyby ho ta otázka urazila nebo rozčílila.

- A co můj kabát?

- Nech ho v autě.

- Ale…

- Mám deku.

Vystoupil, obešel auto a podržel jí dveře.

Opřela se o něj, svlékla si kabát a úhledně složený ho položila na sedadlo vedle kabelky.

- A je to.

Choval se klidně a sebejistě, ale za ruku ji nevzal. Šel pomalu ke dříví a ona za ním. Za dřívím bylo závětří, teplo a slunce. Vzduch se tetelil bzučením hmyzu a svěže voněl zelení. Vlastně bylo pořád ještě skoro léto a tohle léto se zapsalo jako nejteplejší v histori zpráv o počasí. Nebyla to obyčejná hromada polen, ale téměř dvoumetrová hranice nařezaných bukových kmenů.

- Sundej si blůzu.

- Hm, přikývla rozpačitě:

Trpělivě čekal, až si rozepne knoflíčky.

Potom jí pomohl blůzu svléknout, opatrně, aniž se dotkl jejího těla. Zůstala stát s blůzou v ruce a nevěděla, co s ní.

Vzal si ji od ní a pečlivě ji odložil na okraj hranice dřeva.

Přes látku si to hned začal šněrovat škvor.

Stála před ním v sukni a prsa těžce spočívala v podprsence tělové barvy, oči měla upřené do země

a zády se opírala o rovnou zeď kulatiny za sebou.

Nastal okamžik činu a on jednal tak rychle a překvapivě, že si vůbec nestačila uvědomit, co se děje. Nikdy neměla moc hbité reakce.

Chytil ji oběma rukama za pas sukně hned u pupku a jediným škubnutím rozerval ohromnou silou sukni i punčochové kalhoty. Byl silný a látka okamžitě praskla skřípavým zvukem, jako když se trhá

starý kanafas. Sukně jí spadla na lýtka, punčochy a kalhotky jí strhl až ke kolenům a zároveň zatáhl za levý košíček podprsenky, až těžký povadlý prs klesl dolů.

Teprve potom vzhlédla a podívala se mu do očí. Do očí plných odporu, nenávisti, divoké vášně. Odhodlání vykřiknout nestačilo uzrát. A navíc by to nemělo smysl. Místo bylo vybráno pečlivě.

Zvedl ruce přímo nahoru, uchopil ji silnými, opálenými prsty kolem krku a zaškrtil. Když jí přitlačil temeno na dříví, pomyslela si: proboha účes.

To bylo poslední, nač myslela.

Tiskl jí krk o něco déle, než bylo nutné.

Potom uvolnil pravou ruku a zatímco ji druhou stále držel zpříma, uhodil ji ze všech sil pěstí do přirození. Klesla k zemi a zůstala ležet mezi mařinkou a loňským listím v podstatě nahá. Z hrdla se, jí vydralo zachrčení. Věděl, že to je normální a že už je mrtvá. Smrt není nikdy pěkná. Ostatně ona nebyla pěkná ani, za života, dokonce ani v mládí. Mohla být nanejvýš patetická, jak tam ležela v podrostu smíšeného lesa. Počkal pár minut, než pořádně popadl dech a srdce mu přestalo bušit jako o závod. Potom se znovu začal chovat klidně a rozumně, jako kdyby se nic nestalo. Za hranici dřeva zůstal ještě po podzimní vichřici z osmašedesátého roku nepřístupný polom a za ním nízký, sotva dvoumetrový, hodně hustý smrkový podrost.

Chytil ji v podpaží a s odporem ucítil na dlaních lepkavé upocené chloupky. Trvalo to dost dlouho, než ji protáhl divokou změtí vyvrácených kmenů a vyrvaných kořenů, ale on nikam nespěchal. O pár metrů dál ve smrkovém mlází našel prohlubeň naplněnou žlutou jílovitou vodou. Hodil ji tam a zadupal bezvládné tělo do jílu.

Nejdřív se na ni chvíli zadíval a všiml si, že je po létě stále ještě opálená, ale levý prs měla bledý a posetý malými hnědými pihami. Člověk by skoro řekl mrtvolně bledý. Vrátil se k autu pro zelený plášť. Chvíli uvažoval, co udělá s kabelkou. Potom sebral ze dřeva blůzu, kabelku do ní zabalil a všechno odnesl k bahnité jámě. Barva kabátu byla poněkud nápadná, a

proto si došel pro pořádnou větev a zatlačil ji kabát, blůzu i kabelku co nejhlouběji do bahna. Příští čtvrthodinu sbíral smrkové větvičky a mechové drny.

Pečlivě louži zakryl, aby si náhodný kolemjdoucí nevšiml, že tam někdy byla bahnitá jáma. Několik minut studoval výsledek a občas něco upravil, než byl konečně spokojen. Pokrčil rameny a vrátil se k autu. Vzal si ze zavazadlového prostoru kus hadru a otřel si jim gumové

holinky. Když byl hotov, hodil hadr na zem. Zůstal tam ležet mokrý, zablácený a z daleka viditelný. Proč taky ne. Kus hadru může ležet kdekoliv. Nic nedokazuje a nedá se spojit do souvislosti s ničím určitým.

Posadil se do auta a odjel.

Cestou přemýšlel o tom, že to proběhlo dobře a že dostala přesně to, co si zasloužila. Kapitola druhá

Před činžovním domem v Räsundské ulici v Solně parkoval vůz. Byl to černý chrysler s bílými blatníky a bílým nápisem POLICIE velkými tiskacími písmeny na dveřích, krytu motoru a zavazadlovém prostoru. Bílá lepicí páska přes spodní bříško písmene “B” na zadní tabulce poznávací značky s kombinaci písmen BIG ještě přesněji určovala totožnost vozidla. Reflektory i světlo uvnitř vozu byly zhasnuté, ale pouliční osvětlení se slabě odráželo od lesklých knoflíků na uniformě a bílých bandalírů na předním sedadle:

Ačkoliv bylo teprve půl deváté a říjnový večer působil vlaze a jasně a ani nebylo zvlášť zima, byla ulice chvílemi úplně pustá.

V oknech domů po obou stranách se svítilo a v několika se mihotala studená namodralá záře televizní obrazovky.

Tu a tam se některý z večerních kolemjdoucích zvědavě podíval na hlídkový vůz, ale okamžitě

ztratil zájem, jelikož přítomnost policie zřejmě neměla spojitost s žádnou výraznou aktivitou. K

vidění tu byli jen dva strážnici, kteří se povalovali v autě.

Muži v autě by také neměli nic proti tomu, kdyby se něco dělo.

Parkovali tu už hodinu a celou dobu se soustředili na domovní vrata šikmo přes ulici a jedno osvětlené okno v přízemi vpravo od dveří. Ale uměli čekat. Byli na to zvyklí. Kdyby se na ně člověk zadíval zblízka, asi by ho napadlo, že nevypadají tak docela na obyčejné

policajty. Závada nebyla v oděvu. Do puntíku odpovídal předpisům, nechyběl bandalír, obušek ani pistole v pouzdře. Chyba byla v tom, že jak řidič, korpulentní chlapík s žoviálním chováním a bystrým pohledem, tak jeho kolega, který byl štíhlejší a seděl mírně zabořen s ramenem opřeným o postranní okno, vypadali zhruba na padesátníky.

Strážnici bývají zpravidla mladí, dobře trénovaní muži, a pokud se najde nějaká výjimka, doplňuje~se starší policista mladším kolegou.

Posádku hlídkového vozu, jejíž věk v součtu překročil stovku jako v tomto případě, je nutno považovat za unikát. Mělo to ovšem své důvody.

Muži v černobílém chrysleru se prostě a jednoduše za strážníky převlékli a za touto lstivou maskou se neskrýval nikdo menší než šéf státní komise pro vyšetřování vražd, Martin Beck, a jeho nejbližší

spolupracovník Lonnart Kol berg. Nápad s převlekem vyšel od Kol berga a stavěl na jeho znalosti muže, kterého chtěli sebrat. Muž se jmenoval Lindberg, říkalo se mu Pinďa a byl to zloděj. Jeho oborem byla vloupání, ale občas se dopustil i nějakého přepadu a párkrát se pokusil s méně

zdařilými konci fušovat do podvodů. Hezkou řádku let svého života strávil za mřížemi, ale teď se náhodou stal po odpykání trestu svobodným člověkem. Jeho svoboda ovšem neměla

mít dlouhého trvání, pokud Martin Beck a Kol berg uspějí ve svém podnikání.

Před třemi týdny se Pinďa přichomýtl do jednoho klenotnictví v centru Uppsaly a s namířeným revolverem donutil majitele, aby mu odevzdal šperky, hodinky a hotovost v celkové hodnotě

téměř dvou set tisíc korun. Až do té chvíle by bylo všechno poměrně v pořádku a Pinďa mohl zmizet i se svou kořisti, kdyby se ze zadní místnosti náhle nevynořila prodavačka. Pinďa propadl panice a zbrkle vystřelil, rána trefila prodavačku do čela a na místě ji usmrtila. Pinďovi se podařilo vyklidit pole, a když ho o dvě hodiny později hledala stockholmská policie v bytě jeho snoubenky na Svatojánském Věnci, ležel v posteli. Snoubenka tvrdila, že je nachlazen a nevytáhl paty z domu celý den, a rovněž prohlídka bytu byla bezvýsledná, tedy nepřišlo se na žádné šperky, hodinky ani peníze. Pinďa byl podroben výslechu a konfrontován s klenotníkem, který lupičovu totožnost potvrdil poněkud váhavě, jelikož tento měl na obličeji masku. Policie však neváhala. Jednak se dalo vycházet z toho, že Pinďa je po dlouhodobém pobytu ve vězení švorc, a jeden práskač kromě toho vyprávěl, že Pinďa mluvil o zátahu v Żjiným městě®, a dva dny před přepadem navíc viděli dva očití svědkové Pinďu, jak se prochází ulicí, kde leží klenotnictví. Zřejmě byl na výzvědách. Pinďa popřel, že by vůbec kdy navštívil Uppsalu, a musel být pro nedostatek důkazů

propuštěn.

Už tři týdny měla policie Pinďu pod neustálým dohledem v přesvědčení, že dřív nebo později vyhledá skrýš, kde schovává kořist z přepadu. Jenže Pinďa si zřejmě uvědomil, že je sledován. Dokonce několikrát zamával na tajné, kteří mu dělali stín, a vůbec se choval tak, jako kdyby jeho jediným cílem bylo udržet policisty v činnosti. Peníze zřejmě neměl. Alespoň žádné neutratil, protože snoubenka měla práci, dávala mu najíst a nechávala ho u sebe přespat, a kromě toho měl pravidelnou podporu, kterou si každý týden vyzvedával na sociálním úřadě. Nakonec se Martin Beck rozhodl, že tu věc vezme do vlastních rukou, a Kol berg dostal onen báječný nápad, že se převléknou za policejní hlídku. Vzhledem k tomu, že Pinďa ucítil policistu v civilu na dálku, i kdyby byl sebeutajenější, ale odedávna se choval s pohrdavou nevšímavosti k uniformovaným, měla by být v tomto případě uniforma tím nejlepším převlekem. Tak alespoň

uvažoval Kol berg a Martin Beck s nim souhlasil, třebaže poněkud váhavě. Nikdo z nich nevěřil, že nová taktika přinese okamžité plody, a tak je příjemně překvapilo, když

Pinďa nasedl do taxíku hned, jakmile se cítil nestřežen, a odjel do bytu na Räsundské ulici. Způsob jízdy prozrazoval jistou cílevědomost a přesvědčil je o tom, že se něco děje. Kdyby ho teď

chytili s kořistí a vražednou zbraní, usvědčil by se ze zločinu a celá věc by se tím z jejich . hlediska sprovodila ze světa.

Pinďa už byl v domě naproti přes ulici půl druhé hodiny. Před hodinou ho zahlédli v okně vpravo od vstupních dveří. Od té chvíle se však nestalo zhola nic.

Kol berg dostal hlad. Měl skoro pořád hlad a často mluvil o tom, že musí zhubnout. Občas se pustil do nějaké odtučňovací kůry, ale vždycky to brzy vzdal. Měl přinejmenším dvacet kilo přes váhu, ale byl trénovaný a ve formě, a když. to bylo potřeba, choval se s ohledem na svou tělesnou schránku a svých pomalu pět křížků úžasně hbitě a pružně.

- Něco bych zdlábnul, ozval se Kol berg, Martin Beck neodpověděl. Neměl hlad, ale dostal najednou chuť na cigaretu. Přestal kouřit už před dvěma roky, kdy byl těžce postřelen do prsou.

- Chlap s mojí váhou se nezasytí jedním vejcem natvrdo za den, pokračoval Kol berg. Kdybys tolik nejedl, neměl bys takovou váhu a nemusel bys tolik jíst, pomyslel si Martin Beck, ale neřekl nic. Kol berg byl jeho nejlepší přítel a tohle bylo citlivé místo. Nechtěl se ho dotknout

a věděl, že Kol berg dostane obzvlášť mizernou náladu, když vyhladoví. Také věděl, že Kol berg poprosil svou ženu, aby ho držela na °dietě, která se skládala výlučně z vajec natvrdo. Dietu však příliš striktně nedodržoval, protože povětšinou doma jen snídal. Jinak se stravoval po hospodách nebo v závodní jídelně a tam vařená vejce nepodávali, to mohl Martin Beck dosvědčit. Kol berg kývl hlavou směrem k osvětlené cukrárně asi dvacet metrů od auta.

- Ty bys náhodou…

Martin Beck otevřel dveře u chodníku a jednou nohou šlápl ven.

- Jasně. Co bys chtěl? Koblihu?

- Jo a mandlovej koláč, poručil si Kol berg.

Martin Beck se vrátil se sáčkem pečiva a pak zase seděli a tiše pozorovali dům, Kol berg mezitím svačil a drobil si na uniformu.

Když dojedl, posunul si sedadlo ještě o kousek dozadu a povolil řemen.

- Co to máš v pouzdru, zeptal se Martin Beck.

Kol berg rozepnul pouzdro a podal mu zbraň. Hračka italské výroby, masivní a dobře vypracovaná a skoro stejně těžká jako walther Martina Becka, ale jinak dobrá jen na práskání kapslí.

- Hezká věcička, pochválil ji Martin Beck., Něco takového jsem měl mít, když jsem byl malý kluk. Ve sboru bylo všeobecně známo, že Kol berg odmítá nosit zbraň.

Většina lidí si myslela, že to dělá z jakéhosi pacifismua že chce jít názorným příkladem, protože byl nejhorlivějším propagátorem názoru, že by se zbraň v běžném výkonu služby vůbec neměla nosit. To byla pochopitelně pravda, ale jenom částečně.

Martin Beck patřil k několika málo lidem, kteří znali nejhlubší příčinu Kol bergova odporu ke zbraním.

Lennart Kol berg kdysi zastřelil člověka. Stalo se to před více než dvaceti lety, ale on na to nikdy nezapomněl, a už hezkou řádku let u sebe neměl zbraň ani při kritických a nebezpečných akcích. K oné události došlo v srpnu devatenáct set padesát dva, kdy Kol berg sloužil na druhém jižním okrsku ve Stockholmu. Pozdě večer vyhlásili poplach z věznice na Lángholmenu, kde se tři ozbrojeni muži pokusili osvobodit jednoho vězně a přitom postřelili a zranili jednoho strážného. Když pohotovostní vůz s Kol bergem dorazil k věznici, nabourali pachatelé ve snaze uprchnout svůj vůz do zábradlí Západního mostu a jeden z nich byl chycen. Druhým dvěma se podařilo utéct a schovat se: do lángholmenského parku na druhé straně mostu. Oba muži byli podle všeho ozbrojení a vzhledem k tomu, že Kol berg byl považován za výtečného střelce, zařadili ho do skupiny policistů, vyslané pronásledovat uprchlíky do parku.

S pistolí v ruce slezl dolů k vodě a potom šel podél břehu a vzdaloval se od světla pouliční lampy nahoře na mostě. Naslouchal a pátral ve tmě. Po chvíli se zastavil na hladké rovné skále, která

čněla ze zálivu, shýbl se a ponořil ruku do vlažné, měkké vody. Když se narovnal, ucítil těsně kolem rukávu saka prosvištět kulku a potom žbluňknout do vody pár metrů za sebou. Střelec se schovával někde mezi keři na náspu nad ním. Kol berg se okamžitě vrhl k zemi a doplazil se do ochrany pobřežní vegetace. Potom se plížil ke skále, která se tyčila šikmo nad místem, kde tušil střelce. Když se k velkému kameni dostal, skutečně spatřil proti otevřenému světlému fjordu mužovu siluetu. Ve vzdálenosti sotva dvaceti metrů stál napůl odvrácený od Kol berga se zbraní

připravenou ve zdvižené ruce a pomalu otáčel hlavu ze strany na stranu. Za sebou měl příkrý svah, spadající do Rytířského zálivu.

Kol berg soustředěně namířil na mužovu pravici. Ve chvíli, kdy tiskl spoušť, se za mužem náhle někdo objevil, vrhl se mu na paži, a tím současně i Kol bergovi do rány, a stejně náhle

zmizel dolů

ze svahu.

Kol berg hned nepochopil, co se stalo. Muž se rozběhl a Kol berg znovu vystřelil, tentokrát ho však zasáhl do podkolení. Potom se šel podívat dolů na svah.

Těsně vedle vody ležel muž, kterého zabil. Mladý policista ze stejného okrsku. Často spolu sloužili a mimořádně dobře si rozuměli.

Skandál se ututlal, Kol bergovo jméno se v té souvislosti prakticky ani neobjevilo. Oficiálně zemřel onen mladý policista zbloudilou střelou, náhodnou kulkou odnikud při stíhání nebezpečného desperáta. Šéf ke Kol bergovi pronesl kratší řeč, v které ho varoval před trudnomyslností a výčitkami svědomí, a projev zakončil poukazem na to, že samotný Karel XII. jednou omylem a z nedbalosti zastřelil svého štolbu a dobrého přítele.

Takže taková nehoda se může stát i tomu nejlepšímu. A tím byla věc sprovozena ze světa, jenže Kol berg se s tím nikdy nevyrovnal, a proto už řadu let nosil kapslovku, když musel vypadat ozbrojeně.

Ale ani Kol berg, ani Martin Beck na to teď nemysleli, když seděli v hlídkovém voze a čekali, až

Pinďa vyjde.

Kol berg zazíval a ošil se. Seděl nepohodlně za volantem a uniforma ho tísnila. Nedokázal se rozpomenout, kdy měl na sobě uniformu naposledy, ale muselo to rozhodně být hodně dávno. Tuhle si musel vypůjčit a byla mu pochopitelně malá, ale ani zdaleka tak těsná jako jeho vlastní

stará uniforma, kterou měl na ramínku doma ve skříni.

Pohlédl na Martina Becka, který se zabořil ještě hlouběji do sedadla a upřeně zíral oknem ven. Nikdo z nich nepromluvil. Znali se dlouho, mnoho let se st ýkali v zaměstnání i ve volném čase a neměli potřebu mluvit, jen aby se něco řeklo. Nesčetněkrát vedle sebe seděli právě takhle, na číhané v autě v nějaké noční ulici.

Od té doby, co se Martin Beck stal šéfem státní komise pro vyšetřování vražd, nemusel se pochopitelně sám zabývat takovými záležitostmi, jako je sledování a dohled. Na to měl lidi. Přesto se takových úkolů ujímal často, ačkoliv to většinou bylo k smrti nudné. Nechtěl ztratit kontakt s touto stránkou svého povolání jen pro to, že byl jmenován šéfem a že všemožné nectnosti rozpínavé byrokracie pozřely skoro všechen jeho čas. Ačkoliv jedno bohužel nevylučovalo druhé, dával přednost sezení a zívání v autě společně s Kol bergem před vysedáváním a potlačovaným zíváním na poradě s policejním prezidentem.

Martin Beck neměl v lásce ani byrokraci , ani porady, ani šéfa policie. Zato měl rád Kol berga a dost těžko si svou práci dokázal představit bez něho. Kol berg se už delší dobu nechal unášet přáním, že od policie odejde, a v současnosti to vypadalo, že se čím dál víc blíží rozhodnutí uskutečnit své

předsevzetí.

Martin Beck ho v tom nechtěl ani podporovat, ani ho od toho odrazovat. Věděl, že Kol bergova solidárnost se sborem je momentálně mizivá a že se stále častěji dostává do konfliktu se svým svědomím: Uvědomoval si, že pro něj může být hodně obtížné sehnat uspokojivé a poměrně

rovnocenné zaměstnání. V době nezaměstnanosti, kdy neměli do čeho píchnout vysokoškoláci a kvalifikované pracovní síly všech možných kategorií a především mládež, neměl samozřejmě

padesátiletý bývalý policajt žádné skvělé vyhlídky. Z čistě sobeckých důvodů si Martin Beck pochopitelně přál, aby Kol berg zůstal, ale tak velký sobec zase nebyl, a pomyšlení na to, aby Kol berga ovlivňoval, mu bylo cizí.

Kol berg znovu zazíval.

- Nedostatek kyslíku, poznamenal a stáhl postranní okno.

- Ještě štěstí, že jsme šlapali chodník v době, kdy strážnici. používali nohy k chůzi, a ne výlučně k nakopávání lidí. Z tohodle sezení by člověk dostal klaustrofobii. Martin Beck přikývl. Ani jemu se nelíbila nečinnost v takovém uzavřeném prostoru. Martin Beck i Kol berg započali svou kariéru jako policisté ve Stockholmu v polovině čtyřicátých let. Martin Beck si šoupal podrážky po ulicích Severního Malmö, Kol berg bloumal v uličkách Starého Města. V té době se ještě neznali, ale zkušenosti si odnesli v podstatě stejné. Bylo půl desáté. Cukrárna zavřela a většina oken v ulici postupně zhasínala. Byt, ve kterém se zdržoval Pinďa, stále svítil.

Najednou se na protější straně ulice otevřely dveře a Pinďa vykročil na chodník. Ruce měl zastrčené do kapes kabátu a v koutku úst mu visela cigareta.

Kol berg položil ruce na volant a Martin Beck se narovnal.

Pinďa zůstal stát před domovními dveřmi a klidně vykuřoval.

- Nemá s sebou žádnou tašku, řekl Kol berg.

- Může to mít v kapsách, nadhodil Martin Beck., Anebo to prodal. Musíme se podívat, u koho byl.

Uběhlo několik minut.. Nic se nestalo. Pinďa si prohlížel hvězdnatou oblohu a s požitkem sál večerní vzduch.

- Čeká na taxi, řekl Martin Beck.

- Vypadá to, že má fůru času, poznamenal Kol berg. Pinďa naposledy potáhl z cigarety a cvrnkl nedopalek na ulici. Potom si zvedl límec kabátu, zabořil ruce do kapes a vykročil přes ulici směrem k hlídkovému vozu.

- On jde sem, řekl Martin Beck.

- Hernajs. Co uděláme? Seberem ho? .

- Jo, přikývl Kol berg.

Pinďa pomalu kráčel k autu, sklonil se, podíval se postranním oknem na Kol berga a rozesmál se. Potom auto zezadu obešel a vystoupil na chodník. Otevřel přední dveře, kde seděl Martin Beck, nahnul se k němu a rozřehtal se na plné kolo.

Martin Beck a Kol berg seděli tiše a nechali ho být, jelikož nevěděli, co dělat. Po chvíli se Pinďa zmátořil z křeči a záchvatů smíchu a řekl:

- Tak vás konečně sesadili? Nebo to snad má bejt nějakej převlek?

Martin Beck si povzdychl a vystoupil z auta. Potom otevřel zadní dveře.

- Nastup si, Lindbergu. Odvezem tě do Vástbergy.

- Prima, souhlasil Pinďa dobromyslně., Budu to mít blíž domů.

Cestou na Jižní policejní velitelství Pinďa vyprávěl, že byl navštívit bráchu v Rásundě, což brzy potvrdila posádka hlídkového vozu, kterou tam hned poslali. V bytě se nenašly zbraně, peníze ani kradené zboží. Pinďa měl u sebe dvacet sedm korun.

Ve tři čtvrti na dvanáct bylo na čase Pinďu pustit a Martin Beck i Kol berg mohli pomýšlet na cestu domů.

Před odchodem jim Pinďa řekl:

- Nikdy bych nevěřil, že máte takový smysl pro humor. S tím převlekem, to se vám teda povedlo. Ale nejlepší bylo, jak jste si ze značky udělali PIG, to bylo skoro jako bych to proved sám. Jim to moc zábavné nepřipadalo, ale jeho hurónský smích bylo slyšet celou cestu po’ schodech: Znělo to skoro jako písnička “Rozesmátý policajt”.

Vlastně to nic neznamenalo. Pinďa bude stejně zakrátko sedět.

Prostě patřil k těm typům, co pořád sedí. A je čekají jiné problémy. Kapitola třetí

Letiště bylo skandál celošvédských rozměrů a své pověsti dostálo. Ze Stockholmu na

Arlandu to sice trvalo pouhých padesát minut, ale teď už letadlo kroužilo půl druhé hodiny nad jižním cípem země.

Mlha, znělo lakonické vysvětlení.

Přesně to se také dalo očekávat. Po vystěhování obyvatelstva bylo letiště postaveno na jednom z mlhami nejpronásledovanějších míst ve Švédsku. Pro jistotu ještě rovnou uprostřed známého tahu stěhovavých ptáků a v průkazně nepohodlné vzdálenosti od města.

Kromě toho zničilo kus krásné přírody, která měla být chráněna zákonem. Škody byly rozsáhlé, nenapravitelné a způsobily těžké poruchy životního prostředí, typické pro nehumánní cynismus, kterým se stále víc vyznačuje naše takzvaná zlidštěná společnost. Samotný výraz je tak bezmezně cynický, že to prostý člověk stěží chápe. Nakonec to pilota přestalo bavit a vedl letadlo na přistání, mlha nemlha. Hrstka bledých zpocených cestujících se trousila do letištní haly.

Uvnitř to vypadalo, jako kdyby samotný výběr barev, šedá a šafránově žlutá, podtrhoval pach podvodu a korupce.

Někdo -si z toho rozhodně odnesl pěkných pár miliónů, které si zašil na švýcarské bankovní konto. Ten někdo seděl v tak vysokém úřadě, že se každý obyčejný člověk styděl za svou minim ální a zcela normální účast na švédské pseudodemokraci a jejím blízkém totálním úpadku. Martin Beck měl za sebou několik nepříjemných hodin. Létání odjakživa nesnášel a nové technické

vynálezy situaci nijak nezlepšily. Letěl tentokrát v tryskovém letounu typu Douglas DC-9. Začalo to strmým startem do výšek nepochopitelných normálnímu pozemšťanu. Potom to abstraktní

rychlostí přesvištělo nad zemí a nakonec jednotvárně a nekonečně kroužili ve vzduchu. Tekutina v plastikových kalíšcích se tvářila jako káva a vyvolávala okamžitou nevolnost. Vzduch v kabině byl nezdravý, z člověka se řinul pot a ona hrstka spolucestujících sestávala z uštvaných technokratů a obchodníků, kteří bez ustání pokukovali po hodinkách a nervózně nahlíželi do svých diplomatek.

Příletová hala by se dokonce ani nedala nazvat neútulnou. Spíš monstrózní, prostě katastrofa pro životní prostředí, vedle které by i zaprášená konečná stanice autobusů někde, kde dávají lišky dobrou noc, působila jako přívětivé a životem kypící místo. Byl tu stánek s vuřty, který nabízel nestravitelnou a výživy prostou parodii na potravu, novinový stánek s několika stojany nabízejícími prezervativy a oplzlé časopisy, prázdné pásy na přepravu zavazadel a sedadla, která byla zřejmě

sestrojena za slavných dnů inkvizice. K tomu připočteme asi tucet zívajících a k smrti znuděných policistů a celníků, kteří sem byli nade vší pochybnost naveleni, a jediný taxík, jehož šofér spal s posledním číslem pornografického časopisu rozloženým přes volant. Martin Beck čekal nepochopitelně dlouho na svou malou kabelu, nakonec ji dostal a vstoupil do mlhy.

Taxík získal cestujícího a vzdaloval se.

V hale nikdo neřekl ani slovo, nikdo se netvářil, že ho poznává. Lidé tu vypadali apaticky, jako kdyby ztratili dar řeči nebo alespoň zájem se jakkoliv vyjadřovat. Přiletěl šéf komise pro vyšetřování vražd, ale takovou událost tu, jak vidno, nikdo po zásluze neocenil. Ani největším zelenáčům z řad novinářů se nezachtělo obohatit svůj život o vyvařeného vuřta, karty a petrochemické limonády. Sem se ostatně ani žádná takříkajíc esa neobtěžovala. Před letištní budovou stály dva oranžovočervené autobusy:

Plastikové tabulky hlásaly jejich místa určení. Lund a Malmó.

Řidiči mlčky kouřili.

Noc byla teplá a vzduch vlhký. Mlžné svatozáře věnčily elektrické lampy. Autobusy odjely, jeden prázdný, druhý s jedním cestujícím.

Ostatní cestující spěchali k dlouhodobému parkovišti.

Martinu, Beckovi se dosud potily dlaně. Vrátil se dovnitř a poohlédl se po záchodě. Splachování

nefungovalo. V pisoáru ležel nakousnutý párek a dopitá láhev kořalky. Do pruhu špíny na umyvadle se nalepily vlasy. Věšák na papírové ubrousky byl prázdný. .

Bylo to malmöské letiště Sturup. Natolik nové, že vlastně ještě ani nebylo dokončeno. Zapochyboval, zda má vůbec smysl ho dostavět. Svým způsobem se dalo považovat za dokonalé. Ztělesňovalo fiasko.

Martin Beck si otřel ruce do kapesníku. Chvíli postával a cítil se ve tmě osamělý. Pochopitelně nečekal, že ho v hale uvítá policejní orchestr nebo že mu zasalutuje ředitel na koni. Ale zřejmě očekával spíš něco víc než vůbec nic. Zalovil v kapse po drobných a zvažoval možnost pustit se do hledání telefonu, který nemá odříznutý kabel nebo škvíru na mince zalepenou žvýkačkou.

Mlhu prořízlo světlo. Příjezdovou silnicí se plížilo černobílé hlídkové auto a zatočilo před šafránově

žlutou krabicovou budovu.

Jelo velmi pomalu a na úrovni osamělého cestujícího zastavilo.

Postranní okénko sjelo dolů a zevnitř vyhlédla zrzavá hlava s řídkými kotletami a chladně si ho měřila.

Martin Beck neřekl nic.

Zhruba po minutě zvedl muž ruku a ukazováčkem ho k sobě přivolal. Cestující poodešel k autu.

- Co se tady flákáte?

- Čekám na odvoz.

- Čekáš na odvoz. Nepovídej.

- Třeba byste mi mohli pomoct.

Strážník se zatvářil vyjeveně.

- Pomoct? Jak to myslíš?

- Opozdil jsem se, tak mě napadlo, jestli byste mě nemohli spojit rádiem.

- Tobě snad přeskočilo?

S pohledem stále upřeným na Martina Becka hodil pár slov přes rameno.

- Ty vole, slyšels ho? Prej ho máme spojit, vysílačkou. Von si myslí, že jsme kuplíři, nebo co. Slyšels to?

- Jo, slyšel, odpověděl druhý policista netečně.

- Můžeš se legitimovat, vyzval ho první policista.

Martin Beck sáhl rukou k zadní kapse, ale pak si to rozmyslel.

Zase nechal ruku klesnout.

- Můžu, přisvědčil,, jenže se mi nechce.

Obrátil se k nim zády a vykročil ke své tašce.

- Slyšels ho? řekl znovu policista., Prej se mu nechce. Von si myslí, že je nějakej frajer. Taky si myslíš, že je frajer?

Byla v tom tak těžká ironie, že žuchla k zemi jako cihla.

- Nech ho bejt, nádivu, ozval se druhý., Pro dnešek už toho handrkování bylo dost. Zrzavec se na Martina Becka upřeně zadíval. Dlouho. Pak následovala drmolivá konverzace a auto se pomalu rozjelo. O dvacet metrů dál znovu zastavilo, takže ho policisté mohli pozorovat ve zpětném zrcátku.

Martin Beck se díval jinam, Povzdychl si.

Jak tam postával, mohli ho skutečně považovat za kdekoho.

Během několika posledních let se mu skutečně podařilo zbavit se některých svých policejních návyků. Ku příkladu si už nezakládal ruce za zády v nevhodnou dobu a dokázal v klidu chvilku postát, aniž by se musel pohupovat na chodidlech.

Ačkoliv v poslední době trochu ztloustl, byl ve svých jedenapadesáti letech stále vysoký a dobře stavěný chlap, pružný, ačkoliv mírně shrbený. Také se oblékal trochu sportovněji než dříve, ale nenechal se zbytečně unášet touhou vypadat za každou cenu mladistvě. Sandály, džíny, rolák, modrá dralonová bunda:

Nicméně se takové oblečení u kriminálního komisaře dalo označit za nekonvenční. Pro dva strážníky hlídkového vozu to bylo zřejmě nestravitelné, Stále ještě hodnotili situaci, když

před letištní budovu předjel a zabrzdil rajčatově červený opel ascona. Vystoupil z něj muž, obešel auto a řekl:

- Herrgot! Nójd., Beck.

- Lidi se většinou hřebí, když řeknu Herrgott.

- Hřebí?

- Teda jako řehtaj.

- Aha, řekl Martin Beck.

Neuměl se smát jen tak pro nic za nic.

- Je to fakt, že na policajta je to směšný jméno.

Herrgott Nójd. Proto se taky většinou takhle představuju, jako kdybych byl bůhvíjak naštvaný. Herrgott! Lidem to většinou vyrazí dech.

Muž nacpal kabelu do zavazadlového prostoru.

- Přijel jsem pozdě. Nikdo nevěděl, kde letadlo nakonec přistane. Vsadil jsem na to, že to bude jako obvykle Kodaň. Už jsem byl až v Limhamnu, když jsem se dozvěděl, že přistálo tady. Takže mě moc mrzí.

Trochu tázavě zamžoural, jako kdyby se pokoušel zjistit, zda je onen vysoce postavený host nakvašený.

Martin Beck pokrčil rameny.

- To nic. Nespěchám.

Nójd pohlédl směrem k hlídkovému vozu, který tam dosud stál se zapnutým motorem.

- Nejsou z mýho obvodu, ušklíbl se., Tenhle auťák je z Malmó.

Takže nejlíp uděláme, když se zdejchnem, než nás seberou.

Ten chlapík se zřejmě rád smál. Kromě toho se smál tiše a nakažlivě. Martin Beck se ale dosud nakazit nenechal. jednak nebylo příliš čemu se smát, jednak se snažil nejdřív si o tom druhém utvořit vlastní názor. Načrtnout si předběžný popis osobnosti. Nójd byl pomenší chlapík s nohama do o, tedy přesněji řečeno pomenší na to, že byl u policie. Ve svých šněrovacích zelených gumácích, šedohnědém károvaném obleku a vybledlém safari klobouku posunutém do týla vypadal jako statkář nebo alespoň člověk s vlastním revírem. Měl opálený a ošlehaný obličej, živé hnědé oči a drobné vrásky kolem očí. Přesto však byl typickým představitelem jisté kategorie venkovských policistů. Kategorie, která se příliš nehodila do nové

uniformy, a proto byla na vymření, ačkoliv vyhladit se ji ještě tak docela nepodařilo. Zřejmě byl o něco starší. než Martin Beck, ale měl výhodu, že mohl působit v klidnějším a zdravějším prostředí, ačkoliv to ještě neznamenalo, že bylo skutečně klidné a zdravé.

- Pracuju tady pomalu pětadvacet let. Ale tohle jsem ještě nezažil. Státní komise pro vyšetřování

vražd. Ze Stockholmu. To je teda věc.

Nójd potřásl hlavou.

- Určitě to zvládneme, řekl Martin Beck., Nebo taky . . :

Zbytek si dořekl pro sebe. Nebo to taky půjde úplně do háje.

- Přesně tak, přisvědčil Nójd., Vy tomu jistě rozumíte.

Martin Beck zauvažoval, zda mu ten člověk vyká z nejistoty a ze zvyku. Nebo zda snad nemluví v množném čísle. Lennart Kol berg jel vozem a mohli ho očekávat nazítří. Byl to dlouholetý nejbližší

spolupracovník Martina Becka.

- Brzo to pronikne na veřejnost, tahle patálie. Viděl jsem dneska ve městě pár takových individuí. Určitě novináři.

Potřásl hlavou.

- Nejsme na to zvyklí. Na takovou pozornost.

- Zmizel člověk, řekl Martin Beck., To se stává často.

- To je sice pravda, ale v tom to není. Ani zdaleka. Mám s tím začít hned?

- Ne, jestli ti to nevadí.

- Nikdy mi nic nevadí. Nemám na to náturu. Znovu se zasmál, ale zarazil se a střízlivě dodal:

- Jenže to nejsem já, kdo vede předběžný vyšetřování.

- Dotyčný se s tím jistě vyrovná. Tak to většinou chodí.

Nójd už potřetí zavrtěl hlavou.

- To se mi nezdá. Jestli teda záleží na mém názoru. A koneckonců je všechno jasný a vyřešený. Všichni to tvrdí. A zřejmě maj pravdu. A celá tahle komedie, promiňte, tohle se státní komisí pro vraždy, tak to je kvůli mimořádným okolnostem.

- Kdo to povídal?

- Šéf. Teda říďa.

- Policejní ředitel v Trel eborgu?

- Jo, přesně ten. Dobře, teď na to kašlem. Tohle je nová silnice na letiště. A tady se dostaneme na dálnici mezi Malmó a Ystadem.

Taky nová. Vidíš světla támhle vpravo?

- Jo.

- Tak to je Svedala. Patří pořád ještě do malmöského obvodu.

Děsně velkej obvod.

Vyjeli z mlhy, která zřejmě ležela jen místně, a to právě nad letištěm. Nad nimi bylo hvězdné nebe. Martin Beck stáhl postranní okénko a nasál vůně zvenčí. Benzín a naftu, ale také hutnou směs humusu a hnoje. Působilo to těžce a nasyceně. Výživně. Nójd jel pouhých pár set metrů po dálnici. Potom zabočil doprava a venkovský vzduch ztěžkl.

Vonělo to zvláštně.

- Nať a siláž, vysvětlil Nójd., je to cítit, jako když je člověk nalitej. Po dálnici se valila osobní auta i kamióny v hustém proudu, ale tady byli úplně sami. Noc spočívala temně a hustě nad zvlněnou planinou.

Bylo patrné, že Nójd jel touto. cestou stokrát a víckrát a skutečně znal každou zatáčku. Udržoval rovnoměrnou rychlost a nemusel se na vozovku ani podívat.

Zapálil si a podal balíček spolucestujícímu.

- Ne, děkuju, odmítl Martin Beck.

Za poslední dva roky vykouřil sotva pět cigaret.

- jestli jsem to dobře pochopil, tak jsi chtěl bydlet v hostinci.

- Jo, to bude dobrý.

- Každopádně jsem tam zamluvil pokoj.

- Prima. . Objevilo se před nimi světlo větší vesnice.

- Už jsme skoro na místě, řekl Nójd.

- Tohle je Anderslóv.

Ulice byly pusté, ale dobře osvětlené.

- žádný noční život, vysvětloval Nójd., Klid a mír. Je tu hezky. žiju tu celý život a nikdy jsem neměl příležitost ke stížnostem. Až teďka.

Vypadá to děsně mrtvě, pomyslel si Martin Beck. Ale třeba právě takhle to má být. Nójd zabrzdil, ukázal na nízký žlutý cihlový dům a řekl:

- Policejní stanice. Teď máme pochopitelně zavřeno. Jestli chceš, můžu otevřít.

- Kvůli mně ne.

- Hostinec leží hned za rohem. Ta zahrada, kolem které jsme jeli, k němu patří. Ale restaurace už

teď nebude otevřená. Kdybys chtěl, můžeme zajet ke mně domů a dát si pivo a chleba s něčím. Martin Beck neměl hlad. Let ho připravil o chuť k jídlu. Zdvořile odmítl. Potom se zeptal:

- Je to daleko k moři?

Druhý se nedal dotazem nijak vyvést z míry. Nójd se třeba z míry nedá vyvést nikdy. Kdoví.

- Není, odpověděl.

- To se říct nedá.

- Jak dlouho to trvá autem?

- Asi čtvrthodinu. Nanejvýš.

- Neměl bys nic proti tomu, kdybychom tam zajeli?

- Vůbec ne.

Nójd zabočil na cosi, co zřejmě byla hlavní.

- Tak tohle je naše největší pamětihodnost, řekl.

- Státní silnice s velkým S. Stará hlavní silnice mezi Malmó a Ystadem. Když zahneme doprava, ocitneš se na jihu od státní a to jsi v opravdovským Skáne.

Vedlejší silnice se kroutila, ale Nójd jel stejně sebejistě.

Projížděl kolem statků a bílých kostelíků.

Asi po deseti minutách ucítili moře. A po chvíli se ocitli na pobřeží.

- Mám zastavit?

- Dík.

- Jestli si chceš ochladit nohy, tak mám v kufru ještě jedny gumáky, řekl Nójd a pochechtával se.

- Dík.

Martin Beck si nazul holínky. Byly mu sice trochu těsné, ale neměl v úmyslu pouštět se daleko.

- Kde to vlastně jsme?

- V Bóste. Světlo vpravo je Trel eborg. A maják vlevo je Smygehuk. Dál už se jít nedá. Smygehuk je nej ižnější ostroh Švédska.

Soudě podle světla a jeho odrazu na obloze je Trel eborg velké město. K přístavu mířila velká

osvětlená cestovní loď, zřejmě trajekt ze Sassnitzu v NDR.

Baltské moře se líně zvedalo k břehům. Jemný pobřežní písek syčivě vsával vodu. Martin Beck našlapoval na houpavou naplaveninu mořských řas.

Vykročil kousek do moře. Vršek holínek příjemně zastudil.

Sklonil se a nabral vodu do dlaní. Opláchl si obličej a vdechl studenou vodu nosem. Byla

nahořklá a svěže slaná.

Vzduch byl vlhký. Voněl řasami, rybinou a dehtem. Pár metrů před sebou uviděl zavěšené sítě a siluetu rybářského člunu.

Co to vlastně Kol berg říkával?

Pracovat ve státní komisi pro vyšetřování vražd má alespoň tu výhodu, že se člověk občas dostane na venkov.

Martin Beck zvedl hlavu a naslouchal. Bylo slyšet jen moře.

Po chvíli se vrátil k vozu. Nójd se vstoje opíral o přední dveře a kouřil. Martin Beck pokýval hlavou. Zítra se pustí do případu.

Moc od toho neočekával. Většinou to byla jen rutina a smutná opakování. Obvykle tragická a deprimující.

Od moře vanul mírný, chladivý vítr.

Po černém horizontu plula nákladní loď. Na západ. Viděl zelenou lucernu na pravoboku a několik světel uprostřed lodi.

Zatoužil tam být.

Kapitola čtvrtá

Martin Beck otevřel oči a naráz se probudil. Pokoj byl zařízen spoře, ale útulně. Byly v něm dvě

postele a okna vedla na sever.

Postele stály rovnoběžně asi metr od sebe. Na jedné ležela jeho cestovní kabela, na druhé on sám, na zemi kniha, ze které stačil, než usnul, přečíst půl stránky a text pod dvěma obrázky. Byla to exkluzívní publikace ze série Slavné osobní lodě minulosti a jmenovala se Francouzský

čtyřšroubový turboelektrický osobní parník Normandie.

Podíval se na hodinky. Půl osmé. Zvenčí sem doléhaly rozptýlené zvuky, rachot aut a hlasy. Někde v domě se splachoval záchod.

Něco bylo jinak, než by mělo být. Okamžitě na to přišel. Spal v pyžamu, a to teď dělával jen na cestách.

Martin Beck vstal, poodešel k oknu a podíval se ven. Bylo hezky a na trávu v parku za hostincem svítilo slunce.

Narychlo odbyl ranní toaletu, oblékl se a sešel o poschodí níž.

Chvíli rozvažoval zda si dá snídani, ale potom ten nápad zavrhl. Odjakživa měl potíže s jídlem po ránu. Vzpomínal, jak mu matka jako malému klukovi nutila před odchodem do školy kakao a tři krajíce chleba a jak to většinou cestou vyzvracel. Místo toho zalovil v kapse, kalhot, vytáhl korunu a zasunul ji do škvíry automatu vlevo u vchodu. Zatáhl za rukojeť, chytil dvě třešně a vybral si výhru. Potom vyšel z hotelu, dal se po náměstí, dlážděném kočičími hlavami, minul obchod s lihovinami, který ještě neměl otevřeno, dvakrát zahnul za roh a ocitl se před policejní stanicí. Vedle ní zřejmě sídlil občanský požární Sbor, protože před kanceláří parkoval zacouvaný požární vůz. Byl nucen podlézt pod výsuvným žebříkem, aby se dostal ke dveřím. Chlapík v zamaštěné kombinéze něco ve voze opravoval.

- Zdravím tě, zašveholil vesele.

Martin Beck se zarazil. Zřejmě to bylo dost nekonvenční městečko.

- Dobrý den, pozdravil.

Dveře policejní stanice byly zamčené a na skle byl lepicí páskou připevněn kus lepenky s jakýmsi nápisem propisovací tužkou.

Pracovní doba Všední dny 08.30, 12.00 Odpoledne 13.00, 14.30

Čtvrtek také 18.00, 19.00

Sobota zavřeno O nedělích se neříkalo nic. Zločinnost byla zřejmě v neděli pověšena na

hřebík, možná dokonce i zakázána.

Martin Beck se na tabulku zamyšleně díval. Pro Stockholmana to byly dost

nepochopitelné

poměry. Takže nakonec si tu snídani přece jen dá.

- Herrgott tu je cobydup, ozval se chlapík v kombinéze., Asi před deseti minutama šel vyvenčit psa.

Martin Beck přikývl.

- Ty seš ten slavnej detektiv?

Otázka byla natolik složitá, že na ni hned neodpověděl.

Muž se dál zabýval něčím na voze. Ani neotočil hlavu a pokračoval:

- Doufám, že ses nenaštval. Jenom jsem zaslechl, že má v hostinci bydlet nějakej známej polda. A tebe neznám.

- Tak to asi budu já, odpověděl Martin Beck váhavě.

- Takže teď Folka zašijete.

- Proč?

- To je přece každýmu jasný.

- Vážně?

- Škoda. Dělal fantastický uzenáče.

Rozhovor byl ukončen tím, že muž zalezl pod požární vůz a zmizel. Pokud tohle skutečně představovalo veřejné mínění, tak Nójd nepřeháněl. Martin Beck zůstal stát a zamyšleně si hnětl kořínky, vlasů.

Po několika minutách se zpoza požárního vozu vynořil Herrgott Nójd. Měl v týle stejný klobouk lovce lvů, ale jinak měl na sobě kostkovanou flanelovou košili, kalhoty od uniformy a lehké

semišové polobotky. Vodítkem cloumal velký šedobílý špic.

Provlékli se pod požárnickým žebříkem a pes se okamžitě postavil na zadní, přední pracky položil Martinu Beckovi na prsa a začal mu olizovat obličej.

- Sedni, Timmy, okřikl ho Nójd., Sedni, povídám. Pse hloupej.

Psa byl pořádný kus a Martin Beck se zapotácel o dva kroky dozadu.

- Sedni, Timmy, poručil Nójd.

Pes ho obešel třikrát kolem dokola. Potom si neochotně sedl, zíral na svého pána a nastavil slechy.

- To je nejhorší policejní pes, jaký existuje. Ale má omluvu.

Nemá žádnou drezůru. Neposlouchá. Jenže když já jsem policajt, tak on je policejní pes. Svým způsobem.

Nójd se víceméně bezdůvodně rozesmál. Podle Martina Becka.

- Když tu hostoval HIF a hráli fotbal, vzal jsem ho s sebou na zápas.

- HIF?

- Helsingborgs IF. Tebe fotbal nezajímá, co?

- Moc ne.

- No, takže pes se pochopitelně utrhl a vletěl na hřiště. Sebral míč anderslěvskýmu hráči. Pěkně se to semlelo. A mně rozhodčí vynadal. A to je nejdramatičtější příhoda, která se u nás v posledních letech odehrála. Až teďka tohle. Co jsem měl dělat?

Zavřít rozhodčího? Z čistě právního hlediska vážně nevím, jaké má fotbalový rozhodčí postavení. Znovu se zasmál.

- Měl jsem vlízt do hřiště a sudího sebrat? Říct mu: Herrgott!

Nójd. Policejní inspektor. Buďte tak laskav a pojďte se mnou.

Urážka úřední osoby. To nejde: Tak jsem tam stál a koukal jako hovádko boží. Nójd se zasmál a Martin Beck se cítil nucen otázat:

- Čemu se směješ?

- Tak mě napadlo, co kdyby dal Timmy gól. Co by se stalo potom.

Martina Becka. to mírně vyvedlo z míry.

- Nazdárek, tebe jsem neviděl, řekl Nójd.

- Zdravím tě, Herrgotte, ozval se, hrobový hlas pod autem.

- Ty, Jánsi, musíš tu kraksnu stavět zrovna před policejní velitelství?

- Vždyť jsi ještě neotevřel, odpověděl Jáns. Hlas zněl dutě.

- Ale teď to hodlám udělat.

Nójd zarachotil svazkem klíčů a pes okamžitě vyrazil.

Nójd otevřel, krátce svýma hnědýma očima .pohlédl na Martina Becka a řekl:

- Buď vítán v anderslúvském okrsku trel eborgského policejního obvodu. Tohle je barák obecní

samosprávy. Je tu nemocenská pokladna, policejní stanice a knihovna. Já bydlím nahoře. Všechno je zbrusu nový, všechno tip top, jak se říká. Úžasný vězení. Loni jsem ho už dvakrát použil. A tohle je moje kancelář. Pojď dál.

Byl to hezký pokoj s psacím stolem a dvěma křesly pro návštěvy.

Velká okna vedla do jakéhosi patia. Pes si lehl pod psací stůl.

Za stolem byla knihovna s větším množstvím různých svazků.

Povětšinou Sbírka zákonů a nařízení, ale i jiné knihy.

- Už volali z Trel eborgu, řekl Nójd., Kriminální komisař. Jako ředitel. Zřejmě jim moc nevoní, že ses ubytoval tady.

Posadil se k pracovnímu stolu a vytřásl z balíčku cigaretu.

Martin Beck se uvelebil do křesla.

Nójd si přehodil nohu přes nohu a dloubal do klobouku, který položil před sebe na stůl.

- Určitě se tu dneska objeví. Alespoň kriminální komisař. Pokud se nevydáme do Trel eborgu sami.

- Nejradši bych zůstal tady.

- Tak dobře.

Přehraboval se mezi věcmi na stole.

- Tady je zpráva. Chceš ji?

Martin Beck se cítil uvolněný. Nójd se mu zamlouval. Nejspíš jim to půjde dohromady.

- Kolik tu máš lidí?

- Pět. Písařku. ženskou. Tři asistenty, když zrovna nikdo nechybí. Hlídkový vůz. Abych nezapomněl, jedl jsi něco?

- Ne.

- A máš chuť?

- Docela jo. Pomalu dostával hlad.

- No, uvažoval Nójd., Jak to uděláme? Můžeme jít ke mně nahoru. Britta přijde v půl deváté a otevře. Kdyby se něco dělo, tak mi nahoru brnkne. Mám tu kafe, čaj, chleba, sýr, marmeládu a vajíčka. Ani přesně nevím. Dáš si kafe?

- Radši čaj.

- Já taky piju čaj. Vezmu papíry s sebou nahoru. Vyhovuje ti to?

Byt v prvním patře byl příjemný a osobní, pečlivě zařízený, ale nevhodný pro rodinný život. Na první pohled bylo vidět, že nájemník je zatvrzelý starý mládenec, už odedávna a možná odjakživa. Na zdi visely dvě lovecké pušky a stará policejní šavle. Jeho služební pistole, walther

ráže sedm pětašedesát, ležela rozebraná na kousku voskovaného plátna na stolku, který se zřejmě používal jako jídelní.

Podle všeho tedy předtím čistil zbraň.

- Rád střílím, řekl.

Zasmál se a potom dodal.

- Ale ne na lidi. To jsem ještě nikdy neudělal. Dokonce ani nenamířil. Já ji vlastně s sebou ani nenosím. Mám ještě revolver, závodní bouchačku. Ale ten zamykám dole do trezoru.

- Střílíš dobře?

- No, občas vyhraju. Teda dost zřídka. Odznak pochopitelně mám.

To mohlo znamenat jen jednu věc. Zlatý odznak. A ten získají jen elitní střelci. Martin Beck střílel pod psa. O zlatém odznaku nemohlo být nikdy ani řeči. Koneckonců o odznaku vůbec. Oproti tomu on mířil výlučně na lidi a střílel po nich. Ale ještě nikdy nikoho nezabil. Alespoň

něco.

- Mohl bych sklidit ze stolu, navrhl Nójd bez velkého nadšení.

- Já jinak pochopitelně jím v kuchyni.

- Já taky, řekl Martin Beck.

- Ty jsi taky starý mládenec?

- Víceméně, přisvědčil Martin Beck.

- To se podívejme.

Nójdovi to bylo podle všeho fuk.

Martin Beck byl rozvedený a měl dvě dospělé děti, dvaadvacetiletou dceru a

osmnáctiletého syna. Víceméně znamenalo, že už asi rok žil. poměrně pravidelně s jednou ženou. Jmenovala se Rhea Nielsenová a pravděpodobně ji miloval. Její přítomnost mu proměnila domácnost. Považoval to za změnu k lepšímu.

Ale to se Nójda netýkalo a ostatně se ani zbla nezajímal o to, jak si šéf státní komise pro vyšetřování vražd organizuje soukromí.

Kuchyň měl zařízenou velmi prakticky a vybavenou všemi moderními vymoženostmi. Postavil kastrůlek na elektrickou plotnu, z ledničky vzal čtyři vejce a v kávovaru uvařil čaj, neboli přesněji řečeno ohřál v něm vodu a do šálků položil sáčky porcovaného čaje. Pohodlný způsob, který však labužníka rozhodně neuspokojí.

Martin Beck by se rád zachoval nějak užitečně, a proto vložil do elektrického opékače dva krajíčky chleba.

- Dá se tu koupit fakt dobrý chleba, řekl Nójd. Ale většinou chodím do konzumu. Vyhovuje mi. Martinu Beckovi konzum vůbec nevyhovoval, ale nechal si to pro sebe.

- Mám to na nákup blízko, pokračoval Nójd., Tady je vlastně všechno blízko. Někdy mám dojem, že Anderslóv má největší koncentraci služeb do středu města v celém Švédsku. Nebo skoro největší. Najedli se. Umyli nádobí a vrátili se do obýváku.

Nójd vytáhl ze zadní kapsy kalhot přeloženou zprávu a řekl:

- Papíry, pořád jenom papíry. Už mě to nebaví. Stalo se z toho papírování, jen samý žádosti a povolení a kopie a takový voloviny. Dřív to bylo o život dělat tady poldu. Dvakrát ročně, když se jednotila a sklízela řepa. Přišli sem všelijaký lidi.

Někteří chlastali a rvali se pak jak koně. Občas bylo nutný zakročit a vtrhnout mezi ně. A to potom šlo o to, abys dal první ránu, když jsi nechtěl mít rozbitej ciferník. Bylo to příšerný, ale svým způsobem zábava. Teď, je to jiný. Automatický, strojový.

Odmlčel se.

- Ale o tom jsme mluvit nechtěli. A kromě toho žádný papíry teď ani nepotřebuju. Fakta

jsou strašně jednoduchá. Dotyčná se jmenuje Sigbrit Márdová. Je jí osmatřicet let a pracuje v jedné

cukrárně v Trel eborgu. Je rozvedená, bezdětná a žije sama v malém baráčku v Domme. To je kousek odsud směrem na Malmó.

Nójd pohlédl na Martina Becka. Měl zachmuřené, ale přesto pobavené oči. Opakoval.

- Směrem na Malmó. To znamená západně odsud po silnici číslo sto jedna.

- Ty asi moc nevěříš v mé orientační schopnosti, co? poznamenal Martin Beck.

- Nebyl bys první, kdo tady na rovině zabloudí, vysvětloval Nójd.

- Ostatně…

- Co?

- Když jsem byl naposled ve Stockholmu a na mou duši doufám, že to bylo naposledy, tak jsem vlez do redakce Ny Dagu místo na Hlavní policejní správu. Na schodech jsem potkal šéfa komunistický

partaje Herrmanssona a říkám si, kruci, co ten má co pohledávat na polici . Ale zachoval se slušně. Ukázal mi, kudy se tam jde. Celou dobu vedl kolo vedle mě.

Martin Beck se zasmál.

Nójd využil situace a rozjel se.

- Ale tím to neskončilo. Druhý den jsem šel pozdravit ředitele.

To byl ještě ten starý, co předtím sloužil v Malmó. Toho novýho bohudík neznám. Dostal jsem se na radnici a tam se mě nějaký strážný pokusil provést Modrou síní. Když pochopil, co chci, navedl mě Scheeleovu ulici na městský zastupitelstvo. Tam se mě zase jiný strážný zeptal, ve které síni se probírá můj případ a z čeho jsem obžalován. Když jsem se konečně dostal na policejní ředitelství na Agnově ulici, Lúnning už byl dávno ten tam. Takže tenkrát jsem ho nepozdravil. A fofrem jsem odjel nočním rychlíkem domů. A bylo mi blaze. Šest set kilometrů na jih a takový rozdíl. Zatvářil se zamyšleně.

- Stockholm, děsný město. Ale tobě se líbí, co?

- Bydlím tam celý život.

- Malmó je lepší, rozvažoval Nójd., Ale ne o moc. Nechtěl bych tam sloužit, jedině jako ředitel, pochopitelně. O Stockholmu ani nemluvím.

Hlasitě se rozesmál.

- Tak ta Sigbrit Márdová, upomenul ho Martin Beck.

- Sigbrit měla ten den volno. Nechala auto v servisu a potom jela autobusem do Anderslóvu. Měla tu vyřídit pár věcí. Šla do banky a na poštu. Potom zmizela. Autobusem zpátky nejela. Řidič ji zná a je si jistý, že nenastoupila. Od té doby ji nikdo neviděl.

Tohle se stalo sedmnáctého října. Z pošty šla kolem jedné hodiny: Její auto, folksík, stojí pořád ještě v dílně. Tam jsme nic nenašli. Prohlédl jsem ho sám. Pak jsme nechali udělat v Helsingborgu testy, všechno negativní. Prostě žádná stopa, abych ‘tak řekl.

- Znáš ji? Osobně?

- Samozřejmě. Než začala tahle zelená vlna, znal jsem v obvodu každýho. Teď je to horší. Lidi bydlí

ve starých opuštěných staveních a v barabiznách odsouzených ke zboření. Policejně se nepřihlásí a když si za nima člověk zajde, tak většinou zjistí, že už se zase odstěhovali. A bydlí tam někdo jiný. Zůstala po nich jen koza a makrobiotická zeleninová zahrádka.

- Ale Sigbrit Márdová je jiná?

- No jasně. Ta patří k těm normálním. Bydlí tady přes dvacet let. Přišla sem z Trel eborgu. Ta tu má pevný kořeny. Dobrej pracant. Úplně normální ženská. Možná trochu zklamaná.

Chvíli zamyšleně prohlížel cigaretu, než si ji zapálil. Potom řekl:

- Ale to je v týhle zemi normální. Já třeba zase moc kouřím.

Zřejmě taky z nějakýho zklamání.

- Takže klidně mohla jen někam odcestovat?

Nójd se předklonil a podrbal psa za ušima.

- Mohla, řekl nakonec., Proč by ne. Ale já tomu nevěřím. Odsud člověk jen tak z ničeho nic a úplně

nepozorovaně neodjede.

Kupříkladu nenechá svůj barák úplně nedotčený. Prošel jsem dům společně s chlapama od kriminálky z Trel eborgu. Všechno bylo na svým místě, všechny papíry i osobní potřeby. Šperky a tak. Kávová konvice. a hrnek zůstaly stát na stole. Prostě to, vypadalo, že si na chvilku odskočila a co nevidět se vrátí domů.

- A co ty si o tom teda myslíš?

Tentokrát Nójd s odpovědí otálel ještě déle. Držel cigaretu v levé ruce, do pravé ho pes z hravostí

kousal. Všechna veselost mu z tváře vymizela.

- Myslím, že je mrtvá. Dál se o věci nevyjadřoval.

Doléhalo sem dunění těžké dopravy ze státní silnice. Nójd zpozorněl a řekl:

- Většina kamiónů jezdí dál po téhle silnici z Malmó do Ystadu:

Ačkoliv ta nová jedenáctka je daleko rychlejší. Ale šoféři jsou holt konzervy.

- A jak je to s tím Bengtssonem? zeptal se Martin Beck. ‘, Ty bys o něm měl vědět víc než já.

- To je možný, ale třeba taky ne. Sebrali jsme ho pro sexuální vraždu skoro před deseti lety. A nebylo to tak úplně jasný. Byl to zvláštní člověk. Ale co se s ním stalo potom, to nevím.

- To vím zase já, řekl Nójd., A všichni ve městě. Prohlásili ho za příčetného a seděl sedm a půl roku. Potom přijel k nám a koupil si tu domek. Zřejmě měl nějaký peníze, protože si opatřil člun a starý

náklaďák. živí se uzením ryb, částečně si je vyloví sám, částečně je odkupuje od lidí, kteří trochu rybaří, ale nejsou v žádným družstvu. Profesionálové to neradi vidí, ale přímo nezákonné to není. Teda alespoň z mýho hlediska. Potom jezdí s náklaďákem po kraji a nabízí uzenáče a čerstvá vejce, ale většinou jen stálým zákazníkům.

Lidi ho tu přijali jako slušnýho člověka, nikdy nikomu neublížil, moc nemluví, spíš se drží stranou. Takovej uzavřenej typ. Když jsem se s ním setkal, vypadal, jako kdyby člověka prosil za prominutí, že vůbec žije. Ale…

- Co?

- Ale všichni o něm vědí, že je vrah. Usvědčený a odsouzený, A navíc to byla dost hnusná vražda na nějaký nevinný cizince.

- Jmenovala se Roseanna McGrawová. A hnusná vražda to byla.

Úchylná. Ale byl prý sexuálně vyprovokovaný. Jemu to tak připadalo. A my jsme ho taky museli vyprovokovat, abychom ho dostali. Já dodneška nechápu, jak mohl projít psychiatrickým vyšetřením. ‘, Ale jdi, odbyl ho Nójd a vrásky kolem očí se mu rozvlnily jako pavoučí síť., Taky jsem byl ve Stockholmu. Rychlokurs na soudní psychiatrický klinice. V padesáti případech ze sta jsou doktoři namouduši větší cvokové než pacienti.

- Mně připadal Folke Bengtsson naprosto jasně vyšinutý. Směs sadismu, moralismu a nenávisti k ženám. Zná Sigbrit Márdovou?

- Zná, přisvědčil Nójd., Má dům ani ne dvě stě metrů od jejího. Jsou nejbližší sousedi. Patří k jeho stálým zákazníkům. Ale on je na tom vlastně ještě hůř.

- Jak to?

- Vtip je v tom, že on byl na poště současně s ní. Svědkové je viděli spolu mluvit. Měl na náměstí

zaparkované auto. Stál ve frontě hned za ní a šel odtamtud asi o pět minut později. Chvíli bylo ticho.

- Ty přece Folka Bengtssona znáš, ne, zeptal se Nójd.

- Jo.

- A myslíš, že mohl.

- Jo, přikývl Martin Beck.

Kapitola pátá

Nöjd řekl:

- Kdybych měl mluvit upřímně, a to já dělám vždycky, tak si myslím, že Sigbrit je mrtvá a Folke v tom pěkně lítá. Na náhody nevěřím.

- Povídal jsi něco o jejím mužovi?

- Jo. To je pravda. Je to námořní kapitán a chlastá. Před šesti lety si uhnal nějakou zvláštní nemoc na játrech a poslali ho domů z Ekvádoru. Sice ho nepropustili, ale vzhledem k tomu, že ho doktoři od té doby neuznali, nemůže na moře. Přijel sem, bydlel tu, pil jak duha a dlouho to netrvalo a stáli před rozvodem. On teď bydlí v Malmó:

- Ty na něj nemáš žádnej kontakt?

- Ale jo. Bohužel. Dokonce by se dalo říct pěstní. Kdyby člověk chtěl mluvit slušně. Byla to totiž ona, kdo prosadil rozvod. On byl proti. Až do morku kostí. Ale ona to prosadila. Byli dlouho, spolu, ale on se povětšinou plavil po moři. Jezdil domů jednou za rok nebo něco na ten způsob, a to nějak zvládli. Ale pak, když spolu měli bydlet pořád, byla to dočista katastrofa.

- A teďka?

- Teď to vypadá tak, že když se opije namol a dostane hádavou, přijede sem, aby si o tom popovídal. Jenže není o čem povídat, a tak to končívá tím, že jí narovná faldy.

- Narovná faldy?

Nöjd se zasmál.

- To vy ve Stockholmu neříkáte? Tak to je skánsky. U vás je to spíš natlouct, co? V policejní řeči se tomu říká výtržnost v bytě. To je taky blbej obrat. Výtržnost v bytě, no řekni. Každopádně jsem tam musel dvakrát jet. Poprvé se mi ho podařilo uklidnit ústně. Podruhý to bylo horší. Musel jsem mu jednu ubalit a odvést ho do našeho pěkného vězení. Sigbrit vypadala tenkrát pod psa. Barevný modřiny a ošklivý pohmožděniny na krku.

Nöjd dloubal do svého safari klobouku.

- Já přece Bertila Márda znám. Jeho to prostě popadne, ale myslím, že to s ním není tak špatný, jak to vypadá. A navíc on má Sigbrit určitě rád. A taky je žárlivý. Jenže on podle mě nemá důvod. O

jejím sexuálním životě nic nevím, teda jestli nějaký má Ale kdyby měla, tak o tom budu vědět. Tady víme v podstatě o každém všechno. A ke mně se určitě donese nejvíc.

- A co říká Márd sám?

- Vyslýchali ho v Malmó. Má jisté alibi na sedmnáctého. Tvrdí, že byl toho dne v Kodani. Jel prý

trajektem Malmóhus, ale…

- Nevíš, kdo ho vyslýchal?

- Jo, nějaký inspektor, jmenuje se Mánsson.

Martin Beck znal Pera Mánssona odedávna a důvěřoval mu. Odkašlal si a řekl:

- Márd v tom jinými slovy taky pěkně lítá.

Nöjd vypadal zamyšleně. Chvíli drbal psa a potom řekl:

- To je sice pravda, ale je na tom daleko líp než Folke Bengtsson.

- Jestli se vůbec něco stalo., Je nezvěstná. A to mi stačí.

Nikdo, kdo ji zná si není schopen vymyslet jediný rozumný důvod.

- Jak vlastně vypadá?

- Jak vypadá teď, na to radši vůbec nechci ani myslet.

- To je předčasně utvořený názor.

- Je. Já jen říkám, co si myslím. Jinak vypadá takhle.

Zastrčil ruku do zadní kapsy a vytáhl dvě fotografie, jednu pasovou, druhá byla přeložená barevná

zvětšenina. Než fotografie podal, zběžně na ně pohlédl. Potom řekl:

- Obě jsou dobré. Řekl bych, že vypadá úplně normálně. Prostě jako lidi vypadaj. Ale jinak moc pěkná ženská.

Martin Beck si je dlouho prohlížel. Pochyboval, zda se na ně může Nöjd dívat stejnýma očima, ale to je ostatně technicky vyloučené.

Sigbrit Márdová nebyla moc pěkná ženská. Byla poměrně ošklivá a nemotorně stavěná. Oproti tomu se jistě hodně snažila svůj zjev vylepšit, což obvykle končívá méně zdařile. Měla nepravidelný

špičatý obličej a značně ustaraný výraz. Pasová fotografie nepocházela, jak to většinou bývá, z automatu nebo z polaroidu, ale byl to typick ý ateliérový obrázek. Vynaložila velkou námahu na líčení a účes a fotograf jí jistě dal vybrat z celé řady zkušebních záběrů. Druhá byla amatérská

fotografie, ne však strojově zpracovaná, nýbrž velmi pečlivě vyvolaná a retušovaná. Tady bylo vidět celou postavu, stála na hrázi a v pozadí měla bílý parník se dvěma komíny. Nepřirozeně mžourala proti slunci a pózovala způsobem, ve kterém zřejmě předpokládala, že se nejlíp uplatní. Měla na sobě lehkou zelenou blůzu bez rukávů a skládanou modrou sukni, byla naboso a přes ramena měla přehozenou velkou oranžovožlutou plážovou kabelu. Na nohou měla sandály na vysoké podešvi. Pravou nohu měla mírně přednoženou a patu zvednutou.

- Ta je nová, řekl Nöjd., Z léta.

- Kdo ji fotil?

- Přítelkyně. Udělaly si spolu výlet.

- Zřejmě na Rujanu. Za nimi v přístavu kotví vlakový trajekt Sassnitz, jestli se nepletu?

Nöjda to na nejvyšší míru ohromilo.

- Jak to, proboha, můžeš vědět? I když jsem občas sloužil u pasovky, když nebylo dost velitelů, nejsem schopen ty lodě rozeznat. Ale máš pravdu. Je to Sassnitz a udělaly si výlet na Rujanu. Můžeš se podívat na Stubbenkammer, očumovat komunisty a tak. Vypadaj úplně obyčejně. Lidi z toho bejvaj zklamaný.

Jednodenní cesta tam a zpátky nestojí ani stovku.

- Odkud si vzal tu fotku?

- U ní doma, při domovní prohlídce. Měla ji přilepenou na zdi.

Asi se jí líbila.

Sklonil hlavu k rameni a zamžoural na obrázek.

- A je fakt dobrá. Podoba je věrná. Pěkná holka.

- Ty jsi nikdy nebyl ženatý, viď, zeptal se náhle Martin Beck.

Nöjd se okamžitě rozveselil.

- Snad teď nezačneš vyslýchat mě, řekl a zasmál se., Tomu říkám začínat z gruntu.

- Promiň, řekl Martin Beck, zeptal jsem se hloupě. ., Nejapná otázka. Ale nebyla to pravda. Otázka nebyla nejapná.

- Stejně ti můžu odpovědět. Kdysi jsem chodil s jednou dívkou zespoda z Abbekásu. Byli jsme zasnoubení. Ta holka byla vážně jak masožravá kytka. Já toho měl po třech měsících dost a ona toho po půl roce neměla dost. Od té doby si držím psy. Věř zkušenýmu. Bez manželky se žít dá.. A jakmile si člověk zvykne, tak se mu náramně ulehčí. Připadá mi to tak každý ráno, když se probudím.

Ztrpčila život třem chlapům. Ale dneska už je to několikanásobná babička. Chvíli seděl mlčky a potom řekl:

- Je to dost tísnivý pocit nemít děti. Občas. Ale mockrát si zas člověk říká díky bohu za ty dary. I když zrovna tady to vypadá docela dobře, s celou tou naší společností není něco v pořádku. Nechtěl bych tu vychovávat děti. Otázka je, jestli by se to člověku vůbec podařilo. Martin Beck mlčel. Jeho role vychovatele spočívala v tom, že se do ničeho nepletl a nechal děti, aby se vyvíjely tak, jak mu to připadalo přirozené. Podařilo se mu to jenom napolovic. Měl dceru, ze které se stal hodnotný a samostatný člověk a která ho podle všeho měla ráda. Na druhé straně

měl syna, kterému nikdy moc nerozuměl. Kdyby měl být opravdu upřímný, musel by přiznat, že to dítě nemá v lásce. A chlapec, kterému teď bylo osmnáct, vůči němu zase na druhé straně nikdy neprojevil nic jiného než nedůvěru, faleš a v posledních letech i otevřené pohrdání. Chlapec se jmenoval Rolf. Většina jejich pokusů o rozhovor končila asi takto: ‚Koukej, táto, s tebou se bavit nemá smysl, ty stejně nechápeš, co ti říkám.‘ Nebo: ‚Kdyby mi bylo o padesát víc, tak by nám to zřejmě šlo líp, ale ty jsi zaostal v devatenáctým století.‘ Případně: ‚Kdybys aspoň nebyl fízl‘. Nöjd si hrál se psem.

A potom se laškovně zeptal:

- Můžu ti dát protiotázku?

- Jistě.

- Proč ses ptal, jestli jsem ženatý?

- To byla jen hloupost.

Poprvé za dobu jejich známosti se ten muž zatvářil naprosto vážně. A kromě toho trochu dotčeně.

- Blbost. To je mi jasný. A navíc si myslím, že chápu, proč ses ptal.

- Proč?

- Protože si myslíš, že ženským nerozumím a že to s nima neumím. Martin Beck odložil fotografie. Od té doby, co potkal Rheu, dokázal snadněji mluvit upřímně.

- Tak dobře. Máš pravdu.

- Prima, pokývl Nöjd a roztěkaně si zapálil další cigaretu.

- Prima. Díky. Je to dost možný, že máš pravdu. V soukromém životě jsem se bez ženských obešel. Kromě mámy a tý rybářský holky z Abbekásu. Vždycky jsem ženský považoval za normální lidi, takový, jako jsem já sám nebo chlapi všeobecně. Jestli tu jsou nějaký jemnější rozdíly, tak je možný, že mi prostě unikly.

Vzhledem k tomu, že jsem si svý neznalosti vědom, přečetl jsem spoustu knih, článků a publikací o ženský otázce, ale připadá mi to jako plácání do vody. To, co není úplně ujetý, je tak samozřejmý, že. by to musel pochopit i Hotentot. Třeba princip stejného odměňování a diskriminace žen.

- Proč zrovna Hotentot?

Nöjd se rozesmál tak hlasitě, že pes vyskočil a začal mu olizovat tvář.

- Někdo v obecním zastupitelstvu jednou povídal, že Hotentoti jsou jediná stará kultura, kterým se za dva tisíce let nepodařilo vynalézt kolo. Taky blbost, pochopitelně. Ani ti nemusím říkat, k jaký

straně ten dotyčný patří.

Martin Beck to ani nechtěl vědět. A rozhodně se nehodlal ptát, jaký názor vyznává Nöjd. Jak se lidi začali bavit o politice, zůstal vždycky jako zařezaný.

A jako zařezaný mlčel také o půl minuty později, když zazvonil telefon. Nöjd zvedl sluchátko a řekl:, Herrgott! Nöjd.

Na druhé straně se zřejmě ozvalo něco žertovného.

- Jo, ujde to.

A potom po krátkém zaváhání:

- Ano, sedí tady.

Martin Beck si vzal sluchátko a řekl:

- Beck.

- Nazdar, tady je Ragnarsson. Volal jsem asi na sto míst, než se mi podařilo tě lokalizovat. Co se děje? Jedna z nepříjemných stránek v životě šéfa státní komise pro vyšetřování vražd spočívá v tom, že všechny velké noviny mají lidi na to, aby sledovali, kam dotyčný jede a proč. To ovšem vyžaduje opatřit si placené informátory přímo z řad policie, což je sice pobuřující, ale nedá se tomu nijak zabránit. Nejpobouřenější byl policejní prezident, ale zároveň hrůzou bez sebe, aby se taková

věc nedostala na veřejnost. Nic se nesmí dostat na veřejnost.

Ragnarsson byl novinář, sice jeden z lepších a čestnějších, to však pochopitelně neznamenalo, že k lepším a čestnějším patřily jeho noviny.

- Proč neodpovídáš? zeptal se Ragnarsson.

- Ztratil se jeden člověk, řekl Martin Beck.

- Ztratil? Lidi se přece ztrácejí dennodenně a kvůli tomu ty ještě nikam nejezdíš: Kromě toho se ke mně doneslo, že odjel i Kol berg. Takže je v tom zakopanej pes?

- Možná. Ale třeba taky ne.

- Pošlem dolů pár lidí. Připrav se na to. Nic jinýho jsem ti nechtěl. Víš, že ti nerad dělám něco za zády. Na mě se můžeš spolehnout. Tak ahoj.

- Ahoj.

Martin Beck se drbal ve vlasech. Na Ragnarssona se sice mohl spolehnout, ale ne na jeho reportéry a především ne na jeho noviny.

Nöjd se tvářil starostlivě., Novinář?

- Hm. .

- Ze Stockholmu.

- Jo.

- Takže to vypukne.

- Stoprocentně.

- Máme tady taky místní zpravodaje. Vědí o všem. Ale jsou slušní. Existuje tu loajalita. Trel eborgský rozmanitosti jsou dobrý.

Jenže pak tu máme Malmó. Nejhorší je Večerník a potom hned Odpoledník a Expres.

- Bohužel to tak dopadne.

- Posraným navrch, co?

Posraný patří ve Skáne k mírným a všedním vyjadřovacím prostředkům: Čím severněji, tím hůř to zní. To Nöjd zřejmě nevěděl.

Nebo ho to nezajímalo.

Martinu Beckovi se Nöjd líbil.

Vytvořilo se mezi nimi naprosto samozřejmé přátelství. Určitě to zvládnou.

- Co teď uděláme?

- To záleží na tobě, řekl Martin Beck., Ty to tady znáš.

- Anderslóvský policejní okrsek. Měl bych to tady znát. Mám ti ukázat okolí? Autem, aby ses tu orientoval? Služebním nepojedem, moje je lepší.

- To červený jak rajče?

- Jo, všichni ho pochopitelně znají., Ale cítím se v něm líp.

Tak pojedem?

- Jak chceš.

V autě se bavili o třech věcech.

O té první se Nöjd z nějakého důvodu dosud nezmínil.

- Tady je pošta a teď jedeme kolem autobusové zastávky. Naposledy byla Sigbrit viděna zhruba někde tady.

Zpomalil a zastavil.

- A jeden svědek viděl ještě něco jiného.

- A co?

- Folka Bengtssona: Přijel v náklaďáku a zrovna když míjel Sigbrit, zpomalil a zastavil. Celý to vypadalo naprosto přirozeně. On si vyzvedl auťák a vracel se domů. Znali se a bydleli vedle sebe. Věděl, že čeká na autobus, a tak ji chtěl svézt.

- Co to je za svědka?

Nöjd bubnoval prsty o volant.

- Jedna starší dáma odsud z města. Jmenuje se Signe Perssonová.

Jakmile se dozvěděla, že je Sigbrit nezvěstná, přiběhla k nám a vyprávěla, že tenkrát právě šla po druhé straně ulice. Viděla Sigbrit a zrovna v té chvíli přijížďěl z protisměru Bengtsson. Zabrzdil a zastavil. Tenkrát byla náhodou v kanceláři jenom Britta. Řekla jí, ať radši přijde znovu a promluví si přímo se mnou. Druhý den skutečně přišla a já ji vyslechl. Zopakovala mi v podstatě

totéž. že viděla Sigbrit a že Folke zastavil. Tak jsem se jí zeptal, jestli opravdu viděla, jak se auto zastavilo a jak Sigbrit nastoupila.

- A co ti odpověděla?

- že se nechtěla otáčet a vypadat zvědavě. To byla absurdní odpověď, protože tahle babka je nejzvědavější ženská v celým obvodě. Když jsem do ní trochu hučel, přiznala, že za chvíli otočila hlavu a neviděla tam už ani Sigbrit, ani náklaďák. Pak jsme klábosili o všem možném a potom mi řekla, že si tím není jistá. že nechce lidi pomlouvat. Následující den potkala v konzumu mýho asistenta, a to už zase s jistotou tvrdila, že viděla, jak Bengtsson zastavil a Sigbrit nastoupila do auta.

Jestli to neodvolá, je to důkaz proti Folku Bengtssonovi.

- Co k tomu říká Bengtsson?

- Nevím. Ještě jsem s ním nemluvil. Byli u něj dva kluci od kriminálky z Trel eborgu, ale nestihli ho doma. Potom se rozhodlo, že to převezmete vy, a já jsem dostal víceméně rozkaz se do ničeho neplést. Prostě nepředcházet událostem. Vyčkat a nechat to expertům. Já nenapsal ani obyčejný

protokol o výslechu Signe Perssonové. Připadá ti to jako nedbalost?

Martin Beck neodpověděl.

- Mně to připadá jako hrozná nedbalost, řekl Nöjd a zasmál se.

- Jenže já se té Signe Perssonové trochu bojím. Zapletla se do toho nejhoršího případu, jaký jsem tu kdy měl. Stalo se to před pěti lety. Prohlásila, že jí sousedka otrávila kočku. Oficiálně to udala na polici , tak jsme to museli vyšetřovat. Potom ta druhá babka zase osočila Signe Perssonovou, že ta kočka jí zakousla andulku. Vykopali jsme kočičí mrtvolu a poslali do Helsingborgu. žádný jed nenašli. Signe teda řekla, že ta druhá babka koupila v trafice dva

doutníky a uvařila je. Přečetla si v magazínu pro ženy, že když hodně dlouho vaříš doutníky, vytvoří se krystalky nikotinu, které jsou smrtelně jedovaté a nezanechají stopy. Sousedka skutečně dva doutníky koupila, ale tvrdila, že je měla pro hosty a že už je vykouřil její bratr. Ptal jsem se, jak kočka mohla zakousnout andulku, která seděla v kleci. Signe prý tu kočičí potvoru vyprovokovala, aby ptáka vyděsila k smrti, protože andulka uměla mluvit a prozrazovala strašné pravdy. Signe potvrdila, že je to pravda, protože na ní

andulka pokřikovala kurvo asi při pěti příležitostech. V té době jsem tu měl jednoho strašně

horlivého aspiranta. Prověřoval tu doutníkovou teori a došel k tomu, že to teoreticky možné je a že když je oběť pravidelný kuřák, nedá se otrava dokázat. Takže když mě Signe otravovala už po desáté nebo po dvanácté, zeptal jsem se jí, jestli kočka kouřívala doutníky. Přestala mě na několik let zdravit. Celou záležitost jsme smetli ze stolu a ten můj aspirant stál tak dlouho u sporáku a vařil doutníky, až dostal padáka.

Potom se usadil v Eslávu a stal se z něj vynálezce.

- Už něco vynalezl?

- Slyšel jsem jenom o tom, že si chtěl nechat patentovat hrnec se světélkujícím okrajem a nikotinový detektor, který mňouká, když je ponořen do otrávené květákové polévky. Když se to nepodařilo, zkoušel ho přestavět na mechanickou kočku poháněnou na karbid. Nöjd pohlédl na hodinky. Potom řekl:

- Takže tohle byla pamětihodnost číslo jedna. Autobusová zastávka. A kromě toho historka o svědkyni Signe Perssonové a muži, kterému zničila život kočka kouřící doutníky. Musím se přiznat, že mě děsí případ, ve kterém figuruje Signe Perssonová jako korunní svědek. Nejlíp, když se hneme. Za chvíli přijede autobus.

Zařadil a pohlédl do zpětného zrcátka.

- Sleduje nás auťák, řekl., Zelený fiat se dvěma chlápky. Stojí tam od té doby, co jsme přijeli. Máme je kousek provést?

- Klidně.

- Zajímavý pocit být sledován, poznamenal Nöjd., To je pro mě nový zážitek. Nepřekročil třicetikilometrovou rychlost, ale druhé auto se ani jednou nepokusilo je předjet.

- Ty domy támhle nahoře už patří do Domme. Tam tedy bydlí.

Sigbrit Márdová a Folke Bengtsson. Chceš se tam mrknout?

- Teď ani ne. Udělali tam pořádnou technickou prohlídku?

- U Sigbrit? Ne, to se nedá tvrdit. Byli jsme se tam kouknout a já jsem si ze zdi nad její postelí vzal tu fotografií. Takže jsme tam nechali pár otisků prstů.

- Kdyby byla mrtvá…

Martin Beck se zarazil. Byla to dost neinteligentní otázka.

- Kdybych ji zabil, co bych udělal s tělem? Taky jsem o tom přemýšlel. Ale tady je strašně moc možností. Spousta slínových lomů a polorozpadlých starých baráků. Stodoly a boudy. Dlouhý

pobřeží Baltu, prázdný letní chaty. Les, polomy, mlází, příkopy a kdeco:

- Les?

- Jo, nahoře u jezera Bórringe. Policie tam pořádá každoročně závody ve střelbě pistolí na jedné

pasece na východním břehu. Po vichřici v osmašedesátém to tam vypadá tak příšerně, že by ses tam nedostal ani tankem. Potrvá to sto let, než se ten polom zlikviduje. Kromě toho… Ostatně v přihrádce máš mapu.

Martin Beck vytáhl mapu a rozložil ji.

- Teď jsme v Alstadu na silnici sto jedna a jedeme směrem na Malmó. Pak už se zorientuješ sám.

- To chceš jet pořád takhle pomalu?

- Ale ne. Úplně jsem se zapomněl. Chtěl jsem si jen ověřit, že nás ti slídilové opravdu sledujou. Nöjd zatočil doleva. Zelený vůz jel za nimi.

- Teď jsme mimo území anderslóvského policejního okrsku, řekl.

- Ale hned se tam zase vrátíme.

- Cos to předtím chtěl říct? Kromě toho…?

- Kromě toho se všeobecně má za to, že Sigbrit Márdovou musel někdo odvézt autem. Dokonce na to máme svědka. Když se podíváš na mapu, uvidíš, že obvodem procházejí tři větší silnice. Stará

okreska, ze které jsme právě odbočili, potom desítka, která vede po pobřeží z Trel eborgu do Ystadu a pokračuje až do Simrishamnu a dál ještě kus nové evropské dálnice čtrnáct, která

navazuje v Ystadu na převoz z Polska a vede do Malmó a potom bůhvíkam. A kromě toho je tu síť

menších silnic, která zřejmě nemá v celé zemi obdoby.

- Taky mi připadá, řekl Martin Beck.

Věrný svému zvyku začal v autě cítit nevolnost. Nezabránilo mu to ovšem v tom, aby se neporozhlédl po krajině, kterou jeli. V této části země nikdy nebyl a nevěděl o ní víc, než kolik si pamatoval ze starých filmů Edvarda Perssona. Sóderslátt působí takovou laskavou zvlněnou krásou, je to víc než hustě obydlená venkovská idyla, svérázný kus země s vnitřní harmonii. Najednou se jim vybavilo pár vytržených vět z obecného nářku nad horšícími se poměry v zemi. Švédsko je mizerná země, ale hrozně krásná. Kdosi to řekl nebo napsal, ale on si už nepamatoval kdo.

Nöjd pokračoval.

- Anderslóvský okrsek je trochu výjimečný. Když neležíme v papírech, dá nám nejvíc práce doprava. S hlídkovým vozem najezdíme osmdesát tisíc kilometrů ročně. Tady ve městě bydlí asi tisíc lidí a v celým okrsku to dělá nanejvýš deset tisíc. Jenže máme pětadvacet kilometrů pobřeží a v létě tu je přes třicet tisíc letňáků. Takže si dovedeš představit, kolik baráků je teď po sezóně prázdných. A to mluvím jen o lidech, které znám a mám nějak podchycené. Ale jinak je tu odhadem kolem pěti až

šesti tisíc lidí, o kterých nevíme nic, protože bydlí v opuštěných domcích a přívěsech, nikdy nezůstanou dlouho na jednom místě a po nich přijedou zase další. Martin Beck si prohlížel jeden mimořádně pěkný nabílený kostelík. Nöjd sledoval jeho pohled a řekl:

- To je Dalkópinge. Jestli máš zájem o hezký kostelíky, můžu ti jich předhodit nejmíň třicet. V celým obvodě.

Dostali se na pobřežní silnici a pustili se po ní směrem na východ. Moře bylo líné a šedomodré. Na obzoru se houpaly nákladní lodě.

- Prostě chci říct, že jestli je Sigbrit mrtvá, je tu spousta míst, kde by mohla být. A pokud ji někdo svezl autem, ať už to byl Folke nebo kdokoliv jiný, tak je značně pravděpodobný, že vůbec není v obvodě. A potom se možnosti ztisícinásobí.

Rozhlédl se po pobřeží a řekl:, Pěkný, co?

Zřejmě patřil k lidem, kteří jsou na své rodiště hrdí. A ne bezdůvodně, pomyslel si Martin Beck. Projeli kolem Smygehuku.

Zelený fiat je věrně následoval.

- Smygehamn, řekl Nöjd, za mého mládí se to jmenovalo Óstra Torp. Vesnice tu ležely blízko sebe. Beddingské pobřeží. Skateholm.

Rybářské vísky částečně proměněné v přímořská letoviska, ale s vkusem. žádné věžáky, ani luxusní

hotely.

- Tohle je Skateholm, řekl Nöjd., Tady končí můj rajón. Teď se dostaneme do ystadského policejního okrsku. Zavezu tě do Abbekásu. Tohle je Dybeck. Smradlavý močál. Nejhorší kus pobřeží.

Třeba leží tady někde v tý břečce. A tady jsme v Abbekásu. Nöjd pomalu projížděl vesnicí.

- Tady bydlela ta moje bývalá, poznamenal., Ta, co uvedla na správnou míru můj vztah k ženám. Nechceš se kouknout do přístavu?

Martin Beck ani nemusel odpovídat.

Malý rybářský přístav s důchodcovskou lavičkou a několika staříky v kšiltovkách. Tři rybářské čluny. Nakupené bedny sleďů a rozvěšené, sušící se sítě.

Vystoupili z auta a každý se posadil na jedno pachole. Nad molem křičeli racci. Zelený fiat zastavil asi dvacet metrů opodál. Muži zůstali sedět na předních sedadlech.

- Znáš je? zeptal se Martin Beck.

- Neznám, odpověděl Nöjd., Mladý kluci. Jestli něco chtěj, tak proč si sem nepřijdou pokecat. To musí být dost nudný sedět a čučet.

Martin Beck to nekomentoval. Zatímco on stárl, novináři byli čím dál mladší. Vztahy se rok od roku zhoršovaly. A kromě toho už policie ztratila oblibu veřejnosti, pokud ji kdy měla. Martin Beck si osobně nepřipadal, že by se za své povolání měl stydět, ale znal spoustu lidí, kteří se styděli, a ještě

víc takových, kteří by se za ně skutečně stydět měli.

- Tak jak to bylo se mnou a ženskejma? ozval se Nöjd.

- Tak mě napadlo, že víme o Sigbrit Můrdové strašně málo. Víme, jak vypadala a kde pracovala a že se spíš držela v ústraní. Víme, že je rozvedená a bezdětná a v podstatě nic víc. Přemýšlel jsi o tom, že je ve věku, kdy na spoustu ženských přicházejí deprese, zvlášť, když nemají děti, rodinu a hluboké zájmy? Když se blíží přechod a začínají si připadat staré? Zdá se jim, že jim to v životě

všeobecně nevyšlo a zejména sexuálně to stojí za starou belu a potom se dopustí kdejaké

hlouposti. Zamilují se do mladších mužů, naváží bezhlavé vztahy. A často taky úplně rozkvetou, ekonomicky si polepší a citově omládnou.

- Dík za přednášku, řekl Nöjd:

Sebral ze země dřívko a hodil je do vody. Pes se okamžitě vyřítil, aby ho přinesl.

- Bezva, povzdychl Nöjd., Teď to zadní sedadlo zasviní ještě víc. A tím jsi teda chtěl říct, že Sigbrit měla tajný sexuální život nebo něco na ten způsob.

- Připadá mi to myslitelný. Musíme se podívat na její soukromí.

Jak to půjde. Třeba se nakonec přece jen ukáže, že mohla docela jednoduše utéct s chlapem o sedm osm let mladším. Prostě se vypařila, aby mohla být chvíli šťastná. I kdyby to mělo být jen na čtrnáct dní nebo na pár měsíců.

- Pořádně si šoupnout, řekl Nöjd.

- Nebo si jen popovídat s člověkem, o kterém si myslí, že je jí blízký. Nöjd dal hlavu na stranu a ušklíbl se.

- Taky teorie, řekl,, ale já na ni nevěřím.

- Protože ti nezapadá do obrazu?

- Přesně tak. Ani trošku mi tam nezapadá. Už máš nějaký plány?

Nebo se ptám drze?

- Počkám na Lennarta. A pak bych si jen tak neformálně vyslechl Folka Bengtssona a Bertila Márda.

- Rád pojedu s tebou.

- Jo. To chápu.

Nöjd se zasmál. Pak vstal, odešel k zelenému autu a zaklepal na přední sklo. Řidič, mladík se zrzavým vousem, stáhl okénko a tázavě na něj zíral.

- Vracíme se zpátky do Anderslóvu, řekl mu Nöjd. Ale zajedu si přes Kól storp, chci si u bráchy vzít vajíčka. Pro noviny bude lacinější, když pojedete přes Skivarp.

Fiat je sledoval a byl svědkem předáváni vajec.

- Moc polici nedůvěřují, poznamenal Nöjd.

Toho dne, v pátek druhého listopadu, se už nic zvláštního nestalo. Martin Beck vykonal povinnou návštěvu v Trel eborgu a setkal se s ředitelem a komisařem, který

vedl kriminální oddělení. Záviděl řediteli pracovnu, protože měla výhled na přístav. K věci neměl nikdo co říct.

Sigbrit Mérdová byla nezvěstná už sedmnáctý den a oni nevěděli o nic víc, než kolik se šuškalo po Anderslóvu.

Na druhé straně jsou takové šeptandy často dost podložené. Není kouře bez ohně. Samá klišé.

Večer mu zavolal Kol berg a sdělil mu, že se mu nechce jet dál a že má v úmyslu přenocovat ve Váxjó. Potom se zeptal:

- Jak to vypadá v Anderstorpu?

- Jmenuje se to Anderslóv.

- Aha.

- Je tu docela příjemně, ale už se na nás přilepili novináři.

- Tak si na sebe vem uniformu, vzbuzuješ v ní větší respekt.

- Jdi se vycpat.

Potom zavolal Rhei, ale nikdo to nebral.

Za hodinu to zkusil znovu a potom ještě předtím, než šel spát.

To už byla doma.

- Volal jsem ti celý večer.

- Aha.

- Co jsi dělala?

- To se tě netýká„řekla vesele.

- Jak se máš?.

- Ani nevím. Zmizel tady jeden člověk.

- Lidi přece nemizí. To bys měl vědět, vždyť jsi detektiv.

- Představ si, že tě mám rád.

- To je mi jasný, odpověděla laškovně., A když to musíš vědět, tak jsem byla v kině a potom u Butlera na večeři.

- Tak dobrou.

- Víc jsi nechtěl?

- Chtěl, ale to teď nejde.

- Tak dobrou noc, miláčku, řekla a zavěsila.

Martin Beck si prozpěvoval a čistil si zuby. Kdyby ho někdo poslouchal, dost by ho to udivilo. Zítra je svátek. Dušičky. Mohl by je někomu zkazit. Třeba Mánssonovi v Malmó. Kapitola šestá

- Už jsem v životě. viděl hodně holomků, ale tenhle Bertil Márd patří k nejhorším, řekl

Per Mánsson.

Seděli na Mánssonově balkóně v Plukovní ulici a život jim připadal docela ucházející. Martin Beck jel do Malmó autobusem, jednak pro rozptýlení, jednak aby mohl říct, že si projel úsek cesty, kterým zřejmě Sigbrit Můrdová nejela.

Bez výsledku se snažil dostat nějaké informace z řidiče, protože ten jen zastupoval a onoho kritického dne neměl službu.

Mánsson byl pomalý hromotluk, mluvil zvolna a nepoužíval zbytečných slov. Ale teď dodal:

- Ten chlap vypadá na pěknýho mizeru.

- Z některých námořních kapitánů se léty stanou podivíni, řekl Martin Beck., Často to bývají hodně

osamělí lidé, a pokud mají sklony k poručníkování, vyklubou se z nich tyrani. Prostě holomci, jak jsi řekl. Stýkají se jen s chiefem.

- Chiefem?

- Prvním důstojníkem.

- Aha.

- Většinou bijou a tyranizujou posádku. Někdy ji vůbec neberou na vědomí. Ani kormidelník jim není dost dobrý.

- Ty toho víš o lodích hodně.

- Je to můj koníček. Jednou jsem měl případ na lodi. Vražda. V Indickém oceáně. Na nákladní lodi. Jeden z nejzajímavějších, jaké jsem kdy měl.

- Já znám jen kapitána z malmöského trajektu a to je slušný člověk.

- Na osobních lodích je to jiné. Tam rejdaři vybírají úplně jiné lidi. Kapitáni se pochopitelně musí

stýkat s cestujícími. Na velkých lodích se přece pořád ještě drží kapitánský stůl a tak.

- Kapitánský stůl?

- Kapitán má v jídelně vlastní stůl. A tam se věnuje prominentním hostům z první třídy.

- Aha.

- Ale Márd se plavil na nákladních lodích, které křižují oceán podle toho, kam je nutné dopravit náklad. A to je rozdíl.

- Jo, choval se strašně nadutě, řekl Mánsson., Poslal mě někam a nadával na svou starou. Mizera jeden.

Připadal si jako něco extra. Drzý a povýšený. Mě hned tak něco nerozhází, ale tentokrát jsem se málem rozčílil. A k tomu já potřebuju dost.

- Co teď dělá?

- Má krčmu v Limhamnu. Jeho histori znáš, ne? Prochlastal si játra v Ekvádoru nebo Venezuele. Nějakou dobu tam ležel v nemocnici. Potom ho rejdařství poslalo šupem domů. Od té doby ho doktoři neuznali, takže na moře nemůže. Odstěhoval se domů do Anderslóvu, ale nehrálo jim to. Pil a mlátil ženu. Ona se chtěla rozvést, on nechtěl. Nakonec rozvod prosadila. Bylo to jednoduchý

jako facka.

- Nöjd říká, že má na sedmnáctého alibi.

- Jo, jistý alibi má. Jel vlakovým trajektem do Kodaně, aby se rozšoupnul: To je alibi na houby. Alespoň mně to tak připadá. Prý seděl v salónu na přídi. Loď teď jezdí ve tři čtvrti na dvanáct, dřív jezdily ve dvanáct. Prý seděl v salóně sám a z číšníka prý táhla kocovina. Jeden muž z posádky prý

hrál na hracím automatu.

Jezdím touhle lodí dost často. Číšník, jmenuje se Sture, má vždycky motolici a váčky pod očima. A vždycky stejný chlapík z posádky stojí u hracího automatu a krmí ho korunama. Mánsson usrkl. Pil vždy stejný drink, gin s grapetonikem. Je to finskošvédská specialita a říká se jí

gripenberg po jednom obskurním urozeném důstojníkovi.

V Malmó bylo pěkné počasí a město vypadalo téměř obyvatelně.

- Měl by sis s Bertilem Márdem popovídat sám, navrhl Mánsson.

Martin Beck přikývl.

- Svědkové ho identifikovali, řekl Mánsson., On totiž vypadá trochu zvláštně. Chyba je jen v tom, že stejné věci se dějí každodenně. Trajekt odjíždí ve stejnou dobu a často tam jsou stejný cestující. Nedá se počítat s tím, že personál na palubě pozná lidi ještě po několika týdnech a navíc si bude jistý datem.

Ale popovídej si s ním, uvidíš sám.

- Ty už jsi ho vyslýchal?

- Jo, a moc mě to nepřesvědčilo.

- Má auto?

- Má. Bydlí na západě, odtud co bys kamenem dohodil, kdybys házel hodně. Mistra Johana dvacet tři. Do Anderslóvu mu to autem trvá tak půl hodiny. Zhruba.

- Proč upozorňuješ zrovna na to?

- No, protože tam občas zajel.

Martin Beck se k otázce nevracel.

Bylo třetího listopadu, sobota a dosud bylo téměř letní počasí.

Ačkoliv bylo Dušiček, umínil si Martin Beck, že kapitána Márda vyruší ze sváteční pohody. Nejspíš

stejně není nábožensky založen.

Kol berg se ještě neozval. Asi mu učarovalo Váxjó, a rozhodl se tam zůstat o den déle. Jenže proč

by to dělal? Třeba ho někdo nalákal na napytlačené raky. Pochopitelně v téhle roční době jsou k dostání mrazení, ale Kol berg se nachytat nenechal. Zejména pokud se raků týkalo. Ráno zavolala Rhea a udělala mu radost. Jako vždycky. Za rok změnila jeho život a poskytla mu víc uspokojení než dvacet let soužití s člověkem, jehož kdysi skutečně miloval, který mu dal dvě děti a mnoho šťastných chvil. Nesčetně. Dal děti, to je příšerný výraz. Jako kdyby na to nebyli dva? Jenže on to tak nikdy nechápal.

S Rheou Nielsenovou bylo všechno jiné, volný svazek pochopitelně, možná až příliš volný. Občas mu to tak připadalo. Ale především cítil k této podivuhodně dokonalé ženě přátelství daleko přesahující lásku. Společně s ní se začal stýkat s jinými lidmi a navíc takovým způsobem, jakým to dříve nedokázal. Její stockholmský dům se v ničem nepodobal obyčejnému činžovnímu domu. Člověk by to skoro mohl nazvat velkou rodinou, ovšem bez stinných stránek tohoto zprofanovaného pojmu, které byly sice často oprávněné, ale stejně často jen vymyšlené. Ve velkých rodinách se kouří hašiš a lidi se spolu peleší jako králíci. Mezitím klábosí o volovinách, jedí

makrobiotickou stravu, nikdo nepracuje a všichni žijí ze sociálních podpor. Považují se za oběti nepovedeného společenského systému. Leckdy berou LSD a pak si myslí, že umějí létat, nebo vrazí

dýku do břicha svému nejlepšímu příteli, aby byli o zkušenost bohatší, nebo taky sprovodí ze světa sami sebe.

Není tomu dávno, co takto uvažoval sám, alespoň částečně a občas. A bezesporu v tom

bylo zrno pravdy, nebo spíš celé kukuřičné pole. Jeho postavení mu skýtalo některé pochybné výhody, jako třeba přístup k tajným zprávám. Většina z nich se týkala politiky, a takové házel okamžitě do košíku pro tajné dokumenty, odkud se doručovaly k dalšímu přísežnému byrokratovi. Naproti tomu četl všechno, co souviselo s jeho prací. Kupříkladu ho v poslední době začaly čím dál víc zajímat sebevraždy. Tajné zprávy na toto téma se objevovaly stále častěji. Výchozí skutečnost se neměnila. Švédsko drží,světový primát s jistým náskokem, který se od zprávy ke zprávě zvětšoval. Stejně jako u ostatních tajných dokumentů od policejního prezidenta se nic nesmělo dostat na veřejnost. Vysvětlení situace se oproti tomu hodně různila. Kupříkladu že jiné země statistiky falšují. Dost dlouhou dobu bylo populární držet na mušce katolické země, ale potom začal vyskakovat arcibiskup i nábožensky založení potentáti v samém policejním sboru. Za náhradníky musely posloužit státy se socialistickým zřízením. Rovněž tajná policie se začala okamžitě stavět na zadní a nechala se slyšet, že dnes už se kněží nedají používat jako špióni. Vzhledem k tomu, že tajnůstkaření tajné policie patří k věcem, které se vždycky dostanou na veřejnost, na hlavní

policejní správě si s ulehčením oddychli a dokonce se šuškalo, že samotný policejní prezident vyjádřil jisté pochybnosti, že by švédští kněží, z nichž někteří jsou ke všemu organizovaní rudí, mohli provádět špionáž na švédských komunistech anebo přivodit pád tak gigantického protivníka, jako je Sovětský svaz. Ale jako vždycky, i tohle byly jen nepodložené zvěsti. Ven se nesmí dostat nic, říkalo se žertem. Anebo snad jen proto, aby se použilo jiné formulace. Pravověrní nesnášeli obměny. Ti říkali nic se nesmí dostat ven.

A basta. Tajná policie si na legraci nepotrpěla. Snad je to osud povolání, kterému se všichni vysmívají. A za několik týdnů skutečně přišel proťiúder. Agenti sebrali dva spisovatele, kteří nectili režim, a přepadli redakci jednoho deníku. Akce byla provedena ve stylu nejlepších gangsterek tajnými policisty převlečenými za tajné policisty a bez zplnomocnění. Zřejmě si odpárali z baloňáků

prádelní značky pro případ, že akce dopadne jako obvykle, totiž špatně. Pro jistotu také zatkli jednoho ze svých tajných agentů a prokurátor se z té nebývalé činnosti tak rozrušil, že by zřejmě

zatkl i sám sebe, kdyby nebylo automatického trestu na svobodě, který vždy následuje po neveřejném líčení.

Dokonce předseda vlády z toho oněměl, a to vyvolalo stejný rozruch jako koncert hvězdy první

velikosti. Před nedávnem využil k předvolební řeči jedné výjimečně nepodařené bankovní loupeže a úmrtí Jeho Veličenstva, ale pokaždé se k tomu jinak oblékl a použil jinou mimiku. Také slova volil poněkud odlišná. Jeden člověk, kterého policie sama převezla z vězení rovnou do banky, si musel v přímém televizním přenosu vyslechnout, jak obludně a nelidsky si počínal. Bankovního přepadu se aktivně neúčastnil, ani se nedopustil jiného trestného činu, a přesto byl odsouzen k dalším šesti letům vězení. Ale nic špatného o politických vůdcích země, není-li toho třeba.

Alespoň nevzal do úst slovo nečestnost. A přes to všechno je bankovní loupež dlužno považovat za nečestné jednání, přestože banka je majetkem státu se smíšeným hospodářstvím a falešným socialismem.

Policejní prezident prožil mizerný den. Nemohl pronést řeč a na tiskové konferenci byl tak špatně

usazen, že ho většinou zastiňovali horliví novináři.

Ministr spravedlnosti vypadal smutně.

Měl pověst čestného a mírumilovného muže a jisté kruhy na polici se na něj dívaly hodně

skrz prsty.

Třeba přemýšlel o posledním tajném dokumentu o sebevraždách.

Šlo v něm o toto. Vzhledem k tomu, že většina lidí se ani nezastřelí, ani neskočí z mostu, ale nejdřív se opije a potom do sebe naláduje krabičku prášků na spaní, dá se tato kategorie považovat za nešťastné náhody otravou prášky a ze statistiky úplně vyškrtnout, čímž se tato náhle ukáže překvapivě příznivou.

Martin Beck na to sám taky dost často myslel. Třeba teď.

Mánsson si dolil do svého gripenbergu tonik.

Už delší dobu nepromluvil. Podle oblečení se dalo usuzovat, že ani nehodlá jít ven. Měl na sobě dírkovaný nátělník, flanelové kalhoty, bačkory a župan, který vypadal hodně nošený.

- Stará přijde kolem třetí, poznamenal., Chodívá kolem třetí.

Mánsson se zřejmě navrátil do svého stylu života jako pětisedminový starý mládenec, vzhledem k tomu, že pět dnů v týdnu žil sám a víkendy trávil s manželkou. Měli každý svůj byt.

- Tenhle systém mi vyhovuje. Měl jsem pochopitelně holku bokem, v Kodani, fungovalo to asi tak rok. Byla fajn, ale zmáhalo mě to.

Člověk už není nejmladší.

Martin Beck o tom chvíli přemýšlel.

Mánsson byl sice starší než on, ale jednalo se na nejvýš o pár let.

- Dokud nám to šlo, byla ohromně príma. Jmenovala se Naďa. Možná že jsi ji tu někdy viděl.

- Neviděl, řekl Martin Beck.

Náhle se chtěl od tohoto tématu dostat pryč., Jak se vede Bennymu Skackovi?

- Docela dobře. Už je z něj kriminální inspektor a vzal si tu svou rehabilitační sestru. Na jaře se jim narodila holčička.

Přišlo to v neděli, trochu dřív, než čekali, a on byl zrovna hrát fotbal v Minnesbergu. Říká, že všechno důležitý v jeho životě se mu stane vždycky, když hraje fotbal. Čert ví, co tím myslí. Martin Beck sice moc dobře věděl, na co Skacke naráží, ale neřekl nic.

- Každopádně je to dobrý policajt, řekl Mánsson., A takových začíná být pomálu. Bohužel ale mám tušení, že chce pryč. Prostě si nemůže na tohle město zvyknout. Bude tu pomalu už pět let, ale pořád se mu stýská po Stockholmu.

- Čert ví, jak je to možný, dodal filozoficky a vyprázdnil sklenku. Potom se významně podíval na hodinky.

- Bude asi nejlepší, když se zvednu, řekl Martin Beck.

- Asi jo, přikývl Mánsson., Chtěl jsem ti říct, že bys měl jít, jestli chceš Márda vidět ve střízlivém stavu. Ale pravý důvod je jinde.

- Kde? zeptal se Martin Beck.

- Když tu zůstaneš ještě čtvrt hodiny, setkáš se s mou ženou. A v tom případě se budu muset jít převléknout. Ona si potrpí na konvence a nikdy by se nesmířila s myšlenkou, že přijímám návštěvu předních šéfů policie v tomhle mundúru. Mám ti zavolat taxika?

- Ne, radši se projdu.

Už byl v Malmó mnohokrát a alespoň v centru města se orientoval dobře. A navíc bylo hezké počasí a on si chtěl udělat ve věci jasno, než se setká s Bertilem Márdem. Byl si vědom, že ho Mánsson vybavil předpojatým názorem.

A bylo zřejmé, že v tomto případě sehrají podobné věci velkou roli. Předpojaté názory nejsou nikdy dobré. Riziko nechat se jimi ovlivnit je stejně velké jako riziko nebrat je na vědomí. Člověk musí mít na paměti, že názor může být správný, přestože je předpojatý.

Martinu Beckovi záleželo na tom, aby si o Márdovi utvořil vlastní představu. Věděl, že se

brzy setkají. Krčma byla přes svátky zavřená. Mánsson se postaral o to, aby dům na ulici Mistra Johana střežil jeden policejní aspirant a zavolal, kdyby Márd odešel z domova. Kapitola sedmá

Aspirant by udělal štěstí na scéně nebo u televize jako parodie na člověka, který se pokouší

vypadat, že se nedívá na dům, na který se dívá. Dům byl ještě ke všemu malý a budovy po obou stranách zbourané. Stál na protější straně ulice s rukama sepnutýma na zádech a očima provrtával prázdno před sebou a ustavičně pošilhával po dveřích, za nimiž se měla vynacházet oběť jeho zvýšené pozornosti.

Martin Beck se zastavil kus opodál a prohlížel si ten výjev. Po několika minutách přešel aspirant zvolna ulici a důkladně dveře zkontroloval: Osahal štítek se jménem. Potom se záměrně pomalu vrátil na své místo a vzápětí se bleskurychle otočil, jako kdyby se mu za zády mělo odehrát něco nepatřičného. Stejně jako mnoho jiných policistů vyslaných na tajné nebo choulostivější úkoly, měl na sobě černé polobotky, tmavě modré ponožky, kalhoty od uniformy, bledě modrou košili a tmavě modrou kravatu. K tomu měl žlutou čepici, světlou koženou bundu s velkými lesklými knoflíky a červenožlutými náplety na rukávech a kolem krku šálu v kombinaci blankytně modré a bílé, o které i Martin Beck věděl, že to jsou barvy klubu Malmö FF. Na pravé straně měl pod bundou bouli, jako kdyby tam měl schovanou placatku rumu.

Když k němu Martin Beck přišel, škubl sebou, jako by ho uštkl had, a zvedl okamžitě ruku k pomyslnému kšiltu a nahlásil situaci:

- Nikdo z domu nevyšel, pane komisaři.

Martin Beck nebyl chvíli mocen slova z překvapení, že ho poznal. Potom ho vzal za šálu a zeptal se:

- To ti pletla maminka?

- Ne, odpověděl mladík a zrudl., Náhodou ne. Kamarád mý mladší sestry. jmenuje se Enok Jansson a umí fantasticky plést, ale jinak dělá na poště a tak vůbec. Ten dokáže plést, i když kouká na televizi.

- Co jestli Märd utekl zadem?

Aspirant o poznání zrudl.

- Cože? To přece není možný.

- Jak to?

- Nemůžu přece najednou stát před domem i za domem, přece se nerozpůlím. Ty…, pane komisaři, snad to nechcete ohlásit?

Martin Beck zavrtěl hlavou. Přešel na druhou stranu ulice a uvažoval, odkud asi policie bere všechny ty podivné mladé muže.

- Ale každopádně je to správný dům, ohlašoval mladík, který mu šel v patách., Byl už jsem se třikrát podívat na jmenovku a opravdu tam stojí Märd.

- A nezměnilo se to?

- Ne. Mám jít s vámi dovnitř? Mám pistoli a tak, kdyby to bylo potřeba. A vysílačku jsem si zastrčil za košili, aby to nebylo vidět.

- Na shledanou, řekl Martin Beck a přitlačil prst na zvonek.

Bertil Märd otevřel dveře snad ještě dřív, než zvonek stačil cinknout. I on měl na sobě kalhoty od uniformy, černé, a jinak tílko a dřeváky. Pach kocoviny se před ním valil jako zeď, ale kromě toho byl cítit i vodou po holení. V jedné ze svých ohromných tlap držel skutečně lahvičku kolínské značky Florida a otevřenou břitvu, kterou ukazoval na svého strážce. Zahřímal:

- Co je tohle za pitomýho šaška, co mi tu očumuje barák už dvě hodiny?

- To je urážka úřední osoby, ozval se aspirant nebojácně.

- Jestli tě tu ještě jednou načapám, ty vopice převlečená, tak ti uříznu uši, vykřikoval

Märd.

- To je vyhrožování policistovi, jestli vám to není jasné.

- Vůbec ne, zakročil Martin Beck a zavřel za sebou dveře.

- Vůbec ne…

- Jaký vůbec ne? řekl Märd., Co to tady melete? a, Jen klid.

- Jakej klid? Já chci mít od každýho svatej pokoj. A nechci tady žádný ouchcapky vymóděný jak na maškarádu, aby za mnou slídili.

A já jsem zvyklý si prosadit, co chci. Co ty jsi vlastně zač? Ty těm fízlům šéfuješ?

- Přesně tak.

Prošel kolem Märda a rozhlédl se po místnosti. Páchlo to tam, jako kdyby tam spalo padesát individuí, která se sotva mohou považovat za lidi. Na okna byly přitlučeny staré vatované přikrývky s mastnými skvrnami a potrhanou vycpávkou a pouštěly dovnitř jen náznak světla. Dal se samozřejmě odhrnout roh a vykouknout, když to bylo třeba. U jedné stěny stála postel, která

nebyla stlaná jistě celé týdny, možná měsíce. Zařízení kromě toho tvořily už jen čtyři židle, stůl a velká skříň. Na stole stála sklenice a dvě láhve pašované šedesátiprocentní ruské vodky s modrou nálepkou. Jedna prázdná úplně, druhá z poloviny. V jednom rohu se válela hora špinavého prádla a zadními dveřmi bylo vidět do kuchyně, kde byl nepopsatelný nepořádek, a dále na záchod s rozsvícenou žárovkou, kde si Märd zřejmě odbýval toaletu.

- Byl, jsem ve sto osmi zemích, řekl Märd., A nikdy jsem neprožil nic tak hnusnýho jako tady. Jdou po mně fízlové. Jde po mně nemocenská pokladna. Berňák, výbor pro potírání alkoholismu, sociální péče nebo jak se to hernajs všechno jmenuje. A elektropodniky, celníci, evidence obyvatelstva a doktoři. Nakonec se do mě navezla i pošta, i když já na poštu kašlu. Martin Beck si prohlédl Märda pozorněji. Byl to hromotluk, určitě metr devadesát a zápasnickou váhu měl nejmíň sto pětadvacet kilo.

Byl černovlasý a měl tmavě hnědé zvířecí oči.

- Jak víš, že to bylo přesně sto osm zemí? zeptal se Martin Beck.

- Netykejte mi. Nenechám si tykat od kde jakýho vola. Já jsem pro každýho aspoň pan Märd. Jak to vím? Protože si to asi poznamenávám, ne? Sto osmá země byla Horní Volta. Letěl jsem tam z Casablanky. Sto sedmá Jižní Jemen: A přísahám, že tady je to nejhnusnější. Ležel jsem ve špitále v Severní Koreji, v Hondurasu, v Macau, v Dominikánský republice, v Pákistánu a Ekvádoru. Ale to, co jsem zažil v létě v Malmö, to nemá obdoby. Šoupli mě do pokoje, kterej se na beton stavěl asi tak roku osmnáct set devadesát. Leželo nás tam devětadvacet a sedmnáct z nich bylo právě po operaci. A pak si přijdou kurátoři a hrozně se divěj, na co že si člověk stěžuje, prej je to zadarmo, tak ať držíme hubu. Jó zadarmo. Když ti berňák pořád šlape na paty. Nemoh byste mi laskavě vysvětlit, jak je možný, že se tahle vláda udržela u válu? Jsou země, a viděl jsem je na vlastní oči, kde se za takový věci věší.

Märd se rozhlédl.

- Nemám tu uklizeno, řekl., Nejsem na to. Ani nevím, jak se to dělá. Vzal prázdnou láhev od vodky a odnesl ji do kuchyně.

- Tak, oddychl si., To bychom měli. Teď bych se rád zeptal na jednu věc. Co má tohle k čertu znamenat? Proč tu stojí ten blbec a škrábe mi na dveře, když se holím? Vždycky se holím dvakrát denně, v šest ráno a ve tři odpoledne. A pokaždý sám. A nejradši,břitvou. Tak je to nejlepší. Martin Beck neřekl nic.

- Na něco jsem se ptal, řekl Märd., A nedostal jsem odpověď. Kdo jste třeba vy? A co máte co pohledávat v mým bytě?

- Jmenuji se Martin Beck a jsem policista. Přesněji řečeno kriminální komisař a šéf čehosi, čemu se říká státní komise pro vyšetřování vražd.

- Kdy jste se narodil?

- Pětadvacátého září devatenáct set dvacet dva.

- Aha. Dělá mi to dobře, když se taky někdy můžu sám na něco zeptat. Co chcete?

- Vaše manželka je od sedmnáctého října nezvěstná.

- A co?.

- My se prostě jen snažíme zjistit, kam zmizela.

- Aha. Jenže já jsem, krucinál, už jednou řek, že to nevím. A zrovna toho sedmnáctýho jsem seděl na Malmöhusu a popíjel. Tak dobře, chlastal jak dobytek. Je to jediná slušná loď ve městě. Já prostě v týhle zemi žít nemůžu, tak většinou vysedávám na trajektech do Kodaně a chlastám.

- Vždyť máte nějakou restauraci, ne?

- Jo, ale mám tam dvě servírky, ty se mi o to staraj. A tam mám uklizeno a mosaz vycíděnou, protože jinak bych je nakopal. Občas si to tam zajdu zkontrolovat. A ty cuchty nemůžou tušit, kdy přijdu.

- Chápu.

- Něco jste tu blábolil o vraždě?

- Ano, vyloučit se to nedá. Někdo ji zřejmě někam odvezl. A vy máte dost děravé alibi.

- Mám výborný alibi. Seděl jsem na Malmöhusu. Ale ona má za souseda sexuálního ouchyláka. Jestli jí něco udělal, tak ji vlastníma rukama zaškrtím.

Martin Beck mu pohlédl na ruce. Vypadaly strašně. Ten chlap by patrně zaškrtil medvěda.

- Řekl jste ji. Vy byste zaškrtil ji?

- To jsem se přeřek. Já Sigbrit miluju.

Martin Beck náhle leccos pochopil. Bertil Märd byl nebezpečný muž s nevypočitatelnými náladami. Spoustu let byl zvyklý vydávat rozkazy druhým a sám dělat jen velmi málo. Zřejmě byl dobrý

námořník a nemohl přivyknout životu na souši. Dá se od něj očekávat cokoliv, zřejmě i to nejhorší.

- Neštěstí mýho života bylo, že jsem se narodil v tom mizerným městě Trel eborgu, řekl Märd, S

občanstvím, který bych si nikdy nevybral. V zemi, kde jsem nevydržel žít dýl jak měsíc nebo dva. A přece všechno fungovalo do tý doby, než jsem začal být marod.

Měl jsem Sigbrit rád a jezdil jsem za ní skoro každý rok. A to nám bylo náramně dobře. Pak jsem vždycky zase odjel. Až se mi stalo tohle svinstvo. Játra se mi zblbly a nakonec mě doktoři už

neuznali.

Chvíli stál mlčky.

- Jděte! řekl náhle., Nebo se naštvu a dám vám po hubě.

- Dobře, odpověděl Martin Beck., Ale jestli se vrátím, tak to bude pravděpodobně se zatykačem.

- Táhněte do prdele! vyzval ho Märd.

- Jaká je vaše žena. Co je to za člověka?

- Co je vám do toho? Vypadněte!

Martin Beck se obrátil ke dveřím.

- Tak na shledanou, kapitáne Märde.

- Počkejte, ozval se Märd znenadání. Odložil lahvičku floridy a složil břitvu.

- Rozmyslel jsem si to, řekl., Ani nevím proč.

Posadil se a nalil si do sklenice vodku.

- Pijete to? zeptal se.

- Piju, řekl Martin Beck., Ale ne teď a především ne zteplalou a čistou.

- To já bych taky nedělal, kdyby bylo po mým, přikývl Märd.

- Kdybych měl stevarda nebo vrchního, kterej by přiběhl s citrónem a drceným ledem, jakmile si odkašlu. Občas uvažuju o tom, jestli bych neměl krčmu prodat a odjet odsud a dát se najmout na loď někde v Panamě nebo Libéri .

Martin Beck se posadil ke stolu.

- Blbý na tom je, že už by mi nikdy nesvěřili velení. Nanejvýš bych mohl dělat kormidelníka chlapovi, kterej je stejnej jako já.

A to já bych prostě nesnes. Já bych toho hajzla jednou zaškrtil. Martin Beck stále nic neříkal.

- Ale když už se uchlastat k smrti, tak na širým moři. Chtěl bych mít Sigbrit a loď. Jenže teď nemám ani jedno, ani druhý. A tady v tý zemi se chlap ani nemůže uchlastat, aby se mu do toho kdekdo nemontoval.

Rozhlédl se kolem sebe a řekl:

- Vy si myslíte, že mi to takhle vyhovuje? že mě baví trčet v tomhle svinstvu?

Praštil rukou do stolu, až málem převrhl sklenici.

- Já. vím, co vy si myslíte, zařval., že jsem Sigbrit něco proved. Ale to jsem neudělal. Copak to nechápete? Koneckonců, policajti stojej za hovno, tady jako jinde. Jsou jako přístavní krysy, co se stahujou na palubu a žvaněj o tom, jak by s člověkem mohli zatočit, dokud nedostanou chlast a cigarety. Pamatuju se na jednoho hajzla z Mil wal u, když jsme tam jezdili na lince. Takovej teri jejich bobík. Stál tam jak solnej sloup a pokaždý, když jsme přistáli, zasalutoval a byl samý ‚Yes, sir‘ a ‚Glad to see you, captain‘, a když odcházel, byl tak naditej kuřivem a láhvema, že se sotva protáh přes můstek. A tady je to samý.

- Já od vás přece nechci tabák ani alkohol.

- A co teda chcete?

- Chci se dopátrat toho, co se stalo vaší bývalé ženě. Proto se vás ptám, jaká byla. Jaký typ člověka.

- Dobrá. Príma ženská. Co byste ode mě chtěl slyšet? Mám ji rád. Ale vy se mi chcete dostat na kobylku. Vy jste slyšel od toho fízla v Anderslövu, že jsem ji párkrát zmydlil. Víte, že mi jednou dal po hubě. Nikdy bych nevěřil, že na to sebere sílu. Já, kterej jsem dostal vejprask jen jednou v životě, a to na mě byli čtyři. V Antverpách. Jenže on měl pravdu, a mě

to došlo.

Martin. Beck se na Märda zamyšleně podíval.

Není vyloučené, že se ten chlapík chce představit v trochu lepším světle.

- Byli jste dlouho spolu? zeptal se Martin Beck.

- Jo, Sigbrit bylo teprve osmnáct, když jsme se vzali. Za dva měsíce potom jsem odjel. A od tý doby jsem na moři pořád, ale každý rok jsem na jeden nebo dva měsíce přijel a bylo nám spolu dobře.

- Sexuálně? .

- To taky. Měla to se mnou ráda. Říkala, že to je, jak když ji přejede vlak.

- A zbytek roku?

- Tvrdila, že mi je věrná, a já jsem nikdy neměl důvod k podezření, že to tak není. Ale vždycky mi připadalo divný, že je tak říčná zrovna ten měsíc, co jsem doma, a pak jí to jedenáct měsíců nic neříká. Tvrdila, že to je jednoduchý. Stačí na to nemyslet.

- A co vy?

- Chodil jsem do bordelů v každým přístavu, to je jasný.

- Ve sto osmi zemích?

- Ne, bordely jsem nikdy nepočítal, ale bylo jich dost. Adresy bych vám samozřejmě moh dát, kdybyste chtěl. Ale v některých zemích bordely nemaj. Vzpomínám si na jednu. Rumunsko. Ležel jsem v Konstanci s jednou koc ábkou tři měsíce. V celým městě ani jediná kurva. Odjel jsem vlakem do Bukurešti. Tam taky nebyly.

To jsem ještě nezažil.

- A co jste udělal?

- Jel jsem do Pirea. Tam jich byly tisíce. Chlastal jsem a válel se s děvkama, dva týdny jsem nevylez z postele. Jó, to byly časy.

Märd zíral do sklenice, ale nepil.

- Teď si asi myslíte, že námořník nedělá nic jinýho, než v každým přístavu běží do bordelu, a to dokazuje jen jednu věc.

- Jakou?

- že o námořnících nic nevíte. Plavil jsem se sedm let s jedním strojníkem. Měl v Bergkvaře ženu. A můžu přísahat na to, že ten se těch sedm let ženský nikde ani nedotkl. A to mi připadá úžasný. Takovej měl člověk bejt. A znám víc podobnejch.

- A co jste řekl doma?

- To jako Sigbrit? Jasně že jsem řek, že jsem byl věrnej jak světec, a jenom čekal a čekal na dovolenou. Stačilo si dát pozor, abych domů nepřišel s filckama nebo kapavkou nebo cucflekama po celým těle. Díky bohu za to, že existuje penicilín. Ale jí jsem říkal, že jsem se na holky ani nepodíval, přísahal jsem a tvářil jsem se. A taky bych se k tomu nikdy nepřiznal, kdyby stejně

nebylo na všechno pozdě. Teď už to nemá cenu.

- Protože Sigbrit je mrtvá?

Jestli si Martin Beck myslel, že ten druhý vybuchne, mýlil se.

Märd upil ze sklenice, kterou držel naprosto pevnou rukou.

- Vy se mě jen pokoušíte chytit do pasti, řekl klidně., Ale to se vám nepovede. Jednak jsem seděl na lodi, jak už jsem řekl, a ‘jednak nevěřím, že je Sigbrit mrtvá.

- A co si teda myslíte?

- Nevím. Ale znám jistý věci, na který jste nemysleli.

- Jako třeba co?

- Sigbrit si hraje na něco lepšího. Hrozně se jí líbilo být ženou námořního kapitána a bydlet v tom pěkným domku. S jejím a mým platem to šlo dobře. A kromě toho jsem pořád měl nějaký peníze stranou. Pak jsme se rozvedli a to bylo oukej, jenže mně nepřipadalo vhodný, aby dostala zaplaceno za to, že se mě zbaví, takže žádný výživný nebo něco na ten způsob nebylo. A tak po rozvodu musela koukat na každou korunku.

- Proč jste se rozvedli?

- Nevydržel jsem se povalovat v tý selský osadě a nemít do čeho píchnout. Tak jsem chlastal a řval jsem na ni, ať mi vyčistí boty a uklidí a tloukl jsem ji, a to se jí nezdálo. Ani se jí nedivím. Strašně jsem toho potom litoval. Takže tady sedím a můžu se litovat. Koneckonců taky můžu litovat, že jsem pil dvě láhve chlastu denně celých patnáct let. Na zdraví. Märd do sebe převrhl sklenici: Asi tak tři deci šedesátiprocentního alkoholu. Sklouzlo to do něj jako voda, ani nevzdychl.

- Ještě jedna věc by mě zajímala, řekl Martin Beck.

- Jaká?

- Měl jste s ní po rozvodu sexuální styk?

- Jasně. Zajel jsem tam párkrát a vobtáh jsem ji. Ale i to už je nějaký pátek. Naposled

myslím před půldruhým rokem.

- Co tomu říkala?

- Pořád jí to připadalo, jako když jí přejede rychlík.

Fantastický. Čím byla starší, tím jí měla větší a mokřejší.

Tenkrát jsem si myslel, že bysme to ještě mohli nějak slepit.

Teď už je pozdě.

- Proč?

- Spousta důvodů. Kromě jinýho kvůli mý nemoci. A taky vlastně není co slepovat. Soužití, který z větší části stálo na lžích a podvodech, k čemu by to bylo? I kdybych lhal jen já. Ale stejně Sigbrit pořád miluju.

Martin Beck se zamyslel. Potom řekl:

- Pane kapitáne, podle toho, co sám tvrdíte, máte se ženami značné zkušenosti.

- Jo, dalo by se to tak říct. Dobrá kurva umí jen jedno. A co má bejt?

- Byla nebo je vaše žena sexuálně nějak mimořádně vzrušující žena?

- Na to vemte jed. Nekotvil jsem celý ty dlouhý roky aspoň měsíc v roce v Anderslövu jen tak ze sportu.

Martin Beck znejistěl. Čím déle se s tím mužem bavil, tím méně věděl, čemu má věřit. Ani vlastně

pořádně nevěděl, zda je mu ten Märd stále ještě nesympatický.

- To, co jste povídal o sto osmi zemích, to mě skutečně omráčilo, řekl., že si opravdu dokážete vzpomenout.

Märd zastrčil ruku do zadní kapsy a cosi vylovil. Malý zápisník vázaný v kůži, silný asi jako kancionál.

- Vždyť jsem vám, krucipísek, povídal, že si věci poznamenávám. Podívejte. Zalistoval v knížečce, která vypadala zčásti popsaná. Stránky byly černě a velmi hustě linkované.

- Tady, řekl Märd., Tady je celá ta sláva. Začíná to Švédskem, Finskem, Polskem, Dánskem a končí

to Räs al-Chajmou, Maltou, Jižním Jemenem a Horní Voltou. Na Maltě už jsem byl dávno předtím, ale nezapsal jsem ji do seznamu, dokud nebyla samostatná. Tohle je dobrej zápisník. Koupil jsem ho před více než dvaceti lety v Singapuru a nikde jsem už potom tak dobrej neviděl. Zastrčil knížečku zpátky a řekl:

- Tohle je takovej lodní deník mýho života. Lidskej život nepotřebuje víc než takovouhle knížečku. A většina lidí nepotřebuje ani tolik.

Martin Beck vstal.

Märd ho následoval.

Bleskurychle se vyhoupl na nohy a podržel před sebou své ohromné tlapy.

- Ale jestli někdo Sigbrit proved nějaký svinstvo, tak mě nechte, ať si to s nim vyřídím. Nikdo se ji nesmí ani dotknout. Je moje.

V temných očích se mu zablesklo.

- Roztrh bych ho jak hada. Tyhle ruce by to neudělaly poprvý.

Martin Beck mu pohlédl na ruce.

- Měl byste zapřemýšlet, co jste dělal sedmnáctého, kapitáne. To vaše alibi za moc nestojí.

- Alibi, ušklíbl se Märd pohrdavě., K čemu?

Přešel několika velkými kroky místnost a otevřel venkovní dveře.

- Táhněte, řekl., A fofrem, než se naštvu.

- Na shledanou, kapitáne, rozloučil se Martin Beck zdvořile.

Když uviděl mužův obličej v denním světle, všiml si, že má silně zažloutlé oční bělmo.

- Přístavní kryso! zavolal za ním Märd.

A pak dveře s prásknutím zabouchl.

Martin Beck šel asi sto metrů směrem do města. Potom se obrátil k přístavu. U Savoye se zastavil, zašel do baru a tam se posadil.

- Dobrý den, pěkně vítám, pozdravil ho barman.

Martin Beck pokývl a objednal si:, Whisky.

- S ledovou vodou jako obvykle?

Martin Beck znovu kývl.

V tomhle baru byl naposled před čtyřmi lety. Zřejmě existují lidé s dobrou pamětí. Dlouho seděl nad skleničkou a přemýšlel.

Ve skutečnosti pořádně nevěděl, co si má myslet. Chvílemi ho napadlo, že ho Märd nějakým způsobem přelstil, ale nevěděl jak.

Buďto mluvil Märd až bezohledně upřímně, nebo dokonale falešně.

Ať už to bylo tak nebo tak, trochu moc mluvil o zabíjení.

Po chvíli ho napadly jiné věci. Z tohoto hotelu měl pár vzpomínek a alespoň jedna z nich byla příjemná. Dal si ještě jednu whisky.

Jakmile ji dopil, zaplatil a šel. Přešel na druhou stranu kanálu a pokračoval k řadě taxíků před nádražím. Nastoupil do prvního a řekl:

- Do Anderslövu.

Taxíkem to trvalo přesně dvacet devět minut.

Kapitola osmá

Večer zavolal Kol berg z jakéhosi místa jménem Ját., Sháněl jsem tě celý den. Kde ses toulal?

- V Malmö.

- U Pera Mänssona?

- To taky. A kde jsi ty?

- Potkal jsem ve Växjö jednoho starýho známýho. Má tady u Ásnenu chatu rovnou na pobřeží se saunou a kdečím. Budeš moc naštvaný, když se objevím až zítra ráno?

- Jen se klidně vysaunuj, vyzval ho Martin Beck., V Ásnenu se dá koupat ještě v tuhle roční dobu?

- Nevím, ale chci to každopádně po sauně zkusit. Hádej, co budem mít k večeři?

Martin Beck se usmál a ne tak docela pravdivě odpověděl:

- Nevím. Co?

- Raky.

Kol berg byl nadšený jako dítě před Štědrým večerem.

- Tak to je asi dobrý přítel, řekl Martin Beck ., Ahoj, uvidíme se zítra. Položil sluchátko a vrátil se do svého pokoje. Posadil se do výklenku u okna a díval se do zahrady a na světlo z jídelny, které osvětlovalo pískovou cestu a trávník pod ním. Neměl hlad ani chuť jít dolů. Nöjd odjel do Käl storpu za svým bratrem a nikoho jiného, s kým by se dal strávit večer, v Anderslövu neznal. Folke Bengtsson si musí počkat, než přijede Kol berg, a kromě toho on se už za dnešek namluvil dost. Rhea je na návštěvě u přátel na venkově, takže jí se volat nedá, a procházka po městečku ho zvlášť nelákala. Rozhodl se tedy pro jedinou zbývající možnost, postel a knihu o Normandii.

Kol berg se objevil teprve v neděli pozdě odpoledne s naprosto přijatelnou omluvou, že raky bylo nutné zalít větším množstvím kořalky, kterou zase musel vyhánět z těla saunou a studenými koupelemi, než si byl schopen s čistým svědomím a bez obsahu alkoholu v těle znovu

sednout za volant.

Večer společně uvařili jídlo u Nöjda, a jak Martin Beck očekával, ti dva se ihned ohromně spřátelili. Časně ráno v pondělí se Nöjd znovu ujal role Cicerona ve svém okrsku a Kol berg neskrýval nadšení

nad povídavým průvodcem i jeho půvabným krajem. Martin Beck seděl na zadním sedadle spolu s Timmym a potýkal se s nevolností. Zároveň se obdivoval Nöjdovým

schopnostem popisovat stejné

věci jako při jejich předchozím výletě, aniž se opakoval, a jeho nevyčerpatelné zásobě vtipů o kraji a lidech, kteří tu bydlí.

V Domme zajeli k chalupě Folka Bengtssona. Jeho nákladní automobil byl pryč a na klepání nikdo neodpovídal.

- Je dole u moře a loví. řekl Nöjd., Nebo objíždí zákazníky.

Večer bude zřejmě doma.

Místo aby se vrátil na okresní silnici, zajel Nöjd k domku Sigbrit Märdové, pokračoval ještě pár set metrů a potom se zastavil před vjezdem do usedlosti na vrcholku kopce.

- Napadlo mě, že by vás třeba zajímalo tohle místo, řekl., Tady se narodila Victoria Bruzeliusová. Myslím, že to bylo osmnáct set padesát, jestli se nepletu.

- Aha, řekl Martin Beck., A kdo to byl?

Kol berg okamžitě odpověděl.

- Když si vzala poštmistra z Härby, dostala jméno Benedictssonová a psala pod pseudonymem Ernst Ahlgren. Potom se přestěhovala do Kodaně a bojovala za ženskou emancipaci, zamilovala se do George Brandese a spáchala sebevraždu, ještě jí nebylo ani čtyřicet.

- Nemohl bys taky něco citovat z jejích knih? zeptal se Martin Beck.

- Ne, odpověděl Kol berg., Ale měla dobré heslo. Práce a pravda.

- Což mi připomíná, že povinnost volá, řekl Nöjd a nastartoval.

Rozloučili se před policejní stanicí. Nöjda čekala rutinní každodenní práce. Martin Beck a Kol berg se pěšky vrátili ke státní silnici. Vzduch byl čirý a svěží a slunce hřálo.

- Člověk by tomu Herrgottovi pomalu záviděl, poznamenal Kol berg.

- To je rozdíl oproti práci ve Stockholmu.

- A proč by sis nemohl zažádat o přeložení na venkov? zeptal se Martin Beck. Kol berg zamžoural proti slunci a potřásl hlavou.

- To by nešlo, řekl., Vypadá to bezvadně, když se díváš na Herrgotta, ale já bych se v týhle díře za čtrnáct dní nejspíš užral nudou. Ty jsi koneckonců stejný, tak bys to mohl chápat. A kromě toho chce Gun začít pracovat, nebo alespoň pokračovat ve studiu, když žádnou práci nenajde.

Kol berg byl ženatý s Gun už sedm let. Měli spolu dvě děti, šestiletou holčičku a tříletého chlapce a Martinu Beckovi vždycky připadalo jejich manželství bezvadné. Dokud nepoznal Rheu Nielsenovou, často Kol bergovi záviděl. Gun byla chytrá a činorodá, měla smysl pro humor, vyzařovalo z ní teplo, byla dobrý kamarád, a pokud to mohl posoudit, i výborná máma. A navíc byla krásná a nevypadala na svých pětatřicet let. Dovedl si představit, jak vede kursy španělštiny nebo džezgymnastiky nebo cokoliv jiného, do čeho by se s ostatními ženami pustila, kdyby bydlela na takovém místě, jako je Anderslöv. Určitě by si nějakou činnost vymyslela, ale asi by se jí tady stejně jako Kol bergovi moc nelíbilo. Také ona byla zapřísáhlá Stockholmanka.

Z chodníku před konzumem zatočil žlutý automobil novinové rozvážkové služby s červeným nápisem Večerník po straně. Ještě se šplhal do kopce a už vyšla z kiosku prodavačka a připevnila venku reklamní plakát.

Polovinu plakátu zabírala slova VRAžDA žENY na dvou řádcích a menšími písmeny

pod tím stálo v Anderslövu?

Kol berg vzal Martina Becka za paži a sestoupil na ulici, ale Beck kývl směrem k automobilu, který

zastavil před lékárnou hned naproti hostinci.

- Mám ve zvyku si kupovat noviny v tabáku na náměstí, řekl.

- To už sis stačil vypěstovat návyky?

- Představ si, řekl Martin Beck., Je to hezký obchůdek. Má příjemnou venkovskou atmosféru a je dobře zásobený. Dají se tam koupit i hračky, kdybys něco chtěl pro Bodil a Joakima. Za pultem stála majitelka obchodu s novinovým plakátem v ruce.

- Tak už jste našli Sigbrit? zeptala se.

Martin Beck už tu byl známou osobností.

- Chudák ženská.

- Nevěřte všemu, co stojí v novinách, řekl jí Kol berg., Zatím je pořád jenom nezvěstná. A navíc je tu otazníček, i když je takhle malinký.

- Já to pořád říkám, přisvědčila paní za pultem., Noviny dneska vypadají tak, že se je člověku ani nechce prodávat. Samé lži, podvody, ničemnosti.

Koupili si Večerník a Trel eborgské rozmanitosti a Kol berg si chvíli prohlížel skutečně dobře zásobená oddělení hraček, kde našel pár věcí, které nikdy neviděl v NK nebo PUBu, u Ahlénů nebo jiném velkém stockholmském obchodním domě. Měl v úmyslu sem později zaskočit a koupit něco svým dětem.

Vedle Kol bergova vozu stál otevřený sportovní vůz, zadkem natočený k Systému. Byl to starší

model s čistými, rovnými liniemi. Vypadal dobře udržovaný, lahvově zelený lak se na slunci třpytil. Martin Beck se jinak o auta zvlášť nezajímal, ale tady se zastavil a prohlížel si ho.

- Singer, poznamenal Kol berg., Aspoň pětadvacet let starý.

Příjemný autíčko, ale v zimě je to hrozná ledárna.

Kol berg měl jednu zvláštnost, věděl skoro všechno. Vešli do jídelny v hostinci. Byl právě čas oběda a několik stolů bylo obsazeno. Posadili se do rohu proti verandě a otevřeli noviny. Trel eborgské rozmanitosti pojednávaly ve dvou krátkých sloupcích na první straně o zmizení

Sigbrit Märdové. Text zněl věcně a správně a nesl pečeť Nöjdova zdrženlivého projevu. Článek neuváděl jiná jména než jméno nezvěstné ženy, Nöjda a Martina Becka. Ačkoliv jak titul, tak text mluvil o tom, že byla povolána státní komise pro vyšetřování vražd, snažil se reportér nevnucovat čtenářům předpojaté názory a v celém článku se ani jednou, nevyskytlo slovo zavražděná nebo vražda. K článku byla připojena pasová fotografie a text pod obrázkem pátral po svědcích, kteří

viděli ženu poté kdy byla prohlášena za nezvěstnou.

Večerník tak zdrženlivý nebyl. Na první stránce dominovala dvousloupcová fotografie dvacetileté

Sigbrit Märdové s koňským ohonem a velkými bílými butóny. Na vnitřní stránce novin bylo fotografií víc. Domky Sigbrit Märdové i Roseannina vraha, autobusová zastávka, kde byla naposledy viděna, osm let stará fotografie Folka Bengtssona s vystrašenýma očima v policejním autě a obrázek Martina Becka s otevřenými ústy a rozcuchanými vlasy. Článek udělal velkou aféru z toho, že Sigbrit Märdová sousedila se sexuálním vrahem, a ve speciálním článku se shrnoval případ Roseanna, který se udál před devíti lety. Několik anderslövských občanů se v interview vyjadřovalo o zmizelé ženě jako o milé a schopné dívce, která nešetřila úsměvem a laskavým slovem‘, a o Folku Bengtssonovi jako o ‚podivínu, samotáři, který od sebe odpuzuje

lidi‘. Paní Signe Perssonová, ‚zřejmě předposlední člověk, který viděl paní

Märdovou naživu‘, horlivě popisovala, jak ji viděla čekat na autobusové zastávce a potom

‚pravděpodobně nastupovat do Bengtssonova nákladního vozu‘.

Bylo tam také zvláštní okénko o ‚známém detektivu specialistovi na vraždy, šéfovi státní komise pro vyšetřování vražd‘, ale když se Martin Beck dostal ke slovům ‚švédský Maigret‘, odhodil noviny na prázdný stolek vedle sebe.

- Fuj, řekl důrazně a rozhlédl se po servírce.

- Jo, přesně tak, přitakal Kol berg., A teď se přižene Expres a Odpoledník a celá ta horda a vrhnou se na tebe, aby z tebe něco vytáhli.

- Nemám v úmyslu se k tomu vyslovovat, řekl Martin Beck., Ale časem budeme muset udělat nějakou tiskovku.

Dočkali se servírky a objednali si skänský guláš s červenou řepou a okurkami. jedli mlčky. Kol berg byl první hotov, ostatně jako vždycky.

Otřel si ústa a rozhlédl se jídelnou, která se téměř vyprázdnila. Kromě nich dvou tu seděl jen jeden host, muž u stolu hned vedle dveří do kuchyně. Stála před ním láhev minerálky a sklenice. Kouřil? dýmku a listoval v novinách a občas pohlédl k oběma detektivům.

Kol berg měl matný pocit, že muže odněkud zná, a potají si ho prohlížel. Vypadal na čtyřicátníka, měl husté světlé vlasy tmavšího odstínu a v týle tak dlouhé, že mu sahaly přes límec světle hnědé semišové bundy. Na očích brýle s ocelovými obroučkami, byl hladce oholen a pěstoval si husté kudrnaté kotlety. Měl vyhublý obličej s vystouplými lícními kostmi a kolem úst zahořklý, nebo možná cynický výraz. Čistil si do popelníku před sebou v dýmku a vraštěl přitom obočí.

Měl dlouhé šlachovité prsty.

Znenadání zvedl hlavu a podíval se Kolbergovi přímo do očí. Měl klidný, pevný, pronikavě modrý

pohled. Kol berg nestačil uhnout očima, a tak se chvilku měřili. Martin Beck odstrčil talíř a vyprázdnil sklenici piva. Ve chvíli, kdy pokládal ‘sklenici na stůl, složil muž noviny, vstal a přistoupil k jejich stolu.

- Nevím, jestli si na mě vzpomínáte, řekl.

Martin Beck se na muže pátravě podíval a potřásl hlavou.

Kol berg vyčkával.

- Äke Gunnarsson. Ale teď se jmenuju Boman.

Pamatoval se na něj moc dobře. Před šesti lety zabil ve rvačce svého vrstevníka a kolegu, novináře, který se jmenoval Alf Matsson. Oba byli opilí. Matsson Gunnarssona vyprovokoval a čin se dal považovat za nešťastnou náhodu. Když se Gunnarsson vzpamatoval z prvního šoku, jednal chladně

a inteligentně a zametl za svým činem stopy. Martin Beck dostal vyšetřování na starost a kromě

jiného strávil týden v Budapešti, než se muži dostal na stopu. Zatčení se účastnil i Kol berg. Ani pro jednoho to nebylo moc uspokojivé pátrání, protože oba pojali ke Gunnarssonovi sympatie, jelikož

ho považovali spíš za obět nešťastné souhry okolností než za chladnokrevného vraha. V té době nosil Gunnarsson vous, byl krátce ostříhaný a poměrně obtloustlý.

- Posaď se, vyzval ho Martin Beck a odstrčil noviny stranou.

- Dík, řekl muž a posadil se.

- Změnil ses, poznamenal Kol berg., Mimo jiné jsi zhubl.

- To nebylo záměrně. Ale jinak jsem se vědomě pokoušel změnit zevnějšek a dalo by se to

považovat za úspěch, že jste mě nepoznali. Ale třeba jste se jen tak tvářili.

- A proč zrovna Boman? zeptal se Kol berg.

- Tak se jmenovala máma za svobodna. Bylo to tak nej ednodušší.

Už jsem si zvykl a skoro jsem na svoje starý jméno zapomněl. A byl bych rád, kdybyste ho zapomněli taky.

- Tak dobře, Bomane, řekl Kol berg.

Martin Beck přemýšlel o té zajímavé shodě, že on Kol berg a dvě osoby, které byly příčinou dvou jejich nejtěžších případů, se po tolika letech z ničeho nic společně ocitnou v Anderslövu.

- Co děláš v Anderslövu? zeptal se ho Martin Beck, Ty tu bydlíš?

- Ne, řekl Äke Boman., Po pravdě řečeno jsem tady kvůli interview s vámi. Bydlím v Trel eborgu. Pracuju teď v Rozmanitostech. Ten článek na první stránce, co jste před chvilkou četli, jsem psal já.

- Nedělal jsi předtím do motorismu? zeptal se Kol berg.

- Jo, ale ve venkovským plátku musí člověk dělat od každého trochu. Měl jsem štěstí, že jsem to místo dostal. Zařídila to moje kurátorka.

Přišla servírka, sklidila ze stolu a Kol berg se zeptal, Dáme si kafe?

- Proč ne, odpověděli Äke Boman a Martin Beck současně.

- Ty si asi dáš koňak, viď?

Äke Boman zavrtěl hlavou a servírka odešla do kuchyně.

- Ve službě nepiješ, co? nadhodil Kol berg.

- Já vůbec nepiju, řekl Äke Boman.-Od tý doby, co…

Větu nedokončil. Vytáhl krabičku capstanu a začal si cpát dýmku.

- Jak dlouho pracuješ pro noviny? zeptal se Martin Beck.

- Už to bude půl druhýho roku. Dostal jsem šest let, to asi víte. Zabití v náhlém pomatení smyslů. Seděl jsem tři roky, pak jsem automaticky dostal zkrácení trestu a podmíněný propuštění. První čas na svobodě to bylo strašný. Skoro horší než za mřížemi a tam to bylo nepopsatelný. Nevěděl jsem, kam se vrtnout, jedině mi bylo jasný, že se musím vyhýbat Stockholmu. Jednak mě tam hodně lidí zná a potom by určitě celý ten kolotoč, chlast a hospody, začal nanovo. No, vždyť to znáte. Pak jsem zakrátko dostal místo v autoservisu v Trel eborgu a navíc bezvadnou kurátorku.

Přemluvila mě ať začnu znova psát, a pak jsem dostal tohle místo. O tom, co se stalo, ví jen šéfredaktor a pár lidí ve městě . .

Měl jsem z pekla štěstí.

Ale moc šťastně ani spokojeně nevypadal. Pili mlčky kávu.

- To je tvoje singrovka, co stojí venku? zeptal se Kol berg.

Äke Boman odpověděl s očividnou pýchou.

- Jo, to jsem měl taky štígro. Našel jsem ji ve stodole jednoho statku nahoře v Onnestadu, kde jsem v létě měl nějakou fušku.

Chlapík, co mu patřila, před rokem zemřel, a vdova ji tam prostě nechala stát. Mocně potáhl z dýmky.

- Vypadala dost zuboženě, ale to se dalo snadno opravit. Koupil jsem ji z fleku. Ob čas udělám něco bokem, speciální články pro motoristický časopisy a sem tam nějakou povídku, tak jsem si trochu našetřil.

- Máš pořád ještě kurátora? zeptal se Martin Beck.

- Ne, už, od září nemám, řekl Äke Boman., Ale pořád se ještě setkáme. S ní i s její rodinou. Občas mě pozve na večeři. Jsem starý mládenec a ona pochybuje, že jsem schopný si

sám uvařit. Martin Beck si vzpomněl na fotografi , kterou před šesti lety viděl stát u Bomana v bytě. Mladá

blondýnka, kterou si měl brát.

Äke Boman sál dýmku a zamyšleně se díval na Martina Becka.

- Po pravdě řečeno mě sem poslaly noviny, abych z tebe o tom zmizení něco vytáhl, řekl na omluvu., A já tu celou dobu žvaním o sobě.

- K tomu, co jsi napsal, neni v podstatě co dodat, řekl Martin Beck., Mluvil jsi přece s Herrgottem Nöjdem, nebo ne?

- To jo, ale vaše přítomnost musí sama o sobě znamenat, že čujete nějakou nepravost, namítl Äke Boman., Myslíte si skutečně, že ji mohl zavraždit Folke Bengtsson?

- Zatím si nemyslíme vůbec nic, odpověděl Martin Beck., Ještě jsme s Bengtssonem ani nemluvili. Jistě víme jen to, že se Sigbrit Märdová od sedmnáctého října neukázala doma a že o ní nikdo nic neví.

- Četli jste přece Večerník? zeptal se Äke Boman.

- To jo, ale za svoje spekulace nesou odpovědnost sami, řekl Kol berg., Ty každopádně pracuješ v solidnějších novinách, jak se zdá.

- Chceme časem uspořádat tiskovku, sliboval Martin Beck., Zatím to nemá smysl, protože není co říct. Ale kdybys trochu počkal, tak ti zavolám, jakmile se objeví něco nového. Stačí?

- Dík, to je príma.

Oba měli pocit, že mu jsou něco dlužni. Co anebo proč, jim nebylo jasné. . Kapitola devátá

Martin Beck se nemohl zbavit představy rukou Bertila Márda a po obědě ho napadlo, že zajede do Trel eborgu a pošle telex na pařížský Interpol, jak to s Márdem je. Většina lidí, a dokonce i v samotném policejním sboru, si myslí, že Interpol je značně neschopný

koordinační orgán, těžkopádný a byrokratický, v podstatě jenom fasáda, za kterou se nic neskrývá. Záležitost Bertila Márda však takové názory vyvrátila.

Martin Beck si nebyl schopen vymyslet mazanější dotaz, než zda je Márd vůbec v některém policejním rejstříku, a pokud ano, tak proč.

Odpověď přišla za šest hodin a byla poměrně obsáhlá. Hned večer seděli u Nöjda v bytě a uvažovali se značným překvapením nad obsahem dokumentu.

Pili přitom pivo a jedli chlebíčky.

Nahoře u Nöjda měli dosud šanci alespoň chvíli posedět v klidu vzhledem k tomu, že za normálních okolností byla v této denní době policejní stanice zavřená.

Automatický telefonní přístroj odkazoval všechny volající na polici v Trel eborgu, kde asi nebylo žádným velkým potěšením sedět v ústředně.

Hostinec byl obležený novináři.

Nöjd pro jistotu vytáhl telefon v bytě ze zásuvky.

Studovali telexovou zprávu.

Policie na Trinidadu a Tobagu oznamovala, že Bertil Márd byl zatčen šestého února devatenáct set šedesát pět, protože ve rvačce zabil mazače brazilské národnosti. Ještě téhož dne byl postaven před policejní soud a byl shledán vinným za rušeni pořádku a něčeho, co se ve zprávě označovalo jako justifiable homicidea, což nebylo na Trinidadu a Tobagu trestné. Oproti tomu byl odsouzen ke čtyřem librám pokuty za rušení pořádku. Mazač obtěžoval ženu v Márdově společnosti, a proto si podle veřejného mínění zavinil následky sám. Márd zemi opustil hned následujícího dne.

- Padesát kaček, řekl Kol berg., To je dost laciný za smrt jednoho chlapa.

- Justifiable homicide, uvažoval Nöjd., Jak se tomu vlastně říká u nás? Zabití v sebeobraně zřejmě. To musí být zhruba to samé.

Ale není to správný překlad.

- To je nepřeložitelné, řekl Martin Beck.

- Je to prostě neexistující pojem, navrhl Kol berg.

- To jsi teda vedle, zasmál se Nöjd., Panebože, ve Státech, tam to přece existuje. Jakmile policie někoho zastřelí, tak se to okamžitě nazve justifiable homicide. Prostě ospravedlnitelné zabití, nebo jak by se tomu řeklo. Stává se to dennodenně.

V pokoji nastalo hluboké ticho.

Kol berg zhnuseně odstrčil talíř s nakousnutým chlebíčkem.

Měl prázdný pohled, seděl zdrceně v křesle s lokty opřenými o stehna a s rukama volně visícíma mezi koleny.

- Co se stalo? zeptal se Nöjd.

- Nevhodně ses zasmál, odpověděl Martin Beck. Nöjd sice nepochopil, co provedl špatného, ale pochopil, že nemá mluvit dál. Přinejmenším ne hned.

Martin Beck pozoroval znepokojeně a starostlivě svého přítele, a ani on nepromluvil. Nöjd dokouřil cigaretu. Zapálil si další a rovněž ji vykouřil.

Potom delší dobu neudělal nic.

Martin Beck se stále díval na Kol berga.

Teprve za dlouhou dobu trhl Kol berg obtloustlými rameny a řekl:

- Promiň, Herrgotte, občas se mi to stává. Je to něco jako tanec svatýho Víta. Nedá se s tím nic dělat.

Zhluboka se napil ze své sklenice piva a otřel si pěnu z úst hřbetem ruky.

- Kde jsme to zůstali? zeptal se., Márd má mizerný alibi nebo v podstatě vůbec žádný. A je to známý násilník. Ale má k tomu nějaký motiv?

- žárlivost, řekl Martin Beck., Na koho?

- Bertil Márd by byl schopen žárlit i na kočku, poznamenal Nöjd a zkusmo se zasmál., Proto taky žádnou kočku doma neměli.

- To jsi nám moc nepomohl, řekl Kol berg.

- Chlamst, vyhrkl Nöjd, když mu Timmy sebral z ruky chleba se šunkou a zhltl ho. Martin Beck se rozesmál.

- Timmy, k noze, vyzval psa Nöjd., Co je tohle za policejního psa? To snad byl světový rekord?

Viděli jste to, on mi jednoduše sežere šunku. Lennarte, zajímáš se o fotbal?

- Ne, odpověděl Kol berg a řehtal se, až mu pupek poskakoval.

- V tom případě historku s HIFem znovu vytahovat nebudu, povzdychl si Nöjd., Takže tu máme Folka.

- Folke Bengtsson nemá vůbec žádné alibi a je to známý násilník. Ale jaký by měl motiv?

- Motivem by třeba mohlo být, že to nemá v hlavě v pořádku, navrhl Nöjd.

- V případě vraždy Roseanny McGrawové to byl hodně hluboko uložený a komplikovaný motiv, řekl Martin Beck.

- Blbost, Martine, ozval se Kol berg., O jedné věci jsme my dva spolu nikdy nemluvili, ale já jsem o ní hodně přemýšlel. Ty jsi přesvědčený o Folkově vině. Já taky. Ale jak to bylo s důkazy?

Přiznal se ti k vině, ale já jsem mu nejdřív zlomil ruku a museli jsme ho vyprovokovat jako zvíře. Před soudem to popřel. Jediné, co jsme s naprostou jistotou dokázali, je, že se pokusil znásilnit a možná, uvědom si, že skutečně jen možná zaškrtit převlečenou policistku, kterou jsme

přiměli k tomu, aby ho nalákala a svedla, a která byla, když se to vezme kolem a kolem, v podstatě nahá, když k ní přišel do bytu. Vždycky jsem si myslel, že v právním státě by Folke Bengtsson nikdy nebyl za vraždu na Roseanně odsouzen. Důkazy byly pod psa. A kromě toho byl psychicky narušený, a přesto ho neposlali do nemocnice, ale do vězení.

- Kam s tím chceš dojít?

- Copak to nechápeš? Ty i já a pár lidí k tomu, ku příkladu soudce, který nad ním vynesl rozsudek, byli přesvědčeni o tom, že je vrah, ale neměli jsme pořádné důkazy. A to je ohromný rozdíl.

- Dobrý obhájce by důkazy rozbil na padrť. A pořádný soud by obžalobu neuznal. V právním státě…

Kol berg ztichl.

- Trinidad a Tobago, je třeba právní stát, řekl Nöjd.

- Určitě, přikývl Kol berg.

Právní stát.

Tohle sousloví už tak dlouho vyhnívalo zevnitř, že je spousta Švédů odmítala vzít do úst a jiní se řehtali na plné kolo, když ho někdo vyslovil se vší vážností. Jistěže existuje zákon, ale vývoj posledních let ukázal, že ho vláda a režim může po libosti překrucovat. A ten, po kom se to jako obvykle svezlo, byl obyčejný člověk.

- Zítra si každopádně musíme vyslechnout Folka Bengtssona, připomněl Martin Beck, jako kdyby chtěl mluvit o něčem veselejším.

- Jo přikývl Nöjd., Čas uzrál.

- Taky mi připadá, že budeme muset uspořádat nějakou tiskovku, řekl Kol berg., I když je to nepříjemná záležitost.

Martin Beck zachmuřeně přikývl.

- Tiskovku? převaloval Nöjd to slovo na jazyku., To jsem tady ještě nezažil. A jak to provedeme s Folkem? Mám mu vzkázat, aby sem přijel?

- Radši si s ním promluvím u něj doma, řekl Martin Beck.

Kol berg namítl:

- A za sebou budeme mít procesí aut plných reportérů, viď?

- Tomu se neubráníme řekl Martin Beck., Uděláme tiskovku předtím nebo potom?

- Radši potom.

- A jak poznáme, kdy Bengtsson ráčí být doma, ze ptal se Kol berg.

- To já vím, uspokojil ho domorodý kolega., Z baráku odchází v šest ráno a přijíždí v jednu odpoledne. Potom chodí večer klást sítě. Má pevný zvyky.

- Dobře, tak se tam vydáme ve čtvrt na dvě, řekl Kol berg., A ve tři si promluvíme se zástupci tisku. Nöjd se tvářil, jako by se těšil na zajímavý, anebo. dokonce vzrušující den. Martin Beck i Kol berg se považovali za lepší soudce situace.

- Myslíš, že se můžem odvážit odsud odplížit a jít si lehnout? zeptal se Kol berg a zazíval.

- Hospoda už je několik hodin zavřená, utěšoval ho Martin Beck.

- A ten, kdo ještě zůstal vzhůru, vysedává někde u karet.

Kapitola desátá

Procesí mělo ohromný styl. Vyplulo přesně v jednu hodinu sedmého listopadu devatenáct set sedmdesát tři ze dveří anderslóvské policejní stanice s uniformovaným policistou v čele. Kol berg si připadal jako Abbott i a Costeilo v jedné osobě, pochodoval za zády Martina Becka a v patách mu čenichal Timmy. Poslední šel Nöjd, jako obvykle v zelených gumácích, v týle měl safari klobouk a na vodítku zmítajícího se psa. Potom ho, napadlo, že měli mít v rukou prapory, protože to bylo přesně

tři sta čtyřicet jeden rok od chvíle, kdy Gustav II. Adolf padl u Lützenu.

- žádný spěch, jen ať to všichni stihnou, řekl Nöjd a ušklíbl se. Kol berg a Martin Beck se posadili do hlídkového vozu, Nöjd mezitím vecpal psa do své ascony rajčatové barvy a usedl za volant, aby vedl celou expedici.

Jestliže si Lennart Kol berg připadal směšně, nebylo to nic proti tomu, jak si měli plné právo připadat někteří jiní.

Nikdo to sice nenačasoval vědomě, ale doba, kterou vybrali, se překrývala s činností, jež je pro většinu novinářů něco jako rituál.

Totiž s obědem.

Někoho však zřejmě postavili na stráž, protože zpráva se rozletěla rychlostí větru. Z jídelny hostince se vyřítili muži a ženy s ústy naplněnými sledi s brambory nebo vepřovým s dušenou mrkví. Jeden z nich přiběhl dokonce se štamprlí v jedné ruce a kabelou s fotoaparátem v druhé. Za nimi se objevily zmatené servírky, které nechápaly, co tenhle hromadný úprk bez placení

vlastně znamená, a další hosté, kteří si zřejmě mysleli, že vypukl požár nebo něco v tom stylu. Zmatek se ještě rozrostl díky tomu, že někteří měli auta na náměstí a jiní na dlouhém parkovišti za hospodskou zahradou.

Nöjd však dodržel slib a nepospíchal, a když se Kol berg, těsně za kostelem otočil, uviděl za hlídkovým vozem řadu deseti aut.

Člověk si mohl snadno domyslet, že všechna obsahují to, čemu se dřív říkalo třetí moc ve státě. Pouze nepřítomnost jednoho auta bila do očí, totiž zeleného singera Áka Bomana. Vysvětlení bylo velmi snadné. Kol berg věrný svému slibu včera zavolal do Trel eborgu a prozradil mu časový plán. Na poloviční cestě do Domme Nöjd zpomalil, zajel na krajnici a zastavil. Vystoupil, přeskočil příkop a zmizel za menší budku.

Za minutku byl zpátky a s nedotknutelným výrazem si upravoval kalhoty, očumován lidmi v dlouhé

řadě aut, z nichž mnozí přemýšleli na plné obrátky, zda by měli taky vystoupit nebo ne. Nöjd poodešel k hlídkovému vozu, sklonil se a řekl:

- Jen malý trik. Chtěl jsem se přesvědčit, že se do kolony nikdo nepřipletl. Smrtelně vážně si obhlédl lidi ve vozech za sebou. Potom se vrátil do svého vozu a rozjel se. Martin Beck i Kol berg viděli, jak se mu třesou ramena. Zřejmě se sám pro sebe řehtal na plné kolo.

- Jak já tomu Herrgottovi závidím! povzdychl si Kol berg., Ten má v sobě humoru. To je fakt, ozval se náhle asistent., On je pro každou legraci. Jsem po všech stránkách spokojený, že pod nim můžu pracovat, a nemyslete si, že to říkám jen proto, abych byl vtipný. A kromě toho u něj člověk nikdy nemá pocit, že je mu podřízený, Jsem čtyři třídy pod ním, ale kdo by na to myslel.

Martin Beck věděl, že muž u volantu se jmenuje Evert Johansson, a to bylo všechno: Řekl:

- Jak dlouho jsi u policie?

- Šest let. To byl jedinej flek, kterej jsem sehnal, … Vypadá to sice hloupě, že to takhle říkám, ale dřív jsem sloužil v Malmó a to bylo hotový peklo. Lidi se na nás dívali jako na zvířata a nakonec mně samotnýmu začalo připadat, že jsem nějaký divný. V devětašedesátém jsem šel do jedný

demonstrace a tam jsme lidi mlátili pendreky hlava nehlava. Sám jsem praštil jednu holku, který

určitě nebylo víc než sedmnáct a kromě toho s sebou měla malý dítě. Martin Beck se na Everta Johanssona zadíval. Mladí s otevřenýma, jasnýma očima. Kol berg vzdychl, ale neřekl nic.

- Viděl jsem se potom dokonce v televizi. Měl jsem chuť se jít pověsit. Hned ten večer jsem se rozhodl, že půjdu od policie, ale, No?

- No, já mám totiž hrozně prima manželku a ta přišla na to, že bych mohl zažádat o přeložení

někam na venkov. A měl jsem štěstí.

Dostal jsem místo tady. Jinak už bych asi dneska policajtem nebyl. Nöjd zahnul doprava a za chvíli byli na místě.

Byl to malý starší domek, ale vypadal udržovaně. Kousek od branky stál sportovní vůz Áka Bomana. On sám seděl na předním sedadle a četl si knížku.

Folke Bengtsson stál u kurníku s rýčem v ruce. Měl na sobě pracovní kombinézu a kožené holínky a na hlavě kostkovanou kšiltovku.

Nöjd obešel auto a vytáhl z kufru plastikovou nákupní tašku.

Martin Beck zauvažoval, co v ní tak asi může být.

- Postarej se o psa, Everte, řekl Nöjd., Já vím, to není žádná hračka, ale nás taky nečeká žádná

zábava. A pokus se všechny ty lidi udržet mimo parcelu.

Potom prošel brankou. Martin Beck a Kol berg šli za ním. Kol berg za sebou pečlivě zavřel dvířka. Folke Bengtsson odložil rýč a přistoupil k nim.

- Nazdar, Folke, pozdravil ho Nöjd.

- Nazdar, odpověděl Folke Bengtsson,, Nezajdem si dovnitř na kus řeči?

- Jako popovídat?

- Jo, přisvědčil Nöjd.

- Papíry a všechno ostatní máme s sebou. Mě přece znáš. Víš, že kdyby to vážně nebylo nutný, nikdy bych sem nepřijel.

- Já vím, tak pojďte dál.

- Děkujeme, řekl Martin Beck. Kol berg neřekl nic.

V předsíni vytáhl Nöjd z plastikové tašky boty a holínky postavil ke dveřím. Martin Beck znejistěl.

Prokristapána, jak málo člověk vlastně ví o zvycích na venkově.

Kromě toho to svědčí o nedostatku důvtipu. Jdu na návštěvu a mám na nohou holínky. Tak si pochopitelně s sebou vezmu boty.

Folke Bengtsson si zul holínky.

- Posadíme se do obýváku, vyzval je bezbarvě.

Martin Beck se nejdříve rozhlédl po pokoji, který byl zařízen spartánsky, ale úhledně. Jediné, co se dalo označit za luxusní, bylo velké akvárium a televize.

Zvenčí bylo slyšet motory vozů, a jakmile zaparkovaly, ozvalo se hromadné mumlání. Bengtsson se za těch devět let příliš nezměnil. Pokud ho vězení poznamenalo, nebylo to vidět. Martin Beck si vzpomněl na léto devatenáct set šedesát čtyři.

Tehdy bylo Bengtssonovi třicet osm a vypadal zdravě, klidně a silně. Modré oči a ojedinělé šediny. Vysoký urostlý muž, dost pohledný, působil milým a spořádaným dojmem. Teď mu bylo sedmačtyřicet a vlasy měl prokvetlejší. Jinak byl rozdíl nulový. Martin Beck si přejel tvář rukou. Najednou se mu to všechno vybavilo. Jak neuvěřitelně těžké bylo prolomit ulitu tohoto muže, přinutit ho, aby otevřel skulinu nebo se vůbec jenom přeřekl nebo něco připustil.

- No, začal Nöjd,, dneska tady nebudu mluvit já, ale předpokládám, že víš, o co jde. Folke Bengtsson přikývl. Možná. V každém případě mírně pohnul hlavou.

- Myslím, že přítomné pány dobře znáš? zeptal se Nöjd.

- Ano, přisvědčil Bengtsson., Poznávám. moc dobře jak prvního kriminálního asistenta

Becka, tak kriminálního asistenta Kol berga. Dobrý den.

- Už jsou oba komisaři, opravil ho Nöjd., Ale to nehraje tak velkou roli.

- Hm, ozval se Kol berg., Technicky vzato jsem jen zastupující komisař. Správný titul je kriminální

inspektor. Ale jak Herrgott řekl, to je teď. naprosto lhostejné. Nebudeme si tykat?

- Rád, řekl Bengtsson., Tady si stejně na konvence nikdo nepotrpí. Všiml jsem si dokonce, že děti tykaj proboštovi.

- To je fakt, podotkl Nöjd., Volají na něho Ahoj Kájo, když si vykračuje v mešním rouchu a celé té

svátosti. A on zná jména všech těch prcků a vždycky jim na pozdrav odpoví Ahoj, Jensi, nebo tak.

- Ve vězení jsme měli taky hodně neformální vztahy, podotkl Bengtsson.

- Není ti nepříjemné o té době mluvit? zeptal se Martin Beck.

- Vůbec ne. Dařilo se mi tam výtečně. Spořádaný a pravidelný život. Častokrát lepší než doma. O

vězeních nemůžu říct nic zlého. To byl život bez zádrhelů. Bylo to zkrátka dobré. Kol berg se posadil na jednu z židlí s rovným opěradlem kolem jídelního stolu a zakryl si tvář

oběma rukama.

Ten chlap je šílenec, pomyslel si. A hned nato:

Teď to peklo začne nanovo.

- Tak se aspoň posadíme, ne? vyzval je Bengtsson.

Martin Beck se posadil, Nöjd ha následoval.

Nikdo z nich nemyslel na to, že v pokoji jsou jen tři židle.

- Jedná se o Sigbrit Márdovou, začal Martin Beck.

- Aha.

- Vy… ty ji znáš, ne?

- Samozřejmě. Bydlí pár set metrů odsud, na druhé straně cesty.

- Je nezvěstná.

- Zaslechl jsem to.

- Naposled byla spatřena těsně po jedné hodině sedmnáctého minulého měsíce. Byla to středa.

- Přesně tak jsem to slyšel.

- Byla na poště v Anderslóvu. Potom chtěla jet autobusem sem dolů na rozcestí.

- To jsem taky slyšel.

- Máme dokonce svědky, kteří tvrdí, že jste spolu na poště mluvili.

- To je pravda.

- O čem jste mluvili?

- Chtěla v pátek koupit vajíčka, jestli nějaká budu mít.

- A dál?

- Řekl jsem jí, že jí najisto můžu slíbit deset vajec.

- A dál?

- To přesně chtěla. Deset vajec.

- Ale co řekla potom?

- Tak děkuju. Nebo něco takového. Přesně si to nepamatuju.

- Sigbrít Márdová ten den neměla auto.

- Neměla, to jsem. vlastně taky slyšel.

- A teď se ptám: Věděl jsi, že nemá auto? V té chvíli, když jste se setkali na poště. Folke

Bengtsson dlouho seděl mlčky a nakonec řekl:, Věděl.

- Jak to přijde, žes to věděl?

- Když člověk bydlí v sousedství, tak si všimne, co se u sousedů děje, ať chce nebo nechce.

- A ty jsi byl v Anderslěvu nákladním autem, že?

- Ano, zaparkoval jsem ho na náměstí.

- Tam ale stát nesmí, podotkl Nöjd a lišácky se na Bengtssona zadíval.

- To jsem nevěděl.

- Vždyť tam máš značku, řekl Nöjd.

- Té jsem Si vážně nevšiml.

Nöjd vytáhl z kapsy saka staré stříbrné cibule a otevřel plášť.

- Přesně touhle dobou stála Sigbrit Můrdová na zastávce, podotkl.

- Pokud ji někdo nesvezl.

Folke Bengtsson pohlédl na své náramkové hodinky.

- Ano, přisvědčil., Tak nějak to určitě muselo být. Kromě toho se to shoduje s tím, co jsem slyšel. Martin Beck doplnil:

- A s tím, co stálo v novinách, ne?

- Noviny nečtu, řekl Folke Bengtsson.

- Ani porno nebo sport? Ty vůbec nečteš sport?

- Porno se změnilo. Připadá mi to teď nechutný. A sportovní noviny už nejsou. Kromě toho jsou týdeníky strašně drahý.

- Když jste se tam náhodou setkali na poště a ona neměla vůz, nebylo naprosto přirozené, že se svezla náklaďákem? Měli jste přece společnou cestu domů?

Martin Beck si s rostoucím podrážděním všiml, že dělá stále větší potíže a přemáhání Bengtssonovi tykat, a tak se pustil do krkolomn ých úhybných obratů.

Ani tentokrát se mu nechtělo s odpovědí ven.

- Ano, přisvědčil nakonec Bengtsson., Mohlo by to tak možná vypadat, ale nebylo to tak.

- Nezeptala se, jestli by se nemohla svézt? Bengtsson tentokrát otálel s odpovědí tak dlouho, že se Martin Beck nakonec cítil nucen otázku zopakovat.

- Řekla Sigbrit Můrdová něco o tom, jestli by nemohla jet nákladním autem?

- Na nic takového si nevzpomínám.

- Je tedy možné, že se zeptala?

- Nevím. Víc o tom říct nemůžu.

Martin Beck pohlédl na Nöjda a ten jen zvedl obočí a pokrčil rameny.

- Nebylo to třeba naopak? že jí to bylo nabídnuto!

- To rozhodně ne, odpověděl Bengtsson okamžitě.

Tady se zřejmě pohyboval na pevnější půdě.

- Takže v tomto bodě nejsou žádné pochybnosti?

- Ne, odpověděl Folke Bengtsson., Nikdy neberu stopaře. Pokud jsem někoho svezl, bylo to vždycky v souvislosti s mou prací. A i to se stalo jen několikrát.

- Je to pravda?

- Je.

Martin Beck znovu pohlédl na Nöjda a ten se opět zašklebil. Jeho zásoba výrazů byla zřejmě

nevyčerpatelná. Šéf policejní stanice v Anderslěvu by se byl stal dobrým mimem.

- Takže to je vyloučené?

- Absolutně, potvrdil Bengtsson.

- Naprosto nemyslitelné.

- Asi to souvisí s mou povahou.

Martin Beck chvíli přemítal o povaze Folka Bengtssona. Ta skutečně stála za úvahu. Ale tohle nebyl pravý čas na dlouhé úvahy. Martin Beck pokračoval:

- Jak to?

- Já už jsem prostě tak založený, zvyk je pro mě železná košile. Všichni moji zákazníci můžou třeba dosvědčit, že si potrpím na přesnost. Kdyby mě něco zdrželo, snažil bych se ze všech sil časovou ztrátu dohnat.

Martin Beck se podíval na Nöjda, který nasadil výraz téměř á la Harpo Marx. O Bengtssonově

puntičkářském lpění na zvycích zřejmě nebylo třeba pochybovat.

- Rozčiluje mě všechno, co mi zasahuje do pravidelného rytmu.

Můžu vás třeba ubezpečit, že tenhle rozhovor mi dost vadí.

Pochopitelně ne osobně, ale spousta menších prací zůstane ležet.

- Chápu.

- A jak už jsem řekl, stopaře neberu. A zvlášť ne ženy.

Kol berg sundal ruce z očí a řekl:

- Proč?

- Nechápu, co chceš vědět?

- Proč jsi řekl Ża zvlášť ne ženy®?

Bengtssonův výraz se proměnil, zvážněl. Z pohledu se vytratila lhostejnost. Ale co se v něm tedy zračilo? Nenávist? Odpor?

žádostivost? Přísnost?

Možná šílenství.

- Odpověz, vyzval ho Kol berg.

- S ženami jsem měl hodně nepříjemností.

- To víme. Ale kvůli tomu se nedá přehlédnout fakt, Polovina lidstva jsou ženy.

- Jsou různé druhy žen, řekl Folke Bengtsson,, Skoro všechny, se kterými jsem se setkal, byly špatné.

- Špatné?

- Přesně tak. Špatné. Nehodné svého pohlaví.

Kol berg se odevzdaně podíval oknem ven. Ten chlap to nemá v hlavě v pořádku. Ale co to dokazuje? Ostatně dá se za normálního označit fotograf, který právě visí dvacet metrů od domu jako pavoučí opice v koruně hrušky? Zřejmě ano.

Kol berg si zhluboka povzdychl a zbortil se jako schlíplý meteorologický balón. Martin Beck pokračoval svou systematickou metodou, o které se tolik mluvilo:

- Prozatím necháme tohle téma stranou.

- Děkuji, řekl Folke Bengtsson.

- Namísto dohadům se budeme věnovat faktům. Odešli jste z pošty několik minut po sobě, že?

- Ano.

- Co se stalo potom?

- Došel jsem k autu a jel jsem domů.

- Přímo sem.

- Ano.

- Tak pokročíme k další otázce.

- Prosím.

Martin Beck si byl v té chvíli sám sobě odporný. Proč se není schopný přinutit, aby mu tykal. Kol berg mu tyká a pro Nöjda je to ta nejsamozřejmější věc pod .. sluncem.

- Auto muselo kolem Sigbrit Márdové projet, buď přímo na zastávce, nebo v její těsné blízkosti?

Folke Bengtsson na to neřekl nic. Martin Beck se slyšel pronést větu:

- Byla paní Mardová v té chvíli vidět?

Velkolepé. Nejlepší odpověď by pochopitelně zněla: Ne, byla neviditelná. Folke Bengtsson si však podle všeho komisařova dilematu nebyl vědom. Vůbec neodpovídal, jen zíral prázdným pohledem na své velké opálené ruce.

Martin Beck se cítil zaskočen. Otázka byla tak hloupě formulovaná, že se nedala ani zopakovat. Nakonec ten gordický uzel musel přetnout Nöjd.

- To je snad jasný jak facka, Folke. Tak viděl jsi Sigbrit, nebo jsi ji neviděl?

Bengtsson dlouho s odpovědí váhal.

- Viděl.

- Trochu hlasitěji, prosím, vyzval ho Martin Beck.

- Viděl jsem ji.

- Přesně kde?

- Na zastávce autobusů. Možná pár metrů od ní.

- Jeden svědek tvrdí, že právě na tom místě nákladní auto zpomalilo. Možná dokonce úplně

zastavilo.

Vteřiny letěly. Čas běžel. Všichni zestárli o minutu. Nakonec Bengtsson tiše řekl:

- Uviděl jsem ji a je dost možné, že jsem zpomalil. Šla po pravé straně vozovky. Jezdím vždycky hodně opatrně a zpravidla zpomalím, když míjím chodce. Třeba zrovna naproti něco jelo, to si už

nepamatuji.

- Jelo nákladní auto tak pomalu, že úplně zastavilo?

- Ne, nezastavil jsem.

- Mohlo to tak vypadat, že auto zastavilo?

- To nevím. Skutečně ne. Ale jsem si jistý tím, že jsem nezastavoval. Martin Beck se otočil k Nöjdovi a řekl:

- Neříkal před chvilkou, že vždycky spěchá když se někde zdrží?

- Jo, přisvědčil Nöjd., To je pravda.

Martin Beck se znovu obrátil na vraha. Kristepane, skutečně o něm tak uvažoval. Na vraha. Nahlas řekl:

- Neznamenala pro vás návštěva pošty zdržení, které bylo třeba dohnat?

- Chodím na poštu každou středu, odpověděl Bengtsson naprosto klidně., Vždycky posílám mamince dopis do Sódertálje. A kromě toho se mohou naskytnout i jiné záležitosti.

- Sigbrit Márdová do auta nenastoupila?

- Nenastoupila. To tedy skutečně ne.

Byla to zavádějící otázka, ale špatným směrem:

- Nebo Sigbrit Márdová do náklaďáku nastoupila?

- Ne. Rozhodně ne. Nezastavil jsem.

- A ještě jedna věc. Zamávala Sigbrit Márdová nebo udělala nějaké jiné znamení?

Nastala opět jedna z těch trapných a nepochopitelných přestávek. Bengtsson neodpovídal.

Díval se Martinu Beckovi do očí, ale nepromluvil.

- Udělala Sigbrit Márdová nějaké znamení, když uviděla auto?

Opět uplynula část jejich života. Martin Beck myslel na ženy a na to, jak by se taková chvíle dala využít.

A ještě jednou musel zasáhnout Nöjd jako uvolňující faktor.

Zasmál se a řekl:

- Proč, proboha, neodpovídáš, Folke? Zamávala na tebe Sigbrit, nebo ne?

- Nevím, odpověděl Bengtsson.

Tak potichu, že ho téměř nebylo slyšet.

Martin Beck to zopakoval:

- Nevím?, Ne, nevím.

Kol berg se rezignovaně podíval na Martina Becka. Ani nemusel nahlas říkat, co si myslí. Nech toho, Martine, nemá to cenu. Ale ještě zdaleka nebyli hotovi. Zbývaly dost nepříjemné věci. Martin Beck řekl:

- Pamatuju se, jak jsme před devíti lety seděli v Kristinebergu.

- Já taky.

- Tehdy jsme hodně mluvili o ženách. Vyslechl jsem pár názorů.

Některé byly hodně zvláštní.

- Mně to tak nepřipadá.

- Pro mě byly hodně zvláštní. Nezměnil jste od té doby názory na ženy?

Dlouhé ticho.

- Snažím se na ně nemyslet. Na ně.

- Ale Sigbrit Márdovou přece znáte, ne?

- Patří k mým stálým zákazníkům. Je to můj nejbližší soused. Ale snažím se na ni nemyslet jako na ženu.

- Snažím. Co to má znamenat?

Nöjd se otřásl. Vypadal nešťastně a rozmrzele, jak ho ještě během šestidenní známosti nezažili. To ještě neznamenalo, že skutečně byl nešťastný a rozmrzelý. jenom nevypadal tak vesele.

- Proč Folkovi netykáš? Takhle to zní všechno hrozně studeně a vyumělkovaně.

- Nemůžu, odpověděl Martin Beck.

A byla to pravda. Nemohl. A zároveň byl rád, že mohl odpovědět upřímně.

- Tak je to tedy, povzdechl si Nöjd., No tak to holt necháme plavat. Pravda trvá, ta je věčná, všechny roční doby přečká, ať je vítr, plískanice, od pondělka do pátku, vždycky chodí nastrojená

ve svátečním kabátku.

Kol bergovi mírně poklesla brada.

- To je skánská rýmovačka, rozesmál se Nöjd.

Folke Bengtsson se nezasmál.

- Takže vy tedy Sigbrit Mardovou znáte. Občas ji musíte chápat jako ženu. Chci se vás zeptat na jednu věc a chci od vás slyšet upřímnou odpověď. jak se na ni díváte? Jako na ženu?

Ticho.

- Odpověz, vyzval ho Nöjd., Folke, teď musíš odpovědět. Upřímně.

- Občas ji vidím jako ženu. Zřídka.

Martin Beck řekl:

- A?

- A připadá mi…

- jaká?

Folke Bengtsson a Martin Beck si navzájem pohlédli do očí.

Bengtssonovy byly modré. Martin Beck měl šedomodré. To věděl odedávna.

- Odporná, řekl Folke Bengtsson., Nemravná. Zvíře. Páchne. Ale setkávám se s ní často. A takhle mi připadala jen asi dvakrát nebo třikrát.

Šílenec pomyslel si znova Kol berg.

- Nech toho, Martine.

- Tohle jste ode mě chtěli slyšet, ne? řekl Folke Bengtsson.

- Šel jsi tam s vajíčky? zeptal se Martin Beck.

- Ne, věděl jsem, že je pryč.

Pryč. Chvíli seděli mlčky.

Potom Folke Bengtsson řekl:

- Trápíte mě. Ale nemám vám to za zlé. Je to vaše povolání. Moje je zase prodávat ryby a vajíčka.

- Přesně tak, řekl Kol berg zachmuřeně., Trápili jsme tě už jednou a děláme to znova. Já jsem ti zlomil ruku. Úplně zbytečně.

- To nic, rychle se to zahojilo. Nenechalo to žádné následky.

Vezmete mě s sebou hned?

Martin Beck dostal poslední nápad.

- Viděl jsi bývalého muže Sigbrit Márdové?

- Ano. Dvakrát. Přijel sem v béžovém volvu.

Nöjd se zatvářil tajemně, ale neřekl nic.

- Necháme toho, řekl Kol berg.

Martin Beck vstal.

Nöjd si zul boty a vložil je do plastikové tašky. Potom si obul holínky. On jediný měl dost slušnosti, aby se rozloučil:

- Ahoj, Folke. A promiň.

- Na shledanou, pozdravil i Kol berg. Martin Beck mlčel.

- Vy se zřejmě ještě vrátíte, že? zeptal se Folke Bengtsson.

- To se uvidí, odpověděl Nöjd.

Před brankou cvakaly nikony, jako když padají kroupy.

Z auta s krátkovlnnou vysílačkou se ozval hlas:

- Šéf státní komise pro vyšetřování vražd právě odchází z domku Roseannina vraha společně se svým nejbližším spolupracovníkem.

Místní policista a psovod střeží dům. Zdá se, že Roseannin vrah dosud nebyl zadržen. Boman přistoupil ke Kol bergovi a zeptal se:

- Tak co?

Kol berg potřásl hlavou.

Najednou někdo vyštěkl drsným hlasem:

- Ty, Gunnarssone. Jestli se spřáhneš s fízlama, tak si tě podáme, to budeš koukat. A pak si říkej Boman do alelujá. Jen aby ti to bylo jasný. .

- Nic jinýho jsem od tebe ani nečekal, odpověděl Boman.

Martin Beck pohlédl na řečníka. Pupkatý muž s hustým šedivým vousem a povýšeným výrazem. Jmenoval se Mohlin a byl pochopitelně z Večerníku. Od šestašedesátého, kdy se viděli naposledy, zestárl nejmíň o patnáct let. Asi moc piva.

- Byl to Affův kámoš, vysvětloval Boman bezbarvě.

Nöjd si odkašlal a oznámil:

- Tisková konference se odsouvá o půl hodiny. Sejdeme se v obecním domě. Nejlepší asi bude knihovna.

Kapitola jedenáctá

Do začátku tiskové konference jim zbývalo půl hodiny a tu využili k tomu, aby si rozebrali, co Folke Bengtsson vlastně řekl. Nebo neřekl.

- Chová se úplně přesně jako minule, poznamenal Martin Beck.

- Odpovídá jednoznačně a jasně na otázky, o kterých ví, že se dají dokázat.

- Je to cvok, poznamenal Kol berg mrzutě., Nic jinýho.

- A jinak neodpovídá vůbec, uzavřel Nöjd., Tak jsi to myslel?

- Jo, zhruba tak. Začne se chovat divně a vyhýbavě, jakmile se dostaneme ke klíčovým otázkám.

- Jako amatér v týhle oblasti…, začal Nöjd a rozesmál se.

- Čemu se chlámeš, zeptal se Kol berg mírně podrážděně.

- Nechtěl jsem říct, že bych vraždy měl moc v lásce, vysvětloval Nöjd., A když se řekne amatér, tak to přece znamená člověka který má něco rád, ne?

- Co kdybychom se momentálně vykašlali na významy slov, přerušil ho Kol berg,, a radši si porovnali dojmy. To by určitě mělo větší cenu.

- Hm, ozval se Martin Beck., Možná že jo. A co si myslíš ty?

- Když necháme stranou Bengtssonův vztah k ženám který podle mého názoru dokazuje, že je zvráceně sexuálně deviantní, řekl Nöjd.

- Přesně tak. Takže když to ponecháme stranou…

- Což se ale stranou ponechat nedá, vložil se Martin Beck do výkladu.

- Nedá. Každopádně tam byly dvě otázky, kde se vyjadřoval hodně vyhýbavě. Za prvé: Co si vlastně řekli na poště?

A za druhé: Dala mu Sigbrit Märdová znamení palcem, aby ji svezl, když jel kolem zastávky?

- Obě ty otázky se týkají stejné věci, shrnul to Martin Beck.

- Svezl ji, nebo ne? Pokud s ním na poště mluvila o něčem jiném než o vejcích, tak je dost pravděpodobné, že se ho taky zeptala, jestli by ji nesvezl domů. Nebo vám to připadá moc vykonstruované?

- Vůbec ne, ubezpečil ho Nöjd.

- Měli přece stejnou cestu.

- Jenže zeptala by se ho na to? přemítal dál Martin Beck.

- Sigbrit Märdová věděla stejně dobře jako ostatní tady v kraji, že Bengtsson seděl a taky za co byl trestán, totiž za sexuální vraždu.

- Jistě, přisvědčil Kol berg., To je fakt. Ale svým způsobem je to logický kotrmelec. Patřila k jeho tak, říkajíc štamgastům. A to by mělo obnášet, že k ní každý týden zajede a dodá to, co má k dodání.

- Ponejvíc ryby, řekl Nöjd., Prodává lacino a má dobrý zboží.

Ty vajíčka, to je jenom vedlejší příjem. Tolik slepic zase nemá.

- Kdyby se ho ale skutečně bála, tak by mu nikdy nedůvěřovala, namítl Kol berg.

- Máš pravdu, přikývl Nöjd., Já osobně si myslím, že Sigbrit z Folka strach nemá. Nikdy jsem si nevšiml, že by se ho někdo bál.

Oproti tomu všichni věděli, že je podivín a že chce mít svatý pokoj.

- Podle toho, jaké mám s Bengtssonem zkušenosti, mi připadá jeho dnešní vystoupení typické řekl Martin Beck., Jakmile se dotkneme rozhovoru na poště a toho, co se odehrálo na zastávce, mlčí

jako pařez. Ví, že existují svědci, kteří mohli zaslechnout, o čem Spolu mluvili, a taky ví, že se mohou objevit svědci kteří viděli, jak se Sigbrit pokoušela stopovat.

- Ale pokud ho nepožádala o svezení, nemá důvod lhát, namítl Nöjd., A zejména ne tehdy, jestli se na zastávce vůbec nezastavil.

- Nesmíš zapomenout, jaké má špatné zkušenosti s policií a soudy, poznamenal Kol berg. Martin Beck si mnul ukazováčkem a palcem pravé ruky kořen nosu.

Potom řekl:

- Pokusíme se vžít do situace. Čirou náhodou se spolu setkají na poště. A zároveň Sigbrit Märdová

čirou náhodou nemá auto. Proto se ho zeptá, jestli by ji nesvezl domů, a on to s nějakým vysvětlením odmítne. Třeba že má ještě něco na práci. Ona Si vyřídí své záležitosti a odejde na zastávku. Když Bengtssona zahlédne přijíždět, zamává na něj, aby ji svezl. Bengtsson zpomalí, ale nezastaví.

- Nebo taky zastaví a vezme ji, poznamenal Kol berg zachmuřeně.

- Přesně tak.

- Ale dokud nemáme mrtvolu, nedá se mluvit o vraždě, a už vůbec nemůžeme Bengtssona z něčeho obviňovat.

- Stejně se nedá oddiskutovat, že se chová dost divně, řekl Martin Beck., A třetí věc, která mě

zarazila, je, že k ní nezašel s těmi deseti vejci. Bylo to jen dva dny poté a vzhledem k tomu, že Sigbrit Märdová měla nepravidelnou pracovní dobu, tak na tom není nic tak strašně zarážejícího, že ji ve čtvrtek neviděl, a může vycházet z toho, že prostě jenom v pátek nebyla doma.

- Zvěsti o tom, že zmizela, se roznesly jako blesk, vysv ětloval Nöjd., Neukázala se ve čtvrtek v práci a doma nikdo nezvedal telefon, a tak se pom ěrně dost lidí začalo zajímat, kde vlastně je. Ke mně se doneslo, že se ztratila, hned ve čtvrtek ale mně připadalo, že každý člověk má právo se na pár dnů

vypařit, kam se mu zlíbí. Jenže v servisu se divili, jak to, že si ve čtvrtek ráno nevyzvedla auto, jak bylo domluveno. A to je fakt.

Vytáhl z kapsy hodinky a odklopil plášť.

- Už je čas? zeptal se Kol berg.

- Skoro řekl Nöjd., Ale ještě bych chtěl upozornit na jednu maličkost které jste si v žádném případě

nemohli všimnout.

- A co by to mělo být? zeptal se Kol berg.

Seděl zachmuřeně se svěšenou hlavou.

- Podívejte se, řekl Nöjd,, Folke tvrdil, že poznal Bertila Märda a že ho dvakrát viděl přijet v béžovém volvu. To se neshoduje s tím, co vím já. Märd už tu nebyl hodně dlouho. Se Sigbrit se nadobro, rozešli, než se tu Folke usadil a koupil ten starý barák.

- Ano, přikývl Martin Beck., Té maličkosti jsem si náhodou všiml. Märd mi totiž řekl, že sem pochopitelně jezdil, aby ji sem tam obtáhl, ale že naposled to bylo asi tak před půldruhým rokem.

- To by mohlo znamenat, že ten tvůj kapitán lže, uzavřel Kol berg.

- Během toho rozhovoru se naskytlo víc věcí, u kterých jsem nevěděl, na čem jsem.

- A teď už musíme dolů, vyzval je Nöjd., Řekneme jim něco o Märdovi?

- Já bych to nedělal, rozhodl Martin Beck.

*

Tisková konference byla do značné míry improvizovaná a pro Martina Becka a Kol berga krajně

nepříjemná, protože v podstatě neměli co říct.

Na druhé straně to byla nutnost, protože to pro ně znamenalo jedinou šanci, jak získat víc klidu k práci. Nöjd k tomu přistupoval vyrovnaněji a dobromyslněji. Skoro to vypadalo, že ho to stále ještě

baví.

Hned první otázka ťala svou nahou brutalitou do živého:

- Domníváte se, že Sigbrit Märdovou zavraždili?

Martin Beck nemohl jinak, než odpovědět:

- Nevíme.

- Není už samotný fakt, že jsi sem přijel i se svým nejbližším kolegou, dostatečný důkaz pro to, že máte podezření na vraždu?

- Ano, to je pravda. Takové podezření se nedá vyloučit.

- Je tedy správné, když situaci zhodnotíme tak, že máte podezřelého, ale nemáte mrtvolu?

- Tak bych to nevyjádřil.

- Jak jinak by tedy policie vyjádřila stav věci?

- Nevíme, kde paní Märdová je a co se jí mohlo stát.

- Jednu osobu jste ale už vyslýchali, že?

- Mluvili jsme už s několika osobami, abychom získali informace, kam se paní Märdová mohla podít.

Martin Beck tiskové konference nenáviděl. Otázky byly většinou provokativní a bezohledné. Těžko se na ně odpovídalo a v podstatě cokoliv se dalo špatně vykládat.

- Dá se očekávat zadržení podezřelého?

- Ne.

- Ale uvažovalo se o něm, ne?

- To nemohu tvrdit. Ani nevíme, jestli došlo ke zločinu.

- Jak se tedy dá vysvětlit, že sem dorazil personál ze státní komise pro vyšetřování vražd?

- Zmizela žena. Pokoušíme se to objasnit.

- Mám dojem, že tu policie chodí jako kočka kolem horké kaše.

- Na rozdíl od zástupců tisku, poznamenal Kol berg, aby trochu uvolnil napětí.

- Novináři mají za úkol sdělovat veřejnosti fakta. Pokud nás o věci neinformuje policie, musíme si fakta opatřit sami. Proč tedy nevyložit karty na stůl?

- Nejsou karty k vykládání, řekl Kol berg., Hledáme Sigbrit Märdovou. Jestli nám chcete pomoct, jste vítáni.

- Není správné předpokládat, že se mohla stát obětí sexuálního zločinu?

- Není, zamítl návrh Kol berg., Není správné něco předpokládat, dokud ji nenajdeme.

- Ráda bych od policie slyšela shrnutí celého případu. Je to možné?

Kol berg neodpověděl. Prohlížel si tazatele. Byla to světlovlasá, asi pětadvacetiletá dívka.

- Je to možné?

Ani Kol berg, ani Martin Beck se chvíli na nic nezmohli.

Nöjd na ně pohlédl a řekl:

- Můžeme vám říct, co víme, a to je hrozně jednoduchý. Paní Märdová odešla z pošty v Anderslövu kolem poledne ve středu sedmnáctého října. Od té doby ji nikdo neviděl. Jedna svědkyně tvrdí. že ji viděla na autobusové zastávce nebo na cestě k zastávce. A to je všechno. Reportér, který nahoře v Domme vyhrožoval Bomovi, si odkašlal a řekl:

- Becku!

- Ano, pane redaktore?

- Teď už bysme snad s tou opičárnou mohli skončit ne?

- S jakou opičárnou?

- Tahle tiskovka je pustá fraška. Šéfem komise pro vraždy jsi ty, a klidně místo sebe celou dobu nastrkuješ svý spolupracovníky a místní poldy. Hodláte zadržet Folka Bengtssona, nebo ne?

- Mluvili jsme s ním. To je všechno.

- A co jste se z toho rozhovoru dozvěděli. Seděli jste tam a kecali skoro dvě hodiny.

- Momentálně na něj nepadá podezření.

Martin Beck lhal a to se mu hnusilo. Ale co měl říct?

A další otázka byla ještě horší.

- Jak si připadáš jako policajt ve společnosti, kde za necelých deset let musíš dvakrát sebrat stejnýho zločince za stejný těžký trestní čin?

Jo, jak se člověk cítí? Martin Beck těžko dokázal rozebrat svůj vztah ke společnosti i bez dotazů

novinářů: Místo odpovědi jen zavrtěl hlavou.

Dalších otázek se ujal Kol berg. Všechny do jedné byly nezajímavé a za vlasy přitažené a byly stejně

nezajímavě a za vlasy přitaženě zodpovězeny.

Tisková konference pomalu začínala ztrácet náboj. Toho si byli vědomi všichni snad kromě Nöjda, který se najednou ozval:

- Když už se tady sešlo tolik zástupců velkých deníků a rozhlasu a kdovíčeho jiného, tak byste mohli využít situace a napsat něco o Anderslövu, ne?

- To má být vtip?

- Vůbec ne. Pořád se mluví o tom jak to s celou zemí bídně dopadá, a kdyby měl člověk věřit veřejným sdělovacím prostředkům, tak se ve velkých městech lidi bojej vystrčit hlavu, aby do ní

jednu nekoupili. U nás je klid a pohoda. U nás dokonce ani není nezaměstnanost a narkomani. A navíc je tu fajn. Lidi se většinou chovaj slušně a kraj je nádherný. Rozjeďte se po kraji a prohlídněte si třeba kostelíky.

- Tak moment, přerušil ho Mohlin., U nás máme kulturní redakci a ta si třeba ty tvoje kostely přijede omrknout. Ale ta otázka, kterou někdo před chvílí položil, ta mi připadá dobrá. Jaký je to pocit, když musíte podruhý za deset let honit stejnýho vraha za zločin z vilnosti? Co na to řeknete?

- Bez komentáře, řekl Martin Beck.

A tím skončila tisková konference v anderslövském obecním domě.

Jméno Bertila Märda nepadlo ani jednou.

Jediný člověk, který se celou dobu neozval, byl Äke Boman. .

Kapitola dvanáctá

Pokud noviny v pondělí a úterý vyvolaly jisté pobouření, bylo to jako mírný mořský vánek oproti cyklónu, který se ve městě rozpoutal ve středu.

Telefony vyzváněly o sto šest jak nahoře u Herrgotta Nöjda, tak dole v kanceláři, nemluvě vůbec o policejním velitelství v Trel eborgu.

Sigbrit Mördovou viděli v Abisku a ve Skanöru, na Mal orce, Rhodosu a Kanárských ostrovech a jeden hlas ve sluchátku dokonce ubezpečoval, že včera večer dělala v jednom nočním klubu striptýz, a to ještě ke všemu v Oslu.

Dostali hlášení, že odjela automobilovým trajektem z Ystadu do Polska a vlakovým trajektem z Trel eborgu do Sassnitzu. Kromě toho byla spatřena na několika místech v Malmö, Stockholmu, Göteborgu a Kodani. A zvlášť časté zvěsti ji umisťovaly do letištních hal v Kastrupu a Sturupu. Jen v Anderslövu ji neviděl nikdo.

Sedm svědků ji zahlédlo ve společnosti Folka Bengtssona na krajně nepravděpodobných místech, ale ani jeden z nich nebyl schopen popsat její oděv. Popis oděvu totiž policie nepustila do oběhu. zato každé noviny ve svých reportážích uveřejnily naprosto matoucí a vzájemně si odporující

podrobnosti o jejích šatech, které se různily od dlouhých červených kalhot a bílé větrovky k černým šatům, černým punčochám a černým botám. V těch novinách ji také patřičně pojmenovali ženou v černém.

Zato na popisu Folka Bengtssona se shodli všichni. Pravda, jen méně krvelačný tisk ho nazýval pravým jménem a poskytl čtenářům nové fotografie. Pro ostatní byl pouze ‚mužem v kšiltovce‘

nebo případně ‚sexuálním vrahem, z kterého se stal prodavač sleďů‘. Kolem třetí hodiny odpoledne seděl Martin Beck nahoře u Nöjda a bolela ho hlava. Za velikého pozdvižení si před chvilkou zaskočil do lékárny koupit aspirin a už si v duchu dovedl představit zítřejší titulky. Jako třeba Bolení hlavy v Anderslövu. Měl také silné nutkání dojít do Systému a koupit si lahvičku whisky, ale zapřel se kvůli komentářům, které by takový čin jistě vyvolal. Kocovina v Anderslövu?

A teď zvoní telefon.

Ten nenáviděný přístroj.

Například se mu nepodařilo zastihnout Rheu, ani dnes dopoledne, ani včera večer.

- Nöjd? Cože? Ne, celý dopoledne jsem ho neviděl. Inspektor v Anderslövu se bohorovně uchyloval k zbožným klamům.

Ale tentokrát mu to neprošlo.

- Prosím? Koho? Ano, okamžíček, hned se mrknu, jestli bych ho někde nesehnal. Nöjd podržel na mikrofonu dlaň a řekl:

- Náměstek Malm z hlavní policejní správy. Chceš s ním mluvit?

Ježíšikriste, pomyslel si Martin Beck, ačkoliv nebyl ani zbla nábožensky založený. Malm byl pro něj totéž jako červený hadr pro býka. Přesto přikývl.

- Dobře, vezmu si to. Co chudáku úředníku zbývá?

- Prosím, tady Beck.

- Ahoj, Martine. Jak to jde?

- Jo, to je otázka, jak to vlastně jde?

- Zatím dost špatně.

Malm okamžitě vyletěl.

- Musím ti říct jednu věc, Martine. Z toho se klube pořádný malér. Zrovna jsem mluvil s prezidentem. Zřejmě se právě vyskytovali ve stejné místnosti. Ředitel byl znám tím, že se nerad pouštěl do diskusí s lidmi, kteří si mohli dovolit klást dotazy nebo dokonce protestovat. A zvlášť nerad mluvil s Martinem Beckem, který léty získal zbytečně velkou prestiž. Prezident kromě toho trpěl těžkým stihomamem. Už delší dobu si namlouval, že silně rostoucí

neoblíbenost policie a pokračující vnitřní rozklad jsou důsledky toho, že Żjisté elementy® nemají

rády policejního prezidenta osobně. A teď prý pochopil, že podobné elementy se uhnízdily v samotném policejním sboru.

- Chytil jsi vraha?

- Ne.

- Výsměch padne na celý policejní sbor. To byla nepopiratelná pravda.

- Případ dostanou na starost naši nejlepší kriminalisté. A nic se neděje. Vrah si chodí po svobodě, jako by se nechumelilo, a dává interviev a policie mu ještě podlézá. Noviny přinesly

dokonce fotografi místa, kde je mrtvola zahrabána.

Malm věděl o případu přesně tolik, kolik si přečetl v novinách, stejně jako své znalosti o praktické

policejní práci načerpal v biografu.

V pozadí se ozval skřípavý šepot.

- Cože? ozval se Malm., Aha. Uvědom si taky, že my z naší strany nešetříme námahou. Považujeme tě za nejschopnějšího detektiva od doby Herberta Söderströma.

- Herberta Söderströma?

- Nó, nebo tak nějak se jmenoval.

Malm měl zřejmě na mysli Harryho Södermana, slavného švédského kriminologa, který skončil jako policejní šéf v Tangeru a jednou se nabídl, že zastřelí Hitlera, aby ukončil druhou světovou válku.

V pozadí to opět zadrnčelo a Malm něco drmolil vedle mikrofonu.

Potom pronikavě přednesl:

- Policie bude jenom pro posměch. Vrah vypráví v novinách příběh svého života. Za chvíli zřejmě

napíše knihu o tom, jak se mu podařilo přelstít státní komisi pro vyšetřování vražd. I tak máme starostí až nad hlavu.

To poslední bylo alespoň pravdivé. Policie měla starostí dost.

Potíže začaly v podstatě v šedesátém pátém roce, kdy polici převzal pod svou správu stát. Od té

doby se vyvíjela jako stát ve státě, nenáviděná veřejností. Čerstvé výzkumy ukazovaly, že také v postoji policistů k ostatním občanům se stále víc uplatňuje zášť a otevřený odpor. Každý třetí

policista si kupříkladu myslí, že děti je třeba vychovávat násilím už od útlého dětství, že přísné

tresty a tělesné týrání jsou jediným účinným prostředkem formování budoucího pokolení. Devět policistů z deseti je toho názoru, že s osobami podezřelými ze zločinu se nakládá zbytečně mírně a že tresty, většinou dost libovolně vyměřované, nejsou dostačující. Během osmi let státního vedení se finanční prostředky policie zmnohonásobily a nové zákony, které byly do velké míry vypracovány na vlastní žádost strážců pořádku, umožnily polici zatknout kohokoli bez bližšího odůvodnění. Stačí, když policista následně prohlásí, že považoval zadrženého za nebezpečí pro všeobecnou bezpečnost a dodržování zákonů.

Všechny tyto novoty poskytly polici ještě větší moc než kdykoli předtím. Také to znamená, že si Švédsko udržuje nejdražší pořádkovou sílu na světě. Rozpočítáno na jednoho obyvatele, přesněji řečeno na daňového poplatníka, stojí každý švédský policista sto šedesát pět korun ročně. Odpovídající suma ve Spojených státech je sedmdesát pět korun. Srovnání s ostatními °’

skandinávskými zeměmi vyznívá groteskně. V Norsku a Dánsku je policie ke všemu ještě poměrně

populární. Zločinnost však stále rostla a násilo bujelo. Na policejním vedení se zřejmě nenašel nikdo, kdo by pochopil onu prostou pravdu, že násilí plodí násilí a že policie začala jako první. A zvlášť nepříjemně se o tom přemýšlelo, když člověk věděl, že to vyšší policejní vedení odmítá

pochopit, tam měli naprosto jiné plány.

Takže až do tohoto bodu měl Malm pravdu. Lidi už to pomalu přestávalo bavit. Bylo těžké

pochopit, proč švédský strážník musí stát daňového poplatníka víc než trojnásobek oproti policistovi v sousedním Finsku.

- Jsi tam ještě? zeptal se Malm.

- Jo, jsem tady.

- Musíš toho Bengtssona sebrat a postarat se, aby byl zadržen.

- Nejsou důkazy.

- Taková maličkost se vyřídí až potom.

- Tím si nejsem tak jistý, řekl Martin Beck.

- Když zapomeneme na tu nepovedenou histori v Bergově ulici před rokem, máš na kontě úžasně

vysoké procento vyřešených případů.

A navíc tenhle případ vypadá jasný jako facka.

Martin Beck se v duchu zasmál. Vraždu v Bergově ulici vyřešil, ale všeobecně neuspokojivá práce policejního sboru způsobila, že byl zločinec místo toho odsouzen za jinou vraždu, kterou ve skutečnosti nespáchal.

Tenhle přehmat měl pro Martina Becka za následek, že byl zbaven povinnosti aspirovat na náměstkovské místo, o které vůbec nestál.

Ted ten post připadl Stigu Malmovi.

- On se tomu směje?

Hlas bylo zřetelně slyšet. Potentát za Malmovými zády začal zřejmě ztrácet trpělivost, což se nestávalo zřídka.

- Ty se směješ? zeptal se Malm.

- Vůbec ne, odpověděl Martin Beck nevinně., V telefonu to jen nějak divně skřípe. Neodposlouchávají ti to?

Další citlivá kapitola, o které by se nemělo mluvit. A Malm také podle očekávání zasáhl:

- Teď není pravý okamžik na žerty. Teď je čas činů. Okamžitých činů. Martin Beck neodpovídal a Malm řekl poněkud smířlivějším tónem:

- Kdybys potřeboval posilu, Martine, tak ti můžeme poskytnout okamžitou pomoc: Nový způsob koncentrování sil znamená…

Martin Beck dobře věděl, co nový způsob koncentrování znamená.

Třeba že ve vesnici může stát během necelé hodiny třicet policejních autobusů jeden vedle druhého. Do toho jsou zahrnuty i samopaly, elitní střelci, bomby se slzným plynem, helikoptéry, štíty a neprůstřelné vesty.

- Ne, odmítl., Posily potřebuju ze všeho nejmíň.

- Jestli to chápu dobře, tak toho muže zadržíš ještě dnes?

- Ne, to naprosto nemám v úmyslu.

V odpověď se ozvala brumlavá konference v pozadí. Nakonec Malm řekl:

- Uvědomuješ si, že můžeme sáhnout k jiným donucovacím prostředkům?

Martin Beck neodpovídal.

- Jestli budeš dělat těžkosti, doplnil Malm.

Martin Beck si byl až příliš dobře vědom toho, co by se mohlo stát. Policejnímu prezidentovi stačí

jen zavolat generálnímu prokurátorovi. Ani by nemusel volat sám. Může to nechat na Malmovi.

- Sebrat Bengtssona teď by bylo neospravedlnitelné, řekl Martin Beck.

- Musíme umlčet všechny ty hanopisy.

- Důkazy jsou chabé.

- Důkazy, odfrkl Malm pohrdavě., Tohle není film se Sherlockem Holmesem. Malm určitě občas viděl Sherlocka Holmese v televizi.Oproti tomu by bylo mylné předpokládat, že ví něco o jeho literární předloze.

- Tak co, ozval se Malm., Máš v úmyslu zadržet vraha, nebo ne?

- Já spíš počítal s tím, že se pokusím zjistit, co se té ženě stalo. A pokud existuje vrah, tak doufám, že ho usvědčím z činu.

- Vypadá to, že ti budeme muset pomoct, aby ses rozjel.

- Ne, děkuji, to nebude třeba.

Ve Stockholmu bouchly dveře. Martin Beck to zřetelně slyšel.

- Chápej, že tady nerozhoduji já, řekl Malm na omluvu., A nakonec by to vypadalo líp i pro tebe, kdyby ses postaral, aby byl Bengtsson zadržen.

- To udělat nemíním.

- Radši hned teď, pokračoval Malm., Dřív než…

- A rozhodně ne hned teď.

Malm rozverně poznamenal:

- Jak chceš, ale potom na nikoho vinu nesvaluj. A s těmi důkazy to jistě dáš do pořádku. Hodně

zdaru.

- Nápodobně, řekl Martin Beck. Tím byl rozhovor ukončen.

Úřední cesta právním systémem bývá dlouhá a úporná, zavalená papírem a všemožnými byrokratickými obezličkami.

Občas to vypadá, že ani neexistuje. Někdo zvedne sluchátko a nařídí, že si to přeje tak a tak. A pak už se s tím nic jiného nedá dělat.

Necelou půlhodinu po Malmově rozhovoru s Martinem Beckem přišla výzva. Okamžitě zadržet Folka Bengtssona.

Kol berg, který se delší dobu snažil vyřešit jakýsi šachový oříšek v nedělních novinách, odhodil tužku a řekl:

- Já s vámi nejedu.

- Nemusíš, řekl Martin Beck.

Zajel domů k Folku Bengtssonovi hlídkovým vozem společně s Nöjdem. Sledovalo je několik novinářů v autech a ještě víc už jich čekalo přímo na místě u Bengtssonova domku. A kromě toho to stálo za námahu i spoustě dalších nepovolaných čumilů.

Nebylo nač se koukat.

Podvečer, menší domek s kurníkem z prken a garáž z vlnitého plechu. A muž, který lhostejně hází

plevel na hnůj.

Folke Bengtsson měl na sobě stejný pracovní oděv jako minule.

Nevypadal překvapeně, že je tady vidí, ani vystrašeně, znepokojeně nebo rozezleně. Vypadal stejně jako vždycky.

Bylo to směšné opakování. Nöjd sáhl na zadní sedadlo a vytáhl plastikovou nákupní tašku s botami. Martin Beck zauvažoval: má tam ještě něco. Co by to mohlo být?

Několik vteřin usilovně přemýšlel a potom řekl:

- Ty, Herrgotte?

- Hm?

- Ty máš v té tašce baterku?

- Mám. Ta se ti vždycky hodí, když bydlíš na venkově. jak se setmí, je tma jako v pytli a nevidíš si ani nos mezi očima.

Bengtsson odložil rýč a přistoupil k nim.

- Ahoj, Folke, pozdravil Nöjd.

- Nazdar, odpověděl Bengtsson.

- Musíš s námi. Je to tady.

- Aha.

Nezůstal situací tak úplně nedotčený, protože se rozhlédl kolem sebe houstnoucí tmou a řekl:

- To je strašný, co se tu sešlo lidí.

- Je to k blití, přisvědčil Nöjd., Nepůjdeme dovnitř?

- Jo.

- žádný spěch. Převlékni se a sbal si pár věcí. Co budeš potřebovat. Jestli nemáš, půjčím ti tašku.

- Dík, mám aktovku.

Nöjd se přezul z holinek do bot. Potom řekl:

- Klidně si dej na čas. My se tu s Martinem posadíme a můžeme si krátit čas stříháním. Martin Beck tuto ušlechtilou hru, která nevyžaduje jiné pomůcky než ruku, neznal. Naučil se ji za půldruhé minuty.

Dva roztažené prsty jsou nůžky. Otevřená dlaň je papír. Zaťatá pěst je kámen. Nůžky stříhají papír. Papír zabalí kámen. Kámen otupí nůžky.

- jedenáct tři pro mě, řekl po chvilce Nöjd., Máš moc rychlý reakce. Proto pořád prohráváš. Musí

se to dělat úplně současně.

Ty zase moc rychle myslíš, napadlo Martina Becka. Prohrával ostatně v každé hře. Šachem počínaje a dominem konče.

Za chvíli byl Folke Bengtsson hotov.

Poprvé za tu dobu se tvářil mírně ustaraně.

- Co tě trápí, Folke? zeptal se Nöjd.

- Ryby musí dostat krmení a o slepice se musí někdo starat.

Akvárium je taky třeba občas vyčistit.

- O to se postarám, slíbil Nöjd., Na mou čest.

Nejistě se usmál a dodal:

- Ale je tu jedna věc, která tě moc nepotěší. Zítra sem přijdou lidi a rozryjou ti zahradu.

- Proč?

- Budou hledat mrtvolu.

- Škoda těch aster, řekl Folke Bengtsson lakonicky.

- Budeme se snažit to dělat opatrně. Jen si s tím zbytečně nedělej starosti.

- Vyslýchat mě budete asi vy, pane komisaři?

- Ano, přikývl Martin Beck., Ale ne dneska. A sotva k tomu dojde zítra. Pokud se do toho trel eborgská kriminálka nepustí hned.

Ale to se mi nezdá.

- Tak jdeme na to, řekl Nöjd., Zajedeme nejdřív ke mně do Anderslövu a dáme si čaj a pár chlebíčků. Ale ty by sis asi radši dal kafe a zákusek, viď?

- Radši.

- Můžeme si nechat donést z kavárny. Maj bezvadný teplý skořicový preclíky. Už jsi hotov?

- Ano.

Folke Bengtsson se nad něčím zamyslel. Potom se zeptal:

- A jak to uděláme s vejci?

- To se zařídí.

- Čestný slovo, dodal Nöjd a zasmál se.

- Tak dobře, řekl Folke Bengtsson., Ty jsi dobrý chlap, Herrgotte. Nöjd se zatvářil mile překvapeně., Člověk dělá, co může.

- Takže od teďka jsem zatčený? zeptal se Bengtsson.

- Ne tak úplně. Zajedeme ke mně domů a poklábosíme. Asi tak za půl hodiny si pro tebe přijedou z Trel eborgu. Odvezou tě s sebou. Technicky vzato ti řeknou, že jsi zadržen, ale nemusíš to brát tak slavnostně. Oficiálně tě zatknou až tam. Pak se nějakou dobu nebude dít nic. Když odjížděli od domku, Folke Bengtsson se tvářil apaticky.

Zamkl hlavní dveře a podal klíč Nöjdovi.

- Vem si ho, prosím tě, k sobě. Kdyby se to mělo protáhnout. A kromě toho sem budeš jezdit kvůli rybám.

Nöjd zastrčil klíč do kapsy.

Venku už bylo tma a do hlídkového vozu nastupovali za křížové palby blesků. Cestou do města nikdo z nich nepromluvil.

Nöjd koupil v kavárně vedle samoobsluhy kávu a teplé zákusky. Sám pil jako obvykle čaj. Kol berg se vrátil k svému šachovému problému. Když vstoupili do místnosti, ani se na Folka Bengtssona nepodíval.

Ani Martin Beck nemluvil. Dostali se do situace, v které se ani jeden z nich nechtěl ocitnout, a možnosti volby, jak uchopit případ, se tímto zásahem značně zmenšily. Nöjd však nebyl stvořen pro mlčení a Chmurné úvahy. Přistrčil zadrženému kalíšek s kávou a řekl:

- Jen si posluž, Folke. U nás se ještě pořád můžeš považovat za svobodného člověka. Zasmál se a dodal:

- Do jisté míry, pochopitelně. Kdybys chtěl zdrhnout, museli bychom zasáhnout. Kol berg si odfrkl. Moc dobře si vzpomínal na příležitost, kdy se Folke Bengtsson skutečně pokusil utéct. Tehdy padl los na Kol berga, starého cvičeného parašutistu a specialistu pro boj zblízka, aby zakročil.

- Nejraději bych se viděl doma, řekl znenadání. Vyhrkl to tak spontánně, že vlastně ani nevěděl, co tím myslí.

Samozřejmě toužil po své ženě a dětech a současně byl Folke Bengtsson a celý tenhle případ něco, s čím nechtěl mít nic společného. Ale jeho nespokojenost s životem celkově měla daleko hlubší

kořeny.

Čtvrť a dům, ve kterém bydlel, co by kamenem dohodil od metra nestály za to, aby po nich člověk toužil, a každodenní konfrontace s policií a lidmi, kteří se vzpouzeli poslouchat zákony, snad ještě

míň. Občas mu připadalo, že jediné, co je v jeho životě normální, je manželka a děti. Jinak se zdál svět zalidněný policisty a pachateli. A v současné době měl stejně odmítavý postoj jak k jedné, tak k druhé kategori .

Nežiju správně, uvažoval. život se přece nemůže tolik podobat gangsterce na plátně, kde hrají jen dva typy lidí.

Zazvonil telefon. Nöjd zvedl sluchátko:

- Ne, nikdo tu ještě nic nepřiznal. Ano, zadrželi jsme jednoho muže. Víc vám nemohu říct. Položil sluchátko a podíval se na ciferník svých stříbrných cibulí. Potom řekl:

- Nemáme moc času, Folke. Jestli něco o Sigbrit Märdové víš, tak bych ti radil, abys to radši řekl hned tady. Všechno by se tím hrozně usnadnilo.

- Já ale vážně nic nevím, řekl Bengtsson.

Martin Beck si ho prohlížel. Nic nevím. Bengtsson se nezměnil.

Budou zase nuceni ho vyslýchat hodiny a hodiny, den za dnem a on nepřizná nic kromě bodů, které jsou stoprocentně průkazné. A možná ani to ne.

- Ale rád ji nemám. To ne.

- Tahle odpověď asi tvého obhájce moc nerozveselí, podotkl Nöjd. Poplácal psa, který mu ležel u nohou.

- Nechtěl bych tě obhajovat ani za nic na světě, Folke, řekl potom. Než dorazila kriminálka z Trel eborgu, aby provedla formální zatčení, zadrnčel telefon už jen jednou.

- Volá tvůj kámoš ze Stockholmu, oznámil Nöjd s rukou na sluchátku. Martin Beck převzal sluchátko.

- Všechno tedy klape, jak slyším, ozval se Malm.

- Myslíš?

- Nebuď takový misantrop. Od té doby, co ti uteklo povýšení, se chováš nějak divně. To je ale blb, pomyslel si Martin Beck.

- Ale kvůli tomu nevolám, řekl Malm kysele., Je tu ještě jedna dost zvláštní věc, už se na to upozorňovalo z vyšších míst.

- O co jde?

- Noviny píšou, že proťežujete jistou osobu, ve skutečnosti vraha, který teď pracuje jako novinář. Jednoho chlápka, jmenuje se prý Gunnarsson.

- Jmenuje se Boman, opravil ho Martin Beck., A je to prostě můj dávný známý.

- Odsouzen za vraždu zardoušením, nedávno propuštěn a teď prý poskok státní komise pro vyšetřování vražd, jak se tu píše. Mám ty noviny před sebou. Nemusím ti snad zdůrazňovat, že nám to připadá zpropadeně žinantní.

Na Malmovi bylo všechno směšné, dokonce i jeho hovorové výrazy.

- A já ti asi nemusím zdůrazňovat, že mi je úplně jedno, co vy si myslíte.

- Člověk nesmí nic říct, aby ses hned neurazil, řekl Malm vyčítavě.

- Tak ahoj.

Zbytek dne strávili v Trel eborgu. V podstatě promrhané hodiny.

Folke Bengtsson byl oficiálně zadržen.

Druhý den ráno mu začala policie překopávat zahrádku.

Kapitola třináctá

Když Martin Beck a Kol berg vykročili v časných ranních hodinách ve čtvrtek na schodiště hostince, neasistovali jim k tomu žádní bdělí novináři. Bylo teprve pár minut po osmé a slunce se ještě

nestačilo vydrápat na obzor. Bylo sychravo a zima a kočičí hlavy na náměstí se dosud leskly jinovatkou.

Nasedli do Kol bergova auta a rozjeli se po státní silnici směrem k Domme. Kol berg řídil opatrně a občas se podíval do zpětného zrcátka. Byli na silnici sami.

Nöjd jim dal klíč od domu Sigbrit Märdové. Jemu, musel dovnitř pomoct zámečník, ale uvnitř našel na háčku v kuchyni náhradní klíč a ten si vzal.

Jeli mlčky. Po ránu ani jeden z nich nemíval povídavou náladu a Kol berg byl ještě navíc mrzutý, protože nestihl snídani.

Zatočili doprava kolem domku Folka Bengtssona a zjistili, že na příjezdové cestě už stojí jeden z mikrobusů trel eborgské policie. Zřejmě právě dorazili, zadní dveře byly dokořán a dva muži v gumových holínkách a šedomodrých kombinézách právě vykládali rýče a krumpáče. Třetí stál na dvorku, škrábal se v týle a zřejmě hodnotil situaci. Po dalších dvou stech metrech Kol berg

zabrzdil, Martin Beck vystoupil a otevřel branku na parcelu Sighrit Märdové. Kol berg zaparkoval přede dveřmi garáže, která byla přistavěná k průčelí domu. Než vešli do domu, rozhlédli se po zahradě. Dvorek před domkem byl vysypaný pískem kromě

kulatého trávníku s růžovými keři přímo před domem a asi metrového pásu prsti u domovní zdi. Zem byla holá a vypletá. Zřejmě tam přijdou na jaře květiny.

Pozemek nebyl velký. Za domem byl z větší části trávník s několika jabloněmi a rybízy a v jednom rohu u živého plotu malá zeleninová zahrádka. Na pískové cestě mezi kuchyňským schodištěm a okénky do ‘sklepa stál věšák na prádlo z lehkého kovu.

Na šňůrách zůstalo pár růžových kolíčků z plastické hmoty.

Martin Beck a Kol berg se vrátili k průčelí domu. Nebyl to nijak půvabný domek, byl postavený ze žlutých cihel na betonové podezdívce, měl červenou taškovou střechu a zeleně natřené okenní

rámy a zárubně. Vypadal jako krabice, žádné pumprdence ani zbytečné ozdoby. K hlavním dveřím vedlo betonové schodiště o třech schodech se zeleným zábradlím. Martin Beck odemkl klíčem, který dostali od Nöjda.

Vešli do haly s dlaždicovou podlahou. Nad malou skříňkou se zaoblenými pozlacenými nohami a bílou mramorovou deskou viselo zrcadlo v pozlaceném rámu s křišťálovou lampičkou po každé

straně. A po obou stranách skříňky stály taburetky s vyšívanými polštářky. Obývací pokoj měl dvě okna směrem na cestu a jedno nad garáží po straně. Martin Beck se rozhlédl po pokoji a pochopil, co měl Bertil Märd na mysli, když o své manželce říkal, že je trochu snob.

Pokoj nebyl zařízen pro pohodlí. Byl zařízen tak, aby působil solidním dojmem. Na podlaze ležely peršany, které mohly být pravé. Na stropě visel křišťálový lustr, sedací souprava byla čalouněná

vínově červeným plyšem a nízký oválný stolek před pohovkou byl z tmavého leštěného ušlechtilého dřeva.

Stěnu zdobilo pár malých tmavých olejů, několik ručně malovaných porcelánových mís a. velké

zrcadlo v širokém vyřezávaném rámu.

Za skleněnými dvířky mahagonového skleníčku byly vystaveny ozdobné předměty a suvenýry, které zřejmě ze svých nesčetných cest přivážel Bertil Märd.

Kol berg šel do kuchyně, kde chvíli rachotil a bouchal dvířky kuchyňských skříněk a zásuvkami, a potom se vrátil k Martinu Beckovi, který studoval předměty v mahagonovém skleníčku.

- Měla ve věcech děsnej pořádek, řekl Kol berg., Vypadá to až pedantsky. Čistý, úpravný, všechno na svém místě.

Martin Beck neodpověděl. Byl pohroužený do úvah nad ladnou fregatou, která rozrážela vlny na modře natřeném sádrovém moři v buclaté litrové láhvi s úzkým hrdlem. Za láhvovou lodí stál tácek zdobený jasně modrými a zelenými motýlími křídly.

Jako kluk taky dostal od nějakého příbuzného, který se právě vrátil z plavby do Jižní Ameriky, podobný obrázek z motýlích křídel.

‘ Pro něj ten obrázek představoval dobrodružství. Cizí přístavy, divoké pralesy a velké řeky, tajemná místa za širým oceánem, všechny ty vzdálené země, které probádá, jakmile jen vyroste. Na okamžik si s nenadálým bodnutím vzpomněl na své dětské sny a očekávání a připadal si, jako kdyby toho chlapce, kterým kdysi byl, nějak zradil.

Otřásl se a nastavil skříni i vzpomínkám záda.

- Divný pokoj, poznamenal Kol berg.

- Jak to?

- Ani jedna kniha, žádné rádio, ani gramofon, dokonce ani televize.

- Ale na střeše je anténa, řekl Martin Beck., Bude ji mít v jiné místnosti.

- Herrgott sice říkal, že většinu večerů v týdnu slouží, uvažoval Kol berg., Ale někdy přece musela být večer doma. Co myslíš, že tu v takové samotě dělala?

Martin Beck pokrčil rameny.

- Pojď, prohlédneme si zbytek domu, vyzval ho.

Mezi kuchyní a obývacím pokojem byla malá jídelna. Velmi konvenčně zařízená, stál tam kulatý

bíle lakovaný stůl, kolem něj čtyři židle a další čtyři u stěn. Dva servírovací stolky a rohová skříňka se sklem a porcelánem. Bílé krajkové záclony a na okenních parapetech květiny. Vrátili se kuchyní zpátky do haly, otevřeli několikery dveře, nahlédli do šatny a koupelny s toaletou. Potom pokračovali dál do ložnice.

Stejně jako v obývacím pokoji byla okna ložnice obrácena do dvora, ale místnost byla menší a okno měla jen jedno.

Oknem bylo vidět na branku, kterou zapomněli zavřít, a na kus cesty vedoucí k domku Folka Bengtssona. Za ložnicí byla velká prostorná koupelna s dalšími průchozími dveřmi do pokoje s oknem do zahrady za domem. Zde podle všeho trávila Sigbrit Märdová volné večery. V rohu stála televize a před ní pohodlná lenoška a malý stolek s popelníkem, několik časopisů a mosazná dóza na cigarety. U stěny stála knihovna s několika svazky, jejichž počet nebyl zvlášť

imponující.

Asi třicet brožovaných knih, tucet svazků čtenářského klubu v plátěných vazbách, černá školní

bible, atlas světa a několik kuchařek.

Zbytek knihovny zabíraly hromady týdeníků a časopisů, košík se šitím, tranzistorové rádio, několik keramických misek a dva cínové svícny.

V pokojíku stál také sekretář, pohovka se spoustou polštářků, před ní ještě jeden nízký stolek a křeslo. Na stole před oknem byl šicí stroj.

Kol berg vytáhl jednu zásuvku stolu. Leželo v ní několik módních časopisů a části střihů z hedvábného papíru. Ve druhé zásuvce byl dopisní papír, obálky, pár kuličkových tužek a hrací

karty.

Potom se pustil do zásuvek a přihrádek sekretáře, které obsahovaly dopisy, stvrzenky a různé

dokumenty. Všechno bylo pečlivě roztříděno do desek se zřetelnými nápisy. Martin Beck se vrátil do ložnice. Dlouho stál u okna a díval se směrem k domu Folka Bengtssona, který byl do velké míry zastíněn stromy. Vykukovala jen část střechy a komín. Za sebou slyšel Kol berga kráčet do kuchyně a po chvíli klapaly jeho kroky na schodišti do sklepa. Ložnice byla stejně zdobná jako zbytek domu.

Kromě postele a nočního stolku byl v pokoji ještě prádelník, toaletka, nízké křeslo se stoličkou na opření nohou, několik židlí a truhla v selském stylu.

Na zemi před křeslem stál loubkový košík s klubíčky příze v mnoha barvách a započaté pletení. Martin Beck odešel od okna a uviděl se v zrcadle, které pokrývalo část stěny mezi dveřmi do ložnice a šatnou. Málokdy se prohlížel v zrcadle, a obzvlášť zřídka se viděl celý, a teď si všiml, že působí dost zanedbaným dojmem.

Džíny měl pomačkané, boty nevyčištěné a modrá popelínová bunda začala vypadat obnošeně a vybledle. Odvrátil se od zrcadla a pustil se do systematické prohlídky místnosti. Začal s toaletkou. Byla mimořádně bohatě vybavená lahvičkami, kelímky a tubami všemožných druhů.

Sigbrit Märdová se očividně hodně zabývala svým zevnějškem a její zásoba kosmetických preparátů byla impozantní.

Ve šperkovnici z červené kůže měla spoustu náramků, prstenů, broží, náušnic a přívěsků. Na několika dřevěných kolíčcích vedle zrcadla toaletky visely řetízky, šňůry perliček a náhrdelníky. Martin Beck sice nebyl žádný expert na vzácné kovy a drahokamy, snadno však pochopil, že to nejsou hodnotné šperky. Většinou šlo o levnou bižutéri .

Podíval se do šatny, kde hustě visely šaty, blůzy, sukně a kostýmy, některé v plastikových obalech na ochranu před prachem.

Na zemi stály úhledné řady bot. Na polici na klobouky ležela černá kožešinová čepice, letní klobouk z batikované bavlněné látky a krabice od bot.

Martin Beck sundal krabici převázanou provázkem. Rozvázal uzel a otevřel ji. Byla plná dopisů a pohledů a Martinu Beckovi stačilo jen svazek zběžně prolistovat, aby zjistil, že jsou všechny psané stejným rukopisem a na všech jsou cizí známky. Prohlížel si poštovní razítka.

Korespondence byla zřejmě chronologicky uspořádaná, až dole ležel tlustý dopis z roku devatenáct set padesát tři, nahoře byla pohlednice z Jižního Jemenu odeslaná před šesti lety. Bertil Märd psal pilně domů v průběhu svého čtrnáctiletého manželství a stejně dlouhého plavení

po moři. Martina Becka dopisy nezajímaly a rukopis byl ostatně téměř nečitelný. Zase krabici zavázal a postavil ji zpátky na polici.

Ze sklepního schodiště se ozvaly Kol bergovy kroky. Po chvíli se objevil vedle Martina Becka a řekl:

- Dole je jen starý haraburdí. Nějaký nářadí, starý kolo, trakař a tak. Zahradní nábytek. Prádelna a spíž. Našel jsi tu něco zajímavýho?

- Dopisy od Bertila Märda, leží v krabici v šatně. Jinak tu nic není. Přistoupil k prádelníku a začal vytahovat zásuvky. V horní leželo v bezvadných sloupcích spodní

prádlo, kapesníky a noční košile.

V prostřední byly svetry, vesty a trička a ve spodní několik silných vlněných svetrů, malá knížka v modré vazbě se zdobným pozlaceným slovem Poezie a tlustý deník s přezkou a malým zámkem ve tvaru srdce.

Všechny tyto písemnosti pocházely z doby dospívání. K nim patřila i další dvě fotografická alba schovaná pod složenými hedvábnými šálami.

Album poezie obsahovalo obvyklé verše od kamarádek z doby před pětadvaceti lety. Martin Beck otevřel knížečku na poslední stránce a přečetl si přesně takový veršík, jaký očekával. I když v deníčku tvém poslední, na mě v těžké chvíli spolehni, Anna Charlotte. Kol berg otevřel zámek deníku sponkou, kterou našel v misce na prádelníku. 25. prosince 1949. Milý deníčku, včera jsem tě dostala k vánocům a ode dneška ti budu svěřovat své nejtajnější myšlenky.

Kol berg si přečetl několik stránek.

Třetina byla popsaná kulatým dětským písmem, ale už třináctého března následujícího roku Sigbrit zřejmě svěřování omrzelo.

V albech našli amatérské fotografie spolužáků, učitelů, rodičů, sourozenců a známostí. Vzadu v jednom albu bylo volně zastrčeno několik snímků pozdějšího data. Svatební fotografie mladého ženicha s vlasy ulíznutými vodou a ještě mladší nevěsty se zářícíma očima a kulatými tvářemi.

- Bertil Märd, představil ho Martin Beck.

- Bedna už tenkrát, poznamenal Kol berg.

Dále několik pasových fotografi Bertila Märda a další amatérské fotografie představující Sigbrit, zřejmě z cesty do Sassnitzu.

Uložili všechno zpátky do zásuvky a zavřeli ji. Kol berg šel do koupelny. Martin Beck ho

slyšel otevírat skříňku nad umyvadlem.

- Strašná spousta šminek, natáček a všelijakých serepetiček. Ale žádný prášky ani jiný léky. Jen aspirin a alka-seitzer. Divný.

Většina lidí má dneska doma něco na uklidnění a pro spaní.

Martin Beck přistoupil k nočnímu stolku a vytáhl zásuvku.

Ani tam nebyly léky, zato našel kapesní zápisník. Vzal ho do ruky a prolistoval. Obsahoval zápisky typu Kadeřník, Prádlo, Zubař. Poslední zápis stál pod datem šestnáctého října a zněl: Auto do opravy. Kromě toho už jen menstruační dny označené malým křížkem a dále písmeno K, které se objevovalo v pravidelných intervalech.

Martin Beck prolistoval deník list za listem. V lednu a únoru se K objevovalo pravidelně každý

čtvrtek. V březnu také. Od druhého březnového týdne zároveň i v pátek a poslední týden i ve středu a ve čtvrtek. V dubnu na Zelený čtvrtek K nebylo, v květnu se opět vyskytovalo ve všech čtvrtcích kromě Nanebevstoupení Páně, zato bylo ve třech sobotách za sebou. V červnu a červenci nebylo žádné K zapsáno, ale v srpnu se objevovalo i třikrát čtyřikrát v jednom týdnu. V září a říjnu se obnovila čtvrtková jednotvárnost až do jedenáctého října.

Martin Beck zaslechl, že se Kol berg vrací k sekretáři do zadní místnosti. Zamyšleně strčil zápisník do kapsy a prohlédl si zásuvku nočního stolku. Pod kelímkem nočního krému ležely přeložené

papíry.

Dal je na stolek a jeden po druhém je rozložil. Většinou to byly stvrzenky a nezaplacené účty, všechny dost čerstvého data.

Dole ve svazku ležely dva papíry zcela jiného charakteru. Krátké dopisy, nebo spíš jen zprávy napsané rukou na stejný, tenký, modrý, hustě linkovaný papír.

Na prvním bylo:

Miláčku, nečekej na mě. Přijede Sissin bratr, a tak se mi nepovede se utrhnout. Zavolám později večer, když to půjde.

Líbá Kaj.

Martin Beck si ten krátký text pročetl dvakrát. Rukopis vypadal vypsaně a úhledně, písmena se mírně nakláněla dopředu a byla spíš tiskací.

Potom vzal do ruky druhý papír.

- Sigge, miláčku, můžeš mi to odpustit? Nebyl jsem ve své kůži, a to, co mi ulítlo, jsem vůbec nemyslel vážně. Prosím tě, přijď ve čtvrtek, chci se s tebou usmířit. Toužím po tobě. Líbá Kaj.

Vzal oba papíry do ruky a šel za Kol bergem, který stál u sekretáře a studoval bankovní knížky.

- Neměla v bance moc peněz, řekl, aniž se otočil., Ukládala a vybírala o sto šest. Jako kdyby se pokoušela šetřit, ale nedařilo se jí to. Před rozvodem na tom byla ekonomicky nesrovnatelně líp. Co to máš?

Martin Beck položil papíry před Kol berga.

- Milostný dopisy, mám ten dojem.

Kol berg si je přečetl a řekl:

- To situaci nijak nezlepší, nebo vlastně nezhorší, jak se na to člověk kouká. Třeba foukla s tím Kajem. Martin Beck vytáhl z kapsy zápisník a ukázal ho Kol bergovi. Ten zahvízdal a řekl:

- Milenec s pravidelnými návyky. Proč zrovna ve čtvrtek?

- Třeba má zaměstnání, při kterém se může uvolnit k jen ve čtvrtek, navrhl Martin Beck.

- Rozvozce piva, řekl Kol berg., Dováží pivo do hospod každý čtvrtek, nebo něco na ten

způsob.

- To je divný, že o tom Herrgott nic neví.

Martin Beck sáhl pro prázdnou obálku do zásuvky, stolku pod šicím strojem, vložil do ní oba papíry i zápisník a zastrčil ji zpátky do kapsy kalhot.

- Jsi tady hotov?

Kol berg se kolem sebe rozhlédl.

- Jo, odpověděl., Není tu pro nás nic zajímavého. Daňové přiznání, domovský list, několik úplně

nezajímavých dopisů, stvrzenky a tak.

Vrátil všechny věci v původním pořádku do sekretáře.

- Takže můžeme jít, řekl.

Když vyjeli na silnici, uviděli před domkem Folka Bengtssona parkovat celou řadu automobilů. Bylo půl desáté a reportéři se zřejmě stačili probudit do nového dne. Kol berg přidal plyn, rychle projel kolem davu žurnalistů a dostal se na hlavní silnici. Stačili si ještě

povšimnout, že na dvorek přijelo několik dalších policejních aut. Dvorek byl teď ohraničen provazem.

Cestou do Anderslövu seděli dlouho mlčky.

Nakonec Martin Beck řekl:

- Na tom papíru stálo ‚prosím tě, přijď‘. Z toho vyplývá, že se tedy nescházeli u ní doma.

- Promluvíme si o tom s Herrgottem, řekl Kol berg s nadějí.

Herrgott Nöjd byl nálezem Martina Becka ohromen.

žádného Kaje neznal.

V celém Anderslövu se tak nikdo nejmenuje. Přesněji řečeno, jeden ano, ale tomu je sedm let a právě zahájil školní docházku. A pokud ví, pracovala Sigbrit každý čtvrtek v cukrárně v Trel eborgu. Když měla odpolední, nedostala se domů dřív než v jedenáct hodin.

- Říkal jí Sigge, uvažoval., A to jsem tady od nikoho neslyšel. Zní to dětinsky. Kromě toho je Sigge klukovský jméno a vůbec se nehodí pro ženu jako Sigbrit. Díval se na bledě modré papíry a drbal se v týle. Potom se začal pochechtávat.

- Představ si, že utekla s milencem. To si potom můžou Folkovu zahrádku rozorávat do alelujá a on aby si tam pak nasázel brambory.

Kapitola čtrnáctá

Vál slabý jižní vítr a zátoka v závětří vysokých břehů se leskla. a zrcadlila, ale dál na volném jezeře kreslily dravé poryvy přes klidnou vodní hladinu černé šmouhy. Kam nedosáhly šikmé paprsky odpoledního slunce, stoupala z močálovité země vlhkost a nad pobřežním rákosím visel slabý opar. Bylo jedenáctého listopadu, neděle a nebe bylo šmolkově modré a bez jediného mráčku. Bylo půl druhé a slunce bude ještě dvě hodinky hřát, než ho přemůže soumrak a večerní sychravost. Cestou po jihozápadním břehu jezera přicházel hlouček lidí. Šest žen, pět mužů a dva chlapci tak osmi až desetiletí. Všichni měli na nohou gumové holínky s kalhotami zastrčenými dovnitř a pár jich neslo na zádech batoh nebo menší batůžek přes rameno.

Kráčeli rychle husím pochodem, protože cesta se prodírala mezi ježatým vysokým žlutým rákosím a podrostem olší a lakových keřů, které bránily chůzi dvou lidí vedle sebe. Všichni šli s očima upřenýma do země, protože černá půda tu byla podmáčená a rozbahněná. Po chvilce mlází skončilo a stezka se stočila kolem ohrady z polozetlelých sloupků a rezavého ostnatého drátu. Za ohradou leželo ladem pole. A za polem byl hustě vysázený smrkový lesík. Muž, který kráčel v čele, se zastavil a se zamhouřenýma očima se rozhlédl po krajině. Byl štíhlý, šlachovitý a poměrně malý, vypadal spíš na mladého kluka než na padesátiletého muže. Obličej měl snědý a hnědé vlasy rozcuchané.

Chvilku to trvalo, než se ostatní kolem něj shromáždili.

Poslední dorazil dlouhým loudavým krokem vysoký muž s prošedivělým vousem. Ruce měl zastrčené do kapes větrovky.

Podíval se na malého mužíka klidným pobaveným pohledem a řekl:

- Co máš v plánu teďka? Zase změníme kurs?

- Chtěl jsem přejít přes pole támhle ke smrkovému mlází, odpověděl muž, který zřejmě expedici vedl.

- Ale to se dostaneme daleko od jezera, namítla jedna z žen.

Posadila se na kámen, zkřížila nohy a zapálila si cigaretu.

- Vždyť to přece děláme kvůli tomu, abychom jezero obešli, dodala., Jenomže ty se nás vždycky pokoušíš zavést někam stranou. A navíc mám hlad. Nenajíme se?

Ostatní přizvukovali. Všichni byli hladoví a potřebovali ujíst něco ze zátěže v rancích.

- Dáme si přestávku, až přejdeme pole, rozhodl vůdce:

Zvedl menšího z obou chlapců a postavil ho na zem za ohradou.

Potom přelezl sám a dlouhým krokem vyrazil přes drny.

U mlází zjistil, že je tak husté, že jím neprojdou ani děti.

Nastala chvíle dohadování, a vzhledem k tomu, že se nemohli sjednotit na tom, která cesta bude lepší, pustil se vůdce, děti a dvě ženy doprava kolem smrčiny, ostatní s dlouhánem v čele se dali doleva směrem k jezeru.

Za čtvrt hodiny se obě skupiny sešly na druhém konci mlází a všichni se začali rozhlížet po vhodném místě pro piknik.

Tentokrát se nemusili dohadovat vůbec. Na slunečné pasece mezi hranicí rozřezaných bukových kmenů a polomem se společnost zbavila ranců, a když jeden muž, který byl zřejmě odborník na rozdělávání ohňů, vyhlédl pěkné místo pro hranici, pustili se všichni do sbírání dřeva. V polomu si snadno našli suché větvičky a větve a brzy praskal živý ohýnek. Pohodlně se kolem ohýnku uvelebili. Odpočinek byl skutečně zasloužený, protože se prodírali náročným terénem bez přestávky celé tři hodiny.

Objevily se termosky, balíčky s jídlem, placatky a rozproudil se hovor. Přeskakoval od tématu k tématu a nálada byla povznesená a uvolněná.

Muž v zelené bundě a pleteném kulichu si ohříval u ohně nohy.

- Tohle jezero je moc velké, řekl., Příští neděli si vybereme nějaké menší. Kde není tolik jílovitých polí.

Odmlčel se a vyprázdnil stříbrný pohárek jeřabinky.

Potom se podíval na oblohu a pokračoval:

- Kdoví, jestli ho vůbec do setmění stačíme obejít. Oheň pomalu dohasínal, na tenkých větvích se objevily vuřty a začaly se opékat.

Chlapci se honili kolem hranice dřeva.

Botanik skupiny se pustil do smrčiny hledat houby. V kapsách větrovky už měl několik hrstí špiček a do plastikového pytlíku nastrkal zelenavou mařinku, kterou usuší, aby mu doma voněla. Smrčina byla z této strany řidší a on se zkušeným okem díval mezi kmeny do země pokryté

jehličím. Nečekal, že něco tak pozdě v roce najde, zvlášť když celé léto a podzim bylo tak teplo a sucho.

Několik metrů opodál v lese zahlédl cosi připomínajícího velký a krásný exemplář hrdé bedly. Odložil sáček s mařinkou na velký kámen porostlý mechem na samém kraji smrčiny a prodíral se houštím ke svému objevu. Odhrnoval střapaté větve do stran a nespouštěl oči z místa, kde stála houba.

Najednou našlápl do měkkého mechu, ten se pod jeho váhou probořil a pravá noha se propadla bažinou až po okraj holínky.

To je zvláštní, pomyslel si.

V takovémhle jehličnatém podrostu by se bažina neměla objevit.

Přemístil druhou nohu, aby se opřel o ulomenou smrkovou větev, ležící na zemi. Větev se zlomila a holínka se zabořila do bahna, ale v hloubce asi dvaceti centimetrů se zastavila na pevném podkladě.

Vytáhl pravou nohu z močálu, který holinku vsával a málem mu ji vyzul, potom se opřel o levou nohu, odrazil se a dlouhým skokem se vymrštil na pevnou zem.

Zapomněl na bedlu, otočil se a prohlížel si to podivné, mechem porostlé jíloviště. V jeho stopách zůstaly propadliny, kde bublalo černé bahno.

Potom si všiml předmětu, který se zvolna zdvihal z bahna mezi mechem a jehličnatými větvemi asi metr od díry, jež tam zůstala po jeho levé holínce.

Nehybně stál a přemítal, co to může být.

Předmět najednou dostal před jeho očima tvar a trvalo zlomek vteřiny, než si mozek uvědomil, že to, co vidí, je lidská ruka.

V té chvíli vykřikl.

Patnáctá kapitola

V pondělí dvanáctého listopadu bylo všechno jiné. Sigbrit Märdová již nebyla nezvěstná. Proměnila se ve značně zbědovanou mrtvolu v jedné lesní bažině, Všichni už věděli, kde je, a byla nalezena zhruba tam, kde to většina lidí očekávala. Ocitla se mimo všechny radosti i strasti a v tomto stavu byla již téměř čtyři týdny.

Folke Bengtsson byl toho dopoledne vzat do vazby. Neučinil žádné doznání, ale jeho postoj a nejasná svědectví byly natolik přitěžující, že když jeho advokát proti zatčení protestoval, bylo to chápáno spíše jako nesmyslné gesto než jako vážně míněný protest. A přesto to byl poměrně schopný advokát, třebaže ho povolání mírně poznamenalo. Ve Švédsku dostanou advokáti při trestním řízení poctivou šanci jen vyjímečně. Předsedové senátu nezřídka trpí nešvarem, že z důvodů časové úspory vypisuji rozsudek ve chvíli, kdy obhajoba pronáší řeč. Proto se z mnoha advokátů stali odevzdaní lidé, kteří ani vzdáleně nepřipomínají například Clarence Darrowa.

Martin Beck se s advokátem dokonce setkal a vyměnili spolu pár slov. Nebyl to zvlášť smysluplný

rozhovor, ale advokát vyslovil přinejmenším, jeden soud, s kterým mohl Martin Beck z plného srdce souhlasit. Řekl:

- Vůbec ho nechápu.

Folku Bengtssonovi rozhodně nebylo snadné porozumět. Martin Beck s ním mluvil v pátek dopoledne tři hodiny a stejně dlouho po obědě. Byly to neplodné slovní potyčky, v nichž obě

strany nekonečné minuty znovu a znovu opakovaly stejné obraty, které použily před několika minutami.

V sobotu byla řada na Kol bergovi. Přikročil k práci s ještě menším nadšením než Martin Beck a výsledek vypadal podle toho.

Nedosáhl vůbec ničeho.

Celý výslech se točil kolem stejných bodů. Především kolem toho, co se vlastně stalo na poště.

- Mluvili jste spolu na poště, že?

- Ano, obtěžovala mě tam.

- Obtěžovala?

- Přišla ke mně a ptala se mě, jestli budu mít v pátek vajíčka.

- A tomu se skutečně dá říkat obtěžování?

- A jak se tomu teda dá říkat?

- Neptala se ještě na něco jiného?

- To si nepamatuju.

- Nechtěla, abys ji svezl domů?

- Nepamatuju se.

A potom samozřejmě došlo na onu proslulou situaci na autobusové zastávce.

- Dávala ti Sigbrit Märdová nějaké znamení? Zamávala nebo něco podobného?

- Nepamatuju se.

- Nesvezla se s tebou autem?

- Ne, to skutečně ne.

Osobně se Martin Beck přikláněl k názoru Herrgotta Nöjda. Zřejmě se ho zeptala, zda ji může svézt domů, a on odpověděl vyhýbavě.

A je také dost pravděpodobné, že když za chvíli projížděl kolem autobusové zastávky, pokusila se ho stopovat.

Chyba byla v tom, že svědci nestáli za nic.

Nöjd už vyslechl všechny osoby, které se v danou dobu ocitly na poště. Čtyři byli schopni dosvědčit, že se Sigbrit Märdová s Folkem Bengtssonem bavila, ale ani jeden neslyšel, co říkají. Jenže to Folke Bengtsson nemohl vědět.

A podobné potíže byly se zatvrzelou svědkyní Signe Perssonovou a s výpovědí o tom, co viděla či neviděla, když potkala na silnici Bengtssonovo nákladní auto.

Jen jedna věc byla nade vší pochybnost. Sigbrit Märdová je mrtvá a ten, kdo ji zabil, vynaložil veškeré úsilí, aby tělo ukryl.

- Tam mohla zůstat ležet celou zimu a nikdo by si jí ani nevšiml, řekl Nöjd., Kdyby nebylo těch podivínů, kteří podnikají výlety kolem jezer.

Stáli na místě činu, pokud to ovšem bylo místo činu, a pozorovali policisty, kteří se snažili zachránit stopy na místě ohraničeném provazy.

Druhá stejně jistá věc byla, že podzimní orba na Folkově parcele neměla smysl, pokud by snad příznivě neovlivnila setbu příští rok na jaře. V obytném stavení bylo také vyrváno větší množství

palubek v podlaze a v podstatě byl zničen kurník.

Ted se pracovalo na technické prohlídce nákladního vozu.

Martin Beck si zhluboka povzdychl a Nöjd se na něj tázavě podíval svýma lišáckýma hnědýma očima.

Dnes byla řada na Kol bergovi, aby pokračoval v jednotvárném dialogu s Folkem Bengtssonem, a Martin Beck v té chvíli zapomněl, že jeho starý přítel není v místnosti. Když Martin Beck vzdychal, Kol berg obvykle pochopil, oč běží. Pracovali spolu už takovou řadu let, že měli i stejné myšlenkové

pochody. Většinou, Myšlenky a závěry nebylo nutno nahlas vyslovovat. Někdy se to pochopitelně

nepovedlo.

Bylo značně nepravděpodobné se domnívat, že by Nöjd mohl pochopit příčinu Beckova povzdechu.

Ale Nöjd se zeptal:

- Proč vzdycháš?

Martin Beck neodpověděl.

- Strašný místo, co? Jestli je to skutečně místo činu. Ale zřejmě jo.

- Jestli ne dřív, tak to bude jasné hned po prohlídce mrtvoly.

Turisté, kteří tělo našli, byli zvyklí se v lese pohybovat.

Nezanechali po sobě odpadky, ani nepoškodili terén, ale přesto se nedalo zabránit tomu, aby půdu kolem místa nálezu nepodupaly desítky nohou. Situaci nezlepšilo ani to, že se tam teď brouzdala i policie a že od chvíle činu uplynuly bezmála čtyři týdny. A za tu dobu se počasí mnohokrát změnilo, déšť, vichr, noční mrazíky.

Z technického hlediska nevypadalo místo činu moc nadějně. Vedla sem, tedy alespoň k polomu, jakási lesní cesta a nedávno po ní projely těžké lesní stroje. A kromě toho bylo známo, že za současný mizerný, rozoraný povrch může vojsko, které sem před několika týdny pustilo za nepříznivého počasí terénní vozidla.

Teď už nebyla pro osobní automobily cesta sjízdná, ale před čtyřmi týdny se sem možná dalo zajet bez problémů.

Pokud si člověk postavil otázku, zda, toto místo bylo zvoleno náhodně, zněla odpověď ne. Podrobně znal tuto oblast v podstatě jen její majitel a dělníci, kteří tu občas pracovali. Nejbližším stavením byla letní chata, prázdná už od konce září.

Terén vypadal obtížně a nepřístupně. Nikoho by jistě nenapadlo sem jet autem, kdyby si dotyčný

nebyl jist, že se odtud také dostane pryč.

Na druhé straně je nasnadě, že největší předpoklady pro znalost místa mají ti, kdo bydlí v okolí. Ani Folke Bengtsson, ani Sigbrit Märdová to sem neměli daleko, a pokud člověk vycházel z toho, že Bengtsson je vinen, což mnozí skutečně dělali, a hlavně nikdo nebyl v současné době schopen dokázat opak, potom byla poloha místa činu další přitěžující okolností. Pro Bengtssona. Pakliže v té

době byla cesta sjízdná, trvalo to sem z Anderslövu deset minut. A všeobecně vzato leží místo činu zhruba stejným směrem, kterým podle vlastní výpovědi jel. Stačilo jen zahnout z hlavní silnice o něco dřív a za chvíli by se na tuto lesní cestu dostal.

Martin Beck se opřel o vysokou hranici rozřezaných kmenů a rozhlédl se přes povalené stromy ke smrkovému porostu.

- Tak co říkáš, Herrgotte? Myslíš, že se sem dalo sedmnáctého října zajet obyčejným autem?

- Jo, odpověděl., Určitě. K týhle hromadě dříví to šlo. Polomem neprojedeš ani tankem, teď jako tenkrát. Krucinál, Timmy, sedni už. Ták, hodnej pejsek.

Personál, který prozkoumával Místo činu, měl s sebou vlčáka, cvičeného policejního psa, a Timmy byl natolik vzrušen jeho chováním, že nedokázal klidně stát na vodítku.

- Pro mě za mě ho pust, řekl Martin Beck a nedokázal potlačit zívání., Třeba něco najde.

- Nebo se začnou rvát, namítl Nöjd.

- Uvidíme.

Nöjd pustil psa a ten okamžitě začal čenichat.

- To se nám tu začne motat pod nohama ještě Timmy? zeptal se po chvíli Evert Johansson. Patřil k policistům, kteří ohledávali místo činu.

- Jo, a dej pozor na to, co najde, odpověděl Nöjd.

Po chvíli k nim Johansson přistoupil. Měl na sobě kombinézu a vysoké holinky a plahočil se přes povalené kmeny.

- Vypadá příšerně, řekl.

Martin Beck přikývl. Zažil to už mnohokrát, aby ho to ještě dokázalo vyvést z rovnováhy.

Pozůstatky Sigbrit Märdové nepatřily k nejvábnějším, ale ani zdaleka ne k nejodpornějším, které

viděl.

- Přemístěte ji, jakmile bude to děvče hotovo s fotkami, vyzval je Martin Beck. Potom se koukneme, co najdou psi.

- Timmy našel něco podivnýho, řekl Evert Johansson a podržel jim před očima plastikový pytlík s čímsi nepopsatelným.

- Vemte s sebou všechno co tu evidentně nevyrostlo, řekl Martin Beck.

- A já jsem zrovna našel tenhle starý kus hadru, řekl Nöjd a ukázal špičkou holínky.

- Vemte ho taky.

Obešli haldu dřeva a přiblížili se k zábraně, kde stálo na stráži několik neúnavných reportérů.

- Jednu věc bych ale chtěl zdůraznit, řekl Nöjd., S Folkovým starým náklaďákem bych sem nejel za nic na světě. Ani za slušnýho počasí na poměrně suchý cestě.

- A co třeba s tvým autem?

- To by šlo. Než to tady rozjezdilo vojsko.

- Myslel jsi na to, že Bertil Märd tuhle oblast taky zná?

- Myslel, přikývl Nöjd.

Dostali se až k zábraně a přelezli provaz. Před zábranou dělal novinářům společnost jeden z Herrgottových policejních asistentů.

Chovali se poměrně umírněně.

- Byl ses tam podívat? zeptalse jeden z reportérů.

- Fujtajbl, to teda nebyl, odpověděl policista.

Martin Beck se usmál. Nad tragédií a neštěstím spočívala venkovská idyla. Nebyla to stará známá

zahořklá atmosféra těžké podezíravosti a všudypřítomného mávání obušků:

- Je nahá? zeptal se reportér Martina Becka., Úplně ne, pokud jsem to mohl posoudit.

- Zavražděná?

- Vypadá to tak.

Podíval se na novináře. Nebyli vybaveni ani do tohoto terénu, ani do špatného počasí. Potom řekl:

- Nic zajímavého vám stejně před pitvou říct nemůžu. Leží tam mrtvý člověk. Všechno nasvědčuje tomu, že jde o Sigbrit Märdovou a že se někdo její tělo pokusil dobře ukrýt. Podle mého soukromého názoru na sobě nemá moc šatstva a byla vystavena hrubému násilí. Pokud tu vydržíte mrznout dostatečně dlouho, uvidíte, jak kolem vás ponesou nosítka přikrytá

plachtovinou. Víc z toho mít nebudete.

- Dík, řekl kupodivu jeden z nich a roztřesený zimou se vydal k autům, která stála zaparkovaná pár set metrů opodál.

Víc tu neměl na práci ani Martin Beck.

Bylo provedeno technické vyšetření a posléze pitva. Nenašlo se toho moc. Nejpodivnější věc ukořistil Timmy, totiž kus uzených husích prsíček, ale ta zřejmě pocházela od turistů. Ale ze všeho nejkurióznější na tom je, pomyslel si Martin Beck, že je ten pes na místě

nesežral.

Kus hadru, který se nedal vztáhnout k ničemu. Sigbrit Märdová, její šaty a kabelka. Náramkové hodinky, které se zastavily na čtyřech hodinách šestnácti minutách a dvaceti třech vteřinách v noci na osmnáctého, protože nebyly nataženy.

Sigbrit Märdová byla uškrcena a vystavena násilí do podbřišku.

Pohmožděnina stydké kosti, zřejmě způsobená tvrdou ránou.

Stav šatstva byl dost zajímavý.

Kabát a blůza byly nalezeny nepoškozené vedle těla, Sukně a kalhotky byly oproti tomu rozervané. Pohlavní orgány odhalené a podprsenka částečně stažená.

Martin Beck zůstal v Anderslövu, ačkoliv výslechy se prováděly v Trel eborgu. Seděl a uvažoval nad zprávami. Daly se pochopitelně vysvětlovat různě. Ale jedna věc se zdála zřejmá. Kabát a blůza nebyly potrhané, protože si je svlékla sama. To mohlo následně svědčit o tom, že s vrahem šla dobrovolně.

Přesné místo smrti nebylo možné určit, zřejmě v blízkosti bažiny, ale to zůstane jen dohadem. Obsah její kabelky měl zcela běžné složení.

Mnoho nasvědčovalo výkladu, že oběť hned po návštěvě pošty s někým odjela na toto odlehlé

místo, kde byla později nalezena, a že byla usmrcena v jeho blízkém okolí. V tomto výkladu nebylo pro Folka Bengtssona nic příznivého.

Roseanna McGrawová zemřela před více než deseti lety hodně podobným způsobem. A Bengtsson stále zapíral, poraženecky a bez nejmenší chuti ke spolupráci. Vyšetřování se dostávalo do slepé uličky.

Důkazy nestály za nic, ale Bengtsson měl proti sobě veřejné mínění, a s velkou pravděpodobností

ho odsoudí.

Martin Beck byl rozladěný. Něco tu nehrálo.

Ale co Možná něco s Bertilem Märdem.

Martin Beck na něj často myslel. A na jeho poznámkový blok. Byl to mimořádně dobrý zápisník. Nejlepší, jaký Märd objevil ve sto osmi zemích. Poznamenal si tam všechno? Zapsal tam kupříkladu smrt brazilského mazače v Trinidadu a Tobagu?

Martin Beck měl silné nutkání si s Märdem ještě jednou promluvit. Přinejmenším ještě jednou.

Také uvažoval o tom, co měla Sigbrit Märdová ve své kabelce přes rameno. Banální předměty. Kapesník, krabičku tabletek proti bolení hlavy, klíče, několik stvrzenek, hřeben, propisovací tužku, malou dózu sacharínu, kapesní zrcátko, řidičský průkaz, peněženku se sedmdesáti dvěma korunami, pudřenku, rtěnku, mascaru, oční stíny a podkladový krém. Kromě toho kartičku antikoncepčních pilulek, jednu na každý den v týdnu. Vzala si ji v pondělí, úterý a ve středu, ale ne ve čtvrtek. Tehdy již byla mrtvá.

Znamenají antikoncepční pilulky něco? Rozhodně ne. Sigbrit Märdové bylo třicet osm let a byla rozvedená. Dalo se předpokládat, že užívala antikoncepci dál, přestože v podstatě přestala mít sexuální styk.

Nicméně. Přemýšlel o kalendáři a o dopisech, které u ní doma našel. Na svazku klíčů měla jeden, který se nehodil k žádným jejím dveřím. Märd si jistě hodně věcí nechal pro sebe. Martin Beck měl v úmyslu zajet do Malmö a pokusit se ho zastihnout ve střízlivém stavu.

Pátek dopoledne by mohl mít naději. Než si stačí dát ranního panáka. Pokud se Martin Beck ujal případu Sigbrit Märdové s nechutí nebyl sám. Existoval přinejmenším ještě jeden podobný člověk.

Kol berg.

Lennart Kol berg nesl svou část pátrání jako kříž a cestu k zatčení prožíval jako skutečnou pouť na Golgotu.

Rozhovory s Folkem Bengtssonem byly stále neplodnější. Nepodařilo se jim najít vzájemný kontakt a slova se mezi nimi ve vzduchu rozpouštěla jako kdyby jim chyběla síla přeletět na druhou stranu stolu.

Kol berg tvrdil, že Bengtsson je z psychického hlediska poněkud zvláštní, nebo řečeno na rovinu je blázen, ale nit, která svazovala Bentssona s případem Sigbrit Märdové, mu připadala daleko chatrnější a celá situace nesrovnatelně abstraktnější než Martinu Beckovi. Kol berg se tenkrát nenechal Roseanniným případem tak pohltit a nikdy se nepokoušel proniknout do Bengtssonova nitra. Tehdy nemusel provést ani jeden z hlavních výslechů.

A teď trpěl stále častěji pocitem, že tu vysedává a zbytečně trýzní člověka, který je třeba nevinný a který pořádně nechápe, oč jde.

A zřejmě také trýznil sám sebe. Vznesl otázku, a než se slova dostala k posluchači, rozpustila se a splynula se vzduchem.

Kol berg měl časté pochůzky na policejní správu do Trel eborgu, a když odtud v pátek šestnáctého listopadu odcházel, setkal se tam s člověkem, kterého znal, Äkem Bomanem.

- Ahoj, pozdravil Kol berg.

- Radši bychom spolu ani neměli mluvit, řekl Boman., Nebo dostanem padáka oba dva.

- Kašlu na to, odfrkl Kol berg., Dá se tu někde dobře jíst?

- U Jönssona. Tam si pořádně napereme nácka., Tak tě zvu.

- Nebo naopak.

- Tak se pozvem navzájem. Prima. A vánoční štvanice už začala, povzdychl si Kol berg a rozhlédl se kolem sebe.

Hospoda u Jönssona vypadala dobře. Padla přesně Kol bergovi do noty, zejména příslibem, že si dají jaksepatří do nosu.

- Servírujou tu hodně?

- Jo, až ti oči lezou z důlků. A vaří dobře.

- Tak to je ono.

Posadili se a Kol berg se dal do studování jídelního lístku, než si objednal.

- Ty si nedáš panáka? zeptal se Boman.

Kol berg se na něj zadíval. Boman si dal jako obvykle minerálku Jo, rozhodl se po chvíli váhání., dám si a rovnou velkýho.

Velkou žitnou, slečno.

Jeho vztah k Bomanovi vyžadoval alespoň jedno pořádné jídlo, pálenku a rozhovor.

- Už dlouho mi připadá, že bychom si spolu měli promluvit, začal Boman., Jen pár slov.

- To samý napadlo i mě, přikývl Kol berg., Zvlášť teď.

- Zachránil jsi mi život, řekl Boman., Otázka je, jestli to bylo k něčemu dobrý. Tenkrát jsem chtěl umřít. A mockrát i později.

- Neměl jsem na vybranou, řekl Kol berg., Jak se situace vyvíjela, nedalo se dělat nic jinýho. Cos to tenkrát snědl za prášky?

- Vesparax.

- Jo, vzpomínám si., Někde jsem četl, že teď je vyrábějí už jenom jako čípky. Úžasně mazaný. Jako kdyby se lidi nemohli sprovodit ze světa zadnicí.

Boman se žalostně usmál.

Kol berg řekl:

- Chtěl jsem se tě zeptat na jednu věc.

- Na co?

- Málem se ti to tenkrát povedlo. Měl sis zrovna brát takovou prima holku. Jak jsi to chtěl provést?

Chtěl jsi s tím žít?

Zapomenout?

- Ne, odpověděl Boman., Když jsem zabil Affa, zničil jsem si život. Mohl jsem uniknout trestu, ale nikdy bych s tím nedokázal žít. Ted už to vím.

- Boman, vyslovil Kol berg nahlas jeho jméno., Klidně říkej Gunnarson. Vždyť už je to jedno.

- Pro mě jsi Äke Boman. Něco ti řeknu. Taky jsem zabil člověka.

Neví o tom moc lidí. Jestli tě to zajímá, klidně ti to budu vyprávět. Äke Boman zavrtěl hlavou.

- Dobře. Tak žádný podrobnosti. Stejně to nerad vyprávím. Sám víš, jak při tom člověku je. Nedá se s tím žít. Všechno se změní.

Nikdy se přes to nepřeneseš. A mně za to nedali ani důtku.

Komisař mě přirovnal ke Karlu XII.

Dutě se zasmál.

- Ale smutná pravda je. že už nedokážu bejt poldou.

Dlouho už to nevydržím. Klidně mě cituj. Zachránila mě jen bezvadná manželka a dvě hodný děti.

- Ne jak tak jsem si to představoval, řekl Boman., Ale já se neodvažuju. Na stole se objevil sleď a brambory.

Kol berg se vrhl na svou porci.

Boman neměl takovou chuť k jídlu, ale nechal se nakazit.

- Chceš slyšet můj názor?

- Jo i ne.

- Já ti ho řeknu, zadarmo a vyplaceně. Myslím, že Bengtsson je blázen. Ale je nevinný. Klidně to napiš, jestli chceš. Jsem o tom skoro přesvědčen.

- Myslíš, že bychom mohli být přáteli? zeptal se Boman.

- Už jsme.

Zvedl štamprli.

- Tak ať žijem.

Boman se napil minerálky.

Oběd se protáhl. Kol berg už si další žitnou neobjednal, ale dlouho spolu mluvili. O všem možném.

Seděli naproti sobě. Vrah a policista, který zabil. Rozuměli si. Možná že před sebou měli budoucnost.

- Zachránil jsi mi život, řekl znovu Boman.

- To je fakt. A co jsem mohl dělat jinýho?

- Nevím.

- Jestli chceš, napiš každý slovo, který jsem ti řekl.

- Budeš v tom lítat.

- Kašlu na to. Vem mě za slovo.

Zakusil pocit svobody.

Dal si ještě zmrzlinu s čokoládovou polevou.

- Já jsem tlustej jak prase, povzdychl si Kol berg.

- Ani mi nepřipadáš.

- A ty jsi hubenej jak lunt.

- To je možný. Ale občas si připadám docela fajn, přes to, co bylo.

- Přes to, zopakoval Kol berg.

- Mám kousek odsud takovou špeluňku, řekl Boman., Nezajdeš na chvilku? Není to ani pět minut.

- Tak dobře, přikývl Kol berg.

- A pak nám daj padáka, řekl Boman.

- Ať se jdou vycpat.

Bomanova špeluňka vypadala útulně.

Na stole vedle telefonu stála zarámovaná fotografie. Okamžitě ji poznal. Obrázek v přírodě. Stála s hlavou zakloněnou a smála se na fotografa. Vítr si pohrával rozcuchanými vlasy.

- To je Anne-Louise, viď?

- Nejlepší holka v mým životě. Je vdaná. Má dobrýho muže, aspoň mi tak připadá. A dvě děti. Kluka a holku.

Do prdele, řekl najednou.

Mluvili spolu několik dalších hodin. O všem možném.

Dva muži, kteří zabili.

Kapitola šestnáctá

Doma u Bertila Märda to vypadalo stejně. Tentýž pach kocoviny a nepraných lůžkovin. Stejné

příšeří v malém zanedbaném domku. Märd byl dokonce stejně oblečen jako minule, měl na sobě

tílko a kalhoty od kapitánské uniformy.

Nová tu byla jen letitá petrolejová kamínka, z kterých se kouřilo, a ta sotva dokázala vylepšit všeobecnou atmosféru rozkladu a veteše.

Märd však byl tentokrát střízlivý.

- Dobré jitro, kapitáne, pozdravil Martin Beck zdvořile.

- Dobrý ráno, odpověděl Märd.

Zamžoural na příchozího, bělmo měl potažené nezdravou žlutou blánou. Ale pohled jeho hnědých očí Byl drsný a vražedný.

- Co tu chcete?

- Chvilku si s vámi popovídat.

- Nemám o čem:

Märd nakopl čadící kamínka.

- Třeba byste mi tohle mohl spravit? řekl., Nějak to blbne a v noci tu mám zimu jak v negerským pekle. Na spravování takovejchhle aparátů jsem nikdy nebyl.

Martin Beck chvíli pozoroval zdroj tepla. Vypadal hodně staře.

Něco podobného už neviděl pěknou řádku let. V zásadě to bylo postaveno na stejném principu jako primus.

- Měl byste si pořídit něco novějšího a lepšího, řekl.

- Asi jo, přikývl Märd nepřítomně., O čem si, k sakru, chcete povídat?

, Martin Beck hned neodpověděl. Posadil se na židli a skoro od Märda očekával protest, ale Märd si jen těžce povzdychl a usadil se také.

- Dáte si frťana? zeptal se.

Martin Beck zavrtěl hlavou. Byl to tentýž alkohol jako minule.

Pašovaná ruská vodka ničivé síly. Na stole však byla jen jedna láhev a navíc ještě neotevřená.

- Tak teda ne, řekl Märd.

- Odkud to dostáváte? zeptal se Martin Beck s pohledem upřeným na láhev s modrou nálepkou.

- Do toho vám nic není, odbyl ho Märd., Koneckonců máte pravdu.

- V zemi, kde sedmička whisky stojí patnáct dolarů, se žije těžko, pronesl Märd

filozoficky.

- Předpokládám, že jste se doslechl, že jsme našli vaši bývalou ženu?

- Jo, přikývl Mard., Ta zpráva se ke mně skutečně donesla.

? Navyklým pohybem ukroutil uzávěr láhve a hodil ho na zem.

Nalil si půlku sklenice a dlouho si ji prohlížel, jako by to byla živá bytost nebo alespoň plamen života.

‘, A zvláštní je, že ani já na to nemám chuť. Malinko upil.

- A navíc je mi z toho mizerně. To je v pytli, že se člověk nemůže docela obyčejně uchlastat k smrti, aby ho to přitom nebolelo. Asi prokletí opilců.

- Takže to už o Sigbrit víte?

- Jo. Ne že by se někdo obtěžoval mě o tom informovat, to teda ne. Ale ženský u mě v krčmě čtou noviny.

- Mrzí vás to?

- Co?

- Je vám líto, co se stalo? Truchlíte po ní?

Märd pomalu zavrtěl hlavou.

- Ne, odpověděl nakonec., Člověk nemůže truchlit po něčem, co už tak dlouho neměl. Ale…

- Ano?

- Ale stejně mi připadá divný, že už tady není. Nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že Sigbrit natáhne bačkory dřív než já. A znám jednoho, kdo si to myslel ještě míň.

- A kdo to je?

- Ona. Považovala mě prakticky za nebožtíka.

Märd poklepal svou masitou pravicí do stolu, ale nezdálo se, že by tím chtěl něco vyjádřit.

- Kdy se na vás tak začala dívat?

- Od té chvíle, co jsem jí přestal dávat prachy.

Martin Beck to nekomentoval.

- Ale já mám tuhý kořínek, řekl Märd., Určitě to ještě pár let překlepu. Zachmuřeně se podíval na Martina Becka a řekl:

- Spoustu let. Čert ví kolik. V týhle svinský zemi.

S jistou posedlostí do sebe obrátil alkohol.

- Lidový blahobyt, odfrkl Märd., Slyšel jsem o tom v cizině. A když pak člověk vidí tuhle zatracenou společnost na vlastní oči, tak se nestačí divit, jak se jim podařilo rozšířit tolik lží a propagandy. Znovu si nalil do sklenice.

Martin Beck nevěděl, jak se zachovat. Chtěl mít Märda pokud možno střízlivého, ale zároveň dobře naladěného.

- Nepijte tolik, zkusil to.

- Cože?

Muž vypadal zmateně.

- Co si to, hergot, dovolujete? V mým vlastním domě!

- Řekl jsem jen, že byste neměl tak příšerně chlastat. A to je upřímně míněná a dobrá rada. A kromě toho si s vámi chci promluvit a dostat rozumné odpovědi.

- Rozumný odpovědi? A jak si představujete, že mám být rozumný, když tu trčím v takovýmhle svinstvu? Nebo vy si třeba myslíte, že v týhle úžasný společnosti lidovýho blahobytu chlastám jen já sám?

Martin Beck věděl až moc dobře, že Märd není se svým problémem ojedinělý případ. Značná část obyvatelstva neviděla jiné řešení než alkohol a narkotika. Mladí i staří.

- Měl byste vidět dědky v ty mý takzvaný restauraci. A nejhorší na tom je, že ani jeden z toho chlastu nemá potěšení. Ne, je to asi tak stejně zábavný jako pustit si plyn a zas ho zavřít, když jste z toho grogy. A pak znova otočit kohoutkem, když se vzpamatujete a seberete sílu se porozhlídnout kolem sebe.

Märd zasmušile zíral na svou upatlanou sklenici.

- Jo, dřív jsem uměl chlastat a byla při tom sranda. Jenže to už je za námi. A v tom je rozdíl. To bylo dřív, jak jsem řekl.

Tenkrát jsem se dokázal rozšoupnout. Ale tady nikdy. V cizině.

- Jako například na Trinidadu a Tobagu?

Märda se to příliš nedotklo.

- To se podívejme, řekl., Kdepak se vám podařilo vyšťourat tuhle záležitost. Klobouk dolů. Nikdy bych si nemyslel, že dokážete udělat kus kloudný práce.

- Ale ano, my dokážeme zjistit spoustu věcí, odpověděl Martin Beck., Skoro všechno, když na to přijde.

- To by člověk teda fakt nevěřil, když tak kouká na fízly tady ve městě. Vůbec se dost divím, proč

najímaj na policajty lidi.

V Tivoli v Kodani maj mechanickýho panáka a ten tasí pistoli a vystřelí, když ho nakrmíte korunou. Dal by se sestrojit tak, aby zvedl najednou i druhou pracku a švihnul pendrekem. A dovnitř by mu namontovali magnetofonový pásek, aby taky říkal:

Co se to tu děje?

Martin Beck se zasmál, To není špatný nápad, řekl.

Ve skutečnosti se smál představě, jak by se asi na Märdův návrh reorganizace sboru tvářil policejní

prezident.

Nahlas to ale neřekl.

- Tenkrát jsem měl štígro, řekl Märd., Zabil jsem chlapa a napařili mi čtyři libry pokuty. Jinde by mě

oběsili.

- To je možné.

- Tady pochopitelně ne. Jenže tady zas může řádit horda banditů a otravovat život celýmu národu. Nedostanou ani čtyři libry pokuty, a to jeještě zvolí za zemský prezidenty a daj jim volný letenky, aby se rychlejš dostali do svých bank v Lichtenštejnsku nebo v Kuvajtu. Ale nic špatnýho o Lichtenštejnsku nebo Kuvajtu.

Obě to jsou dobrý země.

Märd náhle zasténal a přitiskl si levou dlaň k bránici.

- Je to moc zlé? zeptal se Martin Beck.

- Svinstvo, ale hned to přejde, odpověděl Märd.

Sáhl po sklenici a zpoloviny ji vyprázdnil.

Těžce dýchal.

Martin Beck chvíli počkal.

Potom se Märdovi trochu vyjasnil pohled a vrátila řeč:, Ale vy jste chtěl mluvit o Sigbrit. Tak ji teda zavraždil ten sexuální maniak, co má chalupu hned vedle ní. A vy jste ho teď sebrali a šoupnete ho do basy, protože tam patří. Kdybyste ho nesebrali vy, tak jsem za ním jel sám a vyřídil si to po svým. Aspoň jste mě toho ušetřili. O čem se tady dá ještě mluvit?

- O vaší cestě do Kodaně.

- Vždyť už máte vraha, tak o co jde?

- Nejsem si jist, že máme vraha. Říkal jste, že jste sedmnáctého října jel do Kodaně, že?

- Jo.

- Vlakovým trajektem Malmöhus.

- Přesně tak. A lidi na lodi mě viděli. Jak stevard, tak chlapi na palubě.

- jenže si tím dnem nejsou úplně jisti. V tom je právě ten háček.

- A co s tím krucinál můžu já dělat?

- Třeba byste mi mohl říct, co jste dělal v Kodani?

- Zapad jsem do několika hospod a ožral se jako prase. Ani si nepamatuju, jak jsem se dostal zpátky domů.

- Tak se podívejte, kapitáne. Říkal jste, že jste seděl v salónu na přídi, což kdysi býval kuřácký

salónek první třídy.

- Jo, u stolu někde vprostředku. Hned za lodním zvonem.

- Sám jsem u toho stolu seděl. Je odtamtud dobrý výhled.

- Přesně tak, je to skoro jako stát na můstku. Asi proto mám ten stůl rád.

- Jste starý námořník a zkušený pozorovatel. Přihodilo se něco během plavby?

- Na moři se pořád něco děje. Ale nic takovýho, na co vy myslíte nebo co byste vůbec mohl pochopit.

- Nebuďte si tim tak jistý.

Märd strčil ruku do kalhot a vytáhl svůj ohmataný zápisníček vázaný v kůži.

- Koneckonců to byla plavba. I když jsem tam byl jak nějakej náklad. Mám tu zápis. Zapisuju si každou zajímavost do lodního deníku. Když nejsem namol, to je jasný. Nalistoval nějakou určitou kapitolu deníku.

- Tady to máme, řekl., Transferry Malmöhus z přístavu Malmö jedenáct čtyřicet pět sedmnáctého října devatenáct set sedmdesát tři. Odhadem šestnáct uzlů. Bound Kodaň. Zaznamenal jsem si tu setkání.

- Ano?

- To je jasný jak facka, že si člověk poznamená setkání.

- Počkejte moment, zadržel ho Martin Beck.

Vytáhl papír a tužku. Tyhle pomůcky při práci v terénu užíval velmi zřídka.

- Jedenáct padesát pět MS Öresund, kurs přístav Malmö.

- Hm, ale tahle loď jezdí každý den, že?

- Taky bych řekl. Pravidelná linka.

- Dvanáct třicet šest MS Gryf, to je to samé. Pravidelná linka.

Zapsal jsem si tady modrá stuha. Tím ale nemyslím modrou stuhu za Atlantik.

- A co tím teda myslíte?

- že měla podél boků modrý pruh.

- A co je na tom tak zvláštního?

- Dřív byl zelený. Rejdařství muselo změnit barvy. Dvanáct pětapadesát, to teda bylo zajímavý

setkání, nákladní loď, jmenovala se Runatkindar. Faerská vlajka.

- Faerská?

- Jo, to se vidi zřídka. Potom nás dohonily dva křídlové čluny, třináct nula pět a třináct nula šest. Vlaštovka a Královna vln.

Potom jsem si zapsal, že u přístaviště Langelinie kotvil italský torpédoborec. A dvě malé německé

nákladní lodě ve svobodném přístavu. A to je všechno.

- Zapsal bych si ta jména, řekl Martin Beck., Můžu se podívat?

- Ne, radši vám je budu hláskovat.

Po písmenkách odříkával jméno lodi s faerskou vlajkou.

Martin Beck měl v úmyslu pověřit Bennyho Skacka, aby to zkontroloval. Ale v hloubi duše už si byl jistý: Bertil Märd má pevné alibi.

A teď je třeba si posvítit na další věci.

- Promiňte, ale budu se muset ptát dál., Jak jste mohl vědět, že Folke Bengtsson bydlí v sousedství

vaší ženy?

- Protože mi to sama vyprávěla.

- Říkal jste, že už jste u ní nebyl víc jak půldruhého roku.

Tehdy tam Bengtsson ještě nebydlel.

- A kdo taky hernajs říká, že jsem tam kvůli tomu musel jezdit, abych to slyšel? Sigbrit tu byla a pokoušela se ze mě vyždímat nějaký prachy. Něco dostala. Vždyť já ji měl rád. A jedno číslo nádavkem. Tady na podlaze. Řičela, jak když ji na nože berou, když to na ni přišlo. A tenkrát mi vyprávěla o tom sexuálním maniakovi. Ostatně to jsem ji taky viděl naposled. Märd se zarytě díval svýma zvláštníma očima do země,, Hovado jedno, ulevil si., Uškrtit ji. Kde ho vlastně máte?

- O tom se teď bavit nebudeme.

- A o čem se teda krucinál budeme bavit? O kurvách snad? Chtěl jste se přece něco dozvědět o bordelech, ne? Máte zájem o adresy?

- Ne, děkuji.

Bertil Mard znovu zasténal. Tlačil úporně pěst proti pravé straně bránice, těsně pod žebry. Nalil si a pil.

Martin Beck čekal. Potom řekl:

- V jednom bodě ale zjevně lžete, kapitáne.

- Ať se propadnu, jestli jsem dneska za celej den řek jedinou lež. Co je vlastně dneska za den?

- Pátek, šestnáctého listopadu.

- Skoro bych si to měl poznamenat do lodního deníku. Lžiprostý den. Ačkoliv vlastně ještě

neskončil.

- Přestože se Bengtsson, podle vaší vlastní výpovědi, přistěhoval do Domme teprve poté, kdy vy jste se odtamtud definitivně odstěhoval, tak prý vás tam dvakrát zahlédl.

- To je lež jako věž. Ani jsem se tam neukázal.

Martin Beck uvažoval. Mnul si kořínky vlasů. Potom řekl:

- Je vám známo, že vaše bývalá žena měla poměr s mužem, který se jmenuje Kaj?

- To má být vtip? že by se s ním kála?

- Ne, to není legrace.

- O nikom takovým jsem v životě neslyšel. A navíc bych nikdy nedopustil, aby měla jiný chlapy.

- žádného Kaje neznáte?

- žádného, který by s tímhle měl něco společnýho. Lidi s takovým jménem jsem párkrát potkal. Ale ti nemaj se Sigbrit co dělat.

- Ježíšikriste, to je ale blbý jméno.

- Přesto nechápu, proč by Bengtsson v tomhle bodě lhal. S jistotou tvrdí, že vás dvakrát viděl u domu.

- To je jasný, řekl Märd., Je to šílenec. Zaškrtí dvě ženský.

A vy, co si tu hrajete na policejního komisaře, si můžete hlavu ukroutit samým údivem, jak to přijde, že takovej chlap lže.

Märd si odplivl na podlahu.

- Fakt, ten automatickej fízl, co jsem o něm mluvil, by byl určitě lepší. Martinu Beckovi to najednou zapálilo: Strašně pozdě, uvědomil si.

- Jaké máte auto, kapitáne?

- Saaba. Takovou starou zelenou kraksnu. Jezdím s ním už šest let. Stojí tady někde poblíž a za stíračem má takovej ten papírek, že mám poštou poslat pětatřicet kaček. Málokdy jsem střízlivej, abych si mohl sednout za volant.

Martin Beck ho dlouze pozoroval. Märd nepromluvil.

Po několika minutách prolomil ticho Martin Beck… Řekl:

- Půjdu a s největší pravděpodobností už vás nebudu obtěžovat.

- Potěšení na mé straně.

- Svým způsobem se mi líbíte, pokračoval Martin Beck., A děkuju za trpělivost.

- Kašlu na to, jestli se lidem líbím nebo ne.

- Chtěl byste ode mě slyšet upřímně míněnou radu?

- Každopádně by se mi šikla.

- Prodejte restauraci a všechno, co můžete postrádat. Seberte hotovost a odjeďte odsud. Kupte si letenku do Panamy nebo Hondurasu a nechte se najmout na loď. I kdybyste musel jet jako obyčejný kormidelník.

Märd na něj pohlédl svýma zachmuřenýma hnědýma očima, jejichž výraz se dokázal v mžiku změnit z čirého šílenství do bohorovného klidu.

- To je nápad, řekl.

Martin Beck za sebou zavřel dveře.

Byl důsledný a požádá Bennyho Skacka, aby údaje o lodích ověřil. Ale nepokládal to za podstatné.

Folke Bengtsson viděl u domku v Domme dvakrát muže v béžovém volvu. A tím mužem nebyl Bertil Märd.

Sedmnáctá kapitola

Když se Martin Beck vrátil do Anderslövu, šel si na policejní stanici popovídat s Herrgottem Nöjdem.

V kanceláři nikdo nebyl, ale před pultem postával starší muž v dřevácích a v rukou ždímal krymrovou čepici. Dveře Nöjdovi kanceláře byly pootevřené. Strčil do nich a nahlédl dovnitř. U

stolu stála Britta, písařka, a listovala v nějakých dokumentech.

- Herrgott za něčím odjel do Hönsinge, vysvětlila., Měl by být za hodinku zpátky. Martin Beck zůstal zamyšleně stát na prahu. Chtěl si s někým pohovořit, ale neměl chuť čekat na Nöjda celou hodinu a Kol berg nebyl k zastižení. Nakonec řekl:

- Vyřiďte mu, že jsem odjel do Trel eborgu a vrátím se večer.

Přivřel za sebou dveře a vykročil do přední kanceláře, aby si objednal taxi. Muž v dřevácích odložil čepici na pult a řekl:

- Přišel jsem žádat o řidičský průkaz.

Martin Beck zavrtěl hlavou a řekl:

- To vám zařídit nemohu.

- je to jen na koňský povoz, přemlouval ho stařík.

- Musíte si o tom promluvit tady s referentkou, vysvětlil mu Martin Beck a zvedl sluchátko. Chlapík vypadal tak zmateně a nešťastně, že Martin Beck ještě honem dodal:

- Za chvilku je zpátky. Určitě se to vyřídí.

Řidičský průkaz na koňský povoz, pomyslel si. Skutečně se něco takového vystavuje?

Taxikář patřil k výjimečnému druhu, byl zamlklý. Řídil a Martin Beck přemýšlel: Pokoušel se shrnout všechno, co věděl o muži, jenž býval milencem Sigbrit Märdové. jmenuje se Kaj. Psal jí psaníčka na papír, který vypadal jako vytržený z poznámkového bloku. jak psaníčka dostávala? Rozhodně ne poštou.

Zřejmě byl ženatý s nějakou Sissy a ta měla bratra, Setkával se se Sigbrit ve čtvrtek. Občas se sešli ještě v jiný všední den, ale pokaždé ve čtvrtek. S výjimkou svátků a několika týdnů v červnu a červenci. Tehdy mohl mít dovolenou. V srpnu se setkávali neobyčejně intenzívně. Třeba byl slaměný vdovec, Sissy zůstala ještě na venkově.

Možná že má béžové volvo. Říkal jí Sigge.

Moc o něm tedy neví.

Martin Beck přemýšlel o klíči v kabelce Sigbrit Märdové. O tom, který se nehodil do žádného zámku. Herrgott už zjistil, že na svém pracovišti žádný klíč neměla. Byl to klíč od Kajova bytu nebo jejich hnízdečka lásky?

Měl spoustu otázek. Většinou to byly pouhé spekulace, které vystavěl na dvou dopisech a písmenu K v Sigbritině zápisníku.

Třeba to písmeno znamená něco jiného. Kavárna?, Nechodila se posadit do kavárny? Kroužek?

Navštěvovala nějaké zájmové kroužky.

Ale nic v jejím domku tomu nenasvědčovalo a nikdo z jejích známých se o tom nezmínil. Nechal si zastavit taxi na Velkém náměstí a zbytek cesty k Sigbritině pracovišti ušel pěšky. Bylo to zřejmě hodně populární místo, uvnitř v obchodě se tísnila spousta lidí a v místnosti, kde se servírovalo, byly všechny stoly obsazené.

Martin Beck chvíli postával a pokoušel se přijít na to, která z žen za pultem bude vedoucí. Přicházeli stále další a další zákazníci a prodavačky měly plné ruce práce. Nakonec si vzal tácek a postavil se do fronty.

Majitelka cukrárny byla asi padesátiletá žena. Kulatá, bodrá, mateřská a Martin Beck si představil, že se kolem ní stále vznáší vůně čerstvého chleba, sněhových pusinek a vanilkového krému. Zavedla ho do malé kanceláře za kuchyní.

- Ani vám nedokážu říct, jak hrozné mi připadá, co se stalo se Sigbrit, začala., Měla jsem zlý tušení, když tak najednou zmizela, ale že se jí stane něco tak příšerného, kdepak by mě to ve snu napadlo.

- Jaká byla? zeptal se Martin Beck.

- Sigbrit? Moc hodná holka, šikovná a pořádná a furtumfurt při náladě. Všichni jsme ji měli rádi, děvčata tady v práci a všichni ostatní. I zákazníci.

- Jak dlouho tu u vás pracovala?

- Jo, to už je dávno, co u mě začínala. je tu z děvčat nejdýl.

Počkejte…

Přivřela oči a zamyslela se.

- Dvanáct let, spočítala to nakonec. Začala tu na podzim v jedenašedesátém.

- Tak to ji asi znáte dobře, řekl Martin Beck., Mluvila někdy o svém soukromí, třeba o manželství?

- To ano, ale bylo to divný manželství, to vám povím. Podle mě udělala dobře, že se s tím chlapem rozvedla, vždyť stejně nebyl skoro vůbec doma.

- Víte, jestli měla poměr s jinými muži?

žena odmítavě zamávala oběma buclatýma rukama.

- Kdepak Sigbrit, řekla., Ta byla svému muži věrná, to mi věřte, pane komisaři. Ačkoliv on se věčně

plavil po mořích a byl to pěknej flamendr. Podle mého mínění za moc nestál.

- Spíš jsem myslel až po rozvodu, upřesnil dotaz Martin Beck.

- Nojo, Sigbrit byla pořád ještě mladá a vypadala dobře, takže se člověk divil, že si nikoho nenašla. Ale pokud vím, tak opravdu nikoho neměla.

- Co tady u vás v obchodě dělala? Stála za pultem, nebo roznášela?

- Obojí. Děvčata se střídají, záleží na tom, kde je jich víc potřeba. Někdy je víc práce na krámě, ale jindy se sejde tolik hostů, že mají dvě servírky co dělat.

- jakou měla pracovní dobu?

- To je různé. Zavíráme až v deset večer a děvčata pracují na směny.

- Co třeba čtvrtek večer. Mívala ve čtvrtek odpoledni?

žena zavrtěla hlavou a potom se na Martina Becka trochu překvapeně zadívala.

- Nepracovala. Ve čtvrtek měla vždycky večer volno. Jiné večery taky mívala pochopitelně volno, ale na čtvrtcích trvala.

- Takže si to vyžádala sama?

- Ano, ale zase beze všeho pracovala v pátek a sobotu večer, kdy děvčata nejraději zůstávají doma. Martin Beck chvíli tiše seděl.

Potom se podíval na telefon na psacím stole a zeptal se:

- Měla soukromé hovory na pracoviště?

- Ne, nikdy. Nerada to vidím, když si tady personál bere soukromé hovory, ale občas se to samozřejmě stane. Když jde o rodinné záležitosti nebo tak. Ale Sigbrit sem nikdo nevolal. Pojednou se na Martina Becka zachmuřeně podívala a řekla:

- Proč se na to všechno vyptáváte, pane komisaři? Vždyť už ho máte, toho blázna, co ji zabil. K

čemu teda tohle vyptávání?

- V několika bodech ještě nemáme jasno, řekl Martin Beck., V jejím životě se podle nás objevil jeden muž a rádi bychom ho vypátrali.

žena zavrtěla hlavou.

- Tomu nevěřím, řekla., Sigbrit byla odjakživa hovorná a otevřená. Určitě by nám o tom vyprávěla, kdyby se s nějakým mužem seznámila.

- Takže sem za ni nikdo nechodil? Ani na ni nikdo nečekal, když šla z práce?

Znovu zavrtěla hlavou.

- Ještě si to rozmyslete, řekl Martin Beck., Může to být hrozně důležité.

- Ne, zavrtěla hlavou., Nikdy.

- Slyšela jste ji někdy mluvit o nějakém Kajovi?

- Ne.

- Ani jste si nevšimla, že by pro ni někdo přijel autem?

Znovu potřásla hlavou.

- Měla byste něco proti tomu, kdybych si promluvil s jejími spolupracovnicemi? Slibuji, že je nezdržím dlouho.

- Ale beze všeho, souhlasila majitelka., Zůstaňte sedět tady a já vám je sem budu posílat. Chcete mluvit i s paní Johanssonovou z kuchyně?

- Ano, přikývl Martin Beck., Pokud to půjde, rád bych si promluvil se všemi. Kolik tu máte zaměstnanců?

- Pět. Čtyři děvčata, už jsem si musela za Sigbrit najít náhradu, a potom salátku, ta vaří kávu a připravuje sendviče. A potom mám pekárnu, ale ta je v jiných místnostech asi dvě ulice

odtud. Vstala. Otevřela dveře a z kuchyně se dovnitř vevalila vůně kávy a čerstvého pečiva. Martin Beck zahlédl hubenou ženu s bílými vlasy a zarudlýma rukama zdobit mísu se sendviči. S

překvapením zíral, jak nabodává na párátko dílek mandarinky, olivu a koktejlovou višni a zapichuje to do silného plátku telecí huspeniny, která ležela na listu salátu. Majitelka se vrátila s táckem a postavila ho před Martina Becka. Káva a velká mísa jemného pečiva a zákusků.

- Nechte si chutnat, pobídla ho., Za chvilku tu bude Ul a.

Martin Beck byl hladový jako vlk, a ačkoliv o zákusky ani tučné kávové pečivo zvlášť nestál, podařilo se mu mísu téměř vybílit, než Ul a přišla.

Promluvil si se všemi čtyřmi ženami a nakonec i se salátkou, která projevila tolik bujné fantazie. Jejich názory na Sigbrit Märdovou se lišily. Paní Johanssonová a dvě z děvčat nebyly tak nadšené

jako pani šéfová. Z jejich řeči vyplynulo, že jim připadala nafoukaná a dělala ze sebe něco lepšího. Nikdo z nich nevěřil, že by měla rozdělanou nějakou milostnou aféru nebo že by vůbec měla nějaký

poměr. O žádném Kajovi v životě neslyšely, béžové volvo ve spojitosti se Sigbrit Märdovou nikdy neviděly.

Martin Beck vyšel z cukrárny a pustil se k přístavu. Přístaviště trajektu zelo prázdnotou. Zvolna se vydal k policejnímu velitelství. Byly dvě hodiny a to znamenalo, že naděje najít Kol berga u Folka Bengtssona je nulová. Kol berg neměl ve zvyku vypouštět oběd. Z nadcházejícího setkání s Folkem Bengtssonem neměl velkou radost, ale byla to nutnost a tentokrát měl pár konkrétních otázek a při troše štěstí mohl od Folka Bengtssona očekávat větší

ochotu ke spolupráci.

Nahlédl do Kosmopolity, restaurace ležící ve stejném bloku jako policejní velitelství. Kol berg tam sice nebyl, ale zahlédl několik lidí od kriminálky, seděli v rohu a ládovali se bramborovou kaší a sleděm á la platejs. Tady se tomuto pokrmu ze sledě nadívaného koprem říká

prostě jen sleď. Pokývl hlavou na pozdrav a on zdvihl ruku, než za sebou zavřel dveře. Folke Bengtsson byl dole ve vazbě.

Martin Beck si půjčil kancelář s výhledem na přístav, a zatímco čekal, než mu Bengtssona přivedou, díval se oknem ven.

U mola kotvila malá německá nákladní loď. Na palubu vyšla žena a vylila přes palubu vědro s odpadky. Osamělý racek, který líně plachtil proti větru, se okamžitě vrhl k hladině, chňapl do zobáku cosi dlouhého a beztvarého a klouzavým krouživým pohybem se vznesl. žena zůstala stát s vědrem v ruce a dívala se za racky. Netrvalo ani minutu a už tu bylo celé hejno, povykovali a mávali křídly a rvali se o kořist. žena zmizela za dveřmi do kajuty pro mužstvo. Folke Bengtsson se choval klidně a vyrovnaně. Zdvořile Martina Becka pozdravil a potom se usadil do křesla pro návštěvy před psacím stolem, Dopoledne mě vyslýchal kriminální inspektor Kol berg, řekl úvodem., Nechápu, co bych ještě mohl dodat k tomu, co už jsem vám řekl. Já jsem ji vážně

nezabil a to je jediné, co můžu říct.

- Přišel jsem se vás zeptat na jednu konkrétní věc, přerušil ho Martin Beck., Na něco, o čem jste se zmínil před deseti dny, když jsme spolu mluvili u vás v Domme.

Folke Bengtsson se na Martina Becka podíval pozorným a vyčkávavým pohledem. Seděl zpříma, ruce měl sepjaté v klíně a Martinu Beckovi najednou připadal jako poslušný školák, který čeká na učitelovu otázku.

- Tehdy jste prohlásil, že jste dvakrát zahlédl bývalého muže paní Märdové, že?

- Ano, to je pravda. Viděl jsem ho tam dvakrát.

- Můžete to popsat podrobněji, vyzval ho Martin Beck., Nemohl byste si vzpomenout,

kdy to asi tak bylo?

Folke Bengtsson delší dobu mlčky seděl a přemýšlel. Nakonec řekl:

- Poprvé to bylo na jaře. Poslední neděli v květnu. Pamatuji se na to, protože to byl Svátek matek a já jsem se zrovna vrátil z města. Byl jsem zavolat mamince do Sädertälje. Vždycky ji volám na Svátek matek a na narozeniny.

Odmlčel se a zamyslel. Martin Beck čekal. Pak řekl.

- Ano? A tehdy jste uviděl Märda? Můžete mi vyprávět, jak to proběhlo?

- No, zajel jsem k domu autem a potom jsem se vrátil zavřít branku. A v té chvíli k nám zatočilo béžové volvo, a protože jelo dost pomalu, zůstal jsem stát a čekal, jestli třeba nejede ke mně. Ne že bych někoho čekal, vždyť byla neděle, ale občas ke mně zajedou lidi a chtějí koupit ryby nebo vejce.

- Odkud to auto přijelo?

- Od Malmö.

- Viděl jste, kdo ho řídil?

- No jistě, vždyť to byl on, její muž.

Martin Beck se podíval na muže před sebou a řekl:

- Jak vypadal?

Folke Bengtsson znovu chvíli mlčel, jako kdyby otázku nevnímal.

Potom promluvil:

- No, slyšel jsem pochopitelně, že to prý byl námořní kapitán.

Ale na námořníka se mi nezdál. Byl sice dost opálený, ale hubený a vypadal jako houžvička. Spíš

malý. Měl vlnité vlasy, skoro bílé a na očích brýle.

- To jste ho skutečně viděl tak zřetelně? I kdyby jel hodně pomalu, nemohl jste mít tolik času, abyste si ho prohlédl.

- To je možné, že tenkrát jsem si ho tak důkladně neprohlédl, ale viděl jsem ho ještě jednou potom.

- Kdy to bylo?

Folke Bengtsson se díval oknem ven.

- Přesně si to nevybavuji, ale nemohlo to být tak dávno. Možná začátkem září.

- A jak to proběhlo? Přijel i podruhé autem?

- Ne, ale auto stálo na Sigbritině dvorku. Byl jsem dole v hájku, jestli nenarostly žampióny. Nenašel jsem ani jednoho. žampiónů tam jinak roste habaděj, někdy nasbírám i pár litrů a spousta zákazníků si ráda houby koupí. Zvlášť žampióny.

- Takže jste se vracel po cestě kolem domku Sigbrit Märdové?

- Ano. A v tom vyšel ven na schody a šel k autu a nasedl do něj. Asi tenkrát mě napadlo, že vypadá jako za groš kudla, když to má být námořník. Opět se rozhostilo ticho:

- Námořníci přece bývají statní, poznamenal., Ale on je prý nemocný, alespoň to někdo tvrdil.

- Viděl jste při té příležitosti také paní Märdovou?

- Ne, neviděl. Viděl jsem na schodišti jen pana Märda, zapínal si kabát a potom nasedl do auta. Míjel mě těsně předtím, než jsem došel ke své brance.

- Kterým směrem?

- Co prosím?

- Kterým směrem jel, když odbočil na okresku?

- Směrem na Malmö. Prý tam bydlí.

- Co měl na sobě?

- Pamatuji se jen na kabát. Měl takový hnědý beránčí kožich s chlupama dovnitř. Vypadalo to, že je nový a elegantní, ale muselo mu v něm být horko. Na hlavě neměl nic. Zvedl oči a podíval se na Martina Becka.

- Bylo teplo, na to se pamatuji.

- Vzpomínáte si v souvislosti s tím mužem ještě na něco jiného?

Folge Bengtsson zavrtěl hlavou.

- Ne, jenom na tohle.

- Nevšiml jste si čísla vozu?

- Ne, na to jsem tenkrát vůbec nepomyslel.

- Kdyby mělo ještě staré registrační tabulky, mohl jste vidět, z jakého je kraje.

- Ne, na to si opravdu nevzpomínám.

Švédský dopravní inspektorát právě měnil systém poznávacích značek. Folge Bengtsson se vrátil do vazby a Martina Becka svezl hlídkový vůz zpátky do Anderslövu. Kol berg se dosud nevrátil, ale Nöjd už seděl ve své kanceláři.

Martin Beck vyprávěl o výpravě do Trel eborgu a Nöjd se zamyslel:

- Musí to být Kaj, kdo řídil to béžový volvo. Poptám se tady lidí ve vesnici, jestli někdo neviděl muže nebo ten vůz. Ale moc tomu nevěřím. Kdyby ho někdo znal, určitě by se to provalilo už dřív. Ještě když byla Sigbrit nezvěstná.

Chvíli tiše seděli. Nakonec Nöjd řekl:

- V tom případě by byl Folke jediný svědek toho, že ten chlap vůbec existuje. Osmnáctá kapitola

Auto za nic nestálo. Na to, aby se dalo použít, bylo moc nápadné. Velký světle zelený chevrolet se třemi sedmičkami na poznávacím čísle, strašně moc chrómu a nadbytek světel.

Kromě toho je viděli a přičinlivý soused už stačil vytočit devadesát tisíc. Bylo časně ráno a syrovo, ačkoliv ten den se mělo pár lidí dost zapotit. Ze země stoupalo vlhko a splývalo s línou mlhou od moře.

Rozednívalo se našedle, mlhavě a mámivě.

Na zadním sedadle zeleného vozu ležely dva stočené koberce, televizor, tranzistorové rádio a pět lahví tvrdého alkoholu. V kufru se skrývalo několik obrazů, soška pochybného původu, podstavec a jiné haraburdí.

Na předním sedadle seděli dva zloději. Byli mladí, nervózní a nadělali spoustu hloupostí. Oba věděli, že je někdo viděl, a kromě toho měli smůlu. Začalo to špatně a mělo to pokračovat ještě

hůř. V této ranní době už pouliční lampy nesvítily, ale slabý svit oblohy se odrážel od závoje rosy na laku auta. Motor bzučel v nízkých otáčkách a světle zelený automobil vplul mezi živé ploty vilové

čtvrti. Na konci ulice zpomalil a zastavil.

Potom zvolna zatočil na okresní silnici, opatrně jako cirkusový tygr při vstupu do manéže. Ačkoliv už dlouho nepršelo, byl beton mokrý a stoupalo z něj vlhko a nezasvěcenému se mohlo zdát, že tu nedávno projel kropicí vůz. Zasvěcený však pochopitelně věděl, že komunální služba tak daleko od města nefunguje.

Světle zelený americký vůz se zhasnutými reflektory. Vynořil se z mlhy jako fantóm, s nejasnými obrysy a skoro neslyšně.

Policejní automobil byl oproti tomu až odstrašujícím způsobem všední. Černobílý čtyřdveřový

valiant s hledáčkem a dvěma modrými majáčky na střeše. Nikdo si ho nemohl splést. Pro jistotu bylo výslovně a nápadnými písmeny na dveřích, motoru a zavazadlovém prostoru napsáno

slovo POLICIE.

Hustota automobilů je ve Švédsku stále vysoká, a co ní se týče hlídkových vozů, je abnormální. Přestože je čím dál častěji vidět, jak takové vozidlo zastaví a vypustí podivně oděné muže se zbraněmi v rukou, je jejich vztah k lidem téměř zanedbatelný.

Hlídkové vozy šmejdily na nepravděpodobných místech nebo stály a s motorem na volnoběh zamořovaly ovzduší, zatímco policisté si mrzačili záda, snižovali inteligenční koeficient a zároveň se dále odcizovali zbytku společnosti.

Strážník pěšmo byl v současné době pamětihodností. Každopádně takový pohled nevěštil nic dobrého.

Tato hlídka sestávala ze tří policistů jménem Elofsson, Borglund a Hector. Elofsson a Borglund tvořili starý secvičený tým a vypadali jako řadoví policisté ve středním věku. Hector byl mladší a horlivější. Seděl tu mírně řečeno zbytečně, spíš ze sportu, a aby si udělal zásluhy z přesčasů, a pyšnil se pěstěnými kotletami, které se staly mezi mladšími policisty módou. Borglund byl líný a obtloustlý a spal s otevřenými ústy na zadním sedadle. Elofsson pil kávu z kostkované termosky a pokuřoval cigaretu. Hector nesnášel tabák a demonstrativně stáhl postranní okénko. Jinak seděl s rukama na volantu a mlčky zíral oknem ven s rozmrzelým a znuděným výrazem. Všichni tři měli na sobě šedomodré uniformy kombinézového střihu s bandalírem, pistolí a obuškem v bílých kožených pouzdrech.

Vůz stál u krajnice s rozsvícenými parkovacími světly. Motor běžel pochopitelně naprázdno a jedovaté výfukové plyny dusily a zabíjely řídnoucí vegetaci v příkopu u silnice. Už dlouho nikdo z nich nepromluvil.

Hector bubnoval prsty do archu papíru s radiokódem, který vypadá takto: 01, nebezpečné opilství, 02, dítě ztracené, 03, dítě nalezené, 04, podvod, 05, požár, 06, rušení

domovního klidu, 07 – hádka, 08, zvíře (raněné, zdechlé, nalezené), 09, úmrtí, 10, pátrání po osobě, 11, opilství, 12, opilství za volantem, 13, pobuřování, napadení, 14, nezvěstná osoba, 15

- porušení domovní svoboda, nezákonný vstup, 16, poskytnout pomoc, záchranu, službu, 17, kontrola osobního vozidla, 28, poplach, 19, prohlídka bytu, 20, ublížení na těle, znásilnění, 21, motorové vozidlo, pokus o krádež, 22, motorové vozidlo, nahlášená krádež, 23, vandalství dětí, mládeže, 24, vyhrožování, 25, duševní choroba, 26, loupež, pouliční krádež, 27, mravnostní

přestupek, 28, nemoc, nehoda, 29, pokus o sebevraždu, 30, poškození majetku, 31, krádež, vloupání, 32, krádež, jiný druh, 33, dopravní přestupek, 34, překážka v dopravě, 35, dopravní

nehoda, záchranná služba, 36, dopravní nehoda, jiný druh, 37, přeprava, eskorta, 38, přeprava, jiný druh, 39, napadení veřejného činitele, 40, soudní výpověď, 41, poplach, pasová policie na letišti, 42, poplach, celnice v přístavišti Óresund 43, poplach, celnice u vlakového trajektu, 44, poplach, celnice v Limhamnu, 45, narkotika, 46, pátrání, 47, zadržet nebezpečnou osobu nebo duševně chorého, 48, sleduj stíhanou osobu, 49, varování, nejvyšší opatrnost, 50, osoba s nebezpečnou zbraní, 51, všeobecný poplach, 52, hlášení, předběžná zpráva, 53, exekuce, 54, na pomoc jinému hlídkovému vozu, 55, bezvýsledné pátrání, 56, pohotovost odvolána, 57, nezasahuj, 58, vodění obviněného po místě trestného činu, 59, písemný záznam, 60, udání

podané poškozenou stranou 61, pořádková pokuta, 62, parkovací pokuta, 63, nedostatečné

hlášení, 64, provedeno, 65, předáno, 66, jiné, 67, krátká přestávka, 68, přeruš. Hector před chvilkou pustil rádio naplno, ale Elofsson je z pozice vyššího počtu služebních let okamžitě

ztlumil. Hector měl alespoň tolik rozumu, že se nesnažil prosadit svou, a hlas z rádia se momentálně ozýval jako přidušené žvatlání pronášené ledabylým tónem a skoro sektářskými formulacemi. Elofsson neposlouchal vůbec, Borglund chrčivě oddychoval a Hector se musel hodně

namáhat, aby zaslechl, co se povídá.

- Dobré jitro, dobré jitro, kolegové a přátelé venku na silnicích. Máme tu pro vás pár maličkostí. Mejdan v Březové ulici v Soffelundu. Hluk a zřejmě tvrdý alkohol. Nejbližší hlídka to půjde zkontrolovat a zakročí. Cože? No hrajou a zpívají. Březová dvacet tři. Podezření na jednatřicítku před prázdnou vilou v Ljunghusenu. Chuligáni v autě, dvoubarevný modrý chrysler, poznávací

značka A a tři šestky v čísle. Nejbližší hlídka se ho ujme. Adresa Baltská třicet šest. Může mít souvislost s podezřením na vloupání do vily. Zpozorovány dvě dívky a jeden mladík. Rutinní

kontrola.

- To je přece tady, řekl Hector:

Elofsson usrkoval kávu z víka termosky, ale neřekl nic. Borglund se ve snu otočil.

- Je to hned tady vedle, řekl Hector.

- Jen se nepřetrhni, chlapče, usadil ho Elofsson a přehraboval se v sáčku se zákusky. Zakousl se do skořicového pletence.

- Hned tady vedle, opakoval Hector., Jedeme tam.

- Klid, chlapče. Určitě to je planý poplach. Jestli to je vážné, tak tu nejsme sami, jsou tu i jíní

policajti.

Hector zrudl.

- Nechápu, co tím míníš.

Elofsson přežvykoval.

Borglund si zhluboka povzdechl a zapískal. Možná že se mu zdálo o policejním prezidentovi. Nestáli ani dvacet metrů od křižovatky, když se vynořil světle zelený chevrolet. Tady máme ty hajzly, řekl Hector.

- Myslíš? zapochyboval Elofsson. Přidušeně huhlal mezi žvýkáním.

- Teď jim ukážem, řekl Hector.

Zařadil a sešlápl plyn. Hlídkový vůz vyrazil.

- Co se děje? zadrmolil Borglund ospale.

- Zloději, vyhrkl Hector.

- Fakt si to myslíš? zeptal se Elofsson.

- Cože? probudil se rázem Borglund., Co se děje?

Mladíci v zeleném autě si hlídkového vozu všimli, až teprve když jim jel po boku, a to už bylo pozdě.

Hector dupl na plyn, stočil auto a prudce zabrzdil.

Hlídkový vůz dostal na orosené silnici smyk. Zelenou ameriku to zatlačilo vpravo a předními koly se zastavila deset centimetrů od kraje příkopu. Řidič neměl na vybranou. První vyběhl na silnici Hector. Stačil si přitom dokonce odepnout pouzdro a vytáhnout

pětasedmdesátku Valthera. Elofsson vyběhl na druhé straně. Borglund se dostal ven poslední, zmatený a udýchaný.

- Co se stalo? zeptal se.

- Nesvítí, vyštěkl Hector ostře., Tohle bude mít ještě dohru.

Ven z tý kraksny, neřádi! zařval na ně.

Pistoli držel v pravé ruce.

- A když řeknu hned, tak nemyslím až zejtra! Ven!

- Ty, hele, uklidni se, pokusil se zasáhnout Elofsson.

- žádný blbosti vyzval je Hector.

Kluci ze zeleného auta vystoupili, každý na své straně. Jejich obličeje vypadaly v mlze jako bílé

skvrny.

- Jen si trochu popovídáme, řekl Elofsson.

Stál u nich nejblíž, ale pistole se ještě ani nedotkl.

- Jen klid, ozval se znovu Elofsson.

Hector stál hned za ním s pistolí v ruce a pravým ukazováčkem na spoušti.

- Nic jsme neprovedli.

Hlas zněl hodně mladě. Mohl patřit stejně dobře dívce jako mutujícimu chlapci.

- To říkaj všichni, odbyl ho Hector., A co to protipředpisový osvětlení? Co mi k tomu řeknete?

Koukni se jim do toho bouráku, Emile.

Takto z několikametrové vzdálenosti Elofsson viděl, že oba podezřeli jsou velmi mladí. Oba měli na sobě kožené bundy, džíny a tenisky, ale tím podobnost končila. Jeden byl vysoký, tmavovlasý a nakrátko ostříhaný, druhý byl menší postavy a měl světlé vlasy na ramena. Ani jeden z nich nevypadal na víc než dvacet let.

Elofsson přikročil k dlouhému mladíkovi a prsty přejel po pouzdru pistole, ale nerozepínal je. Místo toho rukou sáhl po baterce a posvítil si na zadní sedadlo, potom zase baterku strčil do kapsy.

- Hmm, zamručel.

Potom se prudce k dlouhánovi otočil a pevně ho chytil za bundu u krku.

- Hajzlové mizerný! ozval se Hector zezadu.

- Co se tady děje? řekl Borglund.

Tahle věta odstartovala následné události.

Elofsson jednal navykle. Oběma rukama uchopil protivníka za bundu. Dalším krokem bylo přitáhnout oběť k sobě a vrazit mu pravé koleno do rozkroku. A tím měla být věc vyřízená. Jako už

tolikrát předtím. Bez použití střelné zbraně.

Ale tentokrát to Elofssonovi s odrovn áním protivníka kolenem nevyšlo. Mladík s krátce stříhanými vlasy měl jiné plány. Pravou ruku držel na opasku a levou měl zabořenou v kapse. Za pasem měl v kalhotách zastrčený revolver a neváhal dvakrát, jak ho použít.

Vytrhl ho a začal střílet.

Revolver byl konstruovaný pro krátké vzdálenosti, poniklovaný kolt cobra kalibr třicet dva se šesti patronami v zásobníku.

První dvě rány prošly Elofssonovi bránicí, třetí a čtvrtá proletěla pod levou paží. Obě zasáhly Hectora stojícího za ním do téměř stejného místa, do levého boku. Zapotácel se a pozpátku padl zády na vozovku jak široký tak dlouhý, týlem proti nízkému ocelovému drátěnému plotu, který

ohrazoval krajnici.

Střely číslo pět a šest minuly cíl. Byly zřejmě určené Borgundovi, ale ten se od přírody bál střelby a hned při první ráně se bezhlavě vrhl do příkopu na severní straně. Příkop byl hluboký a mokrý a jeho tělo těžce žuchlo na dno. Zůstal ležet na břiše v blátě a neodvažoval se ani zvednout hlavu. Téměř okamžitě ucítil prudkou bodavou bolest na pravé straně krku. Než Elofssona zasáhly kulky, stačil se ještě odrazit podrážkou a pár centimetrů pozdvihnout koleno.

Pevně se chytil kožené bundy a nepustil se do té chvíle, dokud střelec o pár kroků

neustoupil a neuvolnil komoru, aby ji mohl nabít.

Přepadl dopředu a zůstal ležet částečně na boku, s tváří na vozovce a pravou rukou bezmocně pod tělem, stejně jako pistole v dosud zapnutém pouzdře.

Navzdory šeru jasně viděl, jak muž s revolverem pozpátku ustupuje a klidně strká do zásobníku nové patrony, které měl zřejmě volně naházené v kapse bundy.

Elofsson cítil prudkou bolest a předek uniformy už měl prosáklý a lepkavý. Nemohl ani mluvit, ani se pohnout, jen pozoroval situaci. A ta vypadala beznadějně. A přesto byl spíš překvapen než

vystrašen. Jak se tohle mohlo stát? Dvacet let šikanuje lidi, nadává jim, postrkuje je, kope, sráží

obuškem nebo uzemňuje šavlí na plocho. Vždycky byl silnější, vždycky měl převahu, byl zbrojený

proti neozbrojeným, v právu proti bezprávným a mocný proti bezmocným. A teď tu leží.

Muž s revolverem byl od něj vzdálený asi dvacet kroků. Rozednilo se a Elofsson viděl, jak muž otáčí

hlavu a slyšel čtyři slova:

- Fofrem do auta, Kaspere!

Potom muž zvedl levou ruku, opřel si hlaveň o paži a pečlivě mířil. Na koho?

Zbytečná otázka. Odražená střela zajiskřila o beton ani ne půl metru od Elofssonova obličeje. A současně vyšla střela zezadu.

Snad nestřílí i ten druhý mizera: Nebo je to Borglund? Ale ten nápad okamžitě zavrhl. Pokud už

Borglund není mrtvý, tak někde leží a tváří se, že je.

Muž s revolverem stál nehybně. Rozkročený. Mířil. Elofsson zavřel oči. Cítil, jak mu krev pulsuje z těla ven. Neviděl před sebou film svého života, jen si opakoval: Teď zemřu. Hector při pádu nepustil pistoli z ruky. Ležel na zádech s hlavou podepřenou plotem a taky se díval na postavu s revolverem a ostříhanými černými vlasy, ale viděl ji rozmazaně a z větší vzdálenosti. Elofsson ležel přesně ve střelné dráze, ale byl tak přilepený k vozovce, že se nad ním dalo volně

střílet.

Hectora to na rozdíl od jeho kolegy nijak nepřekvapilo. Byl mladý a toto zhruba odpovídalo tomu, co ve své bujné fantazi od zaměstnání očekával. Pravou rukou dosud vládl, ale s levou nebylo něco v pořádku a dlouho s ní zápolil, než ji posunul k závěru a natáhl ho. A to bylo nutné, protože v souladu s policejními instrukcemi neměl v hlavni patronu, ( Na rozdíl od Elofssona a Borglunda, ale těm to nebylo ani k potěše, ani k užitku. ) Manévr se mu podařil teprve poté, kdy protivník vystřelil první ránu druhé série.

Hector trpěl. Zakoušel nesnesitelnou bolest v paži a levém boku a tmělo se mu před očima. První

ránu vystřelil bezděčně a spíš samovolně a šla moc vysoko.

Tohle není vhodná chvíle na lajdácké střílení, to si jasně uvědomoval. Na střelnici měl Hector skvělé výsledky, ale v tomto okamžiku bylo potřeba víc než šikovnosti ve střelbě, aby si člověk zachránil kůži. Rozostřená figurka ve vzdálenosti pětadvaceti kroků měla všechny trumfy v rukou a její podnikání svědčilo o tom, že nehodlá opustit scénu, dokud všichni strážníci v dohledu nebudou zaručeně ztuhlí.

Hector se zhluboka nadýchl. Zabolelo to, že málem omdlel. Kulka narazila do drátěného pletiva a v očkách ocelového drátu zazvonilo. Vibrace se mu šířila temenem a na okamžik mu kupodivu pomohla zaostřit a soustředit se. Zvedl pistoli, vynaložil všechny síly na to, aby udržel

paži napnutou a ruku v klidu. Cíl byl nejasný, ale viděl ho.

Hector stiskl spoušť. Potom omdlel. Automatická pistole mu vypadla z ruky. Elofsson naproti tomu vědomí neztratil. Před deseti vteřinami otevřel oči a nic se nezměnilo. Muž s revolverem stál jako prve, zeširoka rozkročený a se zbraní na ohnuté paži, napohled klidný a nedotčený. Mířil.

Zezadu třeskla znovu rána.

A div divů, muž s revolverem sebou trhl a hodil ruce nad hlavu.

Zbraň mu vypadla z ruky. A potom, jako pokračování stejného pohybu, klesl úplně bezvládně k zemi, jako kdyby neměl v těle kostru. Zůstal zhrouceně ležet. Přes rty mu nepřešel ani hlásek. Bylo by mylné nazvat tuto střelu náhodnou, protože Hector důkladně mířil a vydal ze sebe všechno. Na druhé straně však měl pohádkové štěstí. Kulka zasáhla protivníka do ramene, sklouzla po klíční kosti a prošla přímo míchou. Muž s revolverem na místě zemřel, zřejmě ještě vstoje. Neměl ani příležitost se uložit a naposledy vydechnout.

Elofsson slyšel prudké nastartování a zvuk odjíždějícího vozu.

Potom následovalo absolutní ticho, abstraktní a nepřirozené.

Po nějaké době, která mu připadala nesmírně dlouhá, začal někdo v blízkosti harašit. A po další

době, ačkoliv mohlo jít jen o minuty a dokonce možná i vteřiny, se po všech čtyřech vydrápal Borglund. Naříkal a sténal a nesmyslně mihotal baterkou. Zasunul pod Elofssona ruku, škubl s ní a znovu ji vytáhl. Zíral na krev.

- Ježišikriste, Emile, vydechl.

A potom:

- Do prdele, cos to proved?

Elofsson cítil, jak mu síly prchají z těla. Nedokázal otevřít ústa ani se pohnout. Borglund ztěžka a s funěním vstal.

Elofsson slyšel, jak se potácí k autu a vrhá se na nouzovou frekvenci vysílačky.

- Haló, haló, silnice sto u Sölbackské v Ljunghusenu. Dva kolegové postřelení. Sám zraněn. Přestřelka. Střelba. Pomoc!

Z velké dálky slyšel Elofsson odpovídat v rádiu kovové hlasy.

Nejdřív z okolních obvodů.

- Tady Trel eborg. Už jedem.

- Lundský obvod. Jsme na cestě. Naposledy centrála v Malmö.

- Dobré jitro. Pomoc už je na cestě. Dorazíme asi za čtvrthodinu. Nanejvýš za dvacet minut.

Za chvíli byl Borglund zpátky a držel lékárničku. Převalil Elofssona na záda, rozstřihl mu uniformu a bez rozmyšlení začal cpát obvazy mezi žaludek a zakrvácené spodní prádlo. A celou dobu jednotvárně blábolil.

- Ježišimarjá, Emile, ježišimarjá.

Elofsson ležel na mokrém. Krev se mísila s rosou. Byla mu zima.

Bolelo to čím dál víc. Dosud se nevzpamatoval z překvapení.

O chvíli později bylo slyšet jiné hlasy. Lidé v domě za ocelovým plotem se probudili a odvážili se vyjít ven. Mladá žena poklekla vedle Elofssona, a vzala ho za ruku.

- Vydržte, za chvilku je tu pomoc.

Tolik ho ještě v životě nic nepřekvapilo. Drží ho za ruku člověk. Zástupce veřejnosti. Potom mu položila hlavu k sobě do klína a druhou ruku mu dala na čelo. Seděla tak ještě ve chvíli, kdy se ozvalo ječení houkaček mnoha vozů, nejdřív slabounce, potom pronikavě a ostře.

Tehdy také mlhu prorazilo slunce a osvítilo tu absurdní scénu plochým, bledě žlutým

světlem. Toto se přihodilo ráno osmnáctého listopadu devatenáct set sedmdesát tři na samém kraji malmského policejního obvodu. Ve skutečnosti na nejzazší výspě Švédska. O pár set metrů dál se vzdouvaly táhlé lesklé vlny a omývaly písčitý břeh zálivu, který vypadal v mlze nekonečný. Moře.

Za mořem ležel evropský kontinent.

Devatenáctá kapitola

Pondělí devatenáctého listopadu. Vysoké nebe. Jasno, chladno, větrno. Svátek mají Alžběty a řada mluvit s Folkem Bengtssonem vyšla na Kol berga. To pondělí se hodně věcí změnilo. Jako kdyby Anderslöv najednou zmizel z mapy světa. Veřejné

sdělovací prostředky soustředily svůj zájem jinam.

Co je jedna uškrcená rozvedená žena vedle dvou postřelených policistů? A dalšího raněného, ačkoliv o něm se nevědělo nic bližšího. Jeden gangster je mrtev, druhý se pustil do bezhlavého útěku před spravedlností.

Martin Beck i Kol berg věděli, že být policistou není zvlášť nebezpečné, přestože nejvyšší velení i někteří policisté rádi nebezpečí tohoto povolání přehánějí.

Pochopitelně se občas stávalo, že byl některý policista postřelen. Ve skutečnosti daleko častěji, než

kolik se dozvěděla takzvaná veřejnost. Nehodovost na policejních střelnicích byla varovně vysoká, ale tyto úrazy z postřelení se tutlaly. Důvod spočívá v tom, že mnozí policisté jsou mladí náruživí

střelci, postrádají však zkušenost a opatrnost při zacházení se střelnou zbraní, jakou se skoro vždycky vyznačují civilní závodní střelci.

Chovají se neopatrně, řečeno prostými slovy, a proto často postřelí sebe nebo ostatní ale jen velmi zřídka smrtelně.

Jinak to však po fyzické stránce není nebezpečné povolání.

Největším rizikem je ve skutečnosti zničená páteř od přehnaného vysedávání v autě. Spousta jiných profesí má pracovních úrazů daleko víc.

A to neplatí jen ve Švédsku.

Abychom nechodili pro příklady daleko, bylo od roku devatenáct set čtyřicet sedm v anglických dolech usmrceno sedm tisíc sedm set šedesát osm dělníků, zatímco v té době ztratilo život jen dvanáct policistů.

To je sice dost extrémní příklad, ale Lennart Kol berg ho s oblibou používal, když přišla řeč na výzbroj policistů. V Angli , Skotsku a Walesu jsou policisté, jak známo, neozbrojení. A nějaké

vysvětlení pro onu podivnou skutečnost, že v tak malé zemi, jako je Švédsko utrpí policisté daleko častěji pracovní úraz, musí přece existovat.

Martin Beck byl nucen vyřídit první telefonát toho dne a ještě ke všemu s osobou, které by se nejraději na sto honů vyhnul.

Byl to Stig Malm.

Ve skutečnosti existoval jen jediný člověk, ke kterému měl Martin Beck ještě větší odpor.

- Tvůj případ je vyřízený, prohlásil Malm.

- To snad ani ne.

- Jak to? Pokud tomu dobře rozumím, vyřešilo se to. Vraha máte pod zámkem. Dokonce ještě

předtím, než se našla mrtvola. Ačkoliv to sotva byla tvoje zásluha. Martin Beck si vzpomněl na překopávání Bengtssonovy zahrádky a zdržel se komentáře. Téma bylo poněkud choulostivé.

- Nebo jak se na to díváš ty? zeptal se znovu Malm.

- Rozhodně nemohu tvrdit, že to je vyřešené, opáčil Martin Beck.

- Jak to myslíš?

- Jsou další možnosti. A některé podrobnosti se doposud nevyjasnili.

- Ale vraha jste přece chytili, ne?

- O tom vůbec nejsem přesvědčen, řekl Martin Beck., Ačkoliv vyloučit se to nedá.

- Vyloučit? Vždyť je to jednoduchý jak facka.

- Může to být ještě jednodušší, poučil ho Martin Beck s důrazem.

- Daleko jednodušší.

Kol berg se na něj tázavě podíval. Seděli u Nöjda.

Herrgott byl po ránu vyvenčit psa.

Martin Beck zavrtěl hlavou.

- Kvůli tomu ti ale nevolám, pokračoval Malm., Klidně se mystifikuj dál, pro mě za mě. Ale teď jde o důležitější věci.

- A o jaké?

- že se ještě ptáš? Gangsteři zmasakrují tři policisty a jeden desperát je na svobodě.

- O tom vůbec nic nevím.

- To mi nevyprávěj. Čteš snad noviny, ne?

Martin Beck si nedokázal odpustit poznámku:

- To jo, ale nehodnotím podle toho práci policie. A nevěřím každý blbosti, kterou se dočtu. Malm na to nereagoval. Pokaždé, když si Martin Beck uvědomil, že tenhle člověk je jeho šéfem, pocítil něco mezi odporem a překvapením.

- Celá ta věc je svou podstatou velice pobuřující, prohlásil Malm., Šéf je pochopitelně rozčilený. Víš přece, jak si to vždycky bere, když se některému z našich chlapců něco stane. Tentokrát za nim zřejmě šéf v kanceláři nestál.

- Vím, přikývl Martin Beck.

Přirozeně, tohle neštěstí bylo stejně hrozné jako příznačné pro vývoj situace. Směšné na tom bylo jen to, že Malmův způsob podání z toho dělal jakousi pseudoudálost, které v poslední době čím dál častěji sloužily policejnímu sboru jako propaganda.

- Dá se předpokládat, že bude vyhlášeno celostátní pátrání, pokračoval Malm., Dosud se nenašlo ani auto, ve kterém jeden z nich prchl.

- A co s tím má vlastně společného komise pro vraždy?

- To teprve ukáže čas a nejbližší vývoj toho strašného dramatu, pronesl Malm s přehnanou vznešeností, kterou se tolik vyznačoval.

- A jak to je vlastně s těmi kluky? zeptal se Martin Beck.

- Přinejmenším dva z nich jsou dosud v kritickém stavu. Doktoři dávají naději, že třetí se z toho dostane, i když bude muset počítat s delší rekonvalescencí.

- Aha.

- Musíme brát v úvahu možnost, že se pátrání rozšíří po celé zemi. Tenhle desperát musí být za každou cenu dopaden, a to co nejdřív.

- Jak už jsem řekl, nejsem s tou věcí moc obeznámen, řekl Martin Beck.

- To můžeš být dřív, než se naděješ, dodal Malm a krátce, samolibě se zasmál., Proto ti volám.

- Aha.

- Bylo rozhodnuto, že pátrání povedu já osobně, řekl Malm., Jsem velitelem taktického komanda. Martin Beck se usmál. To byly dobré zprávy jak pro něj, tak pro stíhaného. Zřejmě se vyhne úkolu, který obnášel i to, že ho budou bolet uši z neustálého ráčkování policejního

prezidenta, a co se týče zločince, ten má skvělé výhledy na svobodu. Umístit Martina Becka do pátracího štábu, kterému dělal takzvaného taktického velitele Malm, bylo přece jen trochu moc.

V tomto ohledu měl privilegia.

Proto uvažoval, co mu vlastně Malm chce. Nemusel přemítat dlouho, protože Malm si odkašlal a významně pronesl:

- Je pochopitelné, že ty dokončíš případ, na kterém právě pracuješ. Ale v Malmö se právě sestavuje jiná pracovní skupina.

Ředitel v Malmö je informován, A my jsme teď měli brzo ráno poradu. Martin Beck se podíval na hodinky. Nebylo ani osm hodin.

Na hlavní policejní správě zřejmě poskakovala samá ranní ptáčata.

- A?

- Rozhodli jsme, že Lennarta Kol berga okamžitě převedeme do této skupiny. Je to mimořádně

velká posila a ty ho dost dobře nemůžeš využít v případu, který je prakticky uzavřen.

- Okamžik, přerušil ho Martin Beck., Můžeš mu to oznámit sám.

- To není třeba, odmítl Malm., Stačí, když mu to vyřídíš. Má se okamžitě hlásit v Malmö. Koordinátorem pátrací skupiny v Malmö je kriminální inspektor Mänsson.

- Vyřídím.

- Výborně řekl Malm., Ostatně blahopřeju.

- K čemu?

- V podstatě jsi vyřešil tu sexuální vraždu. Rychle jako obvykle.

- Ani vlastně nevím, jestli to byla sexuální vražda, namítl Martin Beck., Pitevní protokol v tom není

tak jasný.

- Procento tvých vyřešených případů je úžasné, švitořil Malm. Kromě případů v zamčených pokojích. Dobrosrdečně se svému vtípku zasmál. Martina Becka přešla chuť se smát, když viděl Kol bergův podezíravý obličej.

- A ty tedy vyřídíš Kol bergovi ten rozkaz…, tedy tu zprávu?

- Ano, řeknu mu to.

- Tak prima. Nazdar.

- Na shledanou, řekl Martin Beck. Zavěsil.

- Co zas ten blb chtěl? zeptal se Kol berg.

Martin Beck ho pátravě pozoroval.

~ No, každopádně mám jednu dobrou zprávu.

- Jakou?

- Nebudeš se muset trápit s Folkem Bengtssonem.

Kol berg byl jat ještě větším podezřením.

~ No dobře, a teď tu špatnou zprávu.

- Dole u Falsterbo včera ráno postřelili dva policisty. A třetí byl raněn nějak jinak.

- Já vím.

- Máš se hlásit v Malmö.

- A proč?

- Sestavují tam nějakou pracovní skupinu. Koordinátor je Mänsson.

- Aspoň něco.

- Bohužel je v tom malý háček. Nebude se ti to líbit.

Prezident, vydechl Kol berg s hrůzou v tučném obličeji.

- Tak blbý to zas není.

- Tak jak?

- Malm,, Do prdele.

- Je šéfem taktického komanda.

- Taktického komanda?

- Říkal to.

- Co to hergot, má znamenat?

- Na mě to působí vojensky. My se ještě staneme příslušníky nějakého četnictva, uvidíš. Kol berg se zakabonil.

- Kdysi jsem měl tohle povolání rád. Ale to už je hodně dávno.

Ještě něco jsi mi měl říct?

- V podstatě ne. Máš jet do Malmö hned.

Kol berg potřásl hlavou a řekl:

- Malm. Korunovanej vůl. Postřelení poldové. A ten blbec se provolá šéfem nějakýho taktickýho komanda. Neuvěřitelný. Takže si mám prostě sbalit svých pět švestek a táhnout.

- Co ty si myslíš o Folkovi Bengtssonovi? Čistě soukromě.

- Upřímně řečeno mi připadá nevinný, odpověděl Kol berg., Nemá to v hlavě v pořádku, ale tentokrát v tom lítá nevinně.

Než se rozloučili, Martin Beck ho ještě napomenul:

- A nenech se tim tak deprimovat.

- Pokusím se, řekl Kol berg.

- Tak ahoj.

- Ahoj.

Martin Beck seděl chvíli o samotě a snažil se posbírat myšlenky. Důvěřoval Kol bergovu úsudku stejně jako svému. Kol berg nevěří, že Folke Bengtsson zaškrtil Sigbrit Märdovou.

Ani on sám tomu nevěřil. Ale nebyl si tolik jist, Bengtsson je hrozný podivín. Oproti tomu věděl Martin Beck jinou věc. Bertil Märd je nevinen. Benny Skacke ověřil jeho povídání o lodích, Nebyla to snadná věc, ale na druhé straně nic neproveditelného pro energického policistu s ohromnou Ctižádostí a příjemným hlasem v telefonu.

Märdovy zápisky odpovídaly skutečnosti. Za rozhodující se dal považovat údaj o faerské nákladní

lodi.

Vešel Nöjd, hodil klobouk na psací stůl a sám se svezl do služební židle. Timmy se postavil na zadní a jal se Martinu Beckovi olizovat obličej. Martin Beck psa odstrčil a řekl.

- Herrgotte, víš na sto procent, že vážně neznáš chlapa jménem Kaj, který má za manželku nějakou Sissy? Má být malý, neduživý a opálený? Má bílé vlnité vlasy a brýle?

- V celém anderslövském okrsku nikdo takový není, odpověděl Nöjd.

- Myslíš, že to on sprovodil Sigbrit ze světa?

- Jo, přisvědčil Martin Beck., Začíná mi to tak připadat.

- Sedni, Timmy, okřikl Nöjd psa.

Pes si kupodivu sedl vedle jeho židle.

Nöjd se podrbal v týle a řekl:

- No, bylo by to prima, kdyby to nebyl Bengtsson. Vypadá to, že ho lidi postrádají, jeho i ty uzenáče. A kromě toho bych byl radši, kdyby to byl někdo cizí.

Dvacátá kapitola

Seděl za volantem celou neděli a k večeru se dostal k místu jménem Malexander. Vyhýbal se velkým státním silnicím. V podstatě se chtěl dostat na sever a řídil se podle ukazatelů

směru, ale jeho zeměpisné znalosti byly bídné a mapu neměl, a tak si často zajížděl.

Občas zakoušel pocit, že jede zpátky na jih, stejný kus cesty, který před chvilkou ujel po jiné silnici na sever.

Minulé události vnímal jako něco abstraktního a neskutečného.

Pokoušel se vybavit si ve vzpomínkách jejich průběh, ale viděl jen jednotlivé okamžiky jako mrtvolky ve filmu.

Nejdřív ho strach skoro ochromil, potom ale pomalu odumřel a nakonec jel bez přemýšlení stále dál.

Zabočil na úzkou silnici vedoucí k jezeru a zaparkoval u cesty.

Potom si lehl na zadní sedadla, přetáhl si límec přes uši ruce si strčil mezi kolena a okamžitě usnul. Od jezera stoupala pára a zahalovala auto mlžným závojem.

Probudil se zimou. V prvním okamžiku nevěděl, kde je, ale pak si vzpomněl a zase propadl strachu. Bylo ještě tma. Přelezl na přední sedadlo, zapnul světla a nastartoval. Potom se celý roztřesený

prošel kolem auta, aby si trochu uvolnil ztuhlé končetiny. Zastavil se před chladičem, podíval se na poznávací značku a řekl si, že by měl číslo při první vhodné příležitosti vyměnit. Potom pokračoval v cestě na sever.

Chlapec, kterému říkali Kasper, byl menší, štíhlý s útlými končetinami a měl světlé vlasy, které se mu vlnily až na ramena a posilovaly měkké, dětské rysy obličeje. Za volantem se mu často stávalo, že musel předkládat řidičský průkaz. Nevypadal na osmnáct, Pokaždé ho to strašně rozčílilo a doufal, že se takovým nepříjemnostem vyhne a nenarazí na policejní hlídku, když se bude držet na menších silnicích.

Řidičský průkaz měl v pořádku. Byl zastrčený v zadní kapse džin a vystavený na jméno Ronnie Kaspersson, narozen šestnáctého září devatenáct set padesát čtyři. Přemýšlel o tom, jak to dopadlo s jeho kamarádem. Když ho viděl padat na silnici, byl přesvědčen, že ho zastřelili, ale teď už si tím tak jistý nebyl. Stál tam uprostřed silnice a vykřikl ‚Fofrem do auta, Kaspere!‘ a mířil na jednoho z policistů. A z ničeho nic to koupil sám. Možná, že stačil jednoho nebo dva fízly odrovnat, to Kasper nevěděl, dostal strach a utekl. On dokonce ani nevěděl, že jeho kamarád je ozbrojený.

Třeba vůbec není mrtvý, ale sedí na fízlárně a žvaní. Ale co by vlastně mohl píchnout, vždyť ani neznal Kasperovo pravé jméno.

Stejně jako Kasper nevěděl nic o něm, znal i on jen jeho křestní jméno. Setkali se v pátek večer v Malmö.

Kasper přijel ráno z Kodaně. Vlastně měl namířeno přímo do Stockholmu, ale peníze došly a na stopu neměl štěstí. Tak se celý den potuloval po Malmö a uvažoval, jak si opatřit peníze. Malmö

mu bylo cizí, nikoho tu neznal a nevěděl, kam jít.

Nakonec se ocitl v nějakém parku a potkal tam pár kluků, kteří ho pozvali na pivo. A tam se také

seznámil s Kristerem.

Ostatní kluci se ztratili a na lavičce zůstali jen Krister, Kasper a pivo, o které se svorně dělili. Ani Krister neměl peníze. Zato měl auto. Nebylo sice jasné, zda je jeho, ale klíče od něj vlastnil. Bydlel v Malmö a věděl, kde jsou letní chaty, kam se dá vloupat.

V noci z pátku na sobotu jezdili sem a tam a ztroskotali při pokusu vniknout do vily těsně před městem. Nakonec se vloupali do letní chalupy, která vypadala na zimu zabedněná. Našli pár konzerv, snědli je a potom se několik hodin prospali. V domě nic hodnotného nenašli, ale sebrali několik obrazů a sádrovou sošku na podstavci.

Potom se vrátili do Malmö a Kristerovi se podařilo v obchodě s gramofonovými deskami

ukrást pár elpíček. Krister město dobře znal a desky okamžitě zpeněžil a nakoupil pivo a jednu láhev vína. Vrátili se do parku a jezdili autem kolem dokola po městě až do večera.

- Večer se vypravíme na jedno místo, kde bydlí samí boháči, sliboval Krister. Místo se jmenovalo Ljunghusen a na domech bylo vidět, že jsou jen pro náročné. Vloupali se do několika vil a sebrali věci, které se snadno prodávají. Televizi, tranzistorák a několik koberců, o kterých Krister prohlásil, že to jsou pravé peršany. V jednom domě se dostali do baru a vzali si pár lahví tvrdého alkoholu.

A nakonec přišli i k hotovosti. V prasátku, které rozbili, cinkalo asi třicet nových pětikorun. Byla to zdařilá noc až do chvíle, kdy se odnikud vynořilo hlídkové auto. Kasper si promítal sled událostí, ani vlastně nevěděl po kolikáté už. Nejdřív ten mladý policajt, který tam najednou stál s pistolí v ruce, a potom ten starší, který se chopil Kristera, pak třeskla rána a Kasper si nejdřív myslel, že vyšla z pistole toho mladého poldy. Ale potom viděl, jak se jeden z policistů svezl k zemi a hned potom druhý, a tehdy pochopil, že to musel vystřelit Krister. A potom proběhlo najednou všechno tak rychle, že Kasper dostal strach a ujel, ani nezjistil, zda je Krister mrtvý nebo jenom raněný.

Vracel se stejnou trasou, kterou přijeli z Malmö, ale tam, kde začínala dálnice, změnil směr. Pochopil, že už musel být vyhlášen poplach a že se od Malmö řítí hlídkové vozy a záchranky. A potom mu najednou došel benzin.

Zrovna se s Kristerem bavili o tom, že najdou auťák, z kterého natankují, když se z ničeho nic objevilo to policejní auto. A potom propadl panice a sešlápl plyn až k podlaze a úplně zapomněl, že nádrž je v podstatě prázdná.

Sjel z krátkého kopečka a postavil vůz za několik polorozpadlých stodol. Kradené zboží tam nechal ležet. Potom šel po krajnici a brzy se dostal do menší vesnice. Z dálky slyšel ječení policejních houkaček a strachy propadl zoufalství. Zkusil to s několika auty, než našel jedno, které se mu hodilo. Stálo před velkou vilou, parkovalo v otevřené garáži a dveře nebyly zamčené. Kasper si byl vědom rizika. Majitel vozu se mohl kdykoliv vynořit z domu. Ale byla neděle, hodně

brzy po ránu a nastartované ho měl za pár minut.

A od té chvíle jel na sever. Domů. Do Stockholmu.

Kasper bydlel ve Stockholmu celý svůj devatenáctiletý život.

Vlastně nikdy nebydlel uvnitř města. Narodil se a vyrostl na předměstí, chodil tam do školy a bydlel u rodičů. Ještě před třemi lety. Od té doby hledá zaměstnání, ale dost liknavě, to si zase musí

přiznat. Dva roky před tím se rodiče z města odstěhovali a pořídili si poblíž Södertálje řadový

domek a vzhledem k tomu, že se s nimi stěhovat nechtěl, začal vést v hlavním městě poměrně

nezakotvenou existenci.

Pomyšlení na vlastní byt bylo vyloučené. žil z podpory v nezaměstnanosti a sociální pomoci a bydlel povětšinou u kamarádů nebo příležitostných dívčích známostí, rozvedených mladých paniček s bytem a prostornou postelí.

Postupně pronikl do kruhů, které se řídily pravidlem, že zločin se vyplácí, když člověk podniká v malém a je dost mazaný na to, aby se nenechal zašít. Účastnil se vloupání, kradl v malém na vlastní

pěst, trochu fušoval do aut a pasácké branže, pár měsíců cizopasil na dívce, která šlapala Mezimalmskou a brala si zákazníky domů, zatímco on seděl v kuchyni a pil vodku s limonádou. Při zločinném podnikání se držel dvou zásad: nikdy se nezaplést s narkotiky a za žádnou cenu

nenosit zbraň. Jeho dětinský vzhled ho často vysekal z maléru a trestán byl jen jedinkrát. Ze života, jaký vedl, si nedělal výčitky. Jako mnoho švédských chlapců a děvčat se nedokázal ztotožnit se společností, kde jediným měřítkem hodnoty jedince je sociální standard a materiální

bohatství, zatímco na druhé straně společnost není schopná opatřit mladému člověku čestnou a pokud možno smysluplnou práci. Takže otázku viny si pro sebe vyřešil a svůj názor sdílel s tisíci ostatních vrstevníků: Do nepřátelského politického systému, který vyžadoval solidaritu výměnou za lež a zradu, se nenarodil dobrovolně a připadalo mu, že by se měli stydět spíš ti, kdo zemi řídí, než on.

Poblíž Katrineholmu musel natankovat. Platil lesklými pětikorunami a pumpař si je prohlédl, než je uložil do zvláštní přihrádky v pokladně:

- Není škoda se jich zbavovat?

Kasper pokrčil rameny a chtěl si vymyslet něco na vysvětlenou, ale na nic se nezmohl. Najednou si uvědomil, že má ukrutný hlad, a zašel do bufetu vedle benzínové pumpy. Dal si jejich specialitu, jakési mleté maso s hnědou lepkavou omáčkou, kopečkem brusinkové zavařeniny a čtyřmi rozvařenými bramborami. Jídlo bylo mizerné a ani nebylo teplé, ale on byl příliš vyhladovělý

na to, aby mu takové maličkosti vadily.

Po chvíli jízdy zastavil u novinového stánku a koupil si balíček cigaret, žvýkačku a noviny. Cestou do auta si prohlédl titulky na první straně.

Položil noviny vedle sebe na přední sedadlo, zajel na postranní silnici, tam zastavil a rozložil si noviny přes volant.

Krister je mrtev, ale všichni tři policisté vyvázli. Jeho honí po celé zemi s nasazením ohromného policejního aparátu. V článku ho nazývali gangster, desperát, vrah policistů. Znovu si přečetl začátek článku, kde se psalo o zdravotním stavu policistů. Dva z nich na tom byli dost kriticky, ale pokud tomu dobře rozuměl, nebyl ani jeden. z nich mrtev. Proč teda píšou vrah policistů?

A kromě toho on přece nebyl ozbrojen.

Přečetl si reportáž ještě jednou a důkladně. Zatím nezjistili ani jeho, ani, Kristerovu totožnost a auto nenašli, Policie doposud pátrá po velkém americkém automobilu, ale tak dobře ho zase neschoval, aby ho dřív nebo později neobjevili.

Dočetl noviny a dlouho seděl a zkoušel posbírat myšlenky. Strach, který předtím ustoupil, se ho zase zmocnil. Snažil se uvažovat klidně a rozumně. jediné, čeho se dopustil, bylo několik vloupání a krádež auta.

Nebyl to on, kdo střílel. I kdyby ho zavřeli, tohle se dá prokázat, a trest za to, co provedl, nemůže být vysoký. Ale zatím při něm stojí štěstí, a když se bude chovat rozvážně, vyseká se z toho. Nakonec noviny zmačkal, vyhodil je do příkopu a pokračoval v cestě. Rozhodl se jet dál. V jednom obchodním domě si koupil materiál na dvě poznávací značky starého typu. Vyjel z města ven a na jedné zapomenuté lesní cestě sestavil dvě tabulky, sundal z auta obě staré poznávací

značky a zakopal je. Potom přišrouboval falešné a rozjel se do Södertälje. Zajel s autem s falešnými poznávacími značkami do rodičovské garáže. Při troše štěstí ho tam bude moct nechat několik dnů.

Jeho otec byl obchodní cestující a často odjel s autem pryč i na několik dní za sebou. Měl štěstí. Doma byla matka a otce čekala až koncem týdne. Matce napovídal, že si auto půjčil od dobrého kamaráda.

Měla radost, že ho zase vidí, a ještě větší, když jí řekl, že se doma pár dnů zdrží. Večer mu uvařila jeho zamilované jídlo, biftek s cibulkou a hranolky a jablečný koláč s vanilkovým krémem.

Šel si brzy lehnout, a když usínal v otcově posteli, připadal si docela bezpečně. Dvacátá první kapitola

Ráno jedenadvacátého listopadu zemřel na infekčním oddělení malmöské kliniky Gustav Borglund. Do nemocnice přijel moc pozdě a lékaři neměli víc šancí než ta břečka 7-up v očistci. Ale Emil Elofsson i David Hector ,vyvázli životem, a to zejména díky šikovnosti chirurgů. Ve Švédsku už mnoho dobrých lékařů nezbylo vzhledem k tomu, že úřady svou nebetyčnou hloupostí donutily většinu z nich k útěku ze země. Ale Elofsson i Hector měli štěstí. Dostalo se jim hbitého a prvotřídního ošetření a toho, čemu se říká protekční péče.

Oba na tom byli pochopitelně hodně zle, zvlášť Elofsson, který koupil kulku do jater a jednu blízko slinivky břišní. Od osudných dnů Jamese Garfielda však chirurgie o krok postoupila a lékaři, kteří se navzdory současnému systému rozhodli zůstat z lásky k bližnímu, v zemi, svému řemeslu rozuměli, ačkoliv povětšinou byli přetažení a tak unavení, že jim skalpel při operaci málem padal z rukou. S Elofssonem a Hectorem nebylo možné mluvit ani v pondělí, ani v úterý a Borglund nevěděl nic, dokonce ani to, že umírá.

Policejní taktické komando mělo přesně takové úspěchy, jak se dalo předpokládat. Nepodařilo se jim najít vůz, ve kterém pachatel prchl, ani nezjistili totožnost zabitého. Borglund završil svou dlouhou kariéru poměrně dobromyslných neúspěchů posledním vydechnutím ve středu ve čtyři hodiny ráno.

Nebyl to zlý člověk a jednou dokonce vyzval Elofssona, aby dal jednomu jugoslávskému capartovi hašlerku, přestože jim to zkomplikovalo službu.

Zvěst o jeho smrti se dostala na hlavn í policejní správu během několika hodin. Měla charakter prudkého záchvatu a okamžitě vyprovokovala séri telefonických hovorů Stiga Malma policejnímu řediteli v Malmö. Malm měl za zády samotného potentáta. Byl to zázrak, že telefon ty vibrace ve zdraví přežil.

Hlavní policejní správa vyžadovala aktivitu.

Když se řeklo aktivita, myslela tím hlavní policejní správa rozeslat po zemi autobusy plné policistů v neprůstřelných vestách a přílbách se sklápěcím hledím z plexiskla. Dále tím měla na mysli elitní střelce s automatickými zbraněmi a slznými bombami. Všechno se dalo na neurčito vypůjčit od vojska.

Lennart Kol berg, když se řeklo aktivita, měl na mysli pohovořit si s lidmi. Pondělí a úterý trávil tím, že si pasivně prohlížel proudy mladíků a dívek, které na vlastní pěst sebrali přičinliví policisté s odůvodněním, že jsou buďto cizinci, nebo nějak podezřele oblečeni. Kol berg už byl u fochu dost dlouho na to, aby mu bylo jasné, že za možného vraha nemůže označit osobu jen kvůli tomu, že už půl roku nebyla u holiče. A kromě toho, jak on to chápal, nikdo zavražděn nebyl.

Ale po Borglundově smrti se všichni chovali jako pominutí, a někdo tedy musí udělat konstruktivní

krok. Proto si zajel do garáže hotelu Svatý Jiří, kam obvykle ubytovávali vyšší policejní úředníky, pro auto a odjel do Všeobecné nemocnice v Malmö.

Měl v úmyslu si pohovořit s Elofssonem a Hectorem. Doktoři proti tomu nic nenamítali, oba prý

mají natolik jasné hlavy, že v jejich případě ani víc žádat nelze. Kol berg byl ostřílený muž, a přesto ho vstup na oddělení mírně vyvedl z rovnováhy. Podíval se na lístek, kterým ho vybavil Per Mänsson. Ano, je tu správně a Švédsko to je taky, to konečně věděl už

předem.

Budova pocházela z devatenáctého století a na sále leželo asi třicet mužů. Mnozí byli zřejmě těžce nemocní, protože místnosti se nesly steny a kvílivé prosby o pomoc. Pach byl

nesnesitelný a celá ta scéna silně připomínala obvaziště z krymské války. Mezi postelemi nebyly dokonce ani závěsy nebo zástěny.

Dívka v bílém plášti a s nepřítomným výrazem byla uklízečka, jak se ukázalo. Když se ptal po lékaři, zírala na něj zasněnýma jasně modrýma očima a potom řekla:

- Myslíte doktora? Ten hned tak nepřijde. Z této Strany víc informací nevytěžil. Ale službu konající lékař tam byl, chlupatý černý muž s košilí rozepnutou až k pupku. Seděl v místnosti pro personál a pil kávu.

Měl jen jedinou vadu, pocházel totiž z Afghánistánu, jeho jméno se za žádnou cenu nedalo vyslovit a ovládal angličtinu, která by snad dělala čest pastýři ovcí v Mongolské lidové republice. Pokud nebylo dost lékařů, a o tom nemělo smysl pochybovat, vypadalo to se stavem ošetřovatelek ještě beznadějněji.

Nakonec našel i ji. Následkem nedostatku personálu měla na starosti celá dvě oddělení a pracovala v jednom tahu čtrnáct hodin. Ale nenechalo to na ní stopy. Byla to blondýnka, působila klidným dojmem, asi pětatřicetiletá, pevná, hezká, měla jiskrné oči a svalnatá lýtka. Jak obrázek, ohodnotil ji Kol berg, který byl na city. Kdyby mu bylo o deset let míň, už v tom lítal. Teď ho vzrušovala jen jeho manželka, brunetka vybíraná s ohromnou péčí, aby mu vyhovovala nejen intelektuálně, ale i sexuálně. Byla to příjemná žena a díky jí se cítil naprosto šťastný. V současné době hodně uvažoval o mužských a ženských rolích a o absurdních rozdílech mezi oběma pohlavími.

Gun byla hezká a připomínala jeho oblíbenou herečku Tatánu Samojlovovou: Do kina chodil zřídka, ale nikdy si nenechal ujít film, kde hrála.

Gun mu ale stejně připadala ještě krásnější než Tatána Samojlovová, a to už bylo co říct. Miloval ji. Znamenala pro něj všechno. Ona a děti. Bodil právě oslavila šesté narozeniny a brzy půjde do školy. Joakimovi jsou tři. Bezvadné děti.

Dneska ráno se viděl v zrcadle v hotelovém pokoji. Nahý od hlavy až k patě. Zatímco Gun je krásná, on je bezpochyby tlustý a odulý. Neměl z toho dobrý pocit. A taky se mu nelíbilo, že ve společnosti, kde není ani možné prosadit princip stejné odměny za stejnou práci, se žena chápe jen jako sexuální objekt.

Podíval se na ošetřovatelku. Jak dokáže vypadat tak svěže a zdravě? Vždyť musí zastat dvě

oddělení.

Vypadalo to, že je stále dobře naladěná. A práci má určitě ráda. Kolem padesáti pacientů. Mnozí z nich těžce nemocní, někteří umírající. Příšerná nemocnice. Ukázal ji legitimaci.

- To jdete špatně, řekla mu., Ti neleží tady na sále, mají jeden z bývalých soukromých pokojů. Máme tu takové čtyři. Tam se leží po dvou. Policisté jsou na dvojce.

- Aha.

- Tam ukládáme skutečně těžké případy.

- A protekční?

- Hm, tak by se to taky dalo říct.

Podíval se jí na lýtka a podkolení. Nemohl si to odpustit. Pod bílým pláštěm měla podprsenku.

- Teď už s nimi můžete mluvit, řekla mu., Ale ne moc dlouho.

Elofsson je na tom hůř, ale myslím, že Hector si tu pobude dýl.

- Nebudu to zbytečně protahovat.

- Operoval je sám docent. Čtyřikrát za sebou. Jinak by sotva přežili. Alespoň Elofsson. Pokoj dokazoval, že hlavní policejní správa na své raněné nezapomíná. Byly tam záplavy květin, čokolády, ovoce a kromě toho i rádio a barevná televize.

Hector vypadal čileji, ačkoliv měl pravou paži a obě nohy na kladkách. Elofsson měl čtyři různé kapačky, jednu s krví, ostatní naplněné různobarevnými tekutinami. Byl to silný mohutný chlap s tvrdými rysy a líným pohledem. To poslední zřejmě způsobil jeho špatný

zdravotní stav.

Kol berg se s nimi pozdravil. Měl pocit, že s Elofssonem už se při nějaké příležitosti setkal. Hectora nikdy neviděl, ale na druhé straně Hector vypadal jako typický mladý policista této doby. Pokud člověk může vypadat typicky.

Připadalo mu, že by je měl nějak politovat, ačkoliv před ním to už udělal kdekdo od policejního ředitele až po poslední posádku hlídkového vozu, která se právě ocitla v blízkosti.

- Blbý tady ležet, co? řekl bez fantazie.

- Naše chvíle ještě nepřišla, zadeklamoval Hector.

Třeba je nábožensky založený.

- Ten člověk, co vás postřelil, je po smrti, řekl Kol berg.

- Stejně je to neuvěřitelný, že jsem ho dostal, řekl Hector., Už jsem měl dvě kulky v těle a tady kolega mi ležel v ráně a ještě ke všemu byla tma.

- Ale toho druhého jsme ještě nechytli, pokračoval Kol berg.

- Všimli jste si, jak vypadal?

- Ještě nebylo světlo, ozval se Elofsson., To už tady kolega řekl.

- Ale viděli jste ho, ne?

- Moc zřetelně ne, řekl Hector., Tady kámoš byl v ráně a já jsem se soustředil spíš na toho druhýho. Ale vím, že měl světlý vlasy.

- Člověk toho v tom fofru moc nepostřehl, ozval se Elofsson.

- Ale byl to mladíček, teda jako že mu nemohlo bejt víc jak dvacet. A taky měl dlouhý blond vlasy.

- Řekl něco?

- Slyšel jsem, jak s nima kolegové mluvěj, ale neslyšel jsem, co odpověděli.

- Ani jeden z nich toho moc nenapovídal, řekl Elofsson., A navíc mluvil jen ten dlouhán. Mám dojem, že ten druhý snad ani neotevřel pusu.

- Ten velkej řekl, že nic neprovedli, dodal Hector., Teď se mi to vybavuje. Já jsem ho upozornil, že jeli bez světel, a on mi na to s klidem odpověděl, že nic neprovedli.

- To je fakt, podpořil ho Elofsson., Kolega tady povídá, že světla neodpovídají předpisům, a on na to, že prej nic neprovedli.

- A to je všechno, víc už jste neřekli nic?

- Ale jo, vzpomněl si Elofsson., Když se začalo střílet, tak ten dlouhý něco vykřikl. Naskoč do auta, nebo něco na ten způsob, a zavolal na něj jménem.

- Vzpomenete si na to jméno?

- Počkejte. Bylo to takový neobvyklý jméno. Začínalo to na K.

Možná Klas.

- Na tom není nic neobvyklého.

- Ne, tohle bylo takový zvláštní. Hned si vzpomenu.

- Určitě, ubezpečoval ho Kol berg., Člověku se takové věci za chvíli vždycky vybaví.

- Já jsem žádný jméno neslyšel, ozval se Hector.

- Zatím jsme nenašli ani auto, oznámil jim Kol berg.

- Dostali jsme s kolegama špatný popis z rádia, řekl Hector.

- Pátrali po chrysleru, ale já jsem si na beton jistý, že to byl starý chevrolet.

- Jak si tím můžeš být tak jistý? zapochyboval Elofsson.

- Já jsem na auta machr. V rádiu vyhlásili pátrání po modrém chrysleru. Ale podle mě to

byl určitě

chevrolet a ještě ke všemu zelený. A taky nám dali chybný číslo.

- Jo, to se stává, povzdechl si Elofsson., Chybný. Ale to já si tak přesně nepamatuju, co hlásili v rádiu.

- Já jo, řekl Hector., Říkali, že to je auto s výtržníky a se starým značením. To bylo fakt, ale to ostatní nesedělo.

- To je typický, zhodnotil situaci Elofsson.

Dýchal ztěžka.

- Bolí tě to? zeptal se Kol berg účastně.

- Chvílema je to nesnesitelný.

Kol berg se otočil na Hectora.

- Tak ty říkáš, že všechno bylo špatně, jednak barva, jednak značka. Ještě něco?

- Jo, v rádiu povídali, že to jsou dvě holky a jeden kluk, v tom autě. Ve skutečnosti to byli dva kluci a žádná holka.

- Už to mám, to jméno, ozval se náhle Elofsson. Kasper.

- Kasper?

- Přesně tak. ŻFofrem do auta, Kaspere,® vykřikl ten, co po mně střílel. Určitě to bylo Kasper.

- Jseš si tím jistý?

- Na beton. Povídal jsem přece, že to bylo takový divný jméno.

A Kasper je divný. Neznám nikoho, kdo by se tak jmenoval.

- Já taky ne, uznal Kol berg.

- No a potom ta poznávací značka, řekl Hector., Hlásili, že to je áčko. Teda jako starý stockholmský

označení. A že v čísle jsou tři šestky. Ale to byla taky blbost, protože ten auťák měl béčko a číslo začínalo dvěma sedmičkama. Potom tam byla ještě jedna číslice a to klidně mohla být taky sedmička.

- O tom já nic nevím, řekl Elofsson.

- To je dost důležitý, ocenil informaci Kol berg., Takže teda podle tebe to byl zelený chevrolet registrovaný ve stockholmském kraji a v poznávací značce měl dvě nebo tři sedmičky.

- Jo, to je tutovka, přikývl Hector., Vždycky se snažím si co nejvíc věcí zapamatovat a vždycky mi to vyjde.

- To je fakt, dosvědčoval Elofsson., Kolega má furt oči otevřený.

- Co měl ten Kasper na sobě?

- Tmavou bundu a džíny, řekl Hector., Popelínovou bundu. Menší blonďák. A dlouhovlasý, jak už

tady kolega povídal.

- Takhle jsou dneska oblečený všichni, ozval se Elofsson.

Vešla pomocná ošetřovatelka a přivezla na vozíku spoustu zkumavek. Začala se zabývat Elofssonem.

Kol berg si kousek odsedl.

- Máš sílu ještě chvíli mluvit? zeptal se Kol berg.

- Ale jo, odpověděl Hector., Mně nic není. Co bys chtěl ještě vědět?

- Teď mi nejvíc vrtá hlavou sled událostí. Takže vy jste zablokovali ten auťák a vystoupili ven. Předtím sis stačil všimnout značky, barvy a poznávacího čísla?

- Jo, přesně tak.

- Co udělali ti kluci?

- Taky vystoupili. Emil, tady kolega, posvítil do auta baterkou. Potom chytil jednoho z nich, toho, co mu stál při ruce. A v tý chvíli začal ten kluk střílet.

- Zasáhl tě hned?

- Skoro. Myslím, že první ránu koupil kolega. Byl to děsnej fofr. A já jsem to chytl hned po něm.

- Ale ty jsi stačil vytáhnout pistoli, ne?

- To už jsem udělal předtím.

- Takže tys držel pistoli v ruce, když jste šli k autu?

- No, asi jsem musel mít nějak předtuchu.

- Myslíš, že si kluci v tom autě všimli, že držíš v ruce pistoli?

- Určitě. Ale neměl jsem v hlavni náboj. To se přece nesmí. Takže jsem nejdřív musel natáhnout závěr, než jsem mohl vystřelit.

Kol berg zašilhal po Elofssonovi, který vypadal, že už není plně při smyslech. Technická prohlídka ukázala, že jak on, tak Borglund měli ve svých pistolích kulku v hlavni. Ale ani jeden z nich nestřílel a co se týče Elofssona, dalo se s jistotou tvrdit, že si nestačil ani rozepnout pouzdro.

- Ty, poslouchej, ozval se Hector., Povídalo se tu, že Gustav Borglund je mrtvej. Je to pravda?

- Je, přisvědčil Kol berg., Zemřel dneska brzy ráno. Tady v nemocnici, ale ležel na jiné klinice.

- To je děsný, řekl Hector.

Kol berg přikývl., Je to blbý, řekl.

- Já ho vlastně vůbec neviděl, jako při tý přestřelce, řekl Hector., Byl někde za mnou. Takže to asi koupil první.

- Já ho viděl, ozval se Elofsson zastřeně., Připlazil se, když jsi zastřelil toho banditu. To on vyhlásil poplach. A pomohl mi.

Ale byl raněný, toho jsem si všiml. Tak on Gustav zemřel?

Kol berg viděl, že Elofssona začínají opouštět síly, ale byl nucen jim položit ještě pár otázek.

- Víte, jestli po vás stříleli oba ti muži?

- Mám dojem, že ten druhý taky střílel, řekl Elofsson., Když se to tam mlelo, byl jsem si jistý, že střílejí oba dva. Protože někdo střílel i za mnou. Ale teď jsem si uvědomil, že to musel být tady David.

Kol berg se znovu otočil na Hectora a zeptal se:

- A co si myslíš ty?

- Já můžu s jistotou říct jen to, že jsem viděl toho dlouhýho černovlasýho, jak střílí na Emila a na mě, když jsme tam leželi na zemi. A potom jsem ho zastřelil. Pak už si nepamatuju nic. Ale Emil neomdlel.

- Ne, hlesl Elofsson chabě., Viděl jsem, jak ten, co po mně střílel, rozhodil ruce a klesl k zemi. Potom jsem zaslechl, jak to auto couvá a pak prudce vyrazilo.

Takže ani jeden z vás se nedomnívá, že ten světlovlasý mladík střílel nebo že vůbec měl zbraň.

- Ne, odpověděl Hector., Nic takovýho jsem neviděl.

Elofsson neodpověděl. Upadl do dřímoty.

Kol berg se chvíli díval na Hectora. Měl na jazyku otázku, ale nahlas ji nevyslovil. Míváš častěji takové předtuchy? Nejdřív tasit pistoli a teprve potom se ptát?

Ale neřekl to. Nebyl to vhodný okamžik.

- Tak ahoj, kluci, rozloučil se., A koukejte se dát brzo dohromady. Cestou ven se pokusil

najít lékaře.

- Operuje, oznámila mu ošetřovatelka., A ten druhý doktor, Aklam…

- Aztazkanzakerskij, pomohla mu., Ten taky operuje. Co byste rád?

- Elofsson mi připadal, že je na tom dost zle.

- Je zesláblý, řekla ošetřovatelka., Ale už není na seznamu kritických případů. Dostanou se z toho oba, i když…

- Ano?

- Jsou to těžká zranění, řekla., Ani jeden z nich už asi nebude nikdy úplně v pořádku. Kol berg se otřásl.

- To je hrozný, řekl.

- Člověk se musí pokusit brát věci ze světlejší stránky, řekla.

- Asi máte pravdu, přisvědčil Kol berg., Tak nashledanou.

Rozhovor pro něj měl nesmírnou cenu a podnítil ho k dalšímu přemýšlení. Na policejním velitelství v Malmö překousl Per Mänsson párátko, které už delší dobu ohryzával, odhodil zbytky do koše a prohlásil:

- To je v háji. Takže my jsme vyhlásili celostátní pátrání po špatném autě. Chybná značka, chybná

barva, chybné označení kraje a chybná čísla. Co člověk může chtít víc?

- Na co vlastně zemřel Borglund? zeptal se Kol berg.

- Byl zabit v souvislosti s přestřelkou, prohlásil Mänsson smrtelně vážně., Tak to bude stát v novinách.

Vytáhl z náprsní kapsy čerstvé párátko a pomaloučku z něj stahoval celofánový obal.

- Mám to tady poznamenaný na papíře, aby nedošlo k nějakýmu nedorozumění. Podal papír Kol bergovi a ten se dočetl:

Policejní asistent Gustav Borglund, 37, zemřel dnes ráno na následky zranění, které utrpěl v souvislosti s přestřelkou mezi policií a dvěma ozbrojenými desperáty v Ljunghusenu. Při této události byli dále těžce zraněni dva další policisté. Jejich stav je již v rámci možností uspokojivý. Kol berg odložil papír.

- A na co teda opravdu zemřel?

Mänsson zíral bezedným pohledem z okna a odpověděl:

- Bodl ho sršeň.

Dvacátá druhá kapitola

Mänsson i Kol berg se měli co ohánět. Stig Malm nad nimi bděl jak jestřáb celé středeční

odpoledne. Jediná útěcha byla v tom, že šéf taktického komanda nevytáhl paty ze Stockholmu a spokojil se tím, že svůj štáb proháněl telefonicky.

Jak to jde? Našli jste auto? Už jste zjistili totožnost vraha policistů? Kdo je ten druhý desperát? A potom ta věčná odzbrojující otázka:

- Proč nic neděláte?

Ta padla na Mänssona, ale on se jí nenechal vyvést z rovnováhy:

- Prosím tebe, vždyť toho teď děláme dost.

Kol berg ho pozoroval přes stůl a obdivoval jeho božský klid.

Mänsson žvýkal párátko, jako by se nechumelilo, a Malm mezitím žvanil ve sluchátku.

- Teď teprve jsme získali trochu materiálu, s kterým už se dá začít pracovat, pokračoval Mänsson. A po chvíli:

- Ne, to nedělejte. Určitě bude lepší řídit pátrání centrálně.

Někdo musí mít všechny informace. Určitě, jistě, dáme okamžitě vědět. Mänsson zavěsil.

- Vyhrožuje, že sem přijede, řekl. ~ Jestli to pitomý letadlo poletí, můžeme ho tu mít za

dvě hodiny.

- Ne, vydechl Kol berg rezignovaně., Všechno, jen to ne.

- On to zase tak vážně nemyslel, uklidňoval ho Mänsson.

- A kromě toho se to určitě co nevidět hne. A navíc má ukrutný strach z létání, to vím odedávna. Mänsson měl pravdu. Malm se neukázal a ve čtvrtek dopoledne se pohnuli z místa. Kol berg špatně spal po skoro nestravitelné večeři v jedné údajně laciné restauraci. Když se probudil, závistivě si vzpomněl na Martina Becka, který si zřejmě královsky dává do nosu v anderslövském hotelu ateď si v klidu povídá s Nöjdem o případu Sigbrit Märdové. Potom si dal v hotelu k snídani dvojitou porci šunky s vajíčky a s poněkud lepší náladou otevřel velké měděné dveře policejního velitelství a vyšel do prvního poschodí, aby si promluvil s Mänssonem a načerpal ranní zprávy. Cestou uviděl slovo VRAžDA POLICISTY na všech novinových reklamních letácích.

- Nazdar, přivítal ho Mänsson., Nechtěl jsem tě rušit při snídani, ale teď alespoň víme, kdo postřelil Hectora a Elofssona.

- Kdo?

- Jmenoval se Krister Paulson. Ústřední rejstřík otisků prstů nakonec našel správný štítek. Pochopitelně se zase vymlouvali, že to nějak zblbnul počítač.

Počítač to zblbnul. Kol berg si povzdychl. Od doby centralizace policejního aparátu mu takové

kalamity ztrpčovaly život.

- A kromě toho jsme na šli to auto. St álo schovan é za několika stodolami u jednoho sedláka ve Vel inge. Sedl ák tvrdí, že tam stoji u ž od neděle, ale že si myslel, že jde o starou herku, kter é se někdo chtěl tímhle způsobem zbavit. Pr ý se přirozeně v novinách dočetl o našem pátrání, jenže to se člověk nemůže divit, když tam bylo špatný číslo a špatná značka a špatná barva. Jel se na to mrknout Benny. Odtáhne ho sem co nevidět.

- Hmm, řekl na to Kol berg.

Celá země je zamořená vraky, které lidi prostě nechají někde stát. Je to bezesporu nejlevnější a nej ednodušší způsob, jak se zbavit vysloužilého vozu.

- Co víme o tom Kristeru Paulsonovi?

- Už poměrně dost. Nedávno ho propustili z vězení. Čtyřiadvacet let a značně dlouhý trestní

rejstřík. Pochází ze středního Švédska, ale už dost dlouho žije tady na jihu.

- A teď je mrtvý.

- Jo, Hector ho přece zastřelil. To se dá označit za sebeobranu. Zatím o něm nic dalšího nevíme. Máme zprávu od jednoho psychiatra, že byl neurotický typ…

Mänsson pohlédl do papíru před sebou.

- Ano, pokýval hlavou., Asociální. Revolta proti společnosti.

Neměl vzdělání a nikdy nedostal práci. Ale nikdy nebyl odsouzen za žádné násilnictví, ačkoliv ze zpráv vyplývá, že byl ozbrojen už při minulých zločinech. Asi chtěl vypadat ostříleně. A taky byl narkoman.

Kol berg si povzdechl. Právě tenhle typ se stal v takzvané zemi blahobytu tak obvyklý, že o počtu jeho představitelů už člověk ani nemá představu. A co je ještě horší, dneska už vlastně nevíme, co si s nimi počít.

Přínos policie k řešení tohoto problému se omezoval na ránu obuškem po hlavě a výprask ve vazbě.

- Rád bych věděl, jestli by střílel, kdyby Hector nevytáhl pistoli, ozval se Kol berg.

- Cos to povídal?

- Nic. Myslel jsem nahlas.

Mänsson seděl chvíli mlčky. Potom řekl:

- Slyšel jsem tě. Taky jsem o tom přemýšlel. Ale přestal jsem to brát z tyhle stránky. Vtip je v tom, že na to nikdy nepříjdem.

- Zastřelil jsi někdy někoho?

Mänsson si prohlížel rozžvýkané párátko a v duchu se zasmál.

- Jo, přikývl., Jednou, Krávu, která zdrhla od porážky a vlítla do města. Tenkrát jsme ještě měli tramvaje a to nešťastný dobytče se pustilo do jednoho starýho vozu na Kreugerově a Tol ově

mostě.

Býčí zápasy hadr.

- Hmm, zamručel Kol berg.

- Ale to už je dávno, řekl Mänsson., A navíc to je takříkajíc zvláštní případ. Od tý doby lituju, že jsem tenkrát s sebou neměl šavli. Mohl jsem se předvést jako matador.

- Já jsem krávu nikdy nestřílel, opáčil Kol berg.

- Taky jsi o nic nepřišel, uklidnil ho Mänsson., Ležela uprostřed silnice, krev z n í crčela a koukala na mě. Kdepak, teď už s sebou nikdy pistoli nenosím. Leží někde v šuplíku. Kopl do psacího stolu.

- Já na střílení moc nevěřím. A to jsi ode mě asi chtěl slyšet, že jo? A kromě toho blbě vidím. Kol berg to nechal bez poznámky.

- Ostatně před několika lety jsem zažil zajímavou věc, pokračoval Mänsson., Tenkrát jsem ještě

věřil, že ze mě jednou udělají kriminálního komisaře, tak jsem jel na studijní pobyt do Anglie. Nebyl to Londýn, ale jiný město. Jmenovalo se to Luton.

Policisté, se kterými jsem pracoval, dostali jednou večer těžký případ. Nějaký šílenec se vloupal ke své bývalé ženě a vyhrožoval jí a vůbec vyváděl. V jedný ruce měl pistoli a v druhý třímal samurajský meč.

- A jak to dopadlo?

- No, když jsme tam přijeli, měli dva obyčejní strážníci, prostě normální bobíci, vtrhnout dovnitř a sebrat ho: Jenže on vyváděl jak pominutý a mlátil kolem sebe tím mečem a jednoho policistu švihl do ruky. A párkrát vystřelil do vzduchu. Víš, co potom udělali?

- To nevím.

- Poslali pro další dva a ti přinesli ze stanice ohromnou síť.

Potom tu síť přes toho chlapíka hodili a lapili ho jak cirkusovýho medvěda. Chápeš to? Prostě do sítě.

- To není tak špatný nápad, řekl Kol berg uznale.

- Chtěl jsem o tom napsat do Švédskýho policisty, řekl Mänsson.

- Ale chlapi z hlavní policejní správy by se potrhali smíchy. A kromě toho by to asi stejně nikdy neotiskli.

- O tom Kasperovi pořád nic nevíme? zeptal se Kol berg.

- Ne. Ale máme dvě šance. Jednak si můžeme promluvit s kamarády toho Kristera Paulsona. Jestli nám něco řeknou. Mladí bývají tak divní.

- Kdepak, když si s nimi promluvíš osobně, je to jiné, namítl Kol berg., A za druhý by měly být v autě jeho otisky. A možná i něco jiného.

Mänsson bubnoval prsty do stolu.

- Krister Paulson je ze Stockholmu. To je typické, Teď je tam situace tak vyhrocená, že už se tam neodvažují zůstat ani takoví všiváci. Radši jdou sem a dělají nám neplechu tady. V

Mänssově úvaze byl kus pravdy, ale Kol berg se spokojil jen s pokrčením ramen. Zazvonil telefon.

Mänsson velkoryse pokynul rukou.

- Prosím, teď je řada na tobě.

Kol berg se zatvářil kysele a sáhl po sluchátku. Tentokrát to ale nebyl Malm. Byl to Benny Skacke.

- Nazdar, řekl., Pořád ještě trčím ve Vel inge a čekám na odtahovou službu. Vypadá to, že mu došel benzin. Ale auto je to určitě správný, to jo. Kradený zboží v něm zůstalo.

- Jen tam proboha na nic nesahej a nenech tam zbytečný otisky, napomenul ho Kol berg.

- To víš, že ne, ubezpečil ho Skacke., Neměj strach. Spolehni se. Ale chtěl jsem ti říct jinou věc. Benny Skacke byl vždycky mírně nejistý, když mluvil s Kol bergem. Měli spolu jisté zkušenosti, na které by Skacke nejradši zapomněl.

- Tak povídej, vyzval ho Kol berg., Co máš na srdci?

- No, Vel inge patří pořád ještě částečně k takovým vesnicím, kde lidi o sobě vědí skoro všechno, i když to leží až v našem obvodě.

- A co ses dozvěděl?

- že v pondělí jednomu chlápkovi ukradli auto, Ačkoliv on prý to nahlásil až včera. Vlastně to udělala jeho manželka.

- Výborně, Benny, pochválil ho Kol berg., Tak mi dej podrobnosti, ať můžem vyhlásit pátrání. Kol berg si údaje poznamenal a odeslal je dálnopisem.

- To bezvadně zapadá, pochvaloval si Mänsson.

- Hmm, bručel Kol berg., Začíná se mi to vrbit.

- Takže, řekl Mänsson,, Krister Paulson a tenhle Kasper spolu provedou vloupání. Ale jsou zpozorováni při činu. Hlídkový vůz s Elofssonem, Borglundem a Hectorem se náhodou ocitá v těsné

blízkosti. Zastaví auto zlodějů. Krister Paulson postřelí Hectora a Elofssona, ale Hectorovi se podaří

vytáhnout pistoli…

- Už ji má vytaženou, podotkl Kol berg.

- Dobře, jak chceš. Každopádně zabije Kristera Paulsona. Kasper dostane strach, skočí do auta a mizí. Podaří se mu projet mostem u Höl viksnäsu, a to je jediný obtížný úsek. Potom už to bere po okreskách, které v podstatě nemáme šanci odříznout ani účinně sledovat. Kol berg Skäne sice moc neznal, ale věděl, že Ljunghusen leží na šíji odříznutý Falsterboským kanálem a že tam vede jen jediná silnice.

- Stačil to projet, než se tam objevilo první hlídkové auto?

- Jako nic. Je to pár minut. Ljunghusen leží hned u kanálu. Ale tenkrát ráno to tam bylo dost rušný, to je jasný. Měli jsme v tý oblasti dost lidí, ale většina to řezala rychlostí sto osmdesát kilometrů po nové dálnici z Malmö do Vel ige. Dvě z našich aut to do sebe ještě ke všemu napálila. Ale náš přítel Kasper se dostal do Vel ige. Tam mu došla šťáva. Sjel z hlavní. Pak ukradl jiné auto a vzal roha.

- Kam?

- Zřejmě co nejdál. V našich luzích a hájích už určitě nebrouzdá. Jenže teď máme údaje o novém autě.

A to nemůže být těžké vysledovat.

- Hmm, přikývl Kol berg.

Myslel už na něco jiného.

- Pokud majitel neudal špatnou poznávací značku, typ a barvu, poznamenal Mänsson.

- Zajímala by mě jedna věc, řekl Kol berg.-I když ti třeba bude proti srsti na to odpovídat. Ne že bych se chtěl nějak stavět proti oficiální verzi, ale už kvůli sobě musím vědět, co se přesně stalo.

- Tak spusť, vyzval ho Mänsson.

- Jak to vlastně bylo s Borglundem?

- Já se to jen dohaduju, přesně to taky nevím.

- A co se dohaduješ?

- Mám dojem, že když zastavili auto se zloději, Borglund spal na zadním sedadle. A když vylezl, už

se to kolem něj hrozně rychle mlelo. Krister Paulson a možná i ten Kasper začali střílet a potom se do toho se známým výsledkem pustil i Hector. Jakmile padla první rána, Borglund se okamžitě kryl, což znamená, že sebou mrskl do příkopu. Zřejmě přistál rovnou do sršního hnízda a sršeň ho bodl přímo do krční tepny V neděli šel do služby, ale bylo mu tak bídně, že musel odejít domů. A v pondělí jel do nemocnice. To už nebyl při vědomí a vlastně už se nikdy nevzpamatoval.

- Nešťastná náhoda, zamumlal Kol berg.

- To jo, a vůbec ne ojedinělá, takové věci se stávají, přisvědčil Mänsson.

- Mluvil jsi s ním, než ho odvezli do nemocnice?

- Mluvil. Jenže on prakticky nic nevěděl: Zastavili nějaké auto, nevěděl proč, a potom prý jeden z toho auta začal střílet. Tak se kryl. Prostě a jednoduše dostal strach.

- Takže teď už víme, co o tom tvrdí všichni zúčastnění kromě Kaspera, shrnul Kol berg., A nikdo z nich neřekl, že tenhle Kasper střílel nebo se na někom dopustil násilí. A připadá mi pokrytecké

tvrdit, že Börglund byl zavražděn.

- To ale vlastně nikdo neřekl. Píše se, že zemřel na následky zranění, které utrpěl v souvislosti s přestřelkou. A to je pravda, to nemůžeš popřít. Co tím vlastně chceš dokázat?

Mänsson si Kol berga znepokojeně měřil.

- Já jen myslím na toho kluka, kterého teď honíme, odpověděl Kol berg., Momentálně sice nevíme, kdo to je, ale co nevidět na to určitě přijdeme. Uspořádali jsme na něj mimořádně

vzrušenou štvanici a to by dokázalo zblbnout hlavu komukoli. A nakonec se může ukázat, že jediné, čeho se dopustil, bylo vloupání do prázdné letní chalupy. A to se mi právě nelíbí.

- To je sice fakt, souhlasil Mänsson, ale v tomhle povolání se toho člověku všeobecně nelíbí hodně. Potom zazvonil telefon znovu. Malm.

- Jak pokračujete? Co jste udělali?

Kol berg podal sluchátko Mänssonovi.

- Je líp informovaný než já, lhal.

Mänsson shrnul nové zprávy pěkně po pořádku s bohorovným klidem Angličana.

- Co on na to? zeptal se Kol berg, když Mänsson zavěsil.

- Vynikající, zopakoval Mänsson., Vážně to řekl a potom ještě, že máme nasadit všechny síly. Nasadit všechny síly.

Za hodinu přijel Benny Skacke s oním proslaveným autem.

Nejdřív se ho chopili experti na otisky prstů a potom bylo možné přikročit k prohlídce.

- To je teda kraksna, ohodnotil vůz Mänsson., A tady máme kradené zboží, stará televize, pár koberců a tuhle divnou sochu nebo co to je. Pár lahví chlastu. Samý haraburdí. A pár pětikorun z prasátka.

- A dva mrtví a dva v nemocnici, zřejmě doživotní invalidi.

- Jo, to jsou bezesporu zbytečný oběti.

- A teď nám jen zbývá se postarat, aby jich nebylo víc.

Důkladně starý chevrolet prohlédli. Oba byli vycvičení na tento typ práce a Mänsson o sobě mohl bez přehánění tvrdit, že je odborník na hledání zapadlých věcí, které všichni ostatní přehlédnou. A taky to byl on, kdo to našel.

Tenoučký, na několikrát přeložený papír, který zapadl mezi sedadlo a opěradlo vedle řidiče. Potahy byly ošumělé a papír uvízl v čalounění. Kol bergovi bylo jasné, že on by ho nikdy nenašel. On zase našel v palubní přihrádce dvě pohlednice. Obě byly adresované Kristeru Paulsonovi a adresa zněla Stenbockova ulice v Malmö. Vypadalo to, že je psaly dvě různé dívky. Text byl nezajímavý. Jako nález by byly daleko atraktivnější před čtyřiadvaceti hodinami. Ani adresa už pro ně nebyla novinkou.

Polici se ji podařilo zjistit prostřednictvím sociálního úřadu. Odnesli si nálezy do Mänssonovy kanceláře. Kol berg rozložil papírek a Mänsson vytáhl lupu.

- Co to je? zeptal se Kol berg.

- Stvrzenka o výměně valut z ‘dánské banky, řekl Mänsson.

- Jednoduše kopie. Patří přesně mezi věci, které člověk buď rovnou vyhodí, nebo je bezmyšlenkovitě složí a strčí do kapsy kalhot. A potom mu vypadnou, když se chce vysmrkat a sáhne si pro kapesník.

- A ta stvrzenka se podepisuje, ne? Jménem?

- Většinou, řekl Mänsson., Ne vždycky. To záleží na předpisech každé banky. Ale tahle podepsaná

je.

- To je ale nemožný rukopis, zhrozil se Kol berg.

- Mládež dneska píše pod psa, pokýval hlavou Mänsson., Jak tomu rozumíš?

- Mám dojem, že Ronnie.

- A potom něco na K„ pak možná malý a a dál nějaká žížala.

- Klidně by to mohlo být Ronnie Kaspersson, řekl Mänsson., Nebo Kasparsson. Ale to je jen dohad.

- Ronnie je jistý.

- Můžem zjistit, jestli existuje nějaký Ronnie Kaspersson, navrhl Mänsson. Do místnosti vešel Skacke. Stál a chvíli přešlapoval, Kol berg se na něj podíval a řekl:

- Podívej, Benny, přestaň už s tím. Co se stalo, to se stalo, už je to za námi. Jestli spolu máme pracovat, tak se nemůžeš chovat jako pětiletý hajzlík, který byl mámě na povidlech. Co chceš?

- No, mám tu nějakou mládež, co se znala s Kristerem Paulsonem.

Holka a dva kluci. Pomohl nám je najít sociální úřad. Našli jich víc, ale tihle jediní vypadali, že jsou ochotni si s námi promluvit. Možná. Chcete se toho někdo ujmout?

- Já, ozval se Kol berg., Rád.

Mládež vypadala nanejvýš všedně. To znamená na dnešní poměry, před sedmi osmi lety by to bylo jiné. Měli na sobě dlouhé vyšívané kožíšky, chlapci mělo džíny, také vyšívané na všemožných místech, a dívka sukni až na zem, která vypadala indicky nebo marocky . ” nebo něco na ten způsob. Všichni měli kožené holínky na vysokých podpatcích a vlasy až na ramena. Zírali na Kol berga otupělými pohledy, které hrozily, že každou vteřinou přerostou v otevřené

nepřátelství.

- Nazdar, přivítal je Kol berg., Dáte si něco? Kafe a zákusky nebo něco jiného?

Chlapci souhlasně zamumlali, ale vlastně nic neřekli, dívka si odhodila vlasy z tváře a jasným hlasem pronesla:

- Nalévat se kafem a cpát se sladkým bílým těstem je zdraví škodlivé. Jestli se chcete v

týhle společnosti udržet ve formě, musíte jíst čisté přírodní produkty, které seženete, a vyhýbat se masu a polotovarům.

- Výborně, pochválil ji Kol berg.

Otočil se na policejního aspiranta. Ten stál u dveří a vypadal zvláště rozpolceně v třenici mezi nadřazeností a povýšeností vůči třem mladým lidem a ochotou a podřízeností vůči svému šéfovi.

- Dones tři kávy a spoustu zákusků, řekl mu Kol berg., A pak skákni do makrobiotickýho obchodu na rohu a kup jednu biodynamickou mrkev.

Policejní aspirant odešel. Chlapci se rozřehtali, dívka seděla jako pravítko, tiše a vážně. Nadějný policista byl celý rudý v obličeji, když se vrátil s košíkem a kávou, zákusky a mrkví. Teď se rozesmáli všichni tři a Kol berg měl chuť se taky zasmát. Bohužel nebylo tak těžké tomu odolat.

- Je to od vás moc hezké, že jste přišli, začal Kol berg., Víte, o co nám jde?

- O Kristera, odpověděl jeden z chlapců.

- Přesně tak.

- Krister nebyl v podstatě špatný kluk, řekla dívka., Ale tahle společnost ho zničila a on ji nenáviděl.

A teď ho fízlové zastřelili.

- On ale taky dva postřelil, poznamenal Kol berg.

- Já vím, řekla dívka,, a vůbec mě to nepřekvapuje.

- Jak to?

Po delší době odpověděl jeden z chlapců.

- Vždycky byl ozbrojený, měl u sebe nůž nebo bouchačku nebo něco takovýho. Krister tvrdil, že to je dneska nutný. On byl dost na dně, nebo jak by se to dalo říct.

- Moje povolání obnáší, že se musím v takových věcech vrtat, poznamenal Kol berg., Je to nepříjemný a značně nevděčný úkol.

- A náš nepříjemný a značně nevděčný úkol je převzít tuhle společnost, i když jsme se na jejím zničení nepodíleli, řekla dívka., A nějak se pokusit ji udělat uživatelnou.

- Krister neměl policajty v lásce, co? řekl Kol berg.

- Všichni nenávidíme fízly, odpověděla dívka, A proč bysme je měli mít rádi! fízlové nás taky nenávidí.

- To je fakt, připojil se jeden z chlapců., Nikde nás nenechají na pokoji, nic nesmíme dělat. Jak si sedneme na lavičku nebo do trávy, už tam jsou fízlové a rejou do nás. A jak se jim naskytne příležitost, zmlátí nás.

- Nebo se nám posmívají, dodala dívka., A to je ještě horší.

- Potkal někdo z vás toho kluka, který byl s Kristerem v Ljunghusenu?

- Kaspera, jo? ozval se ten z chlapců, který doposud neotevřel ústa., Chvilku jsem tam s nima seděl. Po tom jsem šel, když začalo docházet pivo.

- Jak vypadal?

- Takovej docela milej kluk. A klidnej, konečně jako všichni ostatní.

- Věděl jsi, že si říká Kasper?

- Jo, ale myslím, že se ve skutečnosti jmenuje jinak. Mám dojem, že zamumlal něco jako Robin nebo Ronny nebo tak.

- Jak na vás působí to, co se stalo?

- Ale vždyť to je typický, ozval se jeden z chlapců., Přesně takhle to muselo dopadnout! Nikdo nás nesnáší a policajti ze všech nejvíc, a když je některej z nás úplně vyřízenej a pokusí se o odpor, tak to dopadne přesně takhle. V podstatě mi není jasný, proč si daleko víc kluků neopatří

bouchačky a nože. Proč máme vždycky dostávat po hubě jen my?

Kol berg chvíli uvažoval. Potom řekl:

- Kdybyste dostali příležitost dělat přesně to, o co máte zájem, co byste dělali?

- Já bych byl kosmonaut a zmizel někam do vesmíru, prohlásil jeden z chlapců. Ale dívka řekla:

- Já bych se chtěla přestěhovat někam do venkovskýho hospodářství a zdravě a hezky žít a mít spoustu zvířat a dětí a dohlídnout na to, aby se nenechali nakazit a vyrostli z nich pořádný lidi.

- Můžu si u tebe na zahrádce pěstovat trochu haše? zeptal se druhý chlapec. Nic zajímavějšího už se Kol berg nedozvěděl a zakrátko se vrátil k Mänssonovi a Skackovi. Tentokrát toho stačil za chvilku vypátrat hodně. Existoval člověk jménem Ronnie Kaspersson. Už byl trestaný a jeho otisky se našly jak na volantu, tak na palubní desce. A kromě toho se vyskytl jeden všímavý pumpař poblíž Katrineholmu, který natankoval vůz ukradený v neděli ve Vel inge. Také si všiml, že řidič měl dlouhé světlé vlasy a platil pětikorunovými mincemi. Ten člověk byl skutečně až nepřirozeně vnímavý. Znal dokonce číslo auta. Na Kol bergův dotaz, jak to přijde, odpověděl:

- Zapisuju si všechna čísla. Ze zvyku. Bude za to odměna?

- Jo, natankuju u tebe, až příště pojedu kolem, slíbil Kol berg.

- A nediv se, jestli budu mít přilepený vousy a falešnou poznávací značku. V pátek už o Ronniem Kasperssonovi. věděli skoro všechno. Kde bydlí jeho rodiče, kde byl naposledy viděn, kterým směrem jel, a dokonce i jeho rodné číslo. Toto pátrání se rozuteklo daleko za hranice malmöského policejního obvodu. Štvanice na vraha policisty měla pokračovat jinde v zemi.

- Pracovní skupina Malmö se rozpouští, oznámil Malm vojensky.

- Okamžitě se budeš hlásit u mě ve Stockholmu.

- Polib mi prdel, odpověděl mu Kol berg., Prosím?

- To nic.

Když si sbalil kufr a šel si pro auto, uvědomoval si, že toho brzy bude mít plné zuby. Dvacátá třetí kapitola

Ve středu večer se Ronnie Kaspersson dozvěděl, že jeden z policistů z přestřelky v Ljungliusenu zemřel.

žena ve zprávách to tak označila. Přestřelka v Ljunghusenu.

Seděl na pohovce a díval se s maminkou na televizi a slyšel, jak vyhlašují jeho popis osoby. Muž, po kterém pátrá policie v celé zemi, je asi dvacet let starý, menší postavy, má dlouhé světlé vlasy, na sobě džíny a tmavou popelínovou bundu.

Zašilhal po matce. Byla pohrou žená do pletení. Mračila se a pohybovala rty. Asi počítala očka. Popis nebyl nijak zevrubný a shodoval se jen v několika bodech.

Sice mu už bylo devatenáct, ale ze zkušenosti věděl, že mu lidi hádají spíš šestnáct sedmnáct let. Měl černou koženou bundu. A kromě toho včera nechal matku, aby mu za předstíraných protestů

vlasy ostříhala.

Hlasatel mimo jiné řekl, že zřejmě jede ve světle zeleném chevroletu se třemi sedmičkami na poznávací značce.

To je divné, že to auto ještě nenašli. Vůbec se nenamáhal je nějak důkladně ukrýt. Určitě na ně

přijdou co nevidět.

- Zítra jedu, mami, řekl. Matka vzhlédla od pletení.

- Ronnie, nemohl bys zůstat, aspoň než se vrátí tatínek? Bude ho to mrzet, až uslyší, žes tu byl a nepočkal na něj.

- Musím vrátit to auto. Ten kluk, co jsem si ho od něj půjčil, ho zítra potřebuje. Ale já zas brzo přijedu.

Matka si povzdechla.

- To říkáš vždycky, opáčila rezignovaně,, a pak tě člověk nevidí rok. Druhý den ráno odjel do Stockholmu.

Nevěděl, co si počít, ale jestli už se polici podařilo zjistit jeho totožnost, nechce sedět doma u mámy a čekat, až pro něj přijdou. Ve Stockholmu se dá snáz zmizet. Neměl moc peněz, zbylo mu už jen pár pětikorun a dvě desetikoruny, které mu dala matka. S

benzínem si starosti nedělal. Odřízl doma u rodičů v garáži kus zahradní hadice, a jakmile se setmí, opatří si benzín na to tata. Většina aut už sice má na víku od nádrže zámek, ale když si s tím člověk trochu pohraje, jde to bez problémů.

Horší to bylo s bydlením. Měl, sice pár kamarádů s vlastním bytem, k těm zajde a zeptá se, zda by u nich nemohl pár nocí přespat, ale většina jeho známých na tom byla stejně jako on sám. Bez bytu.

Brzy po ránu přijel do Stockholmu a bezmyšlenkovitě se projížděl po ulicích v centru, než ho napadlo, že by měl vyhledat přátele, dokud má ještě naději, že je zastihne doma v posteli. Bydleli v Henriksdalu. Řídil opatrně, dbal na to, aby neporušil žádný dopravní předpis nebo na sebe nějakým způsobem neupoutal pozornost. Auto šlapalo jako hodinky, bylo pohodlné a dobře se řídilo.

Na dveřích jeho přátel byla nová jmenovka s neznámým jménem.

Zazvonil a otevřela mu žena v županu a bačkorách. Řekla mu, že se přistěhovala teprve před několika dny a že neví, kam se bývalí nájemníci poděli.

Kaspera to nijak zvlášť nepřekvapilo. Zúčastnil se u těchto dvou známých několika dost divokých mejdanů a věděl, že už jim několikrát hrozilo soudní vystěhování. Obrátil se zpátky k centru. V nádrži zbývalo pár litrů a neměl chuť utrácet poslední koruny za benzín, který si večer může opatřit zadarmo. Měl štěstí a našel volné parkovací místo u Lodního mostu.

Zatímco čekal na zelenou u sochy Gustava III„ otočil se a prohlížel si svůj vůz. Byl to loňský model a v plechu nebyla ani jediná promáčklina, na laku ani jediné škrábnutí. Nátěr pořád ještě vypadal leskle a čerstvě, Působil střízlivým a důstojným dojmem, a přesto to byla docela obyčejná značka a dost nenápadná.

S novými falešnými čísly s nim ještě hodně najezdí, a bez rizika. Bloumal po Starém Městě a uvažoval, co bude dělat. Neviděl Stockholm celé dva týdny. Připadalo mu to jako věčnost. Před čtrnácti dny měl trochu peněz a jel s několika kluky do Kodaně. Když peníze došly, ocitl se v Malmö a nešťastnou náhodou se dostal do Kristerovy společnosti. Krister je teď mrtvý. Pořád ještě nebyl s to pochopit, co se vlastně stalo, nedělní ráno v Ljunghusenu bylo jakoby vytrženo z jeho života, nemá s tím nic společného a připadalo mu nejspíš

jako scéna z nějakého filmu, který viděl nebo o kterém slyšel, než jako zážitek z vlastního života. Cítil silnou potřebu s někým mluvit, setkat se s přáteli, vrátit život do starých vyjetých kolejí, utvrdit se, že všechno je tak, jak má být.

Ale nic nebylo tak, jak by mělo být. Na útěku už se ocitl i v minulosti, ale tohle se nepodobalo ničemu, co znal.

Tentokrát to bylo vážné, stal se předmětem celostátního pátrání, povídali to v televizi. A své přátele vyhledat nemohl, protože ti se zdržovali přesně na takových místech, kde by ho policie v první řadě hledala, v parcích Na chmelnici a v Královské zahradě a na Sergelově náměstí. Dostal hlad a zašel do obchodu na Kupecké ulici koupit si housky. U pultu právě platila

dívka v džínách a koženém kabátě krabičku čaje, kterou si zastrčila pod paži. Měla světlé, rovně zastřižené vlasy, a když se obrátila, Kasper si všiml, že je starší, než vypadala. Určitě třicítka. Podívala se mu přímo do očí modrým pátravým pohledem a jednu chvíli mu připadalo, že ho poznala, a strach se mu zahryzl do bránice.

- Tak pan Beck ještě není zpátky doma, řekla prodavačka a žena s pátravýma

přimhouřenýma očima ho konečně pustila ze zorného úhlu.

- Není, ale co nevidět už se vrátí.

Měla trochu chraptivý hlas. Šla ke dveřím a ani se na Kaspera nepodívala. Když vyšla na ulici, prodavačka za ní zavolala:

- Na shledanou a přijďte zase, paní Nielsenová. Kasper si koupil housky, ale chvíli trvalo, než

povolila křeč v žaludku a byl schopen je pozřít.

Já z toho ještě zblbnu, pomyslel si. Musím se víc soustředit.

Namířil si to ze Starého Města přes Zdymadlo na Jihomalmské náměstí. Před vchodem do metra stálo několik Finů. Znal je, už párkrát s nimi mluvil, ale když šel ke schodišti, aby je pozdravil, všiml si dvou strážníků, kteří scházeli z Vršku Petra Mynda. Okamžitě změnil směr a pustil se dál Götskou ulicí.

Dostal se k Občanskému náměstí a tam zůstal stát a civěl na reklamní novinové plakáty na stánku před Björnovou zahradou.

Tučnými černými písmeny se na nich oznamovalo:

VRAžDA POLICISTŮ a POSTŘELENÝ POLICISTA MRTEV.

Přečetl si podtitulek malými písmeny: Desperát je stíhán po celé zemi, psal jeden, zatímco druhý

večerník konstatoval lakonicky:

Vrah na svobodě.

Kasper pochopil, že to je on, ale stejně nevěděl, proč o něm píší jako o desperátovi a vrahovi. On, který v životě nedržel střelnou zbraň v ruce, a kdyby ji dostal, neodvažoval by se ji použít proti jinému člověku, i kdyby byl v zoufalé situaci.

Celý den si na noviny ani nevzpomněl, a když teď viděl reklamu, dostal strach z toho, co by se tam dočetl. Myslel na zelené auto plné kradeného zboží a na své otisky na volantu. Nejen na volantu, pochopitelně. Až najdou auto, taky tam vezmou otisky, a potom už budou věďět, koho stíhají. Až moc dobře si vzpomínal na tu událost před půldruhým rokem, kdy ho jednou jedinkrát sebrali, a pořád ještě viděl před očima polštářek a štítek, na který mu otiskli prsty. Všech deset, jeden po druhém.

Kasper si tedy noviny nekoupil a bloumal dál, jednou ulicí nahoru, druhou zpátky, ani si neuvědomoval, kde je. Usilovně přemýšlel, kde by mohl najít úkryt. Rodičovský dům vyloučil tam policie přijde hned, jakmile budou vědět, o koho jde. Zřejmě už to vědí.

Bylo mu líto mámy a přál si, aby jí mohl vysvětlit, jak to bylo. že nikoho nezastřelil. Pokud najde nějaký úkryt, tak by jí mohl napsat dopis. Ve čtyři hodiny odpoledne se setmělo a trochu se uklidnil. Nikoho přece nezabil a všechno to bylo jen velké nedorozumění, přece ho nemůžou trestat za něco, čeho se nedopustil. Nebo snad ano?

Nebyl si tím jist. Tvrdí se sice, že Švédsko je právní stát, ale Kasper měl pocit, že spousta nevinných lidí byla odsouzena k přísným trestům, zatímco skuteční lumpové, kteří sají peníze, pracovní sílu a chuť do života ze svých spoluobčanu, si chodí na svobodě, protože jejich metody jsou označeny za zákonné.

Do Kaspera se dala zima. Měl pod koženou bundou jen tenký svetr a obnošené seprané džíny moc nehřály. A hlavně mu mrzly nohy v plátěnkách na gumové podrážce. Uvažoval o tom,

že se vrátí do auta, štípne někde benzín a zajede na venkov. Tam přespí na zadním sedadle. Ale vzpomněl si na chladnou noc u Sommenu před třemi dny, a stejně je ještě brzy.

Kromě housek si koupil dva teplé párky a balíček cigaret, a pořád mu ještě zbývalo devatenáct korun.

U Kruhové zašel do kavárny. Ještě nikdy tady nebyl. Objednal si kávu a dva sendviče se sýrem a posadil se ke stolu nejblíž radiátoru ústředního topení.

Právě když zdvihal k ústům šálek k prvnímu usrknutí, ozval se za ním hlas:

- To snad není pravda, ahoj Kaspere! Shodil jsi háro, co, málem jsem tě nepoznala!

Odložil šálek a otočil se.

Musel se tvářit vyděšeně, protože dívka u stolu za nim řekla:

- Co se lekáš, ty se na mě nepamatuješ?

Samozřejmě že si na ni vzpomínal. Maggan chodila několik let s jeho nejlepším přítelem a setkal se s ní hned první den, kdy přijel do Stockholmu. To už jsou pomalu tři roky. S jeho přítelem se rozešla asi před půl rokem a on se dal na moře. Od té doby se Kasper s Maggan neviděl. Ale byla to dobrá holka. Měl ji rád.

Přestěhovala se k němu ke stolu a chvíli si povídali o starých časech a nakonec se Kasper rozhodl, že jí o všem řekne. Vyprávěl jí to od začátku do konce, přesně, jak se to stalo. Maggan četla noviny a okamžitě pochopila, v jaké se ocitl tísni, a když skončil, řekla:

- To je průšvih. Vždyť to je postavený na hlavu, Měla bych ti asi nejlíp ze všeho poradit, abys šel na polici a vysvětlil jim to, ale to neudělám, protože těm hajzlům nevěřím. Chvíli přemýšlela a Kasper mlčky čekal. Nakonec řekla:

- Můžeš bydlet u mě. Mám teďka barák na Věnci. Můj kluk moc nadšenej sice nebude, ale s policajtama taky není jedna ruka, tak to určitě pochopí. A je to hodnej chlap. V hloubi duše. Kasperova slovní zásoba nestačila na to, aby jí vyjádřil ulehčení a vděčnost, ale snažil se:

- Jsi hrozně bezva holka, Maggan, to jsem si myslel vždycky.

Maggan zaplatila dokonce i jeho útratu a potom ho doprovodila k Lodnímu mostu k autu.

- Nemá cenu, aby ti v tvý situaci dali za stírač pokutu, řekla.

- A na benzín mám, tak neměj strach. Potom odjeli na Svatojánský Věnec, Maggan řídila a Kasper celou cestu zpíval, až se hory zelenaly.

Dvacátá čtvrtá kapitola

Herrgott Nöjd si cvrnkl palcem a dvěma prsty za pravým uchem do klobouku, až mu poskočil dopředu a zakryl levé oko. Vypadal jako Huckleberry Finn, asi o pětatřicet let starší.

- Dneska si vyjedem na bažanta. A pak si ho upečeme. Já jsem totiž fantastický kuchař. To je jedna z výhod staromládeneckého života. Člověk se naučí dobře vařit. Martin Beck něco zamumlal. Sám byl na vařeni mimořádně levý, horšího aby pohledal. Zřejmě to bylo tím, že se stal starým mládencem hodně pozdě. Nebo taky ne. Jakmile se pustil do domácích prací, zjistil, že má obě ruce levé.

- A kde ho zastřelíme? Ty máš honitbu?

- Ne, ale mám přátele, odpověděl Nöjd., Klidně se můžeme považovat za zvané hosty. Můžeš si ode mě půjčit holínky. A pušku taky, mám dvě.

Nöjd se usmíval a zabýval se papíry na svém stole.

- Pokud ti ovšem nepřipadá zajímavější obohacovat si duši výměnou názorů s Folkem, poznamenal. Martin Beck se otřásl. Rozhovory s Folkem Bengtssonem se teď skutečně dostaly do slepé uličky. Asi jako šachová partie, kde oběma hráčům zůstaly na šachovnici králové a po jednom koni.

- Dočetl jsem se tu jednu zajímavost, ozval se Nöjd a vytáhl zahraniční policejní noviny., V Daytonu v Ohiu, což je město zhruba stejně velké jako Malmö, bylo letos spácháno sto pět

vražd a to je proporcionálně desetkrát víc než v New Yorku. Jediné další město se spolehlivou statistikou, která

ukazuje ještě horší skóre, je Detroit. Jedenasedmdesát z těch vražd bylo provedeno střelnou zbraní. Tam to musí vypadat ještě hůř než ve Stockholmu.

- Stojí tam taky, kolik měli loupeží a přepadů?

- Nestojí. Ale když to srovnáme s trel eborgským policejním obvodem, tak my máme jednu vraždu. A to je na nás neobvykle vysoký číslo.

- Jedna, opakoval Martin Beck., Ale stačí na to, abych nemohl v noci spát. Zase se mi dneska zdálo o Bengtssonovi.

Nöjd se rozesmál.

- O Folkovi? Kdyby se ti zdálo o Sigbrit, tak nic neřeknu.

Nöjd se tady dotkl jednoho psychologického jevu, který se týkal Martina Becka a jistě mnoha dalších policistů v podobném postavení. Všeobecně vzato dokázal prohlédnout znetvořené a rozsekané lidské tělo bez mrknutí oka. I když při tom zažíval nevoli, byl schopen ji odhodit jako starý kabát, jakmile se ocitl v soukromí. Oproti tomu ho však sužovaly situace, kde tušil nějaký

omyl, jako třeba tahle historie se Sigbrit Märdovou a Folkem Bengtssonem. Muž, který byl odsouzen předem a nemohl se bránit. Asi jako když člověka přepadne lůza, zlynčuje ho a pověsí.

- A další z dnešních novinek se týká vyšetřování místa činu, pokračoval Nöjd., Jde o ten kus hadru, který jsem sebral v blízkosti těla, když jsme to tam prohledávali. Po pravdě řečeno už jsem na něj úplně zapomněl.

Zasmál se.

- A co je s ním? zeptal se Martin Beck.

- Stal se předmětem kriminálně technického rozboru, řekl Nöjd.

- Tady je k tomu lejstro. Obsahoval bavlněná vlákna, štěrk, špínu, jíl, vazelínu, olej a niklové špony. Písek a špína měly stejné složení jako sonda z jámy, kde Sigbrit ležela. Na druhé straně měla půda, kde jsem hadr našel, úplně jiný charakter. Dala by se vytvořit teorie, že ten lump, co zavraždil Sigbrit, si s tím hadrem. utřel holínky. Protože holinky zřejmě měl, to se dá předpokládat.

- Niklové špony, zauvažoval Martin Beck., To je dost výjimečné.

- Určitě, přisvědčil Nöjd., Každopádně to nedokazuje Folkovu spojitost se zločinem. Jenže Folke Bengtsson bude stejně odsouzen, pomyslel si Martin Beck. Pokud ovšem…

- Tak a padáme a jde se lovit, vyzval ho Nöjd náhle:

Lov byl pro Martina Becka úžasný zážitek, protože se ještě nikdy takové události nezúčastnil. Obul si Nöjdovy náhradní holínky, džíny, bundu a kulicha, který upletla manželka Everta Johanssona, a pustil se přes luka po boku Nöjda, který vedl na vodítku škubajícího se Timmyho. Martin Beck nesl brokovnici, to byla Nöjdova náhradní zbraň, zavěšenou přes levý loket, jak zřejmě pochytil v nějakém filmu, že to dělají na slovo vzatí lovci.

- Dám ti první ránu, řekl Nöjd., Koneckonců hostem jsi tady ty. Já mám druhou.

Louka byla měkká a houpala se pod nohama, tráva vysoká a po chladné noci ojíněná. Umíněné

květy vzdorovaly kvapem se blížící zimě a na několika místech rostly v kruzích namodralé houby.

- Podzimní čirůvky, vysvětloval Nöjd., Na beton jedlé. Jestli chceš, můžem jich pár nasbírat a dáme si to garnýrovaný. Říká se to tak, ne?

Hlavičky už byly částečně nebo úplně zmrzlé. Ale na tak pozdní roční dobu to byl

neuvěřitelně

povedený den. Martin Beck úporně mlčel, doslechl se, že lovci nemluví. A myšlenky se mu jen nepatrně stáčely na rozvedené a zardoušené ženy, propuštěné sexuální vrahy, klíče, které se nikam nehodí, a hadry s niklovými hoblinami.

Vzduch byl čirý a svěží, nebe vysoké a modré, jen sem a tam se objevily cáry obláčků. Všechno lahodilo oku.

A potom pták vzlétl, asi dvacet centimetrů od jeho nohou. Martin Beck se lekl, trhl sebou, vystřelil a pták odletěl. Jak když ho vystřelí z praku.

- Ty troubo, Nöjd se rozchechtal., Tebe bych chtěl mít v družstvu, když střílíme na skeetu. Díky, žes to nenapálil do mě nebo do Timmyho.

Martin Beck se taky rozesmál. Stejně radši předem upozornil, že jeho zkušenosti v této oblasti jsou silně omezené.

Další bažant vylétl asi po čtyřiceti minutách a Nöjd ho složil s takovou samozřejmostí a suverenitou, jako kdyby to udělal mimochodem.

Na zpáteční cestě se Martin Beck ujal sběru hub.

- To máš jednodušší, pochechtával se Nöjd,, Houby aspoň klidně postojí. Když se vrátili k Nöjdovu rajčatovému autu, Martin Beck si neodpustil otázku:

- Niklové špony? Odkud se tak mohly vzít?

- Z nějaký mechanický dílny, která se zabývá specializovanou výrobou. Co já vím?

- To může být důležitý objev.

- Možná, připustil Nöjd.

Vypadalo to, že se plně soustředí na večeři.

A ta taky byla skvělá. Martin Beck se nepamatoval, kdy se naposledy tak b áječně najedl. . I když Rhea Nielsenová vařila výborně, ráda a často. Ukázalo se, že Nöjd má ledničku nabitou nejroztodivnějšími věcmi, kupříkladu tam přechovával smrže, které sám nasbíral, a neuvěřitelně

lahodnou směs borůvek, ostružin a divokých malin. Byl to výtečný moučník, zvlášť když na to přišel kopeček ‚továrně neupravené‘ šlehačky, jak to sám vyjádřil.

Stačili si otřít ústa ubrouskem, když zazvonil telefon.

- Herrgott Nöjd!

- Skutečně?

- To se povedlo. Tak povídej!

- jak? V dopise?

- Jo, řeknu mu tu novinku. Zítra se nějak objevíme u vás dole.

- Jestli budeš pokračovat tímhle stylem, přeloží tě určitě do Anderslövu.

- A ty bys nebyl rád? Takovou blbost už jsem dávno neslyšel.

- Dobře, tak zatím ahoj.

Nöjd zavěsil a zamžoural na Martina Becka.

- Kdo to byl?

- Jeden z kluků z Trel eborgu. Našli ten byt, ke kterému se hodí klíč ze Sigbritiny kabelky. Martin Beck užasl a ani se to nepokusil zakrýt.

- Jak to proboha dokázali?

- Ne nadarmo se tady u nás v kraji říká, že nejhloupější sedlák má největší brambory. Člověk by si sice mohl myslet, že se to hodí i na tenhle případ, ale není to pravda. Nöjd začal sklízet ze stolu, ale pokračoval ve výkladu.

- Věc se má totiž tak, že pár kluků z Trel eborgu se vsadilo, že i kdyby se měli přetrhnout, ty dveře najdou, jestli jsou někde ve městě. Nechali udělat hodně kopií, vložili do toho spoustu přesčasů, a když na to přijde, tak Trel eborg přece jen není Stockholm nebo Dayton v Ohiu, aby

to člověk s něčím srovnal.

Město prostě není nijak velký, a když si postavíš hlavu, tak to zmákneš i takhle. Odmlčel se a v duchu se zasmál. Martin Beck se vzpamatoval z překvapení a začal pomáhat se sklízením nádobí a mytím.

- A k tomu přistupuje ještě jeden důležitý faktor, abych nezapomněl. Pár těch kluků je tam opravdu dobrých, ředitel má totiž možnost si vybírat, nemusí přijmout kdejakého opilce jako ve Stockholmu nebo v Malmö.

A Martin Beck si skutečně jen málokdy, jako právě tady za pobytu v Anderslövu, uvědomil, že mezi nespočtem průměrných nul a neuvěřitelně mnoha naprosto neschopných budižkničemu se vážně

najde dost dobrých policistů.

- A tihle kluci chtěli dokázat hlavounům ze Stockholmu, a pochopitelně především tobě, že taky něco umějí, i když působí na jih od velkého světa. A tak si nedali pokoj dřív, než ty dveře našli. Dneska odpoledne. Pokud je znám dobře, tak by neskončili dřív, dokud by nemohli přísahat na to, že ten zámek na území Trel eborgu není.

- Dozvěděl ses nějaké podrobnosti?

- Pochopitelně. Třeba adresu. A další věci. Ničeho se nedotkli, jen tam nakoukli. Malý

jednopokojový byt, spoře zařízený. Najala si ho Sigbrit pod dívčím jménem, totiž jako Jönssonová. Nájem se platil hotově a byl odesílán ve frankované bílé obálce s adresou psanou strojem vždycky k prvnímu každého měsíce už tři a půl roku. Činže je zaplacená i na tenhle měsíc a to už Sigbrit byla mrtvá a sotva to mohla udělat sama. Takže to musel odeslat někdo jiný.

-Kaj.

- Možná.

- Jsem si tím skoro jistý.

- Na zadní straně obálky byla vždycky strojem napsaná dvě slova a jedno písmeno. Nájem S. Jönssonová.

- Zajedem se tam zítra mrknout.

- S radostí. Dveře jsou zapečetěné.

- Kaj, opakoval si Martin Beck., Sotva Folke Bengtsson.

- A proč ne?

- Je moc velká držgrešle, poznamenal Martin Beck.

- Nojo, ale činže nebyla vysoká. Pětasedmdesát korun. Vždycky přesně, v obálce, povídal majitel. Martin Beck potřásl hlavou.

- Kdepak, Bengtsson to nebyl, řekl., Ten ne, Neodpovídá to vzorci jeho chování.

- Hm, ozval se Nöjd., Folke je konzerva.

- Vůbec to nesouhlasí s jeho chováním vůči ženám Jeho chápání takzvaného opačného pohlaví je úplně jiné.

- Opačného pohlaví, opakoval si Nöjd., To je docela správný výraz. Povídal jsem ti o tý holce z Abbekásu? O tý masožravý kytce?

Martin Beck přikývl.

- Co se týče toho Kaje, pokračoval Nöjd,, tak to je vážně nějaká divná postava. V našem okrsku se nikdo takový nevyskytuje. To můžu říct na devadesát devět procent. A vím, že kluci z Trel eborgu se po tom Kajovi taky ostře rozjeli, rozhlásili popis osoby a vůbec. A mají za to, že taková osoba v celém trel eborgském obvodě není.

- Hmm, zamručel Martin Beck.

- A potom ještě zbývá možnost, že si to Folke s tím chlápkem s autem vymyslel, aby odvedl pozornost od sebe.

- To se nedá vyloučit, přisvědčil Martin Beck. Ale nevěřil tomu. Druhý den se vypravili do Trel eborgu a prostudovali situaci. Byt byl v poměrně malém domku na dvoře letitého činžovního domu, který vypadal opotřebovaně, ale ne zanedbaně. Dům stál v postranní uličce a ta působila klidným dojmem.

Tajné útočiště Sigbrit Márdové bylo v prvním patře, neboli na druhém podlaží, jak říkají Jihošvédi. Martin Beck nechal kolegu rozlomit pečeť, protože měl pocit, že to Nöjdovi udělá radost. Byt vypadal ošuměle.

Uvnitř byl zatuchlý vzduch. Určitě se tu nejmíň měsíc nevětralo. V malé temné hale ležela pod škvírou na poštu hromádka papírů, zřejmě jen různé druhy reklamy, nabídky a nezapečetěné zásilky.

Jméno na štítku na dveřích bylo složené z volných bílých písmen z umělé hmoty a tvořilo pseudonym s. Jánssonová.

Vpravo v hale byl záchod s umyvadlem a poličkou na toaletní potřeby. V jedné sklenici dva kartáčky, balíček menstruačních tampónů, rtěnka, make-up, pilníček na nehty a oční stíny. Kulatá

plastiková krabička obsahovala pesar. Sigbrit Märdová zřejmě nerada podstupovala rizika. Bylo tam také mýdlo, štětka na holení a břitva, ale to ještě nemuselo nutně znamenat, že tady býval muž. Sigbrit Märdová se v podpaží holila.

V pokoji byly dvě židle a stůl. U jedné stěny ležela pěnová matrace běžného typu, trochu vylepšená

strakatým přehozem, který určitě pocházel z výprodeje.

Na matraci ležel polštář s blankytně modrým povlakem.

Vedle stolu byl elektrický radiátor, který se zapínal do zásuvky. Zástrčka byla ale vytažená a už zřejmě hodně dlouho.

Otevřeli zásuvky stolu. Prázdné kromě několika nepopsaných archů papíru a bloku s tenkým, modře linkovaným papírem.

Martin Beck ten druh poznal.

V kuchyni našli další předměty: kávovou konvici, dva šálky, dvě sklenice, plechovku nescafé, neotevřenou láhev bílého vína, napůl vypitou láhev whisky kvalitní značky Chivas Regal, čtyři plechovky carlsbergské desítky a džbánek neznámého původu.

Jeden popelník ležel v kuchyni, druhý v pokoji. Oba umyté. Na stěně visela jen jediná dekorace, jestli tomu tak člověk chce říkat. Tištěná pohlednice s textem, který nezasvěcenému nic neříkal.

- To teda není moc povedený hnízdečko lásky, poznamenal Herrgott Nöjd. Martin Beck to nechal bez poznámky. Nöjd věděl hodně o spoustě různých věcí. Ale zřejmě nejmíň

ze všeho rozuměl tomu, co se označuje slovem láska.

Neměli tu stínidla, jen holé žárovky. A všechno pečlivě uklizené. V komůrce u kuchyně byl smeták, lopatka a hadr.

Martin Beck Se shýbl a prohlížel si polštář. Uvízly na něm dva druhy vlasů. Dlouhé světlé a daleko kratší, téměř bílé.

Prohlížel si matraci. Byly na ní skvrny, které se jistě dají rozebrat, a kudrnaté chloupky.

- Tady se provede technická prohlídka. A setsakramentsky důkladná. Nöjd přikývl.

- Místo je to pravé, řekl Martin Beck., O tom není pochyb. A klobouk dolů před Trel eborčany. Pohlédl na Nöjda a řekl:

- Máš s sebou něco na novou pečeť?

- To víš že jóó, protáhl Nöjd.

Odešli.

O chvíli později se setkali s policejním asistentem, který byt našel. Hlídkoval na hlavní ulici, pěšky, měl zrzavé vlasy a nemluvil skänským nářečím.

- Výborná práce, pochválil ho Martin Beck.

- Dík.

- Ptal ses sousedů?

- Ptal, ale k ničemu to nevedlo. Jsou to většinou starší lidi.

Všimli si, že tam občas po večerech je někoho slyšet, ale patří k tomu druhu, co chodí spát se slepicemi. Muže tam nikdy neviděli, ale ženu prý ano. Ta tetka, co ji viděla, si potom najednou vzpomněla, že by to mohla být jedna z děvčat z cukrárny.

Ale musel jsem ji k tomu navést. A několik lidí si všimlo, že občas v ulici parkuje béžové auto. Prý

volvo, jak tvrdili.

Martin Beck přikývl. Skládačka se začínala doplňovat.

- Dobrá práce, řekl a měl pocit, že se opakuje.

- To nic nebylo, odbyl ho policista., Škoda že jsme se nedopátrali toho Kaje.

- Jestli vůbec existuje, poznamenal Nöjd.

- Existuje, ubezpečoval ho. Martin Beck, když mířili na policejní velitelství., To si piš, že existuje.

- Když to říkáš.

Byl štiplavý studený den, ačkoliv nebe bylo stále jasné. V přístavišti kotvila

východoněmecká loď, trajekt Rügen.

Mimořádně ošklivá, zhodnotil ji Martin Beck.

Už před dost dlouhou dobou se začaly stavět nevzhledné lodě.

Kaj, pomyslel si. Obtíže. Niklové hobliny. Béžové volvo. A ten nemožný Folke Bengtsson. Ale teď už se díval přes to všechno na případ optimističtěji.

Dvacátá pátá kapitola

Karl Kristiansson a Kenneth Kvastmo se k sobě vůbec nehodili.

Ačkoliv už půldruhého roku tvořili posádku jednoho hlídkového vozu, neměli si v podstatě co říct a necítili k sobě žádnou velkou náklonnost.

Kvastmo pocházel s Vármlandu, byl to hromotluk s blonďatou kšticí, býčí šíjí a čelem jak valcha nad masitým širokým nosem.

Jako policista byl důkladný, houževnatý, horlivý a agresívní.

Prostě se ve službě mohl přetrhnout. A kromě toho nesmírně zvědavý. Kristiansson byl odjakživa lenoch a s léty se stal ještě netečnějším. Skoro nikdy nemyslel na své

povolání, ale většinou na fotbalové tipy, jídlo a občas na bolest po staré střelné ráně. Před několika roky, přesně řečeno třetího dubna devatenáct set sedmdesát jedna, ho střelil jiný

policista do kolena. Z mnoha nevydařených dnů v jeho životě byl tenhle nejnešťastnější. Ztratil té mrazivé soboty svého nejlepšího přítele, sám byl postřelen a kromě toho na svůj redukovaný neomylný systém chytil jen čtyři správné tipy.

Kristiansson považoval Kvastmoa za nepolepšitelného troubu, který si pořád jen naříká a stěžuje na všechno ,a na všechny a ještě ke všemu znepříjemňuje službu neustálými zákroky. Kristiansson v současnosti nikdy nezakročil bez výslovného rozkazu, případně musel být skutečně drze vyprovokován. A dokud se zdržoval v hlídkovém voze a zíral skrz sklo nevidoucíma modrýma očima, byl skoro nezranitelný, nevyburcovali ho ani notoričtí provokatéři. Ale Kvastmo dělal, co mohl, aby jim zkomplikoval život. Bojoval nepřetržitou válku s gangsterskou společností. Ačkoliv švédská policie má pevně stanovený služební postup, takže se příliš nevyplácí

sbírat zásluhy, byl neustále na číhané po situacích, kde by mohl zakročit. A vzhledem k uspořádání

společnosti nemusel nikdy hledat dlouho. Snil o přemístění do nechvalně proslulého východomalmského obvodu, kde se dennodenně úplně zbytečně zavřelo pětkrát víc osob než ve všech ostatních stockholmských obvodech dohromady. Nový obuškový zákon otevřel horlivým policistům netušené možnosti šikanovat lidi a zvlášť mládež, protože ta se neměla kam uchýlit. A takoví byli pochopitelně považováni za podezřelé a měli se okamžitě sebrat. Potom bylo možné je držet šest hodin, mezitím je ztlouct, potom zase pustit a následně udělat podle vojenských pravidel další šťáru a stejné lidi znovu zavléct do antonů. A tak to je správné, liboval si Kvastmo, ale bohužel ho zařadili na obvod, kde nebyl tak krvelačný velitel.

Během nekonečných měsíců v hlídkovém voze se Kristiansson naučil alespoň dvě věci: Jednu negativní, od Kvastmoa si nejde půjčit ani pětikorunu.A jednu pozitivní: Kvastmo byl skoro narkoman na kávu, a když se začal chovat obzvlášť nesnesitelně, dala se vždycky navrhnout přestávka na svačinku.

Hnědá tekutina měla překvapivě blahodárný účinek. Kvastmo dokázal sedět půl hodiny, někdy i déle, poživačně usrkovat a cpát se koláči a zákusky. Ale jakmile se posadili zpátky do auta, byl jako vyměněný. Okamžitě začal spílat zlodějské společnosti a nastal hon za

podezřelými. Kristiansson kávu nesnášel, ale bral to jako cenu za chvilku klidu. Teď právě ukončili další kávovou seanci a usedli znovu do vozu, černobílého plymouthu s hledáčky a majáčkem, krátkovlnnou vysílačkou a kdejakou technickou vymožeností. Hlídkové auto stálo na Essingské radiále, což je dálnice, která se na dlouhém a vysokém mostě nad fjordy a ostrůvky zařezává z jihu přímo do srdce Stockholmu.

Kristiansson řídil loudavě a Kvastmo pronesl věčnou otázku:

- Proč neodpovídáš, Kal e?

- Cože?

- Já ti povídám o důležitých věcech, a ty ani neposlouch áš.

- Ale jo, poslouchám.

- Kecáš. Sedíš tu a myslíš kdoví na co.

- Vůbec ne.

- Na co myslíš?

- Ále.

- Na ženský, co?

- Ále.

Ve skutečnosti Kristiansson myslel na pražené ovesné vločky s jahodovou marmeládou a studeným mlékem, ale aby potlačil chuť k jídlu, vyvolal si místo toho obraz jedné mimořádně odporné staré

mrtvoly, kterou našli loni v létě díky Kvastmoově vytrvalosti.

Vzhledem k tomu, že nechtěl prozradit své nejhlubší myšlenky, uvažoval nad odpovědí. A za chvíli pro ni na šel použití. Kvastmo se ozval:

- No tak, na co myslíš? Proč neodpovídáš?

A Kristiansson odpověděl:

- Na to, že Leeds vyhrál osmadvacet zápasů v jednom tahu a že Mil wal už doma dostal pětkrát na frak, To je děsný.

- Ty hovado, ulevil si Kvastmo., Jak může dospělej policajt uvažovat nad takovou volovinou? Vždyť

ty mužstva ani nejsou švédský.

Kristiansson se naštval. Pocházel z jižního Švédska a tam znělo slovo hovado dost hrubě.

To je skoro to nejhorší, jak se dá člověk nazvat. Kvastmo na tohle nebyl ani trochu citlivý a klidně

pokračoval:

- Povídám, že nás zákony málo chrání a že velení je samá měkkota. Spousta chlapů kašle na uniformu a nikdo s tim nic neudělá.

Pamatuješ v létě na toho kluka na motorce. Ten, co neměl ani čepici. A sako si vezl na nosiči.

- Vždyť taky bylo pětatřicet stupňů.

- A co má bejt? Policajt je policajt v každým počasí, V novinách jsem četl, že se v New Yorku strážníci někdy přilepí do asfaltu, když přijdou vedra. Musej stát na svým místě, i kdyby se měli vzteknout, a při výměně stráží je musej vysekat. Jestli je vůbec někdo vystřídá: Novinami myslel Kvastmo časopis Švédský policista, který svým čtenářům sděloval podivné pravdy. Kristiansson to nekomentoval.

Často vydával americké pohotovostní oddíly na instruktážních filmech a přemýšlel o tom, jak by to asi vypadalo, kdyby se měla udělat razie a několik set mužů zatvrdlo do asfaltu.

- Posloucháš, Kal e?

Kristianssonovi taky ještě vrtalo hlavou, co má oděv společného s ochranou práva.

- Proč neodpovídáš, Kal e?

- Přemýšlím.

- O čem?

- Ále.

- S tebou vůbec nemá smysl se bavit. Tady je potřeba každýho chlapa, aby se předcházelo zločinům, jediná minuta by neměla přijít nazmar a ty tady sedíš jako pecka a myslíš jen na fotbal a neřekneš nic jinýho než ále, nojo, a když se něco stane, tak v nejlepším případě řekneš ježišmarjá. Copak tobě ještě nedošlo, jaký exponovaný místo ve společnosti policajti maj? A ministr spravedlnosti, ten má máslo na hlavě. Proto nemáme pořádnou ochranu. Koneckonců nemáme vůbec žádnou ochranu. Jak třeba to nařízení, že nesmíme mít náboj v hlavni. Když pak najednou stojíš před takovým desperátem, tak co můžeš udělat? Nemáš v hlavni náboj.

- Já ho tam mám.

- Ty vole, co blbneš? rozhořčil se Kvastmo., Vždyť to je proti předpisům. Každopádně bys ho tam mít neměl. Takže jsi bezmocný.

Vyřízený, prostě a jednoduše. A čí je to chyba? Čí je to vina?

Ministra spravedlnosti pochopitelně. Jak to tady máme vyčistit, když nám ani nedovolí mít náboj v hlavni.

- Jednou jsem vystřelil, ozval se znenadání Kristiansson., V autobusu.

- Strefil ses?

- Ne, nikdo tam nebyl. Teda do autobusu jsem se strefil.

- A co se stalo potom?

- To byla mela. Ten hroznej dlouhán z násilí mě seřval na tři doby.

- Tak vidíš. žádný zastání shora. A pak to takhle dopadá. Vem si třeba ty tři kluky ze Skáne, jak je zmasakrovali. Co si asi jejich ženy a děti myslí o ministru spravedlnosti, no co? A vrah je pořád ještě

na svobodě. Já mám stejně za to, že se schoval někde tady ve městě. To by bylo, takhle ho někde drapnout. Je mi z takovejch hajzlů na blití, nenávidím je. Kdybych ho měl na mušce, neváhám ani vteřinu.

- Nojo.

- Můžeš mi vysvětlit, co tím svým nojo myslíš? Dva kolegové leží ve špitále. A jeden je

mrtvý. Ten Bórglund. Umřel. Zavraždili ho.

- Nojo.

- Do prdele, co tím chceš říct?

- Slyšel jsem, že ho kouslo nějaký jedovatý zvíře, ropucha nebo co.

- Jak, proboha, můžeš takovejm blbostem věřit? Ty jsi neslyšel přednášku o podvrácených živlech ve společnosti? Teda chtěl jsem říct podvratných. Komunisti a taková chátra. Přesně takový žvásty rozšiřujou, aby poškodili policejní sbor a oslabili ho. Aby mohli zničit samotnou základnu, teda jako základ společnosti. Ale v životě by mě nenapadlo, že tomu skočí na špek někdo z vlastních řad. Občas mně naháníš strach, Kal e.

- Fakt?

Kristiansson už začal přemýšlet o jiných věcech. Dostal konstruktivní nápad. V samoobsluze zahlédl před nějakou dobou ohromný bochník marcipánu, zřejmě určený pro pekárnu. Až příště vyhraje v sazce, koupí ten bochník a položí ho mezi přední sedadla. Kvastmo byl po marcipánu jako posedlý

a sotva si tu pochoutku odřekne. Znepokojovaly ho jen dvě věci. Jak dlouho bochník vydrží?

Kristianssonovi by vydržel zřejmě na celý život, ale Kvastmo ho taky může zdlábnout za půl hodinky. Druhý problém byl stejně závažný. Kvastmo třeba ovládá umění mluvit i s pusou plnou marcipánu.

Najednou se Kristiansson ozval:

- Co to je, říká to chrocht, chrocht a nikdy to nedojde ke dveřím? Prase.

- Ne, kočka s vadou řeči.

- Ty, Kal e, já mám z tebe fakt někdy strach, řekl Kvastmo a zavrtěl hlavou.

- A proč nedojde ke dveřím?

- Ále.

- Jsou určitý hranice, řekl Kvastmo.

- Jsou prosté hranice pro to, co snese obyčejnej polda. Tak třeba Norman Hansson, ten je skoro překročil. Minulý týden, když jsi byl na nemocenský, musel jsem zakročit při výtržnosti a sebrat jednoho maníka, a ten se ti začal při výkonu vzpouzet. Tak jsem se do něj pustil obuškem, nejdřív ve dveřích a potom ještě trochu v autě, až se uklidnil. A druhý den ráno si mě zavolal Norman Hansson a ptá se mě, jestli jsem zbil toho redaktora, jak se ksakru jmenoval. To je jasný, odpověděl jsem mu, že jsem musel zasáhnout obuškem, aby se přestal škubat, ale o nějakém ublížení na těle tu nemůže být ani řeč. A víš, co mi na to Norman Hansson řekl?

Kristiansson přemýšlel, kolik ten bochník marcipánu může stát.

- Proč neodpovídáš, Kal e?

- Cože?

- Víš, co mi Norman Hansson řekl?

- Ne.

- Zakroutil hlavou a povídá: ‚S tímhle bude konec, Kennethe. Jednou si někdo bude stěžovat, a dám tě zavřít.‘ Takže on mě nechá zavřít kvůli tomu, že nějakej blbec si pouští hlasitě gramofon, když se namete.

- Vždyť jsi říkal, že to byla výtržnost.

- Nojo, jak se to vezme. Chlápek byl doma sám a pil tvrdej a pouštěl si desky. Jenže to přece není

moje vina, nebo snad jo?

To mi nemůžou naložit. Můžu snad já za to, že chlap je pruďas a Norman Hansson měkkota?

Kristiansson zíral znuděně na silnici, která jako by se svíjela a mizela pod autem. Norman Hansson byl jedním z velitelů u nich na obvodu. Kristiansson ho měl docela rád.

- Od kolegů očekávám za každou cenu loajalitu, pronesl Kvastmo důrazně.

- Ty, hele. Cože! Viděls to, Kal e?

Předjel je červený jaguár. Bezpochyby jel moc rychle.

- Za ním, Kal e!

Kristiansson zavzdychal, šlápl na plyn a Kvasimo současně zapnul houkačky a majáček.

- To by mohl být ten zabiják.

- Jakej naviják?

- Povídám zabiják, ten vrah policistů.

- V červeným jaguáru?

- To je kradený, odbyl ho Kvastmo.

Kristiansson čistě náhodou věděl, jak je těžké ukrást jaguára, pokud nemá dveře otevřené a klíček nesedí v zapalování. Společně se svým bývalým kamarádem, nebožtíkem Kvantem, jednou málem chytili pověstného zloděje aut, který se specializoval na drahé anglické vozy a kterému všichni s úctou přezdívali Jaguár.

Dobrodružství skončilo tím, že Kvant naboural stoh a jaguár zmizel v dálce. Hlídkový vůz se kvílivě řítil nocí. Obrysová světla vozu před nimi se přibližovala. Všude kolem nich a zvlášť vpravo se rozprostíral Stockholm se statisíci mihotavých světel, která se zrcadlila v temném vodním pruhu, Oproti hvězdnému nebi se rýsovaly vížky. Svítil měsíc.

- Už toho hajzla máme, řekl Kvastmo.

- Nemohl jsem se dočkat, až se konečně začne něco dít.

, Kristiansson se podíval na tachometr. Sto třicet. Měl plyn sešlápnutý až na podlahu a dojel na úroveň jaguára po pravé straně. Kvastmo už držel v jedné ruce zastavovací terč a v druhé obušek. A pak se stalo něco zvláštního.

Řidič pronásledovaného automobilu se podíval na Kristianssona, usmál se a zvedl pravou , ruku jako na pozdrav nebo jako kdyby za něco děkoval. Potom dupl na plyn a ujel jim.

- Kurva, vydechl Kvastmo., Viděls to?

- Viděl.

- Ale teď už ho poznám. Vím, jak vypadá. Já nikdy žádnej ksicht nezapomenu. To přece víš, ne?

- Máš taky číslo?

- Jasně, myslíš, že tu chrápu? FZK nula jedna jedna, je to tak, ne?

- Já si nevšiml. Mám to vyhlásit rádiem?

- Proboha ne! Toho mizeru vyřídíme sami bez pomoci. Jen se na něj pověs. Zvládneš to, Kal e?

- Ale jo.

Velké vyhlídky by neměli, ale to červené žihadlo vyjelo z dálnice a zamířilo do centra města. Následkem toho musel řidič ubrat a Kristianssonovi se podařilo udržet se v dohledu. Prázdnými nočními ulicemi pokračovala hlučná honička. Pokud tomu Kristiansson dobře rozuměl, nepokoušel se ten bandita nikam ztratit. Hlídkový vůz byl za ním pouhých pár set metrů, když

jaguár prudce zabrzdil před jedním domem v Novomostecké ve čtvrti Východní Malm. Řidič

vyskočil a přeběhl chodník, ani nezamkl dveře.

Než byl Kristiansson postřelen, sloužil v Solně a ještě předtím v Malmó, takže hlavní město moc neznal. Kdyby se ve Stockholmu orientoval o něco lépe, je dost pravděpodobné, že by

ho asi mírně

zarazilo, proč že ten lump zmizel v nemocnici metodistického sdružení Betania. V případě, že by nemocnici poznal Kvastmo, ani na chvilku by nezaváhal. Nic, čeho se dopustí

pachatel, ho nemohlo za žádnou cenu překvapit. Často zdůrazňoval, že v dnešní gangsterské

společnosti se může člověk nadít všeho. A i teď se to neobešlo bez poznámky:

- Já už se teda dneska ničemu nedivím. Co ty na to, Kal e? Ale teď ho máme v pasti. Schválně, co von na to? Ale nej istější bude, když tam zajdeme oba.

Kristiansson zastavil těsně za červeným vozem. Prohlížel si ho oknem a potom pochybovačně

pohlédl směrem ke vstupním dveřím, za kterými muž zmizel.

- Nojo.

Kvastmo se pro jednou zdržel projevu. Otevřel dveře a vysoukal se ze sedadla. V jeho výrazu dominovala trpká zatvrzelost.

- Číslo souhlasí, řekl Kristiansson., FZK nula jedenáct. Je to on.

- A co jsi čekal?

- Nojo.

- Hoď sebou, vyzval ho Kvastmo naléhavě. Kristiansson si povzdechl a vykročil na ulici. Urovnal si bandalír, obešel auto a trochu váhavě následoval kolegu přes přechod. Kvastmo se pustil rázným krokem dveřmi a potom nahoru po schodech a dalšími dveřmi, které

zůstaly pootevřené.

Vešli do čehosi, podobného čekárně. Před sebou uviděli dveře s neprůhlednými skleněnými výplněmi. Za nimi někdo tlumeně hovořil.

Kvastmo vrhl na Kristianssona pohled plný jednostranného porozumění, chytil za knoflík. na dveřích a rozrazil je.

Kristiansson zůstal stát na prahu. Scéna ho dost zmátla. Uviděl jednak muže z jaguáru, který měl teď na sobě zelený plášť z nějaké zvláštní látky, a potom ženu ve středních letech. žena měla na sobě taky něco divného.

Zřejmě to byla ošetřovatelka nebo případně jeptiška. Držela v ruce rukavice z plastiku, které si muž

právě, chystal navléknout.

A taky viděl Kvastmoa, který přesunul pravou ruku z pouzdra na pistoli k náprsní kapse, vytáhl tužku a poznámkový blok a zařval:

- Co je to tady!

Muž se roztržitě a trochu překvapeně podíval na oba strážníky, Potom vsunul ruce do průhledných rukavic a řekl:

- Děkuji, to bylo od vás laskavé.

Potom se k nim otočil zády a podle všeho hodlal odejít.

Kvastmo zrudl a hlasitě řekl:

- Dost těch drzostí. Jak se jmenujete? Řidičský průkaz, prosím. Děláme jen svou práci. To mi tady kolega může dosvědčit. No, řekni, Kal e.

- Kolega dělá jen svou práci, zablekotal Kristiansson a přešlápl. Muž o ně naprosto ztratil zájem. žena mu uvázala roušku a muž právě vykročil k velkým dvojitým dveřím, když ho Kvastmo tvrdě uchopil za rameno a zasyčel:

- Teď už mám těch sprosťáren dost. Abysme milostivýho nemuseli vzít sebou. Muž v zeleném mundúru se otočil, nechápavě se na Kvastmoa podíval a jednu mu střihl. Byla to pěkná rána, rychlá a řízná. Zasáhla protivníka přesně do špičky brady a Kvastmo spadl na zadek s

mlaskavým žuchnutím. Blok i tužka mu vypadly z ruky a z pohledu se snad ještě víc vytratil obsah.

Kristiansson nehnul ani brvou, jen vydechl:, ježišimarjá.

Muž a žena odešli. Masivní dveře za nimi zaklaply. A v zámku se otočil klíč: Kvastmo ještě seděl. Silně připomínal Harryho Perssona po oné proslavené porážce v zápasu s Johnnym Widdem.

- Ježišimarjá, opakoval Kristiansson.

Po další minutě se Kvastmo vzpamatoval. Zda se mu ale v hlavě vyjasnilo, nebylo vůbec jisté a rozhodně se to nijak neprojevilo.

Hrabal se na podlaze na všech čtyřech a potom se ztěžka vysoukal na nejisté nohy.

- To toho hajzla přijde draho, zablábolil., Napadení úřední osoby. Chytil se za bradu a zakňučel jako nemocný pes. Zřejmě ho to při mluvení bolelo.

- Kal e, zašeptal skoro neslyšně., Já nemůžu mluvit.

- To snad ani není pravda, pomyslel si nadšeně Kristiansson.

Potom ho ale zase přepadla trudnomyslnost. Z tohohle zase budou nepříjemnosti. Jak to, že je ze všeho taková patálie? pomyslel si nešťastně.

Ačkoliv on sám ji skoro nikdy nevyvolá.

Vzal Kvastmoa kolem ramen, aby ho podepřel, a zabručel:

- Pojď, jdem odsud.

- Jasně, zasípal Kvastmo., Okamžitě jdu napsat hlášení. Za todle mu napaří měsíc. Nejmíň měsíc. Ne tři měsíce a bude platit za ublížení na zdraví jak mourovatej. Víš, jak to bolí a pálí?

Mluvil, jako kdyby měl pusu plnou marcipánu.

Dvacátá šestá kapitola

Gunvald Larsson zuřil. Tak naštvaný už nebyl několik let. Praštil chlupatou prackou do stolu a žádal si ticho.

Před rokem ho konečně povýšili na kriminálního inspektora.

Stanovený služební postup mu nedával moc velkou volbu. Buďto ho nakopnou výš, nebo ho vykopnou úplně.

Ale nový titul ho nezměnil. Na něm zanechaly stopu snad jen roky, už plných osmačtyřicet. Nevyrostl, zato vážil dobrých sto deset kilo a ve světlých, dozadu sčesaných vlasech se mu pomalu začaly dělat kouty. Byl v lepší formě než kdykoliv předtím, alespoň se tak cítil, a slušný protivník do zápasu proti komukoliv.

Ani slovní potyčka s ním nebyla žádný duševní odpočinek.

- Nestůj tam jak blbec a přestaň drmolit, chlape, osopil se na Kvastmoa., Neumíš pořádně mluvit, nebo co!

- Umím, ale dělá mi to obtíže, pípl Kvastmo daleko zřetelnějším hlasem než předtím. Gunvald Larsson se obrátil na Kristianssona a řekl:, To je neuvěřitelný, jak často se za posledních deset let ocitáme v podobný situaci. Já si to dovedu vysvětlit jen tím, že jseš ještě větší makovec než ti ostatní blbouni, co zavšivujou polici ve Stockholmu.

- Já nevím, špitl Kristiansson nešťastně.

Oba policisté rámovali dveře. Kristiansson tuto situací moc dobře znal. Kvastmo ji oproti tomu ani zdaleka neměl zažitou a dost ho to sebralo.

- Mohl bys mi laskavě vysvětlit, co se vlastně stalo? vyzval ho Gunvald Larsson. Tónem, který mu připadal mírný a plný porozumění.

- No.

Začal Kristiansson a vrh l prosebný pohled na Kvastmoa. Ten v šak zůstal zticha.

- Hlídkovali jsme normálně na Essingský, řekl Kristiansson tiše.

- A potom nás najednou předjel ten… pán, co se řítil v tom červeným jaguáru.

- Nedovolenou rychlostí, dodal Kvastmo.

- Á co jste udělali?

- Dohnali jsme ho, řekl Kristiansson.

- A co on?

- Zamával na mě, odpověděl Kristiansson., A potom nám fouknul.

Měl tak telecí výraz, že si Larsson rázem připadal o několik let starší a o mnoho kilo těžší. Zhluboka si vzdychl. Nakonec řekl:

- A tak jste ho začali honit, že?

- Mysleli jsme, že to byl ten vrah policistů, ozval se Kvastmo.

- Třeba kvůli tomu, že měl světlé vlasy a vypadal jako mimořádně mladě vyhlížející dvacetiletý

kluk?

Kvastmo neodpověděl. Gunvald Larsson řekl:

- Jen pro vaši informaci, tomu pánovi je padesát sedm let a je to profesor. Pospíchal ke komplikovanému a spěšnému porodu dvojčat. Říká vám to něco?

Kristiansson přikývl. Měl děti.

- Ale stejně jel moc rychle, opakoval Kvastmo sveřepě.

- Ty pitomče, ulevil si Gunvald Larsson.

- To je urážka úřední osoby, poznamenal Kvastmo.

Kristiansson se zamračil.

- Není, když ti to řekne nadřízený, poučil Kvastmoa.

- A dále tento profesor deset minut předtím volal na polici a požádal nás o doprovod, pokračoval Gunvald Larsson., Takže on si myslel, že mu chcete pomoct. Co jste dělali deset minut předtím?

- Byli jsme na kafi, řekl Kristiansson zachmuřeně., Neseděli jsme v autě, tak jsme rádio nemohli slyšet.

- Aha, vzdychl Gunvald Larsson rezignovaně.

- A pak jste ho pronásledovali až do nemocnice a ještě jste se pokusili zabránit mu ve vstupu na operační sál. A teď ještě máte tolik drzosti, že ho jdete udat za napadení úřední osoby. Já bych vás v takovým případě asi na místě zabil.

- Já nikoho neudával, bránil se Kristiansson.

- Sám policejní prezident prohlásil…, začal Kvastmo ve vysokém stylu, ale Gunvald Larsson ho nenechal domluvit a zařval:

- Jestli ještě jednou vezmeš do huby to slovo, tak tě vlastnoručně vyhodím z okna.

- To je nekolegiální, podotkl Kvastmo.

Gunvald Larsson se zvedl v celé své úctyhodné výšce, ukázal rukou jako Karel XII„ ač ne k Rusku, nýbrž, ke dveřím, a dunivým hlasem zahřímal:

- Ven! A to udání koukejte vzít fofrem zpátky.

Za hodinu měl telefonát, při kterém jeho jasně modré oči ztuhly zuřivostí.

- Tady je Malm. Šéf se doslechl, že se chováš neloajálně k našim hlídkujícím jednotkám. Nelíbí se mu to. Teď, když jsi podřízený mně, tak se laskavě drž trochu zpátky. Jinak se to sveze na mou hlavu.

- Cože? vydechl Gunvald Larsson. Na víc se nezmohl.

- A kromě jiného je vrah policistů obklíčen na Svatojánském Věnci, zvěstoval Malm jakoby mimochodem,, Společně s gangsterem, který se jmenuje Lindberg. Pojedete tam s Kol

bergem. Jestli to stihnete. Zahájíme akci každým okamžikem. Velení jsem převzal osobně, Jsem teď na Jižním velitelství.

Gunvald Larsson praštil sluchátkem a vběhl do sousední kanceláře, kde seděli Kol berg a Einar Rónn a hráli piškvorky.

Rónn byl detektiv, který se vyznačoval červeným nosem a laponským nářečím. Měl dlouholeté

zkušenosti z oddělení násilných trestných činů, a byl proto převelen do Malmova speciálního komanda.

- Fofr, vyzval je Gunvald Larsson., Volal Desporát a povídal, že obklíčili Ronnieho Kasperssona a Pinďu na Svatojánským Věnci.

- Jakej desperát? zeptal se Rónn.

- Malm, kdo jinej. Jdeme. Vezmeme moje auto, to bude nejlepší.

- Chudák kluk, povzdechl Kol berg., Ale s Pinďou mám ještě jeden nevyřízený účet. Ronnie Kaspersson vešel přímo do pasti, když se rozhodl odejet s Maggan do Svatojánského Věnce, ale to pochopitelně nemohl vědět.

Nový Magganin partner nebyl nikdo jiný než Pinďa Lindberg osobně a jeho příbytek byl neustále sledován. O tomto hlídkování dlužno podotknout, že je mimořádně líně a netečně odbývali tajní, kteří se jednak zdržovali ve značné vzdálenosti od domu, aby se vyhnuli Pinďovým okázalým posměškům a drzostem, a navíc neměli v hlídání praxi.

Ale Pinďa tušil, že tam jsou, a když se Ronnie Kaspersson objevil, zavrtěl hlavou a řekl:

- To sis nevybral moc dobrej flek, Kaspere.

Jenže Ronnie Kaspersson neměl na vybranou, a přestože byl Pinďa lump, byl to lump dobrosrdečnej, a proto po chvíli řekl:

- Jen tu klidně zůstaň. Mám jedno dobrý místečko. kam se můžem zdejchnout, kdyby to tu začalo smrdět. Kromě toho tě v týhle frizúře sotva někdo pozná.

- Myslíš?

Ronnie Kaspersson byl sklíčený a vystrašený. Teď si připadal ve společnosti krajně nejistě. Předtím se mohl tak nanejvýš cítit odcizený, to mu výslovně řekl psycholog ze sociální péče.

- Jen klid, utěšoval ho Pinďa., Hlavně neztrácej hlavu. Náhodou jsi zastřelil jednoho poldu a já zas jednu ženskou, která mi skočila do rány čertví odkud. To se může stát i v nejlepších rodinách.

- Jenže já jsem nikoho nezastřelil.

- To je stejně nezajímá, takže s tím si hlavu nelam. A kromě toho tě nikdo nepozná tak co. Lindberg už byl policejně stíhán mnohokrát a vůbec nevylučoval, že je pořád ještě sledován, ale bral to s bohorovným klidem a skoro přemrštěným smyslem pro humor.

- Tady už domovní prohlídku udělali, vysvětloval., Dokonce dvakrát, takže teď si určitě daj chvíli pohov, než se sem vrátí.

Blbý na tom je akorát to, že tě Maggan bude muset nějakou dobu živit. A už má na krku mě.

- To je toho, odbyla ho Maggan., Vždyť ty nějaký prachy dostaneš od podpory v nezaměstnanosti a ze sociálky, tak se to nějak zvládne. Ale budete se muset většinou spokojit s tlačenkou a špagetami a tak.

- Hned jak se budu moct dostat do chalupy v Sódertornu, nabašťíme se paštiky z husích jater a poteče šampaňský, sliboval Pinďa.

- To je tutovka. A dlouho už to trvat nemůže. Tak hlavu vzhůru, Kaspere. Pinďa objal Kaspera kolem ramen a povzbudivě ho sevřel. Byl o dobrých dvacet let starší a Kasper ho

zanedlouho začal považovat za svého druhého otce, nebo aspoň za dospělou osobu, která mu rozumí. Takových se v životě Ronnieho Kasperssona moc nevyskytovalo. Rodiče byli strašně

předpotopní, nanejvýš jich člověku mohlo být líto, jak se k smrti otravovali ve svých pěkných řadových domcích s garážovaným autem na splátky a očima přilepenýma na barevné televizní

obrazovce. Nemysleli na nic jiného než na to, zda jim vystačí peníze a jak se jim nepovedl syn. Přes to, co pro něj všechno udělali. To byl neustálý argument.

Občas mluvili o politice. Byli to přesvědčení sociální demokrati. Dokázali strávit celé hodiny svého života omíláním předností smíšeného hospodářství. Všechno je dokonalé, jen ty peníze nějak nestačí, a dnešní mládež neumí být vděčná za to, jak si žije. Zřejmě si ale vůbec neuvědomovali, že ze samého zaslepeného materialismu už dávno zkostnatěli a že jejich syn stejně jako mnoho dalších jeho vrstevníků trpí nucenou nečinností a přímo zoufale touží po čemkoli, co by mu mohlo posloužit jako nadějná nebo alespoň smysluplná hnací síla. Společnost se pro něj stala čímsi abstraktním a nepřátelským, vedeným hordou nadutých nul, které ho v podstatě nenávidí, jeho i jemu podobné, za to, že vůbec existují. Pinďa byl dospělý člověk, který se s tímhle vším dokázal vyrovnat a neskoncoval se životem, ačkoliv si, uvědomoval, že celý systém skáče podle toho, jak si píská pár bohatých rodin a hrstka zkorumpovaných a

neschopných politiků, kteří si žijí na vysoké noze jen díky tomu, že bez ustání

opakují staré lži. Jako třeba že jsme. si všichni rovni, že všechno klape a brzy se budeme mít . ještě

líp než dnes.

Kdežto skutečná a nesrovnatelná hloubka života a štěstí, které jsou v jiných končinách světa zcela samozřejmě spojeny s obyčejnou poctivou prací, přišly na přetřes jen pár týdnů jednou za tři roky, totiž v době volební kampaně, a to ještě bouřlivými a nadnesenými frázemi prosáklými falší a zradou.

Ronnie Kaspersson nebyl žádný hlupák. Pochopil, že ho život od základů podvedl, ještě než stačil začít žít. Také si uvědomoval, že jeho reakce jsou povětšinou naivní a že jeho pouta k takovým lidem, jako je Krister nebo třeba teď Pinďa, patří právě do této kategorie, Vždycky se nechají

snadno ovlivnit lidmi se silnější vůlí.

Kaspera něco zlomilo už v dětství. Snad to byla propast mezi ním a rodiči, ačkoliv on je měl svým způsobem skutečně rád. Možná že si v tom omočila i škola se svým zmatkem a napůl provedenou reformou, která se začala měnit hned poté, co byla uváděna do praxe někde se vrátila ke starému systému, jinde se pokusili o něco úplně nového a naprosto nepochopitelného. Tam patřila třeba takzvaná moderní. matematika. Mátlo ho to, připadal si hloupý, vzala mu chuť

do dalšího studia.

V posledním ročníku základní školy se pustil do čtení slovníku švédského jazyka. Neboli Slovníku jazyka švédského, vypracovaného Švédskou akademií, jak se vznešeně pravilo na titulní stránce. Šest set šestnáct stránek. Příšerná bichle.

Začal se slovem prdel. B ěžný výraz. Nebylo tam. Oproti tomu ale našel podjatost. Nechápal to.

O trochu dál se dočetl podlom. Vysvětlení rozpuklá kůže pod prsty u nohou. Podlom chápal, podjatost ne.

Pochopil to později, když stál poprvé před soudem. žalobce tvrdil, že dívka, která měla svědčit v jeho prospěch, je podjatá, protože s ní souložil. Nebyla připuštěna jako svědkyně. A on byl odsouzen.

Nebo když už jsme u toho, třeba šoustat.

Když se mu příště dostal slovník do rukou, podíval se po tomhle slovu. Běžný výraz. Nebylo tam. Hledal další. Třeba srát. To lidi dost často dělají i vypouštějí z úst. Ale natolik se Švédská akademie nesnížila. Nenašel to. Některé části těla a jejich projevy jsou zřejmě natolik cizí, že jim slovník akademie ani nevěnuje pozornost. Jednoduše je neuvádí. Než zasunul slovník zpátky do police vězeňské knihovny, podíval se, kdy byl vydaný. Devatenáct set sedmdesát tři.

Ronnie Kaspersson nedokázal chvilku posedět. Nikdy nevydržel trpělivě čekat na to, co by se možná mohlo stát, a teď s odstupem si uvědomoval, že ho z domova vyhnala právě pasivní

atmosféra rodičů.

Díval se do zrcadla a přesvědčoval se, že vypadá jako tisíce jiných kluků. Maggan s Pinďou mají asi pravdu. Nikdo ho nepozná. A tak se odvážil ven hned v pátek. Zajel metrem. do centra a potom se potuloval na obvyklých místech. Vyhýbal se ale takovým, jako je Chmelnice, protože tam policie dělá šťáry bez ustání a doslova pro zábavu. A nechtěl poldům dát příležitost, aby ho sebrali jen tak mimochodem a bez vlastního přičinění, jen kvůli tomu, že sedí v parku na lavičce a klábosí s někým, koho co nevidět taky zašijou. Také ‘v sobotu a v neděli si vyšel na pár hodin ven. Věděl, že se jeho fotografie objevila ve všech novinách, že policie byla doma u rodičů a že udělali spoustu šťár v klubech a u známých, kam chodíval. Uvědomoval si taky, že ho vykreslili jako nepřítele společnosti číslo jedna. Prostě a jednoduše vrah policistů a takového je nutno všemi prostředky zlikvidovat. Kasper měl tu vadu, že postrádal jakoukoliv schopnost iniciativy a že jeho momentální jednání

neneslo ani nejmenší stopu rozvahy, co udělá zítra. O těchto nedostatcích sám moc dobře věděl, ale nemohl s tím nic dělat. Občas ho samotného dost udivovalo, jak je. možné, že se vyvinul právě

takhle a společně s ním. mnoho jeho vrstevníků.

Zřejmě se na něm podepsalo zřízení, které se z jeho pohledu jevilo naprosto nesmyslné, možná

taky starší i generace, která jen a jen plánovala svůj materiální rozmach a nikam se nedostala. Která si rvala vlasy nad daňovým prohlášením a jinými nepochopitelnými dokumenty, jimiž je úřady doslova bombardovaly.

V noci je trápila nespavost, jak se pokoušeli spočítat, co by ještě mohli přičíst k daňovým odpisům, a zároveň žili v neustálém strachu z rostoucí nezaměstnanosti a dennodenně se přecpávali povzbuzujícími prášky, aby vůbec mohli pracovat, a potom si brali o to víc uklidňujících prášků, aby se mohli alespoň na chvilku posadit před televizi, než přijde čas na prášky pro spaní a pár hodin odpočinku s noční můrou.

Pinďa byl založením daleko usedlejší člověk než Kasper, ale byl nucen už tak dlouho vysedávat doma, a taky zatoužil po nějaké činnosti.

A když se v neděli večer dívali na televizi, řekl přesně to, co se od něj dalo čekat:

- Jestli tě policajti budou chtít sebrat tady, tak zdrhnem. Půjdu s tebou. Mám bezva plán, sice jsem ho vymýšlel jen pro sebe, ale ve dvou se to líp provede.

- Myslíš s tou chajdou v lese?

- Přesně tak.

Maggan neřekla ani slovo. Ale pomyslela si: Nebude to dlouho trvat a bručíte, kluci. A pro tentokrát máme po zábavě.

V pondělí Kaspera konečně poznali.

Poznal ho starší kriminální inspektor, tajný, který se vlastně přišel jen mrknout, zda se ti policisti, kteří měli Pinďu hlídat, neflákají úplně.

Kriminální inspektor se jmenoval Fredrik Melander. Byl to jeden z dávných a spolehlivých kolegů

Martina Becka, který už několik let pracoval na odděleni krádeží, což je ta

nejbeznadějnější

specializace, jakou člověk může u policie ve Stockholmu vyfasovat. Krádeže, vloupání a přepady se množily zoufalým a stále narůstajícím tempem a policie neměla ani nejmenší šanci držet krok. Melander však byl stoik a neměl sklon k neurózám ani depresím. A kromě toho měl nejspolehlivější

paměť v celém sboru a daleko větší cenu než věčně stávkující počítače. Zaparkoval kousek od Svatojánského Věnce a okamžitě uviděl Ronnieho Kasperssona, který se právě vracel domů po krátké bezcílné nedělní procházce. Melander ho sledoval a zjistil, že chlapec vešel do bytu, kde bydli Pinďa se svou snoubenkou.

Oproti tomu mu dalo větší práci vystopovat policistu, který měl právě na starosti hlídáni domu. Byl to Zachrisson, notoricky známý flink, a spal ve svém autě o dva bloky dál. Zachrisson patřil přesně k tomu druhu policistů, kteří by neobjevili ani Pinďu, ani Kaspera, i kdyby přišli v čele stáda slonů. Pokud bylo Melanderovi známo, ještě nikdy neudělal nic pořádně, naopak způsobil spoustu nepříjemností svou schopností špatně odhadnout skoro všechno, k čemu se nachomýtl.

Melander se ocitl v dost svízelné situaci. Dlouholeté zkušenosti a bezpečný úsudek mu napovídaly, že existuje jen jeden rozumný způsob zákroku. Vzít Zachrissona,nejlíp v poutech, jít k domu ‘a sebrat Pinďu i Kaspera, než se pokusí o odpor. K tomu potřebuje jen pero a blok a tyto potřeby on vždycky nosil s sebou.

Jenže Melander na druhou stranu taky znal přísná nařízení, která platila pro případ, že by některý

policista zahlédl Ronnieho Kasperssona. Okamžitě podat hlášení přímo Malmovi, který záležitost převezme a stíhaného zadrží.

Takže se Melander spokojil s tím, že vysílačkou v Zachrissonově voze nahlásil, co viděl. Potom se klidně vrátil k svému autu a odešel domů na skopové v zelných listech. A tím byl aparát uveden v činnost.

Malmovo taktické komando se dlouho a pečlivě připravovalo přesně na tuto situaci. žádoucí síla byla odhadnuta na padesát mužů, polovina z nich byla vyzbrojena přílbami, obličejovým krytem, samopaly a neprůstřelnými vestami. Měli být dopraveni na hlášené místo v sedmi mikrobusech včetně dvou speciálně cvičených psů a čtyř mužů obsluhujících bomby se slzným plynem a jedním žabím mužem pro případ, že se ti lumpové pokusí o nějaký protitah. A kromě toho byl ke startu neustále připraven vrtulník. K čemu vrtulník, to se Malm zdráhal prozradit. Zřejmě to byla jeho tajná zbraň.

Stig Malm měl všeobecně vzato pro vrtulníky slabost a od té doby, co jich policie dostala k dispozici celý tucet, patřily k naprosto samozřejmým doplňkům, kdykoliv se o podrobnosti akce staralo vyšší

policejní vedení.

Taktické komando mělo také čtyři specialisty na tajné sledování a dohled, kteří byli v převleku okamžitě odveleni na místo a hlídkovali, dokud se neobjeví hlavní jednotka. Kasper a Pinďa seděli v kuchyni a jedli pražené chřupavé vločky s brusinkami a mlékem, když se objevila Maggan a oznámila jim:

- Něco se děje. Před domem stojí dvě auta. Mám dojem, že tam jsou tajní. Pinďa hned přiskočil k oknu a podíval se ven.

- Přesně tak, řekl,, je to tady.

Jeden z policistů byl převlečen za montéra telekomunikací a seděl za volantem ostře žlutého služebního automobilu. Druhý měl na sobě bílý plášť a řídil vyřazenou záchranku. Také

on nehybně

seděl za volantem.

- Tak padáme, rozhodl Pinďa., Hlavně žádnou paniku, Maggan.

Přikývla, ale stejně si nemohla odpustit námitku:

- Pinďo, po tobě nejdou, ty přece vůbec nemusíš utíkat. Chtěj dostat Kaspera, ne tebe.

- To je sice možná pravda, řekl Pinďa., jenže já už mám plný zuby toho jejich věčnýho čmuchání. Jde se, Kaspere.

Objal Maggan a políbil ji na nos.

- Hlavně neriskuj, napomenul ji., Nechtěl bych, aby se ti něco stalo. Nepokoušej se o odpor ani v nejmenším.

Vyjma kuchyňského nože na chléb nebylo v bytě nic, co by připomínalo zbraň. Pinďa s Kasperem vylezli na půdu, otevřeli vikýř, který vedl na zadní stranu domu, a přelezli na další střechu, kde byl další otevřený vikýř. Tímto způsobem se přesunuli přes pět domů, tam se dostali ven zadním vchodem, přehoupli se přes několik plotů a ocitli se na ulici, kde měl Pinďa připravené auto pro případ útěku.

Bylo to staré černé taxi s falešnými poznávacími značkami a Pinďa si dokonce obstaral čepici a sako od uniformy, aby se mohl vydávat za taxikáře.

Zatočili na silnici směrem na jih a zaslechli houkačky mnoha pohotovostních vozů nedaleko za sebou. Policejní monstra se zvrtla od samého počátku. Oblast byla uzavřena zhruba čtvrt hodiny poté, kdy Pinďa s Kasperem nechali tuto městskou čtvrť za zády. Když dorazil Malm ve svém velitelském voze, podařilo se mu okamžitě přejet jednoho ze speciálně cvičených policejních psů. Pes měl zřejmě těžce zraněné zadní nohy a kňučel na zemi. Malm vystoupil a zahájil operaci toho dne tím, že poplácal svého zraněného psího spojence po hlavě. Patrně viděl v nějakém filmu nebo televizi, že to tak dělají američtí policejní šéfové.

Bezpochyby to mohlo být velice populární gesto a Malm se okamžitě rozhlédl, zda už sem stačili dorazit fotoreportéři deníků.

Nestačili, a to bylo zřejmě dobře, protože v následujícím okamžiku ho pes rafl do ruky. Nejspíš to ubohé zvíře nedokázalo rozlišit mezi lumpy a šéfy policie.

- Tos udělal dobře, Grime, pochválil ho psovod. Zřejmě měl psa rád.

- Hodnej, zdůraznil ještě jednou.

Malm se na něj překvapeně podíval, potom si krvácející pravičku zavázal kapesníkem a přikázal kolemstojícím:

- Zařiďte, ať mě někdo obváže. V akci pokračujte podle plánu!

Plán byl značně komplikovaný. Nejdřív měli policisté se samopaly vtrhnout do domu a pokusit se evakuovat lidi v sousedních bytech do sklepa. Potom měli elitní střelci rozstřílet okna bytu a vymlácenými okenními tabulkami měly být dovnitř vhozeny bomby se slzným plynem. Pokud by se bandité v tom okamžiku nevzdali, mělo dovnitř vtrhnout pět policistů v plynových maskách s oběma policejními psy. Následkem okolností se teď museli spokojit jen s jedním. Až

bude provedena tato fáze, dá jeden z policistů znamení oknem a do domu potom vejde sám Malm s několika vyššími šaržemi, A během celé doby bude vrtulník střežit dům svrchu pro případ, že by se gangsteři pokusili budovu opustit horem.

Plán fungoval bezvadně. Vyděšení sousedi byli nahnáni do sklepa a okna byla rozstřílena. Došlo jen k jediné hrubší chybě.

Specialistům se podařilo dovnitř vhodit pouze jeden granát se slzným plynem, a ten nevybuchl. Maggan se postavila do kuchyně a myla nádobí, když policie prostřelila okno. V tom okamžiku dostala Maggan strach a rozhodla se jít jim z cesty a vzdát se.

Než stačila doběhnout ke dveřím, vtrhla policie do bytu. To bylo v podstatě velmi

jednoduché. Nechtěla, aby se někdo zranil, a proto dveře nezamkla.

Právě vcházela do předsíně, když se dovnitř vřítilo pět po zuby ozbrojených mužů a pes. Pes měl zřejmě špatnou náladu po nehodě, která postihla jeho kolegu. Okamžitě na ženu skočil a ta spadla zády na zem. Potom ji kousl do levého stehna až u slabin.

- Ten pes teda ví, kam rafnout běhnu, rozesmál se jeden z policistů. Vzhledem k tomu, že jim okamžitě došlo, že Pinďa i s Kasperem foukli, nechali psa, aby ji kousl ještě jednou. Zhruba na stejné místo.

- Aspoň se nějak využije sanitka, poznamenal humoristicky založený policista. Gunvald Larsson a Kol berg dorazili ve chvíli, kdy akce začala, a následkem toho příliš pozdě, aby jí

dovedli nějak prospět nebo uškodit.

Proto zůstali klidně sedět v autě a pozorovali, co se děje.

Viděli nehodu se psem, dívali se, jak byl Malm raněn a posléze obvázán. Potom jedna sanitka zacouvala k domu a na nosítkách vynesli Maggan.

Neřekli ani slovo, Kol berg jen zachmuřeně vrtěl hlavou.

Když považovali akci za skončenou, vystoupili z auta a šli ke Stigu Malmovi. Gunvald Larsson řekl:

- Nikdo nebyl doma, co?

- Jen ta holka.

- Co se jí, stalo? zeptal se Kol berg.

Malm se podíval na svou ovázanou ruku a řekl:

- Zřejmě ji pokousal pes.

Malm byl neobyčejně elegantně oblečený a štíhlý muž, ačkoliv mu už táhlo na padesátku. Dovedl se tak vítězně usmívat, že kdyby člověk nevěděl, že je policista, což vlastně ani nebyl, považoval by ho za režiséra od filmu nebo úspěšného obchodníka. Prohrábl si vlnité vlasy a řekl:

- Ronnie Kaspersson a Lindberg. Teď už honíme dva desperáty. A ani jeden z nich se zřejmě

nezastaví před střelbou.

- A jseš si tím tak jistý? zeptal se Kol berg.

Malm otázku přešel a pokračoval:

- Příště do toho budu muset nasadit víc lidí. Jednou tolik lidí a ještě větší koncentraci sil: Jinak by plán vyšel báječně.

Přesně jak jsem si představoval.

- Ty vole, ozval se Gunvald Larsson., Ten idiotskej plán jsem si náhodou přečetl. Podle mýho to hraničí s debilitou. To seš vážně tak zabedněnej, že si myslíš, že takovej zběhlej fištrón, jako je Pinďa, nepozná dva převlečeny policajty, který seděj a čuměj před domem, jeden v autě

telekomunikací a druhej ve starý vyřazený sanitce?

- Tvůj výběr slov mě vždycky pobuřoval, ohradil se Malm.

- To si dovedu představit. já totiž říkám věci tak, jak si je myslím. Odkud vlastně máš ten nápad s koncentrováním. Tohle není bitva u Breitenfeldu. Kdybysme tam šli sami s Lennartem, tak už jsme Kaspera i Pinďu dávno měli.

Malm si povzdychl.

- Co tomuhle asi řekne šéf? zeptal se nešťastně.

- Pošli tam toho rafana, ať se zeptá, navrhl mu Larsson., Jestli se k němu neodvažuješ sám. Třeba mu ukousne šišku. Aspoň udělá nějakou službu.

- Larssone, tohle už bylo snad moc vulgární, napomenul ho Malm.

- To skutečně není můj styl.

- A jakej je tvůj styl? Přejíždět speciálně cvičený psy?

- Ten nápad s koncentrovaností je výborný.

Malm si znovu prohrábl pohledné kudrny.

- Jen počtem zvítězíme, pronesl.

- Chceš se stát admirálem?

- To ani ne, přiznal se Malm., Mívám hroznou mořskou nemoc.

- Víš, kdo razil tenhle výrok?

- Ne.

- Nelson. Ten, co stojí na podstavci na Trafouši.

- Měl pravdu. A platí to i na souši.

- O tom dost pochybuju. A kromě toho on nebyl policajt.

- Ale my tomu věříme.

- Tím hůř pro vás.

Na okamžik se Malm zase polidštil.

- Co tomu asi řekne šéf? povzdechl si znovu.

- Zřejmě nebude mít velkou radost. Trochu se vyřádí a dost.

- To mi ani nepovídej, vydechl Malm trudnomyslně.

- Vyleje si vztek na mně.

- Příště je chytnete.

- Myslíš? podotkl Malm pesimisticky.

Kol berg už delší dobu nepromluvil. Vypadal zamyšleně.

- Nad čím koumáš, Lennarte? zeptal se ho Gunvald Larsson.

- Nad Kasperem. Pořád na něj musím myslet. Vždyť ten kluk si musí připadat jako štvaný zvíře. A určitě má strach. A kromě toho zřejmě ani neprovedl nic výjimečně trestného.

- Jenže o tom nic nevíme, to musíš uznat.

- Jasně, je to jen intuice, jak se říká.

- Uf, povzdechl si Malm,, tak já musím na hlavní správu. Zatím ahoj. Nasedl do vozu přiděleného taktickému komandu a nechal se odvézt z místa akce. Než zmizel, pronesl na jejich adresu jednu větu:

- Pokuste se všechno utajit, za žádnou cenu se nic nesmí dostat ven. Kol berg znechuceně pokrčil rameny.

- Tohle náměstkování asi taky není zrovna zábava, když se to tak vezme kolem a kolem. Chvíli stáli mlčky.

- Jak ti je, Lennarte?

- Blbě. Ale mám dojem, že jsem na něco přišel. Možná.

S jakejma blbcema my jsme nucený pracovat, to je děsný.

- A jaký blbý povolání, poznamenal Gunvald Larsson.

Dvacátá sedmá kapitola

V úterý ráno vstal Lennart Kol berg brzy, oblékl si župan, oholil se a šel si do kuchyně uvařit šálek kávy. Výjimečně byl na nohou dřív než děti. Z Bodilina a Joakimova pokoje se neozýval ani hlásek. Gun také ještě spala, probděla s nim půlku noci a teprve před hodinou konečně usnula. Když si včera večer lehl po oné mírně řečeno nepodařené akci na Svatojánském Věnci, nemohl spát. Ležel na zádech, ruce měl sepjaté v týle, zíral do stropu a přemýšlel. Vedle sebe slyšel Gunino pokojné oddychování a občas rachocení vlaku podzemní dráhy, který se vřítil do stanice a potom se zase pomalu rozjížděl. V posledních letech takhle probděl nejednu noc a řešil stejný problém, ale dneska cítil, že už pohár přetekl.

Asi ve tři hodiny šel do kuchyně, otevřel si pivo a udělal sendvič a za chvíli se objevila Gun a dělala mu společnost. Potom si šli lehnout spolu a on jí vyprávěl o svém rozhodnutí. Gun

to nijak nepřekvapilo. Prodiskutovali spolu tuhle věc už mnohokrát a ona jeho plány podporovala stále horlivěji a energičtěji. Od té doby, co se vrátil domů ze Skáne, neměl nikde stání a choval se nevrle, takže už tušila, že zanedlouho dojde ke konečnému rozhodnutí.

Mluvili spolu několik hodin, potom se pomilovali a Gun mu usnula v náručí. Když se Bodil a Joakim vzbudili, udělal jim snídani a po jídle je poslal zpátky do dětského pokoje a nakázal jim, ať maminku neruší. Nikdy ho sice moc neposlouchali, jen Gun je dokázala udržet na uzdě, ale stejně doufal, že ji nechají aspoň chvilku v klidu.

Dostal dvě upatlané pusy a odjel do práce.

Když procházel chodbou do své kanceláře a míjel dveře prázdné místnosti Martina Becka, řekl si jako už tolikrát předtím, že spolupráce s tímto člověkem je jediné, co mu bude chybět. Pověsil si sako přes opěradlo židle, posadil se a přitáhl si psací stroj. Natočil do válce arch papíru a napsal:

Stockholm 27. listopadu 1973 Hlavní policejní správa žádost o rozvázání pracovního poměru. Opřel si bradu do dlaní a zíral oknem ven. Jako každé ráno touto dobou byla dálnice přecpaná, auta se valila do centra ve třech proudech. Kol berg pozoroval zdánlivě nevysychající proud zářivě

nablýskaných ‘ osobních automobilů a pomyslel si, že v žádné jiné zemi na světě zřejmě majitelé

aut nejsou tolik vysazení na své miláčky jako ve Švédsku. Toho neustálého mytí a leštění, a škrábnutí nebo promáčklina v karoseri se považuje za katastrofu a vyžaduje okamžitou opravu. Automobil představuje důležitý symbol společenské úrovně a mnozí lidé mění model roku za nový

úplně zbytečně a daleko častěji, než si ve skutečnosti mohou dovolit, jen aby dostáli společenskému standardu.

Pak mu najednou něco blesklo hlavou, vytrhl arch papíru ze stroje, roztrhal ho na malé kousky a naházel do koše na odpadky.

Navlékl si sako a rychle vykročil k výtahu. Stiskl tlačítko garáže, kde stál jeho automobil, otlučená

stará kára pokrytá skánskou špínou, ale rozmyslel si to a stiskl přízemí. Ke

Svatojánskému Věnci nebylo daleko. Kdyby právě nebyl na Kungsholmské, viděl by místo včerejšího fiaska z okna své kanceláře.

Stálo na parkovišti za domem, kde bydlela Maggan. Béžové volvo, ale s jinou poznávací značkou, než kterou udal Skacke a majitel benzínové pumpy v Katrineholmu. Byly to staré tabulky, které lze snadno sestavit v ruce, a Kol berg ani na chvilku nezapochyboval, že je to správné auto. Poznamenal si číslo a vrátil se na Jižní policejní velitelství.

Posadil se za stůl, odstrčil psací stroj a přitáhl si telefon.

Dopravní inspektorát odpověděl okamžitě. Číslo v rejstříku není a nikdy neexistovalo. Mělo označení AB, to znamená město Stockholm, ale tam nikdy nebyla dosažena tak vysoká kombinace čísel.

A k takové kombinaci nikdy ani nedojde, protože všechny vozy ve Stockholmu už dostaly nové

poznávací značky, které nejsou krajově určené.

- Děkuji, řekl Kol berg mírně zmatený.

Nečekal tak rychlé a jasné potvrzení svého názoru, že volvo má falešné tabulky. K počítačům nemíval velkou důvěru.

Povzbuzen tímto úspěchem zvedl znovu sluchátko, zavolal na polici do Malmó a žádal Bennyho Skacka.

- Kriminální inspektor Skacke, odpověděl sebejistý hlas.

Titul byl pro Skacka zřejmě dosud tak vzácný, že nedokázal skrýt svou hrdost nad tím, že ho může vyslovit.

- Nazdar Benny, pozdravil ho Kol berg., Vzhledem k tomu, že stejně nemáš do čeho píchnout, mám pro tebe fušku.

- Náhodou zrovna píšu zprávu. Ale to může počkat. O co jde?

Už nevypadal tak nadšeně.

- Mohl bys mi rychle zjistit číslo motoru a šasi toho volva, co bylo ukradený ve Vel inge?

- Jasně. Hned. Počkej chvíli.

Kol berg čekal a slyšel, jak se Skacke přehrabuje na stole.

Mlátil zásuvkami, šustil papírem, něco mumlal a potom se ozval hlas:

- Tady to máme. Chceš abych ti to přečetl?

- No to si piš! řekl Kol berg., Proč myslíš, že jsem ti volal?

Zaznamenal si číslo, které mu Skacke nadiktoval. Potom řekl:

- Budeš na telefonu ještě nějakou dobu?

- Budu, musím dopsat tuhle zprávu. To mi určitě zabere dopoledne. Proč se ptáš?

- Ještě ti zavolám, řekl Kol berg., Potřeboval bych si s tebou promluvit o pár věcech, ale teď

nemám čas. Tak zatím ahoj!

Tentokrát Kol berg sluchátko nezavěsil, jenom zamáčkl palcem a malíčkem vidlici, počkal chvíli na oznamovací tón a vytočil nové číslo.

To ráno byli zřejmě všichni na svém místě a v pohotovosti.

Vedoucí oddělení státní kriminálně technické laboratoře odpověděl při prvním signálu.

- SKTL. Hjelm.

- Kol berg, nazdar.

- Noné, co zase chceš, prosím tě.

Hjelmův odevzdaný tón prozrazoval, že má Kol berga za člověka, který v podstatě nedělá nic jiného, než bez ustání vyzvání, ruší a otravuje mu život. Pokud si Kol berg dobře vzpomínal, nemluvili spolu už několik týdnů. Jenže Oskar Hjelm byl mrzout a připadal si zneuznaný a odbývaný

nevděčnými chlapy od kriminálky, kteří ho zaplavují nemožnými úkoly. Skoro pokaždé je vyřešil a podle toho byl také vysoko ceněn jako šikovný odborník, houževnatý, důkladný a nápaditý. Ale ne všichni měli dost filipa, aby mu svou úctu dali najevo, ani si neudělali dost času, aby si vyposlechli pro laika nepochopitelné a zbytečně komplikované popisy podrobností laboratorních analýz nebo technických testů.

Kol berg nevěděl přesně, jak se má zachovat, má-li na něj jít s okolkováním a lichotkami, ale na dlouhé přemlouvání neměl trpělivost a lichocení zase neměl v povaze.

- Jde o jedno auto, řekl.

- Aha, povzdechl si Hjelm., V jakém stavu? Pomačkané, ohořelé, utopené…

- Ne, vůbec ne. Tohle je normální auťák a stojí na Svatojánským Věnci.

- A co s ním mám udělat?

- Je to béžové volvo. Dám ti adresu a poznávací značku a číslo šasi a motoru. Máš tužku?

- To víš, že jo, odbyl ho Hjelm netrpělivě., Papír taky. Tak povídej!

Kol berg mu nadiktoval údaje a čekal, zatímco si je Hjelm zaznamenával. Potom řekl:

- Mohl bys tam poslat jednoho ze svých kluků, aby se podíval, jestli ta čísla souhlasí? Pokud budou čísla šasi a motoru souhlasit, tak ať to auto zaveze do Solny. Jestli souhlasit nebudou, tak ať tam auto nechá stát a okamžitě mi zavolá.

Hjelm hned neodpověděl. Potom řekl nakvašeně:

- Proč si tam nezajdeš sám a nepodíváš se na to, nebo proč si tam nepošleš někoho od vás? Vždyť

tu ulici máš hned naproti. jestli to nebude pravý auto, tak se tam někdo od nás potrmácí až ze Solny úplně zbytečně. My tady máme totiž poměrně dost práce.

Kol berg jeho tirády rázně přerušil:

- Za prvé jsem si jistý, že to je správný auto, za druhé nemám, koho bych tam poslal, a za třetí to auto stejně patří k vám na oddělení, protože musí projít technickou prohlídkou. Potom popadl dech a řekl mírněji:

- Kromě toho vy víte daleko líp, jak se s tim má zacházet. My bychom to zbytečně zaneřádili a nadělali všude spoustu otisků a zničili důležitý stopy. Takže bude nejlepší, když se o to auto postaráte hned od začátku vy, když jste na to specialisti.

Samotnému mu to připadalo falešné a úlisné.

- jo, tak já tam teda někoho pošlu, řekl Hjelm, Na co přesně se máme podívat? Máš na mysli nějaké zvláštní testy?

- Nech ho zatím u vás stát, řekl Kol berg., Martin ti později zavolá a řekne ti, co se s tím má dělat.

- Dobře, řekl Hjelm., Pošlu tam někoho hned. Ačkoliv zrovna teď tu nemám lidí nazbyt. A nevím, kde tu vezmu místo pro další auto.

Máme tu k prohlídce pět vozů. A v laboratoři se válí hromady různýho haraburdí, který musíme prozkoumat. Víš, co nám sem přišlo včera?

- Ne, řekl Kol berg bez zájmu.

- Dva sudy sledě ve slaném láku. Ryby byly rozpárané a znovu sešité a v každém sledím břiše ležel igelitový pytlík s morfinovou bází. Je ti jasný, jak asi člověk smrdí, když čistí ryby a celou noc se máchá rukama ve slaném láku až po lokty?

- Ne, ale dovedu si to představit, rozesmál se Kol berg., Co jste potom s těmi rybami udělali?

Smažený sleď s cibulkovým sosem je pochoutka. Jestli chceš, dám ti recept.

- Jen se směj, odbyl ho Hjelm uraženě., V našem . . povoláni to není žádná sranda. Práskl sluchátkem Kol bergovi do ucha, ale ten se ještě dusil smíchem, když pokládal mikrofon do vidlice. Pomyšlení na smaženého sledě v něm vyvolalo pocit hladu, ačkoliv teprve před nedávnem snídal.

Chvíli seděl a čmáral si do bloku klikyháky a přemýšlel nad dalším rozhovorem. Potom znovu sáhl po telefonu.

- Kriminální inspektor Skacke.

- Ahoj, to jsem zase já. Už jsi sepsal tu zprávu?

- Ne, ještě ne. O čem sis chtěl promluvit?

- O tom volvu, co Kaspersson ukradl ve Vel inge, řekl Kol berg.

- Máš oznámení krádeže někde při ruce?

- Jo, zrovna tady v šupleti, řekl Skacke., Počkej moment.

Tentokrát sluchátko ani neodkládal a blanket našel ani ne za půl minuty.

- Tak tady to máme.

- Výborně, pochválil si Kol berg., Jak se jmenuje majitel?

Připadalo mu, že uplynula věčnost, než Benny Skacke odpověděl.

- Kaj Evert Sundstróm.

Správná odpověď, pomyslel si Kol berg.

Vůbec ho to nepřekvapilo, ale pocítil dobře známé chvění z uspokojení, že měl pravdu.

Možná i záškub čehosi daleko hlouběji zakořeněného v lidské nátuře, lovecký instinkt, větření kořisti. Máš v sobě obého trochu, lstivost červené lišky i zbabělost zajícovu, pomyslel si. Ekelóf. Až budu mít chvíli času, pokusím se vzpomenout si na celou tu básničku. Ta je pěkná.

- Lennarte?

- Jo, slyšel jsem. Kaj Evert Sundstróm. Ale krádež oznámil on, viď.

- Ne, jeho manželka. Jmenuje se Cecilia Sundstrómová.

- Byl jsi u nich ve Vel inge?

- jo, bydlí ve vile. Auto stálo v garáži, která je směrem do předního dvorka otevřená. Dveře tam nejsou, takže zloděj to auto viděl ze silnice.

- Potkal jsi je tam oba, když jsi byl u nich?

- Jo, ale mluvil jsem hlavně s ní. On toho moc nenapovídal.

- Jak vypadá?

- Asi padesátník. Řekl bych sto sedmdesát vysoký. Hubený, ale ne takový ten šlachovitý typ, spíš mi připadal jako po nemoci.

Světlé vlasy, prošedivělé. Nebo spíš skoro bílé. Měl brýle s tmavými obroučkami.

- Co dělá?

- Továrník.

- V jaký branži?

- To nevím, přiznal Skacke., Ten titul totiž použila jeho žena, když hlásila krádež.

- Udal, proč krádež neoznámil okamžitě?

- Ne, ale jeho žena řekla, že chtěla jít na polici hned v pondělí ráno, ale on prý tvrdil, že bude lepší

počkat, prý se auto určitě nějak objeví.

- Vzpomeneš si z toho rozhovoru ještě na něco? Říkali si třeba něco mezi sebou?

- No, snad to bylo všechno jen o tom autě. Ptal jsem se jich, jestli něco v neděli ráno viděli nebo slyšeli, ale to prý ne.

Vlastně jsem mluvil jen s ní. Ona otevřela a potom jsme stáli v předsíni. On se objevil jen na chvilku a řekl, že ví jen to, že tam auto už nebylo, když šel někdy kolem oběda ven. Kol berg se podíval na klikyháky ve svém poznámkovém bloku.

Pokusil se udělat mapku Skáne a vyznačit na ní Vel inge, Anderslóv, Malmó a Trel eborg.

- Nevíš, kde má tu fabriku? zeptal se a spojil. čárou Vel inge a Anderslóv.

- Nějak jsem měl ten dojem, že dělá v Trel eborgu, ozval se váhavě Skacke., Myslím, že to jeho manželka říkala.

Kol berg spojil Anderslóv a Trel eborg a potom Trel eborg a Vel inge. Vznikl trojúhelník se špičkou v Trel eborgu a spojnice mezi Vel inge a Anderslóvem tvořila širokou základnu na severu.

- Výborně, Skacke, pochvaloval si Kol berg., Výborně.

- Našli jste to auto? zeptal se Skacke., Slyšel jsem, že se mu podařilo pláchnout, tomu Kasperovi.

- Přesně tak, podařilo, odpověděl Kol berg suše,, A taky mám dojem, že jsme našli auto. Mluvil jsi teď někdy s Martinem?

- Ne, odpověděl Skacke., Už je to dost dlouho. Ale je pořád ještě v Anderslóvu, ne?

- Je, přisvědčil Kol berg., A hned jak zavěsíš, tak Martinovi brnkni a zopakuj mu náš hovor, přesně, co jsi mi teďka vyprávěl.

O tomhle Kaji Evertu Sundstrěmovi. jak vypadal a vůbec všechno.

A potom mu řekni, ať zavolá Hjelmovi do laboratoře a zeptá se, jestli tam mají to auto. Ale udělej to všechno hned.

- Dobře, přisvědčil Skacke., Co je s tím Sundstrómem? Provedl něco?

- To se uvidí, řekl Kol berg., Ty zatím jen zavolej Martinovi, tady rozhoduje on. Jasný? A taky si nezapomeň dopsat tu zprávu.

A kdyby něco, tak sedím ve své kanceláři. Taky mě čeká psaní zprávy. Pozdravuj Martina. A ahoj.

- Ahoj.

Další telefonáty Kol berg neměl. Odstrčil aparát stranou a blok s převráceným trojúhelníkem a klikyháky, které měly představovat Skáne, zastrčil do šuplíku.

Potom si přitáhl psací stroj, zasunul do něj papír a napsal:

Stockholm 27. listopadu 1973

Hlavní policejní správa .

Věc: žádost o rozvázání pracovního poměru.

Dvacátá osmá kapitola

Lennart Kol berg psal pomalu, ťukal jen ukazováčky. Věděl, že dopis, nad kterým tak dlouho přemýšlel, je nutné považovat za formální listinu, ale přesto nechtěl, aby působil nezáživně, a snažil se ho vést co nejlehčím tónem.

Po dlouhé a důkladní úvaze jsem se rozhodl vystoupit z policejního sboru. Mám k tomu spíš osobní

důvody, ale přesto se o nich chci alespoň v krátkosti zmínit. Především považuji za nutné zdůraznit, že moje rozhodnutí není v žádném případě motivováno politicky, ačkoliv ho jistě mnozí tak budou chápat.

Je zřejmé, že v průběhu posledních let se policie čím dál víc politizuje a zároveň se sbor jako takový

využívá stále víc pro politické cíle. Tento vývoj jsem sledoval s velkým znepokojením, ale osobně se mi naštěstí téměř podařilo vyhnout styku s touto činností.

Během sedmadvaceti let, kdy sloužím u policie, se projevy, výstavba a organizace sboru změnila způsobem, který mě přesvědčil, že se pro jeho cíle nehodím, pokud tomu tak vůbec v minulosti bylo. Především shledávám, že nejsem schopen jednat solidárně s organizací tohoto typu. Proto si myslím, že je v mém zájmu i zájmu policie, abych odešel ze svého místa. jednu otázku jsem odedávna považoval za velmi důležitou, a to je výzbroj policistů jako jednotlivce. Již před mnoha lety jsem se klonil k názoru, že při běžném výkonu povolání by policista neměl být ozbrojen. A to platí jak pro policisty v uniformách, tak pro tajné.

Podle mého přesvědčení závisí rostoucí vlna násilí v posledním desetiletí z velké části na tom, že policisté při sobě nosí zbraň při všemožných situacích. Je známou skutečností, kterou lze doložit příklady i z jiných zemí -, že stupeň zločinnosti okamžitě vzrůstá, jakmile policie jde takříkajíc špatným příkladem. Nejen z posledních událostí vysvítá, že lze očekávat ještě zhoršenou situaci v oblasti násilných, činů. To se týká zejména Stockholmu a větších měst. Při výcviku policistů se neúměrně málo přihlíží k výuce psychologie. Následkem toho policisté

postrádají zřejmě nejdůležitější předpoklad pro úspěch ve svém povolání. A skutečnost, že i přesto existují takzvaní policejní psychologové, kteří jsou vysíláni v případech nouze, aby se pokusili pachatele přivést k rozumu, mi připadá, jako pouhý důkaz tohoto nedostatku. Násilí totiž nelze zastírat psychologi . To je, pokud vím, dokonce jedna z nej ednodušších a

nejsamozřejmějších zásad psychologie.

A v této souvislosti bych chtěl zdůraznit, že jsem v posledních letech nikdy nechodil do služby ozbrojen. Častokrát to bylo v přímém rozporu s platnými předpisy, ale nikdy jsem neměl pocit, že by mi to bránilo ve výkonu povolání. Naopak si myslím, že kdybych byl ozbrojen, mělo by to silný

negativní vliv a mohlo by to vést k přímým neštěstím a k ještě zhoršenému vztahu k osobám stojícím mimo policejní sbor.

Víceméně se tu pokouším vyjádřit, že už nejsem schopen dál vydržet u policie. Je možné, že společnost má přesně takovou polici , jakou si zaslouží, ale tuto tezi nemíním rozvíjet, rozhodně ne teď a na tomto místě.

Připadám. si postaven před fait accompli. Když jsem se dal k polici , nedokázal jsem si představit, že moje povolání dozná takovou proměnu a bude mít takové zaměření, jak tomu dneska je. Po sedmadvaceti odsloužených letech se za své povolání stydím do té míry, že mi svědomí

zabraňuje pokračovat v dalším výkonu služby.

Kol berg vytočil papír ze stroje a přečetl si, co napsal. Když jednou konečně začal, mohl by pokračovat do nekonečna.

Ale tohle stačí. Nakonec připsal:

Proto žádám o okamžité rozvázání pracovního poměru.

Sten Lennart Kol berg Složil papír a zasunul ho do obyčejné hnědé služební obálky. Nadepsal adresu.

Hodil dopis do koše pro odesílanou poštu. Potom vstal a rozhlédl se po místnosti. Zavřel za sebou dveře a šel.

Domů.

Dvacátá devátá kapitola

Chata v Haningských lesích směrem k jezeru Dalarö byla dobrá skrýš. Ležela natolik stranou ode všeho, že tam sotva někdo mohl zabloudit náhodou. Její vybavení dokazovalo, že si Pinďa Lindberg nedělá iluze. Měl tam jídlo, pití, zbraně, munici, topnou naftu a šaty, cigarety, stohy starých časopisů, prostě všeobecně vzato všechno, čeho je třeba, aby člověk přečkal dlouhotrvající

samotu.

Také se dalo předpokládat, že by obstáli proti méně početnému obležení. Doufali, že k tomu nedojde.

Pinďa s Kasperem vyvázli až příliš snadno, když policie zaútočila na byt na Svatojánském Věnci, ale na druhé straně chata byla jejich skutečně poslední šance.

Pokud po nich půjdou až sem, zbývají jim v podstatě dvě věci: vzdát se, nebo se bít. Třetí možnost, totiž utéct ještě jednou, nestála ani za přemýšlení. Protože to by znamenalo velmi osamělý útěk pěšky do krajiny a kvapem se blížící zima z toho nedělala příliš lákavou perspektivu, zvlášť když by za sebou museli nechat ohromnou zásobu hodnotného kradeného zboží. Pinďa Lindberg nebyl žádná velká hvězda na kriminálnickém nebi a jeho plány bývaly co nejprostší. Cenné věci a peníze zakopal v lese kolem chaty. Teď mu nezbývalo než čekat, až se policejní

štvanice unaví natolik, aby se mohli zase odvážit zpátky do Stockholmu. Tam rychle promění zboží

za hotovost, obstarají si falešné papíry a utečou ze země.

Ronnie Kaspersson neplánoval vůbec nic. Věděl jen to, že ho policie stíhá všemi prostředky za zločin, který nespáchal. S Pinďou alespoň nebyl sám a kromě toho se Pinďa díval na život vesele a bezstarostně. Když řekl, že maji dobré vyhlídky se z toho vysekat se zdravou kůží, myslel to upřímně, a Kasper mu věřil. Dřív Pinďa s úkrytem v chatě váhal, protože nechtěl být sám. Teď už

byli dva a to situaci značně vylepšilo. Kasper v tom všem viděl jen jeden háček, totiž, že Pinďa nakonec stejně vždycky skončí v base, ale oba dva se na to dívali tak, že jednou se vítr

obrátit musí, a jediné, co potřebují, je trocha štěstí.

V posledních letech se řadě nenapravitelných kriminálníků povedl umělecký. kousek, po úspěšných zátazích zmizeli ze země někam do západní civilizace s penězi i zdravím. Dům měl mnoho výhod. Ležel na pasece s volným výhledem na všechny strany. Měl jen dva venkovní přístavky, záchod a starý vetchý dřevník, do kterého schovali Pinďovo auto. Chata byla v docela dobrém stavu, obyčejná švédská chalupa se třemi okny na přední straně, jedním vzadu a po jednom na příčných stěnách. V přízemí byla kuchyň, ložnice a jeden větší pokoj. Vedla sem jen jedna cesta, a ta směřovala přímo na dvorek a k malé verandě uprostřed domu. Hned první den Pinďa pečlivě přezkoumal zbraně. Měli vojenské samopaly a tři automatické

pistole různých značek a kalibrů. A dostatek munice, mimo jiné dvě bedýnky patron do samopalů. Pinďa řekl:

- Podle toho, jak se policie dneska chová, zbejvaj nám jen dvě možnosti, jestli nás nakonec tady najdou a obklíčí, i když to není pravděpodobný.

- A co?

- Prostřílet se, to je jasný. Jestli přitom trefím jednoho dva poldy, to už na situaci nic nemění. Nebudou mít snadný nás odsud dostat, aby přitom nezapálili barák. A jestli to zkusej se slzným plynem, tak tamhle v truhle jsou masky.

- Já vůbec nechápu, jak se s tímhle pracuje, přiznal se Kasper a prsty si pohrával se samopalem.

- To se naučíš za deset minut, prohlásil Pinďa.

Měl pravdu. Zhruba desetiminutový rychlokurs bohatě stačil. Druhý den po ránu zastříleli s dobrým výsledkem všechny zbraně. Dům ležel tak osaměle, že si to mohli beze strachu dovolit.

- Tak a teď budeme čekat, řekl Pinďa., Jestli přijdou, tak jim pořádně zatopíme. Ale oni nepřijdou, uvidíš. Kde chceš oslavit vánoce? Na Kanárských ostrovech nebo v Africe?

Ronnie Kaspersson nikdy nemyslel tak daleko dopředu, aby obsáhl i vánoce, a také teď ho to zarazilo. Vždyť do vánoc ještě chybí několik týdnů. Ale oproti tomu, přemýšlel o střílení. Určitě mu nebude připadat zvláštní ani těžké našít těm krvelačným bestiím pár kulek do těla. Zažil polici při šťárách a pouličních nepokojích a od té doby mu přišlo zatěžko ji považovat za něco lidského nebo vůbec ji chápat jako těleso složené z jednotlivců. Celou dobu v chalupě poslouchali rádio. Ale nic nového jim nesdělili. Hon na vraha policisty pokračuje s nezmenšenou intenzitou. Teď je jisté, že se skrývá někde ve Stockholmu, a taktické

komando pátrací akce předpokládá, že bude chycen každým okamžikem. Projeli to kvůli faktoru, s nímž nemohli počítat. A to byla Maggan. Kdyby Maggan neutrpěla zranění, nebyla by jim ani trochu nebezpečná, protože to byla dobrá

holka, stála při nich a skutečně ovládala umění mlčet jako hrob. Jenže teď byla zraněná a ležela v Jižní nemocnici. Kousnutí nebyla životu nebezpečná. Ale mohly se z toho vyvinout komplikace, jak prohlásili lékaři.

Musela podstoupit operaci a po operaci se její stav zhoršil, blouznila a měla vysoké horečky. A v horečkách toho hodně napovídala. Nevěděla přesně, kde je, ale měla dojem, že mluví se svým známým nebo alespoň s přátelsky nakloněným člověkem.

V hlavách postele skutečně seděla jedna osoba, vybavená magnetofonem.. Einar Ränn.

Ränn jí nepoložil ani jednu otázku. Nechal ji proste mluvit a nahrával to. Okamžitě pochopil, že získal spoustu cenných informací, ale nevěděl přesně, co s nimi. Pár minut uvažoval, potom našel telefon a zavolal Gunvaldu Larssonovi.

- Jo, tady Larsson., Co chceš?

Hned bylo slyšet, že Gunvald Larsson není ve své kanceláři v Kungsholmské ulici sám. Odsekával a mluvil podrážděně.

- Hele, ta holka tady blouzní. Teďka zrovna povídala, kde jsou Pinďa s Kasperem. Prej v chalupě

dole u Dalarä.

- Řekla ti nějaký podrobnosti?

- Jo, dost přesný popis cesty, jak se tam dostaneš. Jestli seženeš mapu, tak ti ten dům označím na milimetr přesně.

Gunvald Larsson se na delší dobu odmlčel. Potom řekl tajemně: .

- Tohle je technický a poměrně dost komplikovaný rozhodnutí. Máš zbraň?

- Ne.

Opět bylo chvíli ticho. Ränn se zeptal:

- Nemusíme to oznámit Malmovi?

- Jasně, to musíš bezpodmínečně udělat, přisvědčil Gunvald Larsson., To je bez debaty. Potom tišeji dodal:

- Ale ne dřív, než uvidíš moje auto předjet před vchod. Potom mu zavolej. A rychle.

- Dobře, souhlasil Ränn.

Sešel do nemocničního vestibulu a postavil se k telefonnímu aparátu. Netrvalo to ani deset minut a uviděl přijíždět vůz Gunvalda Larssona. Rychle vytočil ještě jednou číslo do Kungsholmské ulice a po nějaké době se dostal k Malmovi. Ränn přesně tlumočil, co Maggan řekla.

- Výborně, pochvaloval si Malm., Můžeš se vrátit na své místo.

Ränn rychle vykročil ke Gunvaldu Larssonovi a ten napřáhl ruku a otevřel dveře.

- Mapu a pistoli máš v přihrádce, řekl Gunvald Larsson.

Ränn chvíli zaváhal a potom si zastrčil pistoli za opasek kalhot. Podíval se do mapy a řekl:

- Tady to je. Už mám ten domek.

Gunvald Larsson studoval silniční síť. Potom se podíval na hodinky a řekl:

- Máme asi tak hodinu náskok. Pak zaútočí Malm stou svou takzvanou hlavní jednotkou. Protože jeho štáb se naladil přesně na takovouhle situaci. Přižene sto mužů, dva vrtulníky a deset psů. A taky vyfasoval dvacet velkých štítů z pancéřového plechu.

To by byl masakr.

- Myslíš, že se ti kluci budou bránit?

- To si piš, řekl Gunvald Larsson., Pinďa nemá co ztratit a Kaspersson už je po téhle štvanici určitě

napůl šílený.

- Nojo, pronesl Ränn filozoficky a prsty ohmatával pistoli.

Neměl rád násilí.

- Co se stane s Lindbergem, je mi úplně ukradený, řekl Gunvald Larsson., Je to kriminálník od fochu a kromě toho nedávno spáchal loupežnou vraždu. Myslím spíš na toho kluka. Až do teďka nikomu neublížil, po nikom nevystřelil, ale jestli se do tohohle vloží Malm, tak to můžeš vzít jed na to, že buďto sám zařve, nebo stačí ještě pár policistů zabít. Proto se tam musíme dostat první a jednat rychle.

Jednat rychle byla jedna ze specialit Gunvalda Larssona.

Jeli na jih Flandenem a novým hrůzostrašným sídlištěm Brandbergen. Asi po deseti minutách se dostali k odbočce a po dalších deseti minutách uviděli chalupu. Gunvald Larsson zastavil uprostřed cesty, asi padesát metrů od domu.

Chvíli odhadoval situaci a potom řekl:

- Tohle nebude žádná sranda. No, ale dobrá. Tady vystoupíme a jdem dopředu, po levý

straně

cesty. Jestli začnou střílet, schováme se za hajzlík. Já ho rovnou obejdu a pokusím se je dostat zezadu. Ty se budeš krýt a zvolna ostřelovat střechu nebo římsu vlevo u verandy.

- Já střílím tak mizerně, zamumlal Ränn.

- Do baráku se snad, krucinál, strefíš, ne?

- Snad jo. Doufat můžeš vždycky.

- A ty nedoufáš, Einare?

- Ale jo.

- Neriskuj. Kdyby se nám to nějak vymklo z rukou, tak zůstaň v úkrytu a vyčkej velkou invazi. Pinďa a Kasper uvnitř v chalupě zaslechli auto dávno před tím, než se objevilo v dohledu. Teď stáli u okna a vyhlíželi ven.

- To je divný auto, poznamenal Pinďa., Něco takovýho jsem ještě neviděl.

- Třeba je to nějakej turista a zabloudil, nadhodil Kasper.

- Šance je tu vždycky, odpověděl Pinďa suše. Vzal si jeden samopal a druhý podal Kasperovi. Ränn a Gunvald Larsson vystoupili a dali se směrem k domu.

Pinďa vykoukl a potom rezignovaně řekl:

- Fízlové. Znám je oba. Z násilí ve Stockholmu. Ale to bude hračka. Vymáčkl loktem prostřední tabulku, namířil a vystřelil.

Ränn i Gunvald Larsson slyšeli řinkot skla a věděli, co to znamená. Oba reagovali rychle, uskočili stranou zanořili se za budku.

Salva by šla stejně vedle, protože Pinďa nebyl zvyklý střílet s touto zbraní na tak velkou vzdálenost a mířil moc vysoko. Ale přesto vypadal navýsost spokojeně, když prohlásil:

- Teď je tam máme jako v krabičce. Nemusíš dělat nic jinýho, Kaspere, než mi krýt záda. Gunvald Larsson nezůstal za záchodem déle než pár vteřin. Potom se proplazil ostružiním pryč. Ränna výborně kryl kamenný podstavec. Vytáhl pistoli a dvakrát vystřelil na střechu. Odpověď

přišla okamžitě. Tentokrát delší salva a přesnější. Do obličeje mu šplíchly kaskády písku. Ränn vystřelil znovu, teď se zřejmě ani do domu nestrefil, ale to nehrálo žádnou roli. Gunvald Larsson se dostal k chalupě. Rychle se proplížil kolem zadní strany, proklouzl kolem rohu a ocitl se pod postranním oknem. Zdvihl se na kolena, vytáhl svého Smithe a Wessona 38

Master, kterého měl zavěšeného na karabince na pravém boku. Ještě víc se nadzvedl, připravil si pistoli a podíval se dovnitř.

Prázdná kuchyně. Dva metry opodál pootevřené dveře. V pokoji za nimi zřejmě byli Kasper s Pinďou.

Gunvald Larsson čekal, až Ränn znovu vystřelí. Čekal asi půl minuty a Rännova pistole dvakrát třeskla. Salva v odpověď přišla téměř okamžitě a zakončilo ji kovové klapnutí, které znamenalo, že se zásobník vyprázdnil, Gunvald Larsson se odrazil a skočil oknem dovnitř, s rukama na ochranu před obličejem.

Přistál na podlaze v oblaku střepin a třísek, překulil se, vyskočil na nohy, rozkopl pootevřené dveře a vtrhl do dalšího pokoje.

Lindberg ukročil od okna, stál mírně předkloněný a měnil zásobník. V rohu za ním se krčil Ronnie Kaspersson s dalším samopalem v ruce.

- Do prdele, Kaspere, střílej! vykřikl Pinďa., Vždyť jsou jen dva. Zastřel ho!

- To by snad stačilo, řekl Gunvald Larsson.

Udělal krok dopředu, zvedl levou ruku a pádně Pinďu praštil do klíční kosti až u krku. Lindberg upustil zbraň a padl jako podťatý.

Gunvald Larsson se podíval na Ronnieho Kasperssona, kterému vypadl samopal z rukou a obě

dlaně si držel před obličejem.

- A je to, řekl si Gunvald Larsson pro sebe., Tak to bychom měli. Potom otevřel venkovní dveře a zavolal:, Už sem můžeš, Einare.

Ränn vešel do chalupy.

- Tomuhle mizerovi radši nasaď náramky, řekl Gunvald Larsson a nohou ukázal na Pinďu. Potom se podíval na Ronnieho Kasperssona a řekl:

- Ty asi náramky nepotřebuješ, co?

Ronnie Kaspersson zavrtěl hlavou. Dosud si držel dlaně před obličejem. Asi po čtvrthodině umístili vězně na zadní sedadlo, předjeli před chalupu a čekali. Lindberg se po ráně vzpamatoval, a dokonce se mu vrátilo něco z jeho pověstné dobré nálady. Přesně v té chvíli přiklusal na dvorek muž v teplákové soupravě. Držel v ruce kompas a přihlouple probíhal očima z auta na chalupu.

- Panebože, vydechl Pinďa., Fízl převlečenej za přespolního běžce! Kompas má, ale na mapu zapomněli.

Hlasitě se rozesmál.

Gunvald Larsson stáhl okénko a řekl:

- Nazdar. Muž v teplákách přistoupil k autu.

- Máš u sebe vysílačku?

- Jasně.

- Tak řekni Malmovi, že může trénink odpískat. Stačí sem poslat pár lidí, ať projdou barák. Muž se dlouho lopotil s vysílačkou a potom oznámil.

- Zadrženi budou předáni na velitelské postaví náměstka Malma, dva tisíce metrů východně na druhém postě v Österhaninge.

- Tak tedy provedeme, řekl Gunvald Larsson a znovu vytočil okénko. Malm stál v kruhu svých podřízených a vypadal spokojeně.

- Rychlá práce, Larssone, pochválil ho.

- To se musí nechat. A proč nemá Kaspersson pouta?

- žádná nepotřebuje.

- To je nesmysl, jen mu je nasaďte!

- Nemám, odsekl Gunvald Larsson. Potom odtamtud s Rännem odjel.

- Doufám, že ten kluk dostane dobrýho advokáta, řekl Gunvald Larsson po chvíli. Ränn neodpověděl. Místo toho řekl:

- Ty, Gunvalde, máš zničenou bundu. Úplně rozedřenou.

- To je v prdeli, ozval se Gunvald Larsson smutně.

Třicátá kapitola

jakmile Martin Beck promluvil s Bennym Skackem, odehrál se zbytek už velice rychle. Po předběžné prohlídce béžového volva v SKTL v Solně Hjelm konstatoval, že v zavazadlovém prostoru byl mimo jiné i kus bavlněného hadru. Laboratorní analýza ukázala, že v něm jsou stejné

niklové hobliny, které byly nalezeny i v hadru z místa vraždy.

Ještě téhož odpoledne došlo k prohlídce továrny na strojové díly, speciální nástroje a jemné

součástky Kaje Sundsträma. Nikl tvořil důležitou součást většiny těchto výrobků a částečky tohoto kovu se v hojném množství vyskytovaly skoro ve všech dílnách. A kromě toho byla v rohu jedné

haly, kam si pan továrník stavěl auto, lepenková krabice bavlněných hadrů s niklovými hoblinami. Srovnávací zkouška rukopisu ukázala přesně podle očekávání, že oba lístky nalezené v nočním stolku Sigbrit Märdové byly napsány Sundsträmovou rukou.

V psacím stole šéfa továrny byl nalezen svazek stejných obálek, v jakých byla odesílána činže za jednopokojový byt. Na polici stolu stál psací stroj, kterým byla napsána slova Nájem S. Jonssonová. Technici z helsingborgské kriminálky udělali kus práce v bytě, používaném jako hnízdečko lásky, a mimo jiné sejmuli otisky prstů.

Tím se dalo považovat za prokázané, že Kaj Evert Sundsträm je podezřelý z vraždy Sigbrit Märdové. Továrna ležela v Trel eborgu, ale zdědila ji Cecilia Sundsträmová a nesla dosud jméno jejího otce, a to do značné míry vysvětlovalo, proč se vytrvalým policistům z Trel eborgské kriminálky nepodařilo Kaje Sundströma vystopovat. Ve skutečnosti byl pouze zaměstnaný jako ředitel v továrně své

vlastní manželky.

V průběhu technické prohlídky v úterý odpoledne v kanceláři nebyl. Pan továrník se necítil ve své

kůži a těsně před obědem odjel domů.

Martin Beck uvažoval, zda je skutečně nemocný nebo zda tušil, co se bude dít. Než se sdělení o policejní prohlídce továrny stačilo vůbec ke Kaji Sundsträmovo dostat, poslal Mánsson dva své

muže do Vel inge, aby nenápadně střežili vilu.

Než byly všechny zkoušky připraveny, provedeny a výsledky srovnány a než se daly důkazy považovat za dostatečné pro vydáni zatykače, byl večer.

Martin Beck a Benny Skacke jeli po nové dálnici a dorazili do Vel inge těsně před osmou. Nejdřív vyhledali oba tajné od kriminální policie, kteří zaparkovali vůz v jedné postranní ulici, odkud měli ničím nerušený výhled na Sundsträmovu vilu, aniž sami upoutávali pozornost.

- Je doma, řekl jeden z nich, když Martin Beck došel k autu.

- Manželka byla nakupovat asi kolem páté, řekl druhý., Ale od té doby z vily nikdo neodešel. Dcery přišly domů asi před hodinou.

Manželé Sundsträmovi měli dvě dcery, dvanáct a čtrnáct let.

- Dobře, přikývl Martin Beck., Zůstaňte tady ještě.

Vrátil se ke Skackovi.

- Předjeď k brance a počkej v autě, řekl mu Martin Beck., Půjdu tam sám, ale buď připravený, zatím ne víme, jak bude reagovat.

Skacke předjel a Martin Beck vešel širokou kovanou brankou.

Pěšinu vysypanou pískem lemovaly růže a před vstupními dveřmi leželo mlýnské kolo uprostřed přeříznuté do půlkruhového schodu.

Zazvonil a uslyšel za masivními dubovými dveřmi slabou zvonkohru o dvou tónech. Přišla otevřít žena skoro stejně vysoká jako Martin Beck. Byla štíhlá nebo spíš hubená, takový ten suchý a kostnatý typ, jako kdyby pod nápadně bledou kůží vůbec neměla tuk. Hřbet nosu měla ostře modelovaný a mírně ohnutý, lícní kosti vysoké a vystouplé a pleť pokropenou světle hnědými pihami. Kaštanové vlasy měla už prokvetlé, ale husté a vlnité. Pokud to mohl posoudit, nebyla nalíčená. Měla tenké bledé rty a zahořklý výraz kolem koutků. A krásné oči s šedozelenou duhovkou pod těžkými víčky. Tázavě zvedla klenutá obočí a dívala se na něj. Jsem policejní komisař Beck, představil se Martin Beck.

- Hledám továrníka Sundsträma.

- Mému muži není dobře a odpočívá řekla., Oč jde?

- Moc mě mrzí, že musím obtěžovat takhle pozdě, ale bohužel se nedá nic dělat. Je to skutečně

dost naléhavé, a pokud mu není příliš špatně…

- Týká se to továrny? zeptala se.

- Ne, přímo ne, odpověděl Martin Beck.

Martin Beck tyto situace pokaždé stejně nenáviděl. O té ženě nevěděl skoro nic, možná, že se svým životem není moc spokojena, ale zřejmě žije klidným všedním rodinným životem. Za chvíli.se dozví, že se provdala za muže, který zavraždil svou milenku.

Kdyby vrazi aspoň neměli rodinu, napadlo Martina Becka iracionálně a nahlas řekl:

- Jde o pár otázek, které musím s vaším mužem probrat, tak jestli…

- Když je to opravdu tak důležité, že to ani nemůže počkat do zítřka.

- Je to skutečně důležité.

Podržela Martinu Beckovi dveře a nechala ho projít do haly.

- Počkejte tady chvilku, já mu to vyřídím.

Šla po schodech do prvního patra. Držela se velmi zpříma.

Vpravo od haly se z jedné místnosti ozývala televize. Čekal.

Trvalo to skoro pět minut, než se Kaj Sundsträm objevil. Měl na sobě tmavě modré flanelové

kalhoty a shetlandský pulover ve stejné barvě. Košile pod pulovrem byla taky modrá a u krku rozepnutá. Jeho manželka kráčela po schodech za ním, a když se postavili před Martina Becka, všiml si, že je o hlavu vyšší než její muž.

- Jdi k děvčatům, Sissy! poslal ji pryč.

Trochu znepokojeně a pátravě se na něj podívala, ale šla a otevřela jedny dveře vlevo od schodiště. Zvuk televize zesílil, ale ona za sebou dveře rychle zavřela.

Kaj Sundsträm odpovídal Bengtssonovu i Skackovu popisu, ale Martina Becka p řekvapil unavený a poraženecký rys kolem úst a očí. Možná že byl opálený, když ho Folke Bengtsson před několika měsíci viděl. Teď měl pleť popelavě žlutou a povadlou. Vypadal ztrhané, Ale ruce měl velké a opálené, s dlouhými šlachovitými prsty.

- Prosím, začal tázavě., O co jde?

Martin Beck v pohledu za brýlemi zahlédl strach. Ten nedokázal skrýt.

- Vy víte, o co jde.

Zavrtěl hlavou, ale na čele u kořínků vlasů a na horním rtu mu vyrazily perličky potu.

- O Sigbrit Märdovou, řekl Martin Beck.

Kaj Sundsträm se otočil a vykročil směrem k venkovním dveřím, zastavil se a otočený zády k Martinu Beckovi řekl:

- Nemohli bychom si jít promluvit před dům? Potřebuju trochu čerstvého vzduchu.

- Jistě, odpověděl Martin Beck a čekal, než si Kaj Sundsträm oblékne beránčí kožich. Vyšli ven na schod a Kaj Sundsträm zvolna pokračoval s rukama v kapsách k brance. Uprostřed pěšiny se najednou zastavil a podíval se na oblohu. Hvězdné nebe. Neřekl nic: Martin Beck se postavil vedle něj a řekl:

- Máme důkazy, že jste ji zabil. A viděli jsme byt v Trel eborgu. Mám v kapse zatykač.

Kaj Sundsträm stál bez pohnutí a po chvíli se ozval:

- Důkazy? Jaké můžete mít důkazy?

- Kromě jiného jsme našli kus hadru, který pochází od vás. Proč jste ji zabil?

- Nedalo se nic jiného dělat. Hlas zněl tentokrát jinak. Nuceně.

- Jak se cítíte? zeptal se Martin Beck.

- Špatně.

- Asi bude lepší, když s námi rovnou pojedete do Malmä, a tam si promluvíme.

- Moje manželka…

Větu náhle přerušil a z hrdla se mu vydral ošklivý kvílivý zvuk. Chytil se za srdce, zapotácel se, předklonil se a zhroutil se po hlavě do růžového záhonu. Martin Beck na něj zíral.

Benny Skacke přiběhl brankou a společně ležícího muže otočili.

- Infarkt, vyhrkl Skacke., Už jsem to viděl. Zavolám záchranku. Běžel zpátky do auta a Martin Beck ho slyšel mluvit do mikrofonu vysílačky. Současně vyběhla z domu manželka s dcerami v patách. Zřejmě všechno pozorovala oknem. Odstrčila Martina Becka stranou, klekla si vedle svého bezvědomého muže a přikázala dcerám, ať

jdou zpátky domů. Poslechly, ale zůstaly stát ve dveřích a vystrašeně, tázavě pozorovaly rodiče a oba neznámé muže venku na zahradě.

Záchranka přijela za sedm minut.

Benny Skacke jel v závěsu do malmöské Všeobecné nemocnice, a když zastavila před pohotovostí, byl jen pár metrů za ní.

Martin Beck zůstal sedět v autě a díval se, jak běží dovnitř s nosítky. Za nimi šla paní

Sundsträmová, a.když se za ni zavřely dveře, Skacke se zeptal:

- Ty nejdeš dovnitř?

- Ale jo, odpověděl Martin Beck., Jenže není kam spěchat. Teď mu, dají šok a srdeční masáž a napojí ho na železné plíce. Jestli to vydrží, tak je za chvíli při vědomí. Jestli ne…

, Tiše seděl a díval se na zavřené dveře. Po chvíli se ošetřovatelé vrátili s nosítky na kolečkách, zasunuli je do sanitky a zabouchli dveře. Potom nasedli dopředu a odjeli. Martin Beck se narovnal a řekl:

- Tak já jdu dovnitř a zeptám se, jak to vypadá.

- Mám jít taky nebo tu mám počkat? zeptal se Skacke.

Martin Beck otevřel dveře auta a vystoupil. Potom se sklonil a řekl:

- Třeba se vzpamatuje a doktoři mi dovolí si s nim za chvilku promluvit. Bylo by dobrý, abych měl u sebe magnetofon.

Skacke otočil klíčkem zapalování.

- Tak já ti pro něj hned zajedu, řekl. Martin Beck přikývl a Skacke se rozjel. Kaje Sundsträma odvezli na resuscitaci. Martin Beck uviděl skleněnými dveřmi do čekárny jeho ženu. Stála u okna zády ke dveřím, vzpřímená a bez pohnutí. Martin Beck čekal na chodbě. Po chvíli bylo slyšet klapot dřeváků

a naproti němu se vynořila žena, v bílém plášti a džínách, ale zmizela v jedněch dveřích dřív, než

stačil otevřít ústa. Šel ke dveřím. Na štítku stálo Pokoj lékařů a Martin Beck zaklepal a bez vyzvání

vstoupil.

žena stála u stolu a listovala ve svazku chorobopisů. Našla správný papír, něco do něj poznamenala, připnula ho svorkou a položila na nástěnnou polici za sebou, Potom se tázavě

podívala na Martina Becka, který ukázal svůj průkaz a přednesl svou záležitost.

- Zatím se nedá nic určitého říct, vysvětlila mu,, Dostává srdeční masáž, ale můžete tu počkat. Byla mladá, měla živé hnědé oči a světlé vlasy tmavšího odstínu, spletené do silného copu na zádech.

- Postarám se, aby vás někdo informoval, slíbila mu a vyběhla z místnosti. Martin Beck šel k polici a přečetl si chorobopis. Netýkal se Kajé Sundsträma. Na stěně byl malý aparát s obrazovkou, po které běhal zleva doprava svítící zelený bod. Uprostřed obrazovky bod poskočil a ozval se vysoký krátký tón. Zelený bod opisoval souvislou křivku a pískavý

zvuk se vracel s jednotvárnou pravidelností. Něčí srdce tlouklo normálně. Martin Beck předpokládal, že to není elektrokardiogram Kaje Sundsträma.

Po čtvrthodině nečinnosti uviděl Martin Beck oknem přijíždět Bennyho Skacka. Vyšel ven, vzal si od něj magnetofon a řekl Skackovi, ať klidně jede domů. Vypadal trochu zklamaně,

jako kdyby byl raději zůstal, ale Martin Beck pro něj neměl použití.

V půl jedenácté se žena s copem vrátila. Ukázalo se že to je lékařka, která měla službu na tomto oddělení.

Sundsträm krizi překonal, nabyl vědomí a jeho stav je v rámci možností uspokojivý. Pár minut mluvil se svou ženou, ta už teď odjela z nemocnice domů. Pacient momentálně spí a nesmí být vyrušován.

- Ale přijďte zítra ráno, potom uvidíme.

Martin Beck jí vysvětlil situaci, a nakonec se nechala. neochotně přesvědčit, že si smí s Kajem Sundströmem promluvit, jakmile se probudí. Zavedla ho do ordinace, kde měl počkat. V místnosti bylo lehátko potažené zelenou koženkou, stolička a stojan na noviny se třemi ohmatanými náboženskými časopisy.

Martin Beck odložil magnetofon na stoličku, lehl si na pohovku a zíral do stropu. Myslel na Kaje Sundsträma a jeho ženu. Působila na něj dojmem silné ženy. Duševně silné. Nebo to možná taky byla jenom nacvičená póza, případně citový chlad. Chvíli také uvažoval o Folku Bengtssonovi, ale ne moc dlouho. Potom si vzpomněl na Rheu a za chvíli usnul. Když ho lékařka probudila, bylo půl šesté a to už její hnědé oči nevypadaly tak živě.

- Už se probudil, řekla mu., Ale neprotahujte to zbytečně.

Kaj Sundsträm ležel na zádech a díval se ke dveřím. Na židli v nohách postele seděl mladík v bílém plášti a bílých kalhotách a kousal si nehty. Když Martin Beck vešel, mladík vstal.

- Využiju toho a skočím si na kafe, řekl mu., Zazvoňte na mě, než odtud půjdete. Na polici nad hlavami postele byl stejný aparát, jaký Martin Beck viděl v pokoji lékařů. Tři tenké

různobarevné drátky spojovaly aparát se třemi malými kulatými elektrodami, které měl Kaj Sundsträm náplastmi přilepené na prsou. Zelený puntík zaznamenával elektrokardiogram, ale pípání se ozývalo velmi slabě.

- Jak vám je? zeptal se Martin Beck.

Kaj Sundsträm si přitáhl prostěradlo.

- Já nevím, odpověděl., Jde to. Vůbec se nepamatuju, co se stalo: Neměl na očích brýle a jeho tvář bez nich vypadala mladší a ochablejší.

- Vzpomínáte si na mě? zeptal se Martin Beck.

- Vzpomínám si, že jste přišel a že jsme šli na zahradu. Víc nic. Martin Beck si přitáhl nízkou stoličku, zasunutou pod postelí, položil na ni magnetofon a mikrofon připevnil na okraj prostěradla.

- Vzpomínáte si, o čem jsme mluvili? Kaj Sundsträm přikývl.

- O Sigbrit Märdové, řekl Martin Beck., Proč jste ji zabil?

Muž v posteli zavřel oči, a když je znovu otevřel, řekl:

- Jsem nemocný. Nechci o tom mluvit.

- Jak jste ji poznal?

- Myslíte, jak jsme se seznámili?

- Ano. Vyprávějte.

- Potkal jsem ji v cukrárně, kde pracovala. Tehdy jsem tam občas zašel na kávu.

- Kdy to bylo?

- Tak před třemi čtyřmi lety,, Ano, a potom?

- Pak jsem ji jednou uviděl ve městě a zeptal jsem se ji, jestli nechce svézt, Požádala mě, jestli bych ji nemohl zavézt až k ní do Domme, protože právě odvezla auto do servisu. Svezl jsem ji. Potom mi vyprávěla, že si to tenkrát s tím autem vymyslela, protože se se mnou chtěla seznámit. Nechala stát auto v Trel eborgu a druhý den ráno jela do práce autobusem.

- Šel jste s ní domů, když jste ji tenkrát odvezl? zeptal se Martin Beck.

- Ano a taky jsme se spolu vyspali. O to vám asi šlo, ne?

Kaj Sundsträm se na Martina Becka krátce podíval a potom otočil hlavu a zíral k oknu.

- Setkávali jste se potom u ní doma?

- Několikrát. Ale bylo to moc riskantní, Já jsem ženatý a ona byla rozvedená, ale to jsou vždycky hrozný drby. Zvlášť tam, kde ona bydlela. Tak jsem radši sehnal malý byt v Trel eborgu a chodili jsme tam.

- Miloval jste ji?

Kaj Sundsträm si odfrkl:

- Miloval? Ne, to ne, ale vzrušovala mě. Potřeboval jsem ji. Moje manželka už na to moc není. Konečně ona na to nebyla nikdy.

Připadalo mi, že mám právo na tak zvanou milenku. Jenže moje žena by se asi pominula, kdyby mi na to přišla. Okamžitě by zažádala o rozvod.

- A milovala Sigbrit Märdová vás?

- Zřejmě jo. Nejdřív jsem si myslel, že se taky občas potřebuje s někým vyspat přesně jako já, ale potom začala s tím, abych se k ní nastěhoval.

- Kdy o tom začala mluvit?

- Na jaře. Docela nám to klapalo, stýkali jsme se jednou za týden v tom bytě, který jsem pronajal, a ona si najednou vzala do hlavy, že se vezmeme a že chce děti. že už ženatý jsem a děti mám, to pro ni nehrálo roli. Prý se stačí jen rozvést.

- A vy jste se rozvádět nechtěl?

- To je jasný, že nechtěl. Za prvé je nám spolu docela dobře, teda se ženou a dětmi. A za druhé by to pro mě znamenalo ekonomickou katastrofu. Barák, ve kterém bydlíme, je mojí manželky a fabrika, o kterou se pochopitelně starám úplně sám, je taky mojí manželky. Kdybychom se rozvedli, nedala by mi nic a ještě bych se ocitl na dlažbě. Je mi dvaapadesát let a pro ‘tu fabriku jsem se dřel jak zvíře. To se Sigbrit přepočítala, když si myslela, že bych to všechno zahodil jen kvůli ní. Kromě toho taky šla po penězích.

Kaj Sundsträm dostal trochu barvy do tváří, když se rozpovídal, a ani pohled už neměl tak rozostřený.

- A navíc už jsem jí měl plný zuby, řekl., Už loni v zimě jsem začal uvažovat, jak bych se z toho elegantně vykroutil.

Moc elegantní způsob si tedy nevybral, pomyslel si Martin Beck.

Nahlas řekl:

- Co se stalo? Byla obtížná?

- Začala mi vyhrožovat, řekl Sundsträm., Řekla, že zajde za mou ženou. Musel jsem jí slíbit, že si s ní promluvím o rozvodu sám, což jsem pochopitelně neměl v úmyslu. Nevěděl jsem, co mám dělat. Celé noci jsem probděl.

Odmlčel se a přikryl si oči paží.

- Copak jste to své ženě nemohl vysvětlit…

- Ne, to bylo vyloučené: Takovou věc by ona nikdy neuznala a nikdy by mi to

neodpustila. Je v takových otázkách strašně zásadová a přísně moralistní. A kromě toho má neuvěřitelný strach z toho, co řeknou lidi, a hlavně je důležitý, aby to navenek vypadalo dobře Ne, nezbývalo nic než…

neměl jsem východisko.

Po chvíli ticha Martin Beck řekl:

- Nakonec jste na jedno východisko přišel. Ale to nebylo moc šťastné.

- Pořád jsem to probíral ze všech stran, až jsem myslel, že se z toho zblázním. Nakonec jsem byl zoufalý. Nechtěl jsem nic jiného než se jí zbavit, jí, jejích. řečí a výhrůžek. Myslel jsem

na všechno možné. Potom’ jsem přišel na toho sexuálního maniaka, se kterým sousedila, a řekl jsem si, že když

to navléknu tak, aby to vypadalo jako sexuální vražda, tak si budou všichni myslet, že to byl on. Rychlým klouzavým pohledem se podíval na Martina Becka a skoro vítězně prohlásil:

- A to jste si taky mysleli, že jo?

- Vy jste vůbec neuvažoval o tom, že třeba nevinný člověk bude odsouzen za něco, co vůbec neprovedl?

- Jak to, on přece není nevinný. Vždyť zavraždil ? člověka a vůbec ho neměli pouštět na svobodu. Ne, takhle jsem skutečně neuvažoval.

- Jak jste to udělal?

- Vzal jsem ji do auta, když čekala na autobus. Věděl jsem, že má auto v servisu. Potom jsem zajel na jedno místo, který jsem si pro to předem vyhlédl. Myslela si, že se tam jedeme vyspat. Občas jsme to tak dělali, v létě předtím.

Najednou se zadíval na Martina Becka a pohled mu ztuhl. Celý obličej se proměnil, ústa se pootevřela a rty se napnuly přes zuby. V hrdle mu zachrčelo. Zvedl levou ruku a Martin Beck ho uchopil za zápěstí a vstal. Ruka se kolem jeho paže zaťala jako v křeči, vytřeštil oči a zíral stále na bod, kde byl před chvílí obličej Martina Becka: Martin Beck uhnul pohledem a uviděl, jak se svítící

zelený bod posouvá na obrazovce po vodorovné lince.

Z aparátu byl slyšet slabý jednotvárný pípavý zvuk.

258

Martin Beck cítil, jak se ruka, kterou držel ve své, povoluje, a položil ji na přikrývku. Stiskl zvonek a potom vyběhl ven na chodbu.

Během minuty se pokoj naplnil lidmi v bílých pláštích. Než se dveře na chodbu zavřely, zahlédl, jak pod bezvládné tělo zasunují cosi podobného stolní desce.

Čekal za dveřmi. Za chvíli se otevřely a někdo mu podal magnetofon. Otevřel ústa, aby se zeptal, ale člověk v bílém plášti zavrtěl hlavou a řekl:

- Tentokrát ho asi nezachráníme.

Dveře se zavřely a Martin Beck tam zůstal stát se svým magnetofonem. Stočil šňůru od mikrofonu a zastrčil ji do kapsy.

Tam už ležel zatykač, krasopisně vypsaný, složený a nepoužitý.

A nepoužitelný. Po tři čtvrtě hodině vyšel do čekárny jeden z lékařů a oznámil mu, že se život Kaje Sundsträma nepodařilo zachránit. Druhý embolus šel přímo do srdce a už v něm zůstal. Martin Beck odjel na policejní velitelství na náměstí U Davidovy tržnice a předal pásek a úkol uzavřít případ Peru Mänssonovi.

Potom si vzal taxíka do Anderslävu.

Nad planinou ležela hustá stříbřitě šedá mlha„ Bylo vidět jen na pár metrů před sebe a po stranách nerozeznal za krajnicí vůbec nic, jen příkop se suchou žlutou trávou a občas čepičku sněhu. Kdyby krajinu neviděl už předtím, za jasného počasí, netušil by, co se v mlze skrývá. Ale teď už tvar planiny znal. Nebyla plochá a jednotvárná, jak by si člověk mohl myslet při pohledu z letadla, ale jemně zvlněná a pokrytá pastvinami a poli, lukami se stromořadím nahých střapatých vrb a posetá

malými nabílenými kostelíky a selskými dvory obklopenými vzrostlými jilmy a buky. Jednoho jasného dne viděl nad planinou vysoké a klenuté nebe, jak ho jinak vídával jen nad mořem, nebe s plujícími oblaky, která vrhala putující stíny na rozmáchlou světlou krajinu. Teď však tvořila mlha po obou stranách vozovky stěnu a pouť tímto šedým oparem měla kolem sebe cosi z nadčasovosti a neskutečnosti.

Minuli odbočku na Domme, ale domek nebylo vidět.

Näjd seděl u psacího stolu ve své kanceláři, pil čaj a listoval si ve svazku

cyklostylovaných papírů. Timm mu ležel natažený pod stolem přes nohy. Martin Beck se posadil do křesla pro návštěvníky a Timmy ho pozdravil svým obvyklým srdečným způsobem.

Martin Beck psa zahnal a otřel si obličej. Näjd odložil cyklostylované archy, podíval se na něj a zeptal se:

- Unavený?

- Jo.

- Čaj?

- Rád.

Näjd vstal, vrátil se s porcelánovým šálkem a nalil z konvice čaj.

- Pojedeš teď domů? zeptal se.

Martin Beck přikývl.

- Letadlo ti letí za dvě hodiny, oznámil mu., jestli v téhle mlze odstartuje.

- Za hodinu zavoláme a zeptáme se. Třeba se to zvedne. Máš ještě pokoj v hotelu?

- Mám, odpověděl Martin Beck., Jedu rovnou sem.

- Tak si tam jdi chvilku zdřímnout. Vzbudím tě, až budeme muset jet. Martin Beck přikývl.

Skutečně se cítil hodně vyčerpaný.

Sbalil si svých pár věcí, lehl si na postel a usnul téměř okamžitě. Před usnutím si vzpomněl, že by měl zavolat Rhei.

Vzbudil se, když Herrgott Näjd zabušil na dveře a vkročil do pokoje. Podíval se na hodinky a k svému překvapení zjistil, že spal přes tři hodiny.

- Mlha se zvedá, řekl mu Näjd:.

- Předpokládám že tak za tři čtvrti hodiny budou moct odstartovat. Nechtěl jsem tě budit zbytečně. Ale teď už musíme jet.

Cestou autem do Sturupu Näjd řekl:

- Folke už je doma. Projížděl jsem před půlhodinou Dommem a viděl jsem ho, jak už se lopotí s kurníkem.

- Co se stane s domkem Sigbrit Märdové? zeptal se Martin Beck., Neměla přece žádné příbuzné, že?

- Neměla, takže bude asi aukce. Snad se sem nechceš přestěhovat?

Näjd se podíval na Martina Becka a zasmál se.

- Ale nesmíš mi sem přitáhnout celou státní komisi pro vyšetřování vražd. Slunce se začalo prodírat mlhou a na letišti je ujistili, že letadlo co nevidět odstartuje. Martin Beck si nechal odbavit kufr a šel s Näjdem zpátky k autu. Naklonil se k zadnímu sedadlu a podrbal Timmyho za uchem. Potom plácl Näjda po zádech a řekl:

- Tak díky za všechno.

- Určitě se sem přijď někdy podívat, zval ho Näjd., Teda myslím neoficiálně. Další vraždy v obvodě

mít nechci. Přijeď na dovolenou.

- Třeba někdy jo, kdo ví, řekl Martin Beck., Tak ahoj.

Näjd nasedl do auta.

- Mohli bychom jít na bažanty, řekl a mrkl na něj.

Martin Beck zůstal stát a díval se za červeným vozem. Potom se vrátil do odbavovací haly a zavolal Rhei Nielsenové.

- Za dvě hodinky jsem doma, řekl jí.

- Tak to já hned zajedu k tobě domů. A udělám něco k jídlu.

Dáš si, ne?

- Hrozně rád.

- Objevila jsem nový recept, řekla., Fantastickej guláš. A cestou koupím víno.

- Prima. Chyběla jsi mi.

- Taky se mi stýskalo. Přijeď brzo. Za chvíli byl ve vzduchu.

Letadlo provedlo širokou otáčku a potom už pod sebou viděl planinu Sädersláttu ozářenou sluncem a za ní prosvítalo moře, modré a jiskřící. Posléze tento pohled zmizel, letadlo vystoupalo do mraků a zamířilo na sever.

Vracel se domů.

A někdo na něj čekal.

.