Maj Sjöwallová-Per Wahlöö

Záhada zamčeného pokoje

První kapitola

Hodiny na Mariánském kostele odbíjely druhou právě v té chvíli, kdy vycházela ze stanice podzemní dráhy v ulici Wollmara Yxkulla.

Zastavila se a zapálila si cigaretu a potom pokračovala rychlým krokem k Mariánskému náměstí.

Zvuk kostelních hodin se chvěl vzduchem a připomněl jí chmurné nedělní dny z jejího mládí. Narodila se a vyrůstala jen několik málo bloků od Mariánského kostela, kde byla křtěna a kde ji také sotva před dvanácti lety konfirmovali. Pamatovala si z konfirmace a z přípravy na ni jen to, že se zeptala kněze, který ji připravoval, co tím Strindberg mínil, když psal o mrouskavém diskántu mariánských zvonů, ale nemohla si vzpomenout, jakou tehdy dostala odpověď.

Slunce ji pálilo do zad, a když přecházela Svatopavelskou ulici, zpomalila chůzi, aby se nezačala potit. Pocítila náhle, jak je nervózní, a začala litovat, že si před odchodem z domova nevzala něco pro uklidnění.

Když došla k vodotrysku uprostřed náměstí, namočila kapesník do chladné vody a šla si pak sednout na lavičku ve stínu pod stromy.

Sundala brýle a mokrým kapesníkem si rychle mnula obličej, očistila skla brýlí cípem své bledě modré košilové blůzy a zase si je nasadila. Velká zrcadlová skla zakrývá hoření část jejího obličeje. Potom odložila svůj modrý látkový klobouk s širokou střechou, nadzdvihla si rovné plavé vlasy, tak dlouhé, že se dotýkaly nárameníků košilové blůzy, a otřela si šíji. Nasadila si klobouk, stáhla ho do čela a chvíli seděla zcela nehybně s kapesníkem zmačkaným do klubíčka v dlaních.

Po chvíli rozprostřela kapesník vedle sebe na lavičku a osušila si dlaně do džínsů. Podívala se na náramkové hodinky, ukazovaly dvanáct minut po druhé. Povolila si tři minuty na uklidnění, než bude muset pokračovat v cestě.

Jakmile hodiny odbily čtvrt, otevřela svou tmavozelenou brašnu z lodní plachtoviny, ležící na jejím klíně, vzala kapesník, teď už úplně suchý, a bez skládání ho vhodila do brašny. Potom vstala, zavěsila si její řemen přes pravé rameno a vykročila.

Cestou k Hornově třídě její nervozita povolila. Namlouvala si, že všechno dobře dopadne.

Byl pátek, poslední den v červnu, a mnohým právě začínala dovolená. Na Hornově třídě bylo živo jak v jízdní dráze, tak i na chodnících. Zabočila za náměstím doleva a dostala se do stínu domů.

Doufala, že udělala dobře, jestliže si vybrala právě dnešek.

Zvažovala navzájem výhody i nevýhody a byla si dobře vědoma, že bude možná nezbytné odsunout plánovanou akci až na příští týden.

Neznamenalo by to sice žádné neštěstí, ale nerada by se vystavovala novému napětí, které by čekání nevyhnutelně přineslo.

Došla k cíli dřív, než počítala. Zůstala na zastíněné straně ulice a pozorovala velké okno naproti. Na jeho lesklé ploše hrály sluneční reflexy a hustá pouliční doprava jí částečně zacláněla výhled, ale přece jen mohla zjistit, že záclony jsou zatažené.

Přecházela zvolna po chodníku sem a tam a předstírala, že si prohlíží výklady. Třebaže o

kousek dál visely v ulici před hodinářským obchodem velké hodiny, neustále pokukovala na své náramkové hodinky. Ale nespouštěla přitom oko z dveří na protější straně ulice.

Ve chvíli, kdy bylo za pět minut tři, došla k přechodu na křižovatce a o čtyři minuty později stála před dveřmi bankovní filiálky.

Než otevřela dveře a vešla, odklopila uzávěr brašny.

Přelétla pohledem místnost, v níž byla expedice pobočky jedné z velkých stockholmských bank.

Vchod z ulice a jediné okno tvořily v dlouhé úzké místnosti její přední krátkou stěnu. Vpravo od okna až k zadní stěně se táhla expediční přepážka. Vlevo stály připevněny do stěny čtyři psací pulty a dál za nimi nízký kulatý stolek s dvěma křesílky, potaženými červeně kostkovanou látkou. Až docela vzadu bylo vidět značně strmé schody, mizící v ohybu kamsi dolů, kde zřejmě měli sejf a bankovní schránky.

V místnosti byl jediný zákazník. Stál u přepážky a ukládal si do aktovky bankovky a nějaké papíry.

Za přepážkou seděly dvě úřednice a v pozadí listoval úředník v kartotéce.

Přistoupila k jednomu z psacích pultů, z vnější kapsy své brašny vyhrabala pero. Přitom sledovala koutkem oka zákazníka s aktovkou, jak vychází dveřmi na ulici. Vzala si z přihrádky psacího pultu jakýsi blanket a začala na něj čmárat klikyháky.

Netrvalo dlouho a zahlédla úředníka jít od kartotéky ke dveřím a zavírat je. Potom se sehnul a uvolnil hák, držící vnitřní dveře otevřené, a zatímco se jejich křídla s krátkým povzdechem dovírala, vrátil se na své místo za přepážkou.

Vytáhla z brašny kapesník. Držela jej v levé ruce a dělala jako by si utírala nos, a zamířila potom s blanketem v ruce k přepážce.

Jakmile přistoupila k pokladnímu okénku, vstrčila blanket do brašny, vytáhla nylonovou nákupní kabelu a položila ji na pult.

Uchopila pistoli, namířila na úřednici v pokladně a řekla, přidržujíc si kapesník u úst:

„Loupežné přepadení! Pistole je nabitá, když se pokusíte o poplach, střelím. Dejte do kabely všechny peníze, co máte!“

žena za přepážkou na ni vytřeštila oči, pomalu vzala podávanou kabelu a položila ji před sebe. Druhá úřednice, která v té chvíli seděla u svého stolku a česala se, zůstala trčet uprostřed pohybu a ruce jí pomalu sklesly. Otevřela ústa, jako by chtěla něco říct, ale nevydala jediný zvuk. Úředník stojící stále ještě za psaním stolem se prudce otočil, neznámá ihned obrátila pistoli proti němu a křikla:

„Nehýbat se! A držte ruce tak, abych je viděla!“ Mávla netrpělivě hlavní pistole proti úřednici u pokladního okénka zřejmě nadobro ochromené, a naléhala:

„Dejte sem rychle peníze! Všechny!“ Pokladní začala ze zásobníku vybírat bankovky, a jakmile byla hotova, položila je na přepážku.

Úředník u psacího stolu náhle řekl:

„Tohle vám nikdy nevyjde. Policie dokáže…“

„Mlčet!“ křikla na něho.

Potom hodila kapesník do otevřené brašny a popadla nylonovou kabelu, byla příjemně těžká. Zamířila pistolí postupně na všechny tři bankovní úředníky a dala se zvolna pozpátku ke dveřím.

Vtom se od schodů vzadu v místnosti kdosi proti ní vyřítil.

Vysoký plavovlasý muž v bílých nažehlených kalhotách a v modrém klubovním kabátě s lesklými knoflíky a s velkým zlatým klubovním odznakem vyšitým na náprsní kapse.

Místností třeskla ohlušující rána a stěny ji ještě chvíli odrážely. Mladé ženě vyletěla ruka

zpětným škubnutím vzhůru a vtom už viděla, jak byl muž se zlatým klubovním odznakem vržen pozpátku na zem. Zahlédla, že má docela nové střevíce, bílé s tlustou červenou vroubkovanou podrážkou. A teprve v té chvíli, kdy jeho hlava dopadla na mramorovou podlahu s nepříjemným dutým úderem, pochopila, že ho zasáhla.

Hodila pistoli do brašny, podívala se divokým pohledem po těch třech vyděšených lidech za přepážkou a vrhla se ke dveřím.

Zacloumala zámkem, a ještě než se dostala ven, blesklo jí hlavou:

Teď jenom klid, musím být docela klidná!, ale jakmile vyšla na chodník, bezděčně se dala do klusu směrem k nejbližší příčné ulici.

Neviděla lidi kolem, cítila jen, že do někoho vráží, a v uších jí stále ještě hřměl ten výstřel.

Zahnula za roh a dala se do běhu s nylonovou kabelou v ruce a s těžkou plátěnou brašnou, bijící ji do boku. Trhnutím otevřela dveře do domu, kde jako dítě bydlila, proběhla dobře známou cestou na dvůr, tam se zarazila a přes dvůr šla už krokem. Prošla přízemkem zadního traktu a dostala se na další. dvorek. Tam seběhla po příkrém schodišti do sklepa a posadila se na nejdolejší schod.

Pokusila se vecpat nylonovou kabelu na pistoli do brašny, kterou měla přes rameno, ale nevešla se tam. Sundala si klobouk, brýle a světlou paruku a nastrkala všechno do brašny. Její vlasy byly tmavé a krátce zastřižené. Pak vstala, rozepnula si košilovou blůzu, svlékla ji a také ji schovala. Pod blůzou měla černý bavlněný svetřík s krátkými rukávy. Hodila si brašnu přes levé rameno, vzala nylonovou kabelu a vrátila se nahoru do dvora.

Prošla ještě několik průjezdů a řadu dvorků a přelezla dvě zídky, než se ocitla v ulici na druhé straně domovního bloku.

Zašla do samoobsluhy, koupila si dva litry ml éka, které vložila do nákupního sáčku, a nahoru na ně dala černou nylonovou kabelu.

Potom seběhla dolů na nábřeží. Tam na Slussenu, dopravním uzlu spojujícím přes někdejší plavební komory Jižní čtvrť s ostatním městem, nasedla do podzemní dráhy a jela domů.

Druhá kapitola

Gunvald Larsson se dostavil na místo zločinu ve svém nanejvýš soukromém automobilu. Byl červený, značky BMW, ve Švédsku velmi nezvyklé, a podle mínění mnohých lidí byl pro prvního kriminálního asistenta až příliš exkluzivní, zejména jestliže ho použil ve službě.

Toho krásného pátečního odpoledne se právě uvelebil za volantem, aby jel domů, když se na dvůr policejní budovy vřítil Einar Rönn a rozbil jeho plány na poklidný večer. Einar Rönn byl také prvním kriminálním asistentem v oddělení násilných trestných činů a byl to pravděpodobně jediný přítel, kterého Gunvald Larsson měl.

Jestliže mu v téhle chvíli řekl, že je mu líto, ale že Gunvald musí svůj dnešní volný večer obětovat, jistě to myslel opravdu upřímně.

Rönn se vypravil na Hornovu třídu ve služebním voze. Přijel na místo a zjistil, že už je tam několik aut a řada lidí z policejního okrsku Jižní čtvrti a Gunvald Larsson už zahájil svou činnost v bankovních prostorách.

Před bankou se shromáždil malý tábor lidu a při přecházení chodníku přistoupil k Rönnovi jeden z uniformovaných strážníků, kteří tam zevlovali. na shromážděné zvědavce, a hlásil mu:

„Mám tu několik svědků, kteří tvrdí, že slyšeli výstřel. Co s nimi mám dělat?“

„Zdrž je chvilku,“ odpověděl mu Rönn.“A pokus se přimět ostatní, aby se rozešli.“

Strážník přikývl a Rönn zamířil do banky.

Na mramorové podlaze mezi přepážkou a řadou psacích pultů ležel mrtvý.

Ležel na zádech, ruce měl rozpřažené a pokrčené levé koleno.

Nohavice se mu vykasala a odkryla orlonovou pono žku, bělostnou jako padlý sníh, s tmavomodrou kotvou na holeni, a silně opálenou nohu porostlou lesklými světlými chloupky. Kulka zasáhla muže doprostřed obličeje a pod zátylkem mrtvého se rozprostírala kaluž krve a mozkové hmoty.

Bankovní personál seděl pohromadě v zadním rohu místnosti a před nimi Gunvald Larsson poloseděl, polostál s nohou přehozenou přes roh psacího stolu.

Dělal si do zápisníku poznámky o tom, co jedna z úřednic vykládala ječivým, vzrušeným hlasem.

Jakmile uviděl Rönna, zdvihl mohutnou pravou dlaň proti mluvící ženě, zmlkla uprostřed věty. Gunvald Larsson vstal, otevřel dvířka v přepážce a šel se zápisníkem v ruce k Rönnovi. Pokývl k mrtvému na podlaze a řekl:

„Nevypadá zrovna zvlášť roztomile. Jestli tu zůstaneš, mohu odejít tady se svědky někam jinam, třeba do staré dvojky na Rosenlundské. Abyste tu mohli v klidu pracovat.“ Rönn přikývl.

„Tvrdí se, že to tu zavařila nějaká holka,“ řekl.

„A peníze prý odnesla s sebou. Postřehl někdo, kam zmizela?“

„Z bankovních zaměstnanců nikdo,“ odpověděl mu Gunvald Larsson.“Jeden chlápek stál venku a ten prý viděl odjíždět auto, ale jeho číslo neví a značkou si taky není jistý, takže toho zrovna moc není, čeho se můžeme chytit. Promluvím si s ním později.“

„A tenhle, kdo je to?“ zeptal se Rönn s kratičkým pokývnutím k mrtvému.

„Nějaký idiot, který si chtěl hrát na hrdinu. Chystal se vrhnout na tu ženskou a ta teda vystřelila, zřejmě se ho prostě lekla.

Byl to klient zdejší filiálky a personál banky ho dobře zná. Byl dole v sejfu, má tam schránku a vycházel zrovna po schodech odtamtud, když se to tu semlelo.“ Gunvald Larsson nahlédl do svého zápisníku.

„Je to učitel tělocviku, jmenuje se Gěrdon. S kroužkovaným a čti Gordon.“

„Myslel si třeba, že je Blixt Gordon,“ podotkl Rönn.

Gunvald Larsson ho obdařil zkoumavým pohledem.

Rönn zrudl a odváděl řeč jinam.

„No, jistě budeme mít fotky té ženské tamhle.“ Ukázal na kameru umístěnou pod stropem.

„V případě, že je dobře zaměřená a že je v ní vůbec nějaký film,“ podotkl Gunvald Larsson skepticky.“A taky jestli si pokladní vůbec vzpomněla, že má stisknout knoflík.“ Většina bankovních úřadoven byla v poslední době vybavena filmovými kamerami, které se uvádějí v činnost tím, že úředník mající službu v pokladně šlápne na tlačítko umístěné v podlaze.

V poslední době se stávalo ozbrojené přepadení bank stále běžnější a vedení banky vydalo svým zaměstnancům příkaz, aby požadované peníze prostě vydali a nepodnikali nic ve snaze chytit lupiče nebo zabránit jim v činu, a nevydávali svůj život v nebezpečí. Tyto instrukce nevycházely, jak by se snad někdo mohl mylně domnívat, z nějakých humánních důvodů nebo z ohledu na bankovní zaměstnance, nýbrž vycházely ze zkušeností, že pro banky i pro pojišťovny bylo levnější nechat lupiče s lupem uniknout než muset platit postiženým odškodné a třeba i doživotní rentu jejich pozůstalým, k čemuž mohlo snadno dojít, kdyby byl někdo ze zaměstnanců zraněn nebo usmrcen.

Dostavil se soudní lékař a Rönn si došel do auta pro služební brašnu. Rád používal při své práci starých metod a nezřídka nikoli bez úspěchu. Gunvald Larsson odtáhl s průvodem tří

bankovních úředníků a dalších čtyř osob, které se přihlásily k svědectví, do staré policejní budovy na Rosenlundské ulici.

Půjčili mu tam místnost pro výslechy. Svlékl si semišovou kazajku a pověsil ji přes opěradlo židle, dříve než začal s předběžnými dotazy.

Svědecké výpovědi prvních tří svědků, bankovních úředníků, se zcela shodovaly. Zato další čtyři se nadobro rozcházely.

Prvním z těchto svědků byl dvaačtyřicetiletý muž, který v okamžiku, kdy zazněl výstřel, stál v průjezdu pět metrů od vchodu do banky. Uviděl spěchající dívku v černém klobouku a v brýlích proti slunci: a když, podle svého odhadu, vyhlédl asi tak o půl minuty později na ulici, zahlédl zelené osobní auto, pravděpodobně to byl opel, spěšně startovat od chodníku asi patnáct metrů dále v ulici. Zmizelo rychle směrem k Hornovu náměstí a svědkovi se zdálo, že na jeho zadním sedadle seděla dívka v tom černém klobouku. Jakou poznávací značku auto mělo, svědek nevěděl, ale domníval se, že mělo označení AB.

Druhým svědkem byla majitelka obchodu v bezprostředním sousedství banky. Ve chvíli, kdy zaslechla ránu, stála právě v otevřených dveřích své prodejny. Myslela nejdříve, že rána přichází zevnitř, z kuchyňského koutu za krámem, a rozběhla se tam v domnění, že to vybuchl plynový vařič. Když viděla, že je všechno v pořádku, vrátila se ke dveřím vedoucím na ulici, Vykoukla ven a spatřila velké modré auto vjíždět se svištícími pneumatikami do jízdní dráhy. Současně vyběhla z banky nějaká ženská a křičela, že tam někoho zastřelili. Svědkyně neviděla, kdo v autě seděl ani jaké mělo číslo, a neměla potuchy, jaká to byla značka. Měla dojem, že vypadalo jako taxík.

Třetím svědkem byl dvaatřicetiletý kovodělník.

Ten podal zevrubnější vylíčení. Ránu, neslyšel, alespoň si ji neuvědomil. Přecházel právě po chodníku, zrovna ve chvíli, kdy ta holka vyšla z banky. Zřejmě měla naspěch, vrazila do něho, když ho míjela. Do obličeje jí neviděl, ale usoudil, že jí mohlo být kolem třiceti. Měla na sobě modré kalhoty a sportovní košili, na hlavě klobouk a přes rameno tmavou brašnu.

Viděl ženu dojít až k autu se státní poznávací značkou A a dvěma trojkami v registračním čísle. Byl to světle béžový renault, šestnáctka. U volantu seděl hubený muž, mohlo mu být dvacet až pětadvacet let.

Měl dlouhé rovné černé vlasy a na sobě bílou bavlněnou košili s krátkými rukávy. Zdál se nápadně bledý. Na chodníku stál další muž, a ten vypadal o něco starší. Otevřel děvčeti dvířka k zadnímu sedadlu. Jakmile je za ní zabouchl, posadil se dopředu vedle řidiče. Byl rozložitý, měřil asi sto osmdesát centimetrů a měl popelavě plavé vlasy, velmi bujné a kudrnaté, a zarudlý obličej: Na sobě měl černé kalhoty s nohavicemi dole rozšířenými a černou košili z nějakého lesklého materiálu. Auto pak zahnulo obloukem přes jízdní dráhu a zmizelo směrem k nábřeží.

Po této svědecké výpovědi se Gunvald Larsson cítil poněkud zmaten a než zavolal posledního svědka, pročetl, co si doposud poznamenal.

Ukázalo se, že posledním svědkem je padesátiletý hodinář, jenž seděl v inkriminovanou dobu ve svém automobilu přímo před bankou.

Čekal na manželku která byla přes ulici v obchodě s obuví. Měl spuštěné postranní okénko a ránu uslyšel, ale nijak na ni nereagoval, vždyť na takové živé ulici, jako je Hornova, slyší člověk spoustu rámusu. Bylo asi pět minut po třetí, když zahlédl vycházet z banky tu ženskou. Všiml si ji, protože zřejmě velmi spěchala, neměla ani čas omluvit se člověku, do kterého vrazila.

Řekl si, že je pro Stockholmany opravdu charakteristické štvát se a chovat se k sobě nevlídně, sám je ze Södertälje. Ta ženská měla na sobě dlouhé kalhoty a na hlavě cosi, co připomíná kovbojský klobouk, a v ruce nesla černou nákupní kabelu. Běžela k nejbližší příčné

ulici a zmizela za rohem. Ne, nenasedla do žádného auta ani se cestou nezastavila, ale došla přímo na roh té ulice a zmizela.

Gunvald Larsson odtelefonoval popis obou mužů v renaultu, pak vstal, sebral své papíry a podíval se na hodinky. Bylo už šest.

Pravděpodobně udělal spoustu zbytečné práce.

Vzhled těch rozdílných aut byl už mnohem dříve nahlášen strážníky, kteří se dostavili na místo první.

A výpovědi svědků vůbec nepodávaly ucelený obraz.

Přirozeně to všechno nebylo dohromady k ničemu, jak už to tak někdy bývá.

Gunvald Larsson na okamžik uvažoval, nemá-li si tam svého nejlepšího svědka ponechat, ale pak tu myšlenku zavrhl. Na všech už bylo vidět, že touží dostat se co nejrychleji domů.

Po pravdě řečeno toužil po tom nejvíc on sám.

Třebaže to byla se vší pravděpodobností úplně pošetilá touha.

A tak je nechal jít.

Oblékl si kabát a vrátil se do banky.

Tělesné pozůstatky hrdinného učitele tělocviku zatím odvezli.

Mladý člen pohotovostní hlídky vystoupil ze svého auta a hlásil, že první kriminální asistent Rönn očekává prvního kriminálního asistenta Larssona ve své služební místnosti.

Gunvald Larsson si povzdechl a zamířil k autu.

Třetí kapitola

Probudil se a byl udiven, že žije.

Nebylo to nic nového. Po patnáct měsíců otvíral každý den oči se stejně zmatenou otázkou:

Jak je možné, že žiju?

A hned potom:

Proč?

Právě než se probudil, zdál se mu sen. Také ten byl stár patnáct měsíců.

Neustále se obměňoval, ale pokaždé sledoval stále stejnou dějovou osnovu.

Jel na koni. Jel tryskem, předkloněn, a studený vítr mu rval vlasy.

Potom běžel po nástupišti jakéhosi nádraží. Uviděl před sebou muže, který právě zdvíhal pistoli. Věděl, kdo ten muž je a co se v následujícím okamžiku stane. Ten muž byl vrah prezidenta Garfielda Charles J. Guiteau a ta zbraň pistole terčovnice značky Hammerli International.

Právě v tom zlomku vteřiny, kdy muž stiskl spoušť, vrhl se on vpřed a zachytil kulku svým tělem. Střela ho zasáhla doprostřed prsou jako rána palicí. Zřejmě se obětoval, ale zároveň chápal, že jeho počínání je marné. Prezident Garfield už ležel zhroucený na zemi, lesklý cylindr mu spadl z hlavy a kutálel se půlkruhem po zemi.

Martin Beck se jako vždy probudil, právě když ho zasáhla kulka.

Nejprve bylo všude černo, mozek mu zaplavila vlna spalujícího vedra, pak otevřel oči.

Ležel nehnutě v posteli a díval se do stropu. M ístnost už zalilo denní světlo.

Přemýšlel o svém snu. Nezdálo se, že by měl nějaký zvláštní smysl, alespoň ne v téhleté verzi.

Kromě toho byl plný rozporů. Například to s tou zbraní, byl by to měl být revolver nebo snad derringer. A jak tam mohl Garfield ležet smrtelně poraněný, když kulka prokazatelně zasáhla do prsou jeho, Martina Becka?

Jak prezidentův vrah vypadal ve skutečnosti, nevěděl. Viděl-li vůbec kdy toho člověka někde na obrázku, vzpomínka na jeho tvář už mu dávno vyprchala z paměti, V jeho snu Guiteau většinou míval modré oči, plavé kníry a hladké, šikmo nazad sčesané vlasy, ale ze všeho nejvíc se dnes podobal herci z nějaké známé role.

Vzpomněl si hned komu: Johnu Carradinovi, kdysi hrál v Dostavníku.

To všechno bylo neuvěřitelně romantické.

Kulka v prsou se však může lehce stát něčím svrchovaně nepoetickým. Znal to z vlastní zkušenosti. Když ti proděraví plíci a zůstane vězet poblíž páteře, má to za následek dočasnou bolest a nadlouho velkou otravu.

Ale v tom snu bylo mnoho z toho, co se shodovalo s jeho vlastní skutečností. Například ta pistole terčovnice. Náležela tehdy jednomu propuštěnému policejnímu strážmistrovi s modrýma očima, plavými kníry a s vlasy sčesanými šikmo nazad. Střetli se před patnácti měsíci pod chladným jarním nebem na jedné stockholmské střeše, odkud zběsile střílel po okolí. K jiné výměně názorů než k výstřelu z té pistole mezi nimi tehdy nedošlo.

Probudil se toho večera na posteli v místnosti s bílými stěnami, blíže určeno na plicní klinice stockholmské Karolinské nemocnice.

Říkali, že je už mimo nebezpečí, ale přesto se ptal sám sebe, jak je možné, že žije.

Později říkali, že jeho zranění už není životu nebezpečné, ale že mu kulka vězí v těle poněkud nešikovně. Pochopil finesu toho drobného dodatku, slůvka už, ale neocenil je jaksepatří.

Chirurgové celé týdny studovali rentgenové snímky, než odstranili to cizí tělísko z jeho těla. Potom řekli, že jeho zranění už definitivně jeho život neohrozí. Naopak, bude zas úplně zdráv za předpokladu, že to bude brát s rezervou. Ale tehdy jim už přestal věřit.

Přesto to bral docela klidně. Vlastně mu nic jiného ani nezbývalo.

Říkají, že je úplně zdravý. Avšak i tentokrát je tu malý dodatek: fyzicky.

Kromě toho nesmí kouřit. Jeho průdušky nikdy za moc nestály a prostřelená plíce to v žádném případě nezlepšila. Po zahojení rány se objevily kolem jizvy mystické skvrny.

Martin Beck vstal. Prošel obývacím pokojem do haly a vzal si noviny ležící na rohožce přede dveřmi.

Cestou do kuchyně přelétl očima nadpisy na jejich první straně.

Podle meteorologů je pěkné počasí a zřejmě se udrží. Jinak, jak se zdá, vše spěje k horšímu.

Položil noviny v kuchyni na stůl a vyndal z ledničky kartón s jogurtem. Pil. Chutnal mu jako obvykle, ani příliš, ani přímo odporně, pouze trochu zatuchle a uměle. Patrně byl už starý a zatuchlý ve chvíli, kdy ho koupil. Ty doby dávno minuly, kdy si člověk mohl ve Stockholmu koupit čerstvé potraviny bez zvláštního shánění nebo placení závratně předražených cen.

Jeho příští zastavení bylo v koupelně. Jakmile se umyl a vyčistil si zuby, vrátil se do ložnice, ustlal, svlékl si pyžamové kalhoty a začal se oblékat.

Přitom se rozhlížel bez zájmu po bytě. Byl to byt, o jakém většina Stockholmanů snila: v nejvyšším poschodí starého, ale restaurovaného domu na Starém Městě. Bydlel tam už přes tři roky a dosud si pamatoval, jak si tam liboval, až do onoho dne na té nešťastné střeše.

V poslední době se tam většinou cítil jako odříznutý od světa, osamělý a uzavřený, a to i tehdy, když byl u něho někdo na návštěvě. Pravděpodobně neměl ten pocit s bytem nic společného.

Poslední dobou se často přistihl, že ho to přepadá i venku na ulici.

Zatoužil chabě po čemsi, snad vykouřit si cigaretu. Lékaři mu sice nařídili, že musí nechat kouření, ale pustil to z hlavy. Víc rozhodovala skutečnost, že státní tabáková výroba přestala vyrábět značku, na kterou byl zvyklý. Nepřicházely teď do prodeje vůbec žádné cigarety s

papírovým filtrem. Příležitostně, dvakrát nebo třikrát, zkusil jiné druhy, ale nemohl si na ně zvyknout.

Oblékal se dnes zvlášť pečlivě. Vázal si kravatu a netečně při tom studoval své modely lodí na poličce nad postelí. Byly tři, dva z nich dohotovené a třetí polohotový. Začal první stavět před dobrými osmi lety, ale od onoho dubnového dne minulého roku na ně nesáhl.

Od té doby se na nich usadilo plno prachu.

Jeho dcera se několikrát nabídla, že tam udělá trochu pořádek, ale poprosil ji, aby ho nechala na pokoji.

Bylo půl osmé ráno, třetího července 1972, a bylo pondělí.

Tohleto datum mělo nevšední význam.

Právě dnes má zase začít pracovat.

Byl stále ještě policejní šarží, blíže určeno komisařem kriminální policie a šéfem komise pro vyšetřování vražd.

Martin Beck si oblékl kabát a zastrčil do kapsy noviny.

Chtěl si je přečíst cestou v podzemní dráze. Byla to částečka rutiny, do které užuž zase upadal:

Kráčel po sluníčku staroměstským nábřežím a vdechoval otrávený stockholmský vzduch., Měl pocit, že je starý a totálně vybrakovaný.

Ale nic z toho se neobráželo v jeho zevnějšku. Naopak, působil dojmem člověka zdravého a svěžího, pohyboval se lehce a pružně, urostlý, opálený muž se silnými čelistmi a klidnýma modrýma očima pod širokým čelem.

Martinu Beckovi bylo devětačtyřicet let. Co nevidět mu bude padesát. Ale lidé většinou říkali, že vypadá mladší.

Čtvrtá kapitola

Jeho pracovna na Västberské aleji v policejní budově Jižní čtvrti svědčila o tom, že tam po dlouhou dobu fungoval jako šéf komise pro vyšetřování vražd někdo jiný.

Místnost byla sice čistá a uklizená a někdo si dal práci a postavil mu na psací stůl vázu s chrpami a kopretinami, ale přece jen to všechno mělo pečeť nedostatku pedanterie, a jakéhosi obecného nepořádku, povrchního, ale zjevného, a svým způsobem i milého.

Platilo to především o zásuvkách psacího stolu.

Bylo úplně jasné, že teprve nedávno z nich někdo odstranil spoustu krámů, ale leccos tam přece jen zůstalo. Například staré stvrzenky za taxíky a vstupenky do biografu, rozbité propisovačky a prázdné krabičky po tabletkách. Několik tácků s řetízky dohromady zaklesnutých drátěných sponek, s gumičkami, kostkami cukru a se sacharinem v dávkovém balení. Také dva hygienické ubrousky, balíček papírových kapesníků, tři nábojnice a pokažené náramkové hodinky značky Exakta. Kromě spousty papírků s roztroušenými poznámkami, psanými zřetelným, velmi pěkně čitelným rukopisem.

Martin Beck obešel po budově a zdravil se s přítomnými. Většina těch, které tam zastihl, byli jeho staří známí, ale zdaleka ne všichni.

Teď seděl u psacího stolu a studoval ony náramkové hodinky, připadaly mu nadobro neupotřebitelné. Sklo měly zevnitř zapocené, a jakmile jimi zatřásl, pod jejich víčkem to chmurně zachrastilo, jako kdyby se byl každičký šroubek v jejich strojku uvolnil ze svého místa.

Lennart Kollberg zabouchal na dveře a vešel.

„Ahoj,“ pozdravil, „pěkně vítám!“

„Děkuji. To jsou tvoje hodinky?“

„Moje,“ řekl Kollberg odevzdaně. „Dostaly se do pračky. Zapomněl jsem vyprázdnit kapsy a takhle to dopadlo.“ Rozhlédl se a pokračoval omlouvavě:

„V pátek jsem se pokusil trochu to tu uklidit, ale musel jsem toho nechat. Víš, jak to tady chodí…“ Martin Beck přikývl. Stýkal se za své dlouhé rekonvalescence s Kollbergem ze všech nejčastěji a neměli si tedy mnoho co říci.

„Jak pokračuje tvoje odtučňovací kúra?“

„Skvěle,“ pochvaloval si Kollberg.

„Dneska ráno jsem měl o celé půl kilo méně. Zhubl jsem ze sto čtyř na sto tři a půl kila.“

„To jsi tedy od začátku kúry přibral o deset kilo?“

„O osm a půl,“ odpověděl Kollberg s výrazem zraněné důstojnosti.

Pokrčil rameny a žehravě pokračoval:

„Je to k vzteku. Celá ta moje snaha se příčí lidské přirozenosti. A dcera se mi jenom směje. Ostatně žena taky, když na to přijde. A co ty, jak se ti daří?“

„Dobře.“ Kollberg svraštil obočí, ale nic neříkal. Místo toho otevřel zip své aktovky a vytáhl z ní jasně červenou mapu z umělé hmoty.

Zdálo se, že obsahuje nějakou zprávu, ne právě příliš objemnou.

Asi třicet stran nebo tak nějak.

„Co je to?“

„Řekněme, že prezent.“

„Od koho?“

„Třeba ode mě. Ačkoli vlastně ne. Vyšlo to od Gunvalda Larssona a Rönna. Pokládají to za vrcholný vtip.“ Kollberg položil mapu na psací stůl. Pak řekl: „Bohužel, musím už zase běžet.“

„Kam?“

„Na VSP.“ Což znamená Vedení státní policie.

„Proč?“

„Ale to zatracený přepadání bank.“

„Na to je teď přece zvláštní skupina.“

„Zvláštní skupina potřebuje posílení. Minulý pátek zastřelili zase jednoho pitomce.“

„No jo, četl jsem to.“

„VSP ihned rozhodlo posílit zvláštní skupinu.“

„Tebou?“

„Ale ne,“ řekl Kollberg. „Vlastně, myslím že tebou. Ale tenhle rozkaz přišel minulý pátek a to jsem byl pořád ještě představeným, a tak jsem udělal samostatné rozhodnutí.“

„Jaké?“

„že tě ušetřím tamtoho blázince a narukuju posílit zvláštní skupinu sám.“

„Díky.“ Martin Beck myslel upřímně, co říkal. Pracovat ve zvláštní skupině znamenalo pravděpodobně denní kontakt například s šéfem státní policie, nejméně s dvěma policejními rady, s rozličnými policejními asistenty a jinými bombastickými amatéry. Kollberg vzal na sebe tohleto navštívení úplně dobrovolně.

„No a jako náhradní plnění jsem dostal tohle,“ řekl.

Položil svůj tlustý ukazováček na mapu.

„Co je to?“

„Případ,“ vysvětloval. „Jeden skutečně vysoce interesantní případ, na rozdíl od přepadů bank a podobných roztomilostí. Škoda jen…“

„Čeho?“

„že nečteš detektivní romány.“

„Proč?“

„Asi bys ho v tom případě víc ocenil. Rönn a Larsson věří, že všichni lidé čtou detektivky. Je to vlastně jejich případ, ale jsou teď vším tím blázněním tak zasekaní, že přenechávají svou práci každému, kdo to chce vzít. Tohle je věc, která vyžaduje přemýšlení. Jen klidně sedět a přemýšlet.“

„Dobrá, rád se na to podívám,“ řekl Martin Beck bez valného nadšení.

„V novinách o tom nebyla ani zmínka. Nejsi zvědavý?“

„Jistě. Sbohem.“

„Měj se,“ rozloučil se Kollberg.

Za dveřmi se zastavil a zůstal stát několik vteřin se svraštělým obočím. Pak starostlivě zavrtěl hlavou a zamířil k výtahu.

Pátá kapitola

Martin Beck řekl, že je zvědav na obsah té červené mapy, ale byla to, když už, tak pravda leda zdvořilostní.

Vlastně ho to vůbec nezajímalo.

Proč si tedy vybral na Kollbergovu otázku vyhýbavou odpověď?

Aby udělal Kollbergovi radost? To sotva. Aby ho oklamal? To už teprve ne.

Jednak k tomu neměl žádný důvod a také to nebylo ani možné. Znali se už léta příliš dobře a kromě toho Kollberg patřil mezi jeho známými k těm, které bylo nejnesnadnější oklamat.

Snad tedy aby oklamal sám sebe? I tahle myšlenka byla absurdní.

Martin Beck rozpitvával dál tuto otázku, ale přitom systematicky dokončoval prohlídku své pracovny.

Jakmile byl hotov se zásuvkami, přešel k nábytku. Přemisťoval židle, odsunul psací stůl do jiného úhlu, postrčil registrační skříň o několik palců blíž ke dveřím, odšrouboval kancelářskou lampu a upevnil ji na pravý okraj psacího stolu. Jeho zástupce zřejmě dával přednost tomu mít ji vlevo, nebo možná také že se tam ocitla jenom náhodou. Kollberg jednával v maličkostech často nazdařbůh, když šlo o podstatné záležitosti, byl naproti tomu učiněný perfekcionalista. Například s ženěním čekal až do dvaačtyřiceti let s jasně uváděným zdůvodněním, že chce mít perfektní ženu.

Čekal, až najde tu pravou.

Martin Beck naproti tomu měl za sebou téměř dvě desetiletí nezdařeného manželství s osobou, která určitě nebyla ta pravá.

Nyní byl sice už rozvedený, ale zřejmě otálel tak dlouho, až už bylo pozdě.

Za poslední půlrok se občas přistihl při úvaze, když se to vezme kolem dokola, jestli nebyl ten rozvod vlastně pochybený krok.

Možná že vadivá a žehravá, tristní žena je přece jen lepší nežli žádná.

Nebyla to však pro něho podstatná otázka.

Vzal vázu s květinami a donesl ji do kanceláře k jedné z písařek.

Zdálo se, že ji to potěšilo.

Martin Beck usedl k psacímu stolu a rozhlédl se po místnosti. Měl tam zase svůj pořádek.

Chce si snad namlouvat, že se nic nezměnilo?

*

Uvědomoval si, že je to nesmyslná otázka, a aby na ni zapomněl co možná nejrychleji, sáhl po té červené mapě.

Byla z průsvitného materiálu, viděl hned, že se spisy v ní týkají nějakého případu úmrtí.

To bylo okej. Případy úmrtí byly úzce spjaty s jeho řemeslem.

Co se tedy vlastně stalo?

Horská ulice padesát sedm. Prakticky přímo přede dveřmi jejich kungsholmské policejní budovy.

Obecně by mohl říct, že se ho ta věc vlastně netýká, jeho ani jeho oddělení, je to záležitost stockholmské kriminálky. Na okamžik pocítil pokušeni vzít telefon a zavolat někoho odtamtud a podivit se, co s tím vlastně chtějí. Nebo prostě vložit všechno do obálky a poslat zpět odesílateli.

Nutkání jednat rigorózně a ryze formálně bylo tak silné, že musel zmobilizovat všechny síly, aby je přemohl.

Aby odvedl myšlenky jinam, podíval se na hodiny. Už byl čas jít. k obědu. Neměl však hlad.

Vstal, odešel do umývárny a vypil pohárek vlahé vody.

Když se vrátil, postřehl, že má v pracovně teplý a zatuchlý vzduch. Přesto si nesundal kabát a dokonce si ani nerozepnul límec.

Posadil se, vytáhl z mapy spisy a pustil se do čtení. Osmadvacet let u policie ho mnohému naučilo, mezi jiným i umění číst hlášení: rychle přelétnout nepodstatné věci a zbytečné přežvykování a vyhmátnout z toho kostru události, je-li tam vůbec něco takového.

Nepotřeboval ani celou hodinu, aby spisy pročetl: Většinou byly prachšpatně

koncipovány a na mnohých místech se vyznačovaly obzvlášť nešťastnými formulacemi. Hned věděl, kdo je autorem těch pasáží. Einar Rönn, policista, jenž, pokud jde o stylizování, jako by se zhlédl v onom kolegovi, který ve svém proslulém dopravním řádu mezi jiným určil, že tma nastává, když se rozsvěcují pouliční svítilny.

Martin Beck spisy znovu prolistoval a tu a tam se pozdržel, aby si zkontroloval některé detaily.

Pak hlášení odložil, opřel se lokty o desku stolu a sklonil čelo do dlaní.

Svraštil obočí a promýšlel, co se to vlastně přihodilo.

Historie obsažená v hlášení se rozpadala ve dvě části. První byla všední a nechutná.

Před patnácti dny, tedy v neděli osmnáctého června, jeden nájemník z domu číslo padesát sedm v Horské ulici volal policii.

Rozmluva byla zaregistrována devatenáct minut po druhé hodině odpolední, ale teprve za dvě hodiny přijel na místo hlídkový vůz se dvěma strážníky. Uvedený dům v Horské ulici sice nebyl vzdálen víc než pět minut pohodlné chůze od hlavního stanu stockholmské policie, avšak zdržení bylo snadno vysvětlitelné: ve Stockholmu existoval do nebe volající nedostatek policistů, kromě toho byla doba dovolených a k tomu ještě neděle. Nic také nenasvědčovalo, že by ta věc právě příliš spěchala. Strážníci Karl Kristiansson a Kenneth Kvastmo vešli do domu a promluvili s osobou, jež učinila oznámení u policie, s nájemnicí bydlící v druhém poschodí předního traktu budovy, to je do ulice. Sdělila jim, že ji už po několik dní obtěžuje nepříjemný zápach na schodišti, a vyslovila domněnku, že něco není v pořádku.

Oba strážníci si také hned povšimli toho nelibého pachu. Kvastmo jej definoval jako hnilobný, nebo jak to sám formuloval, připomínající zápach hnijícího masa. Bližší pachová indikace, i to byl výraz téhož strážníka, dovedla oba muže ke dveřím jednoho bytu v prvém poschodí. Podle dosažitelných údajů náležely bytu o jedné místnosti, kde od nějaké doby bydlel asi šedesátiletý muž, údajně se jmenující Karl Edvin Svärd. Toto jméno totiž bylo ručně napsáno na kousku tvrdého papíru pod tlačítkem elektrického zvonku. Poněvadž bylo možné se domnívat, že se v bytě nachází tělo sebevraha, člověka zemřelého přirozenou smrtí nebo psa, citováno stále podle téhož strážníka, eventuálně osoba nemocná nebo bezmocná, ležící tam bez pomoci, rozhodli se, že se tam podívají. Elektrický zvonek u dveří zřejmě nefungoval a na bušení do dveří

nikdo nereagoval.

Pokus spojit se s majitelem domu, domovníkem nebo jinou osobou, která by měla rezervní klíče, vyzněl naprázdno.

Strážníci si tedy vyžádali instrukce a dostali příkaz, aby vnikli do bytu. Byl zavolán zámečník, což znamenalo průtah o další půldruhou hodinu.

Jakmile se zámečník dostavil, konstatoval, že dveře jsou opatřeny speciálním patentním zámkem, který nelze paklíčem otevřít, a že se v nich nenachází otvor k schránce na dopisy. Zámek byl tedy vyvrtán pomocí příslušného nářadí, avšak dveře se přesto nedaly otevřít.

Kristiansson a Kvastmo, kteří se teď případem zabývali již dlouho přes svou řádnou služební dobu, požádali o nový příkaz, jak dále postupovat. Byli vyzváni, aby dveře otevřeli násilím. Na jejich dotaz, zdali by při tom neměl být někdo z kriminálního oddělení, dostali lakonickou odpověď, že další policejní personál není dosažitelný.

Zámečník poznamenal, že udělal, co bylo jeho povinností, a vzdálil se.

V sedm hodin večer Kvastmo a Kristiansson otevřeli dveře tak, že vyrazili z vnějších dveřních závěsů závlačky. Přesto se objevily nové nesnáze.

Jak se později ukázalo, dveře byly opatřeny dvěma silnými kovovými zástrčkami a kromě toho zařízením zvaným fox-lock, jakýmsi druhem železné tyče zapuštěné po obou stranách dveří do veřejí. Po další hodině usilovné práce konečně mohli strážníci vniknout do bytu. Přivítalo je vedro k zalknutí a nesnesitelný mrtvolný zápach.

V místnosti vedoucí do ulice našli mrtvého muže. Ležel na zádech asi tři metry od okna směřujícího do Horské ulice, vedle zapnutého elektrického radiátoru. Následkem horka z něho sálajícího a současné tepelné vlny mrtvola zduřela „v alespoň dvojnásobný tělesný objem“. Nacházela se ve stavu pokročilé hniloby a byla plná červů…

Okno do ulice bylo zevnitř zaháčkováno a roleta zatažena.

Druhé okno bytu, v kuchyňském koutě, vedlo do dvora. Bylo zalepeno ucpávkami a zdálo se, že je už dávno nikdo neotvíral.

Nábytku tam bylo pomalu a celé zařízení bytu vypadalo velmi uboze. Všechno tam působilo zpustlým dojmem, strop, podlaha, stěny, tapety i malba.

Jak v kuchyňském koutě, tak v obytné místnosti nebylo ani stopy po nějakém domácím náčiní.

Z výměru o penzionování, který strážníci našli, vysvitlo, že zesnulý je dvaašedesátiletý Karl Edvin Svärd, před šesti lety předčasně penzionovaný skladištní dělník.

Jakmile kriminální asistent Gustavsson dokončil prohlídku bytu„ byla mrtvola odvezena do státního ústavu soudního lékařství k běžnému ohledání a pitvě.

Případ byl předběžně posouzen jako sebevražda, eventuálně jako smrt způsobená vyhladověním, nemocí nebo jinými přirozenými příčinami.

Martin Beck hledal po kapsách cigarety značky Florida, třebaže je tam už dávno neměl.

Noviny nepřinesly o Svärdovi ani zmínku. Byla to příliš banální historie. Stockholm je počtem sebevražd na jednom z předních míst na světě. Příslušné úřady se pečlivě vyhýbají o tom mluvit, a když není vyhnutí, snaží se to zastřít rozličně upravovanými a lživými statistikami. Nejobvyklejší vysvětlení je velmi prosté: všechny ostatní země prý překrucují své statistiky ještě mnohem víc! Ačkoli v posledních letech se to neodvažují říkat nahlas nebo veřejně ani členové vlády: zřejmě moc dobře cítí, že lidé přece jen spoléhají víc na svědectví vlastních očí než na politické dementování.

A kdyby snad Svärdův případ nebyla sebevražda, byla by to jen ještě trapnější záležitost. Vždyť takzvaný blahobytný stát je zaplaven nemocnými, chudými i osamělými lidmi, kteří v nejlepším případě jsou živi z konzerv pro psy a jsou ponecháváni bez péče, až nadobro sejdou a

umírají sami ve svých doupatech.

Ne, tohle není nic pro veřejnost! A sotva i pro policii.

Ale tohle nebylo všechno. Historie předčasně penzionovaného Karla Edvina Svärda měla své pokračování.

Šestá kapitola

Martin Beck pracoval ve svém oboru dostatečně dlouho, aby věděl, že působí-li v hlášení něco nepochopitelně, je to v devětadevadesáti případech ze sta způsobeno tím, že někdo pracoval lajdácky, že se spletl, špatně to napsal, zapomněl vlastní pointu nebo mu prostě chybí schopnost vyjadřovat se srozumitelně.

Druhá část historie o mrtvém muži v domě v Horské ulici vypadala velmi nejasně.

Zpočátku všechno probíhalo obvyklým způsobem. Mrtvola byla v neděli večer odvezena a uložena.do mrazicího zařízení. Příštího dne byl byt vydezinfikován, což bylo opravdu zapotřebí, a odpovědní policisté podali o věci hlášení.

V úterý byla provedena na prosektuře pitva a zpráva o jejím průběhu došla na policii následující den.

Pitvat starou mrtvolu není nijak zábavné, zejména když už se předem ví, že jde o člověka, který si sám vzal život nebo zemřel přirozeným způsobem. Jestliže k tomu zemřelý zaujímal ve společnosti málo významné postavení, byl-li například předčasně penzionovaným dělníkem někde ve skladišti, ztratí tím věc veškerou zajímavost.

Zpráva o provedené pitvě byla podepsána osobou, o níž Martin Beck nikdy neslyšel mluvit, patrně někým, kdo teď v létě jen příležitostně zastupoval. Text zprávy byl formulován obzvláště vědecky a nepřístupně.

To možná způsobilo, že věc byla vyřizována poněkud ospale, protože podle všeho soudě se dostal spis k Einaru Rönnovi do oddělení násilných trestných činů teprve po týdnu. A teprve tam vzbudil zaslouženou pozornost.

Martin Beck si přitáhl telefon, aby zas po dlouhé době vytočil svůj první úřední rozhovor. Zdvihl sluchátko a sáhl pravou rukou po ciferníku, a při tom zůstalo.

Zapomněl číslo ústavu soudního lékařství a byl nucen hledat v telefonním seznamu.

Jeho dotaz vzbudil údiv.

„Ovšemže,“ ozval se ženský hlas. „Jistěže se pamatuji. Poslali jsme vám o tom před dvěma týdny zprávu.“

„Vím.“

„Není vám snad něco jasné?“

„Jen některým věcem dost dobře nerozumím.“

„Nerozumíte? Jak to?“ Nezněl v jejím hlase uražený tón?

„Podle vašeho vyjádření spáchal dotyčný sebevraždu.“

„Zajisté.“

„Jakým způsobem?“

„Není to ze zprávy patrné? Vyjádřila jsem se opravdu tak nejasně?“

„To rozhodně nikoli.“

„Čemu tedy nerozumíte?“

„Je toho celkem dost, smím-li být upřímný. Ale tím je ovšem vinna má neznalost.“

„Narážíte snad na použitou terminologii?“

„Mimo jiné.“

„Nemá-li člověk patřičné lékařské vzdělání, tak se musí s potížemi tohoto druhu vždycky

počítat,“ utěšovala ho.

Hlas v telefonu zněl jasně a svěže. Jistě je ještě docela mladá.

Martin Beck seděl chvíli mlčky. Byl by měl říci:

Má milá mladičká dámo, ten nález není určen pro patology, nýbrž pro zcela jiný druh lidí. Vyžádala si jej pořádková policie a měl by tedy být formulován tak, aby mu rozuměl například každý vrchní strážmistr.

Ale neřekl to. Proč?

Lékařka přerušila jeho úvahy otázkou: „Haló, jste tam?“

„Ano, jsem tu.“

„Chcete se snad zeptat na něco speciálního?“

„Ano. Především bych rád věděl, na čem stavíte svou hypotézu o sebevraždě?“ Ve chvíli, kdy mu odpovídala, měla docela jiný hlas, teď z něho přece jen zazněl udivený tón.

„Milý pane komisaři, dostali jsme tu mrtvolu z policie. Než jsem přistoupila k sekci, byla jsem osobně telefonicky ve spojení s policistou, který byl, jak soudím, odpovědný za vyřízení tohoto případu. Řekl mi, že jde o zcela běžnou záležitost, a chtěl odpověď na jedinou otázku.“

„Na kterou?“

„Zdali dotyčný spáchal sebevraždu.“ Martin Beck si podrážděně třel klouby o hrudní kost. Doposud ho občas zabolelo v místě, kde ho zasáhla kulka. Říkali, že je to psychosomatická reakce a že to přejde, až se jeho povědomí vymaní ze závislosti na minulosti.

Teď tomu bylo zřejmě úplně naopak. To, co v něm nyní vzbuzovalo podráždění, byla nejpřítomnější přítomnost. A jeho podvědomí sotva mohlo mít na celé té věci nějaký zájem.

Stala se základní chyba. Pitva měla být provedena bez jakýchkoli předpokladů. Dát soudnímu lékaři vodítko, to se téměř rovná služební chybě, zejména když patolog, jako v tomto případě, je mladý a nezkušený.

„Víte, jak se ten policista jmenuje?“

„Kriminální asistent Aldor Gustavsson. Měla jsem dojem, že má ten případ v referátě. Působil dojmem člověka zkušeného a jistého si svou věcí.“

Martin Beck o kriminálním asistentovi Aldoru Gustavssonovi ani o jeho případných kvalifikacích nic nevěděl.

Zeptal se: „Policie vám tedy dala jisté direktivy?“

„Dalo by se to tak říct. V každém případě dala policie jasně najevo, že je tu podezření na suicidium.“

„Tak tedy!“

„Suicidium znamená, jak snad víte, sebevraždu.“

Martin Beck na to nereagoval. Místo toho řekl: „Byla to obtížná pitva?“

„Vlastně nebyla. Nepřihlížíme-li ovšem k tomu, že organické změny byly již velmi pokročilé. To dává práci pokaždé poněkud jiný charakter.“

Ptal se v duchu, kolik vlastnoručních pitev měla už asi za sebou, ale upustil od téhleté otázky.

„Vyžádala si hodně času?“

„Vůbec ne. Protože otázka zněla: suicídium, nebo akutní chorobný stav, začala jsem otevřením thoraxu.“

„Proč?“

„Mrtvý byl přece už starší člověk. Při náhlých úmrtích je pokaždé nejbližší podezření na srdeční insuficienci nebo na infarkt.“

„Proč jste vycházela z domněnky, že to bylo náhlé úmrtí?“

„Ten policista to naznačil.“

„Jakým způsobem?“

„Vzpomínám si, že to přímo řekl.“

„Co řekl?“

„Bud si ten děda vzal život, nebo to byla srdeční mrtvička. Asi tak nějak.“

Zase do nebe volající chyba! Ve spisech nebylo nic co by mluvilo proti tomu, že Svärd, nežli zemřel, mohl ležet řadu dní ochrnutý nebo jinak bezmocný.

„Tak jste tedy otevřela hrudník.“

„Ano. A odpověď na danou otázku se dostavila takřka hned. Nebylo nejmenší pochyby, o kterou alternativu jde.“

„O sebevraždu?“

„Ovšem.“

„A jakého druhu?“

„Ten člověk se střelil do srdce. Kulka uvízla v thoraxu.“

„Zasáhla srdce?“

„Zasáhla velmi blízko. Primární poškození utrpěla aorta.“ Odmlčela se na chvilenku a pak řekla poněkud jedovatě: „Vyjadřuji se dost srozumitelně?“

„Ano.“ Martin Beck formuloval následující otázku velmi pečlivě: „Máte se střelnými zbraněmi hodně zkušeností?“

„Řekla bych, že dostatečné. Kromě toho průběh byl tady zcela nekomplikovaný.“

Kolik zastřelených mohla tahle ženská vůbec ve svém životě pitvat? Tři? Dva? Možná jen jednoho?

Lékařka snad tušila jeho nevyslovené pochybnosti a na vysvětlenou řekla: „Sloužila jsem před dvěma lety za občanské války v Jordánsku. Tam nebyla nouze o střelná poranění.“

„Ale sebevražd tam patrně tak mnoho nebylo?“

„To máte pravdu.“

„Jak známo, jen málo sebevrahů míří na srdce.“ řekl Martin Beck.

„Většinou se střílejí do úst a jen málokteří také do spánku.“

„To je sice pravda. Ale tenhle v tom rozhodně nebyl první! V psychologii jsme se učili, že při sebevraždách je v člověku hluboce zakořeněn instinkt namířit zbraň přímo na srdce. Zejména u osob, které si sebevraždu romantizují. A jak se zdá, mají k tomu sklon mnozí.“

„Co soudíte, jak dlouho mohl Svärd žít se svým zraněním?“

„Nijak dlouho. Minutu, snad dvě nebo tři. Vnitřní krvácení bylo velmi značné. Řekla bych, že minutu, ale byl by to jen dohad. Marže je totiž velmi úzká. Hraje to snad nějakou roli?“

„Možná že ne. Ale zajímá mě jiná věc. Vy jste dostala jeho tělesné pozůstatky dvacátého června.“

„Ano, to by souhlasilo.“

„Jak dlouho byl podle vás tehdy mrtev?“

„No…“

„Pitevní nález je v tom bodě velmi neurčitý.“

„To se fakticky nedá tak snadno říct. Možná že zkušenější patolog, než jsem já, by mohl dát určitější odpověď.“

„Ale co soudíte vy?“

„Nejméně dva měsíce, ale…“

„Ale…“

„Záleží na poměrech panujících v místnosti. Velkou úlohu tu mají teplo a vlhkost vzduchu. Mohla to být kratší doba, například bylo-li tělo vystaveno působení velkého tepla. Na druhé straně, jak už jsem řekla, byl tu již vysoký stupeň rozkladu…“

„A co sama vstupní rána?“

„Zmíněný rozklad tkání ztěžuje odpověď i na tuto otázku.“

„Byl to výstřel z přiložené zbraně?“

„Podle mého mínění nikoli. Ale chtěla bych podotknout, že se mohu mýlit.“

„Jak to tedy bylo podle vašeho mínění?“

„že se střelil tím druhým způsobem. Existují přece dva klasické způsoby, není-liž pravda?“

„Ano,“ řekl Martin Beck.

„To máte pravdu.“

„Sebevrah buď přiloží ústí hlavně na tělo a stiskne spoušť, nebo také drží ruku s pistolí, nebo co to má, nataženou a zbraň v ní obráceně. V tom případě musí ovšem stisknout spoušť palcem?“

„Právě tak. A vy věříte, že tomu tak opravdu bylo?“

„Ano. Ale se všemi myslitelnými výhradami. Na, těle, které je již tak změněné, je skutečně těžké zjistit, zda to byl výstřel z přiložené zbraně.“

„Chápu.“

„Jen já tedy nic nechápu,“ řekla teď mladá žena lehkým tónem. „Proč se na tohle všechno vyptáváte? Má opravdu takový význam to, jak se vůbec zastřelil?“

„Ano, vypadá to tak. Svärda našli zastřeleného doma v bytě, kde všechna okna i dveře byly zavřeny zevnitř. Ležel vedle elektrického radiátoru.“

„Právě to může vysvětlit ten pokročilý rozkladný proces,“ řekla živě. „V tom případě by k němu stačil i jeden měsíc.“

„Skutečně?“

„Ano, A může to také vysvětlit, proč je těžké najít stopy po případné ráně z přiložené zbraně.“

„Chápu,“ řekl Martin Beck.

„Děkuji za vaši pomoc.“

„Ach, to nestojí za řeč. Mohu-li vám ještě něco objasnit, prosím, můžete mi klidně zavolat.“

„Sbohem.“ Položil sluchátko.

Ta se opravdu vyzná v objasňování! Zbývá teď vlastně objasnit jen jedno.

Ale to bylo tím zapeklitější.

Svärd nemohl spáchat sebevraždu!

Není totiž lehké zastřelit se bez nástroje, který je k tomu nezbytně nutný.

A v bytě v Horské ulici se nenašla žádná střelná zbraň.

Sedmá kapitola

Martin Beck pokračoval v obhospodařování telefonu.

Snažil se dostat na drát policejní hlídku, která byla první vyzvána zajet do Horské ulice, ale ani jeden, ani druhý z obou jejích členů zřejmě nebyl ve službě. Po několikerém volání na různá místa se ukázalo, že jeden má dovolenou a druhý byl zase uvolněn, aby mohl svědčit u soudu.

Gunvald Larsson byl na poradě a Einar Rönn někam odešel ve služební záležitosti.

Po dlouhém telefonování se Martinu Beckovi podařilo spojit se s prvním policejním asistentem, který tehdy celou záležitost nakonec postoupil oddělení násilných trestných činů: Stalo se to nejdříve v pondělí dvacátého šestého, což podnítilo Martina Becka k otázce:

„Souhlasí, že pitevní nález k vám došel již ve středu?“ Tázaný zřejmě hledal slova, když nejistě odpovídal:

„To fakticky nemůžu s jistotou říct. Sám jsem to rozhodně nečetl dřív než v pátek.“ Martin Beck nic neříkal. Čekal nějaké vysvětlení a také se dočkal.

„Máme tu u nás na obvodě prakticky vzato jen poloviční stav lidí! Nemáme šanci, že bychom stačili vyřídit víc než jen to nejnutnější. Spisy se nám hromadí a je to den ze dne horší..“

„Takže do zápisu o pitvě nikdo dřív nenahlédl?“

„Ale to ano, zdejší komisař. A ptal se mě v pátek dopoledne, kdo k sobě vzal tu pistoli.“

„Jakou pistoli?“

„Tu, kterou se Svärd zastřelil. Já o žádné pistoli nic nevěděl, ale měl jsem za to, že ji zřejmě našel některý z přivolaných policajtů.“

„Mám tady jejich hlášení,“ řekl Martin Beck. „Kdyby se byla našla v bytě nějaká střelná zbraň, jistě by se tam o tom vyskytla alespoň. zmínka.“

„Já si nemyslím, že by se ta hlídka dopustila nějaké chyby,“ řekl na obranu první policejní asistent. Šlo mu o to hájit své lidi a nebylo těžké pochopit proč. V posledních letech byla uniformovaná policie stále víc kritizována, její poměr k veřejnosti byl horší než kdy dříve a její pracovní břímě se zdvojnásobilo. Mělo to za následek, že spousta jejích příslušníků prostě opouštěla své povolání, a bohužel zpravidla odcházeli ti nejlepší. Třebaže byla v zemi velká nezaměstnanost, nedařilo se získávat nové lidi a základna, z níž se rekrutovali, se silně zhoršila. A tak zbylí policisté cítili víc než jindy potřebu držet pohromadě.

„Snad se nedopustili chyby,“ řekl Martin Beck.

„Ti chlapi udělali přesně to, co měli udělat. Když pronikli do bytu a našli tam mrtvého, povolali příslušný nadřízený orgán.“

„To jest Gustavssona?“

„Právě. Pracovníka kriminálky. Byla to jeho věc, udělat z toho závěry a hlásit pozorování týkající se nálezu mrtvoly. A měl jsem za to, že ho upozornili na pistoli a že ji vzal k sobě.“

„A pak se vykašlal na to, aby to ohlásil?“

„To se stává,“ řekl policista suše.

„Ale jak se zdá, v místnosti žádná zbraň vůbec nebyla.“

„Ne, nebyla. Ale to jsem se dověděl teprve v pondělí, tedy až po týdnu, když jsem mluvil s Kristianssonem a jeho kolegou. Tak jsem poslal spisy ihned do Kungsholmské ulice kriminálce.“ Kungsholmské policejní komisařství a úřadovny stockholmské kriminální policie byly v témž domovním bloku a Martin Beck si dovolil poznamenat:

„To tedy nebylo zrovna příliš daleko.“

„My jsme se nedopustili žádné chyby,“ namítal znovu první asistent pořádkové policie.

„Ale mě opravdu zajímá víc, co se stalo se Svärdem, nežli kdo se snad dopustil chyby.“

„Jestli se někdo dopustil chyby, tak to rozhodně není pořádková policie.“ Jeho odpověď byla mírně řečeno poťouchle pomlouvačná a Martin Beck pokládal za vhodné rozmluvu ukončit.

„Děkuji za vaši pomoc,“ řekl.

„Sbohem.“ Následující telefonní rozhovor měl s kriminálním asistentem Gustavssonem, působil dojmem nesmírně uštvaného člověka.

„Ach tak, tohleto!“ řekl. „Opravdu, já tomu nerozumím. Ale řekl bych, že je to zas jeden z případů, do kterých člověk spadne, ani neví jak.“

„Co tím myslíte?“

„Nevysvětlitelné události, záhady, pro které prostě nemáme žádné vysvětlení. Člověk hned zpočátku vidí, že bude nejlíp nechat to plavat.“

„Buďte tak laskav a přijďte sem,“. řekl Martin Beck.

„Teď? Do Västberské aleje?“

„Právě tam.“

„To je bohužel nemožné!“

„Vyloučeno.“ Martin Beck se podíval na hodinky.

„Řekněme o půl čtvrté,“ dodal.

„Ale to prostě vůbec nejde!“

„V půl čtvrté,“ řekl Martin Beck a položil sluchátko.

Vstal a dal se s rukama sepjatýma na zádech do přecházeni po místnosti.

Byl to úvod příznačný pro vývoj, který probíhal v posledních pěti letech. Stávalo se stále častěji, že museli zahájit vyřizování případu tím, že se snažili dát do pořádku to, co policie už udělala. Nezřídka to bylo těžší než vyřešit případ sám.

Aldor Gustavsson se ráčil dostavit pět minut po čtvrté.

Jeho jméno Martinu Beckovi nic neříkalo, ale podle vzezření ho poznal. Byl to hubený, tmavovlasý třicátník nedbalého, klackovitého vystupování.

Martin Beck se upamatoval, že ho tu a tam vídal v úřadovně stockholmské kriminálky a při jiných málo významných příležitostech.

„Prosím, posaďte se.“ Gustavsson se uvelebil na nejpohodlnější židli, přehodil si nohy křížem a vytáhl cigaretu. Zapálil si a řekl:

„Trapná historie, co? Tak co bys chtěl vědět?“ Martin Beck seděl chvíli mlčky a točil tužkou mezi prsty. Pak se zeptal:

„Kdy jste přišel do Horské ulice?“

„Někdy večer. V deset nebo tak nějak.“

„Jak to tam vypadalo?“

„Příšerně. Spousta velkých bílých červů. A páchlo to tam zvratky. Jeden policajt v předsíni vyndával.“

„Kde byli strážníci?“

„Jeden hlídkoval přede dveřmi. Druhý seděl dole v autě.“

„Střežili dveře po celou dobu?“

„Ano, alespoň podle toho, co sami říkali:“

„A co… cos dělal ty?“

„Šel jsem, toseví, dovnitř, obhlédnout to. Jak už jsem řek, vypadalo to tam příšerně. Ale mohlo to taky být třeba něco pro kriminálku, člověk nemůže nikdy vědět.“

„Ale došels k jinému závěru?“

„Přirozeně. Bylo to jasné jako facka: Dveře byly zavřené zevnitř na trojí nebo čtverý různý způsob. Kluci je sotva dokázali otevřít. A okno bylo zaháčkováno a roleta stažená.“

„Okno bylo při tvém příchodu ještě zavřené?“

„To ne. Ti chlapci od pořádkové je toseví otevřeli, když tam vešli. Jinak by to tam byli bez plynové masky nevydrželi.“

„Jak dlouho ses tam zdržel?“

„Jenom několik minut. Jen co jsem potřeboval ke konstatování, že to není nic pro kriminálku. Musela to být buď sebevražda, nebo přirozená smrt, a tak ostatek byl věcí pořádkové policie.“

Martin Beck listoval ve zprávě.

„Není tu soupis věcí vzatých do úschovy,“ řekl.

„že není? No jo, na to měl asi někdo myslet. Ale na druhé straně je to vlastně zbytečné. Nebyly tam skoro žádné krámy. Jeden stůl, jedna židle a jedna postel, myslím, a pak v kuchyňském koutě trochu různé veteše.“

„Ale rozhlédl ses po bytě?“

„To se ví. Zinšpicíroval jsem všechno, dřív, než jsem dal zelenou.“

„Čemu?“

„Co tím myslíš?“

„Nežli jsi dal zelenou čemu?“

„Aby odvezli jeho tělesné pozůstatky. Děda musel jít na pitvu. I když to byla přirozená smrt, museli ho kuchat, jsou už takové předpisy.“

„Můžeš shrnout svá pozorování?“

„Jistě. Tak prostě mrtvola ležela tři metry od okna, přibližně asi tři metry.“

„Přibližně?“

„No, fakticky, neměl jsem s sebou žádnou míru. Vypadala asi tak dva měsíce stará, jinými slovy v rozkladu. V místnosti byly dvě židle, jeden stůl a jedna postel.“

„Dvě židle?“

„Ano.“

„Prve jsi říkal, že jedna.“

„Ach tak! No, řekl bych, že tam byly rozhodně dvě. A pak tam stála ještě malá polička s několika starými časopisy a knihami a v kuchyňském koutě bylo několik kastrolů, konvice na kávu a takové ty obvyklé krámy.“

„Obvyklé krámy?“

„No, otvírač konzerv a nože a vidličky a kbelík na smetí a podobně.“

„Tak tedy. Na podlaze neleželo nic?“

„Zhola nic, až teda na tu mrtvolu. Ptal jsem se strážníků, říkali, že taky nic nenašli.“

„Byl uvnitř v bytě ještě někdo další?“

„Ne. Ptal jsem se kluků a říkali, že ne. Nebyl tam nikdo jiný než já a ti dva od pořádkové. Pak přijeli chlapi s tím svým autem a odnesli si mrtvolu v pytli.“

„Později jsme se však dověděli, nač Svärd zemřel.“

„Já vím. To je právě to. Zastřelil se: Jak říkám: nepochopitelné! A co udělal s

bouchačkou?“

„Nemáš nějaké myslitelné vysvětlení?“

„Vůbec ne. Je to přece nadobro idiotské. Neřešitelný případ, jak jsem řek. To se nepřihodí často, co?“

„Měli ti dva strážníci na věc nějaký vlastní názor?“

„Neměli, viděli přece jen, že je mrtvý a že všude bylo zavřeno. Kdyby tam byla nějaká bouchačka, byli by ji našli už oni, nebo já. Ostatně by byla musela ležet na podlaze vedle toho mrtvého dědy.“

„Zjistil sis, kdo byl ten mrtvý?“

„Toseví, že zjistil. Jmenoval se přece Svärd, měl to ostatně uvedeno na dveřích. A člověk mohl hned vidět, co je zač.“

„Co byl tedy zač?“

„No, sociální případ. Patrně starý ožrala. A takoví si přece rádi berou život nebo se upijou k smrti nebo zajdou na infarkt nebo nějak jinak.“

„Jinak nemáš už nic, co bys řekl?“

„Nemám. jak už jsem řek, je to nepochopitelné. Úplné mystérium. Nemyslím, že ty s tím něco svedeš. Ostatně je řada důležitějších věcí.“

„Možná.“

„To bych řek. Můžu teď zmizet?“

„Zatím ještě ne,“ řekl Martin Beck.

„Nemám už, co bych k tomu ještě dodal,“ namítl Aldor Gustavsson a zamáčkl cigaretu v popelníku.

Martin Beck vstal a přistoupil k oknu. Zůstal stát zády k návštěvě.

„Já mám ale několik věcí, které bych k tomu rád dodal.“

„Jistě? A co?“

„Je toho víc. Mezi jiným, minulý týden bylo provedeno na místě kriminálně technické šetření. Třebaže většina eventuálních stop byla zničena, objevili ihned na koberci jednu velkou a dvě menší krvavé skvrny. Viděls tam nějaké krvavé skvrny?“

„To tedy neviděl. Také jsem se po žádných nedíval.“

„Zřejmě. Po čem ses tedy vlastně díval?“

„Po ničem speciálním. Případ vypadal přece docela jasně.“

„Když jsi neviděl stopy po krvi, je docela dobře myslitelné, že jsi přehlédl i některé jiné věci.“

„Ale střelná zbraň tam rozhodně nebyla.“

„Všiml sis, jak byl mrtvý oblečený?“

„Ne, tedy rozhodně ne podrobně. Ostatně, vždyť už byl nadobro v rozkladu. Patrně měl na sobě nějaké hadry. A kromě toho jsem nemohl vědět, že by to mohlo hrát nějakou roli.“

„Hned sis stačil všimnout, že mrtvý je chudý a osamělý člověk. Nic zvlášť významného.“

„No jistě. Kdo viděl tolik starých lazarů a sociálních případů jako já…“

„Tak co?“

„No člověk už pozná svoje pappenheimské.“ Martin Beck zapochyboval, že Gustavsson má sebemenší tušení, odkud ten výraz pochází. Nahlas řekl:

„Tedy, kdyby ten mrtvý vypadal na společensky lépe postaveného, byl bys mu asi věnoval větší pozornost?“

„To určitě, našinec musí mít v takových případech dobrý nos. Máme fakticky až nad hlavu už jen toho, co je naší povinností.“ Rozhlédl se po místnosti.

„I když to tady není vidět, jsme zavaleni prací. Nemůžeme si dovolit hrát na Sherlocka Holmese, kdykoli najdeme nějakého mrtvého starouše., Máš ještě něco?“

„Ano, jednu věc. Chtěl bych tě upozornit, že jsi v tomto případě plnil svůj úkol velmi nedbale.“

„Cože?“ Gustavsson vstal. Jako by si pojednou uv ědomil, že Martin Beck by p ři svém postavení třeba mohl vážně poškodit jeho kariéru.

„Počkej, snad ne jenom proto, že jsem neviděl ty krvavé skvrny a pistoli, co tam nebyla?“

„Zanedbání není jistě ten nejhorší prohřešek,“ řekl Martin.

„I když taky není vedlejší. Ale tys například volal do ústavu soudního lékařství a dals tamější lékařce direktivy, které stavěly na chybných a předbíhajících domněnkách. Kromě toho uvedls oba strážníky v omyl, že případ je tak prostý, že stačí, když vejdeš dovnitř, rozhlédneš se kolem, a tím je to vyřízeno. Prohlásils, že není zapotřebí nějakého kriminálně technického šetření, a dals potom mrtvolu prostě odvézt a nepořídil vůbec žádný snímek.“

„Ale panebože,“ hájil se Gustavsson, „vždyť ten děda si přece musel vzít život sám!“

Martin Beck se obrátil a podíval se na něho.

„Je… jsou tohle… oficiální připomínky?“

„Ano, do značné míry. Sbohem.“

„Počkej, udělám všechno, co je v mých silách, abych pomohl k…“

Martin Beck zavrtěl hlavou. Gustavssontedy šel. Vypadal zneklidněně, ale ještě než se za ním zavřely dveře, Martin Beck zaslechl, jak si ulevil. „Zatracenej dědek!“ Aldor Gustavsson

neměl být nikdy kriminálním asistentem a vůbec ne policistou. Byl bez nadání, drzý a samolibý a ke své práci měl naprosto chybný přístup.

Vždycky tomu bývalo tak, že ke kriminální policii byli vybíráni ti nejlepší ze sboru uniformované stráže. Zřejmě se toto pravidlo dodržuje dodnes:

Jestliže se takový člověk jako Gustavsson mohl stát již před několika lety detektivem, jak to bude jednou vypadat?

Martin Beck usoudil, že jeho první pracovní den je u konce.

Zítra by se měl dojít podívat na ten Svärdův zavřený byt.

Ale co si počne s dnešním večerem? Něco si sní, lhostejno co, a potom bude sedět doma a listovat v knihách, o kterých ví, že by si je měl přečíst. Bude pak ležet na lůžku a odevzdaně čekat na spánek. Osamocený, odříznutý od celého světa, zavřený ve vlastním pokoji, sám v sobě.

Osmá kapitola

Einar Rönn byl vyznavačem života v přírodě a policejní službu si kdysi zvolil za své zaměstnání, protože poskytovala člověku pohyb a nabízela spoustu možností pohybovat se venku. S léty služby a s povyšováním nabývalo v jeho pracovním dnu stále větší převahu vysedáváni za psacím stolem a pobyt na čerstvém vzduchu, pokud se ve Stockholmu vůbec dalo ještě o něčem takovém hovořit, byl stále vzácnější. Stalo se tedy pro něho přímo životní podmínkou trávit dovolenou v divokém horském světě rodného severního kraje.

Ke Stockholmu cítil vlastně odpor a už teď, jako čtyřicátník, začínal pomýšlet na odchod do penze, aby se mohl nadobro vrátit do milovaného horského Arjeplogu.

Letošní dovolená byla už téměř na dosah. Začínal se tedy obávat, že by ho mohli třeba některý den požádat, aby jí obětoval, kdyby snad nebyla do té doby zlikvidována alespoň tahle bankovní loupež.

Aby nějak aktivně přispěl k jejímu vyřízení, vzal si za úkol zajet v pondělí večer do jednoho z nových stockholmských sídlišť. Do Sollentuny, a pohovořit se svědkem, který tam bydlel, místo aby jel domů k ženě do jiného sídliště, do Vällingby.

Nejenže se dobrovolně nabídl navštívit svědka, kterého si mohli docela dobře předvolat obvyklým způsobem na kriminálku, ale projevoval pro tu věc takové zanícení, že se ho Gunvald Larsson, který neprohlédl jeho sobecký důvod, zeptal, zdali se snad se ženou doma nepohádali.

„No jo, toseví, že ne,“ řekl Rönn svým typickým způsobem vyjadřování.

Svědek, kterého Rönn hodlal navštívit, byl dvaatřicetiletý kovodělník a Gunvald Larsson ho už jednou vyslýchal o tom, co viděl před bankou na Hornově třídě.

Jmenoval se Sten Sjögren a obýval teď sám řadový domek na sídlišti. Když tam Rönn přijel, byl na zahrádce před domem a zaléval růžový keř. Odložil hned konev a šel otevřít vrátka v plotě. Dřív než podal návštěvě ruku, otřel si dlaně vzadu o kalhoty a potom vyšel napřed do schůdků a podržel domovní dveře.

Jeho domek byl docela malý, měl v přízemí kromě kuchyně a předsíně jen jediný pokoj. Dveře tam byly pootevřené a Rönn zahlédl, že je úplně prázdný. Sjögren si všiml jeho pohledu.

„Rozvedli jsme se právě se ženou,“ vysvětloval. „Vzala si část zařízení, a tak to tu teď asi vypadá trochu nevlídně. Ale mohli bychom jít nahoru.“ V poschodí byl poměrně velký pokoj s krbem a před ním stálo kolem nízkého, bíle natřeného stolku několik různorodých lenošek. Rönn se posadil, ale Sjögren zůstal stát.

„Nechtěl byste se něčeho napít?“ zeptal se. „Mohl bych uvařit kávu, ale v ledničce jistě bude nějaké pivo.“

„Děkuju, vezmu si co vy,“ odpověděl Rönn.

„Tak se napijem piva,“ navrhl hostitel.

Seběhl pak ze schodů a Rönn ho slyšel rachotit v kuchyni.

Rozhlížel se zatím po pokoji, Nebylo tam mnoho nábytku, zato stereofonní zařízení a poměrně hodně knih. V košíku vedle krbu ležela hromádka novin a časopisů, hlavně socialistický tisk, komunistický Nový den, odborářské časopisy Kovodělník a My, ale také veliký liberální deník.

Hostitel se vrátil se sklenicemi a dvěma láhvemi běžného piva a postavil vše na stůl. Byl to hubený, šlachovitý člověk a měl světlé, nazrzlé rozcuchané vlasy normální délky, jak tomu Rönn říkal. Obličej měl posetý pihami a v něm jasný, otevřený úsměv.

Když otevřel láhev a nalil pivo do sklenic, sedl si proti Rönnovi, zdvihl sklenici a napil se. Rönn ochutnal své pivo a řekl:

„Rád bych slyšel, co jste viděl minulý pátek na Hornově třídě.

Je vždycky dobře nepropást to, než vzpomínky vyblednou.“ Zní to tak opravdu pěkně, pochvaloval si Rönn v duchu.

Sjögren přikývl a postavil sklenici.

„No, kdybych byl tehdy věděl, že jde o loupež a o vraždu, byl bych dával líp bacha, jak na tu holku, tak na ty kluky v tom autě.“

„Jste rozhodně nejlepší svědek, kterého zatím máme,“ povzbuzoval ho Rönn. „Přicházel jste tedy Hornovou třídou. Kterým směrem jste šel?“

„Šel jsem zdola od vody a měl jsem namířeno do Okružní. Ta holka šla za mnou a důkladně mě nabrala, když utíkala kolem.“

„Můžete jí popsat?“

„Bojím se, že nijak zvlášť dobře. Viděl jsem ji vlastně jen zezadu a jen kratičkou chvíli ze strany, když lezla do auta. Byla menší než já, tak asi o centimetr. Já měřím metr osmasedmdesát.

Určit její věk je dost těžké, ale řekl bych, že ji není pod pětadvacet a sotva víc než pětatřicet, tak teda asi kolem třicítky. Měla na sobě džínsy, obyčejné modré, a světle modrou blůzu nebo košili přes kalhoty. Co má na nohou, na to jsem nemyslel, ale měla klobouk, takový z hrubého plátna, jako jsou džínsy, s hodně širokou střechou. Vlasy měla světlé, rovné a ne zrovna zvlášť dlouhé, jak je teď takové holky s oblibou nosí.

Mohlo by se říct polodlouhé. Přes rameno měla přehozenou brašnu, zelenou, takový ten americký vojenský model.“ Vytáhl z náprsní kapsy své khaki košile balíček cigaret a podával je Rönnovi, ten však zavrtěl hlavou a ptal se dál:

„Neviděl jste, jestli něco nesla?“ Sjögren si vzal z police nad krbem krabičku zápalek a zapálil si.

„Ne, tím si nejsem jist. Ale je docela možné, že něco nesla.“

„Co její postava? Byla štíhlá nebo tlustá nebo…“

„Řekl bych, že byla tak akorát. Rozhodně nebyla ani zvlášť tenká, ani zvlášť tlustá. Mohlo by se jistě říct, že byla normální.“

„Do obličeje jste jí vůbec neviděl?“

„Viděl, ale jen docela letmo, když nastupovala do auta. Jednak měla na hlavě ten klobouk a pak měla velké brýle proti slunci.“

„Poznal byste ji, kdybyste ji zas uviděl?“

„Podle tváře rozhodně ne. A patrně ani, kdybych ji uviděl jinak oblečenou, například v nějakých společenských šatech.“ Rönn zamyšlené usrkával pivo. Potom se zeptal:

„Jste si úplně jist, že to byla žena?“ Jeho společník se na něho udiveně podíval. Pak svraštil čelo a váhavě pronesl:

„No, alespoň jsem po celou dobu vycházel z toho, že to byla holka. Ale když to teď tak

říkáte, nejsem už o tom stoprocentně přesvědčený. Měl jsem z ni vlastně jen jakoby všeobecný dojem, ale člověk zpravidla v sobě tak nějak vycítí, kdo je kluk a kdo je holka, i když bývá leckdy těžké vidět mezi nimi nějaký rozdíl, Nemohl bych fakticky odpřísáhnout, že to byla holka, neměl jsem například možnost všimnout. si, jaká měla prsa.“ Odmlčel se a zadíval se

cigaretovým kouřem na Rönna.

„Ne, máte v tom vlastně pravdu,“ řekl zvolna. „Nemusila to být holka, mohl to být docela dobře kluk. Bylo by to kromě toho taky pravděpodobnější, kdypak člověk slyší o holkách, že přepadávají banky a střílejí na lidi!“

„Jste tedy toho názoru, že to mohl být stejně dobře muž,“ konstatoval Rönn.

„Ano, když to teď tak říkáte. Je to jasné, musel to být kluk!“

„No a co ty dva ostatní? Můžete je popsat? A to auto?“ Sjögren si ještě naposled bafl, pak odhodil nedopalek cigarety do krbu, kde už ležela spousta cigaretových špačků a ohořelých zápalek.

„Auto, to byl renault, šestnáctka, vím to jistě,“ řekl. „Bylo světle šedé nebo béžové, nevím, jak Se té barvě říká, je skoro bílá. Celé číslo si nepamatuju, ale v poznávací značce mělo A a vidím před očima taky dvě trojky. Mohly být ovšem třeba tři, ale přinejmenším dvě, a řekl bych, že byly za sebou, někde uprostřed číselné řady.“

„Jste si tím jist, že na poznávací značce bylo A?“ zeptal se ostře Rönn. „Nikoli například AA nebo AB?K „Ne, jenom A, na to se jasně pamatuju. Mám neobyčejně dobrou vizuální paměť.“

„No to je výborné,“ pochvaloval si Rönn. „Kdyby na tom byli takhle všichni očití svědkové jako vy, bylo by vyhráno.“

„To jistě,“ řekl Sjögren. „I am a camera, Jsem kamera, četl jste to? Isherwood to napsal.“

„Nečetl,“ přiznal se Rönn.

Viděl film toho jména, ale neřekl to. Byl na něm, protože byl obdivovatelem Julie Harrisové, avšak nevěděl ani, kdo to je Isherwood, ani že film byl natočen podle nějakého románu.

„Ale film jste jistě viděl,“ rozváděl dál Sjögren. „Takhle se to má se všemi dobrými knihami, které jsou zfilmovány. Lidé vidí film a nenamáhají se přečíst si knihu. Ten film byl ostatně opravdu dobrý, třebaže měl pitomý titul. Divoké noci v Berlíně, co?“

„Ach tak,“ řekl Rönn, který byl přesvědčen, že se jmenoval Já jsem kamera. „No, zvlášť chytré to zrovna není!“ Začalo se stmívat a Sten Sjögren vstal a rozsvítil stojací lampu za Rönnovou lenoškou. Když zas usedl, Rönn řekl:

„No, tak abychom snad zas pokračovali. Měl jste popsat ty muže v automobilu.“

„Ano, ale když jsem je viděl já, seděl v autě jen jeden.“

„No, a?“

„Druhý stál na chodníku a čekal s pootevřenými dvířky u zadního sedadla. Byl velký, o něco větší než já, a statný. Ne snad tlustý, ale podsaditý a zdál se silný. Mohl být v mém věku, tak mezi třiceti a pětatřiceti, a měl bujné kudrnaté vlasy, skoro jako Harpo Marx, ačkoli možná že tmavší. Takové té myší barvy.

Měl na sobě černé kalhoty, vypadaly strašně těsně, a nohavice měl dole hodně do zvonu, a dál měl černou lesklou košili, rozepnutou až hluboko na prsa, a mám dojem, že měl na řetízku kolem krku nějakou stříbrnou tretku. Byl hodně spálený, vlastně spíš rudý, po celém těle. Když ta holka, jestli to teda vůbec byla holka, přiběhla, otevřel dvířka, aby tam mohla vskočit, pak zadní dvířka přibouchl a posadil se dopředu, pak se auto prudce rozjelo.“

„Kterým směrem?“ vyptával se Rönn.

„Zahnulo obloukem přes ulici a dalo se směrem k Mariánskému náměstí.“

„No, tak tedy,“ řekl Rönn. „A ten druhý? Z těch dvou?“

„Seděl přece za volantem, takže jsem ho tak dobře neviděl. Ale zdál se mladší, jistě mu nebylo moc přes dvacet. Byl hubený a bledý, pokud jsem mohl postřehnout. Měl na sobě bílou košili a ruce měl doslova vyzáblé. Vlasy černé a hodně dlouhé a vypadaly špinavé. Mastné jako provazy. Měl brýle proti slunci a tak si vzpomínám, že měl na levém zápěstí černý hodinkový řemínek.“ Sjögren se zaklonil v křesle, se sklenicí piva v ruce.

„Tak si myslím, že jsem vám už pověděl všechno, na co si můžu vzpomenout,“ řekl. „Nebo se domníváte, že jsem na něco zapomněl?“

„No, to já nevím,“ namítl Rönn. „Kdybyste si ještě na něco vzpomněl, doufám, že se ozvete. Budete v nejbližší době doma?“

„Bohužel ano,“ řekl Sjögren. „Mám sice dovolenou, ale nemám prachy, abych si někam vyjel. Tak tu asi zkejsnu.“ Rönn dopil a vstal.

„Dobrá. Je docela možné, že později budeme ještě potřebovat vaši pomoc.“ Sjögren také vstal a vyprovodil Rönna ze schodů.

„Chcete říct, že mám tohle všechno vykládat ještě jednou?“ zeptal se. „Nebylo by lepší nahrát to prostě na pásek?“ Otevřel domovní dveře a Rönn vyšel na schůdky. „Myslel jsem spíš, že bychom vás možná mohli potřebovat pro identifikování těch lidí, až je dostaneme. Je také možné, že vás budeme muset požádat, abyste přišel k nám na kriminálku, podívat se na fotky.“ Potřásli si rukou a Rönn dodal:

„No, však uvidíme. Ale snad vás už nebudeme muset obtěžovat. Děkuji za pohoštění.“

„To nestojí za řeč. Rád pomohu, když je to v mé moci.“ Když Rönn odcházel, kynul mu Sten Sjögren přátelsky z domovních schůdků.

Devátá kapitola

Nepřihlížíme-li k policejním psům, jsou profesionální bojovníci proti zločinnosti zřídkakdy něco jiného než jen lidé. Dokonce se při projednávání důležitých a velmi závažných případů stává, že projevují známky typicky lidského reagování. Ve chvíli, kdy se chystají prostudovat nějaký unikátní a rozhodující důkazný materiál, dochází například často k nesmírnému napětí.

Zvláštní skupina pro potírání bankovních loupeží v tom nebyla žádnou výjimkou. Jak její pracovnici, tak její samozvaní vysocí hosté tajili nyní dech. V místnosti bylo pološero a oči všech visely jako přikovány na obdélníku promítacího plátna, kde se měly zakrátko objevit filmové záběry z přepadeni banky na Hornově třídě. Měli na vlastní oči uvidět ozbrojené přepadení, vraždu a osobu, která byla večerním tiskem, stále stejně čilým a vynalézavým, již pokřtěna všemožnými prapodivnými přídomky ve stylu „vraždící sexbomba“ a „plavá krasavice s černými brýlemi a pistolí“. Tato epiteta ukazovala, že novináři z nedostatku vlastní fantazie čerpali inspiraci u jiných, což je zase zkrášlující opis toho, oč vlastně jde, totiž čistočistý plagiát.

Poslední sexbomba zadržená při bankovní loupeži byla plochonohá, uhrovitá dáma kolem pětačtyřicítky, která podle spolehlivých údajů vážila sedmaosmdesát kilogramů a mohla listovat ve svých podbradcích. Ale i když při soudním líčení měla smůlu, že jí vypadly falešné zuby, neustoupil tisk ani o píď od lyrického vylíčení jejího zevnějšku a obrovský zástup nekritických čtenářů měl být na věčné časy přesvědčen, že je to půvabná a líbezná kráska s jiskrnýma očima a že by vlastně měla být letuškou na Panamerických Leteckých linkách nebo se věnovat soutěžení o titul Miss Universum.

Bývá tomu tak pokaždé, jakmile se ženy dopustí pozoruhodných zločinů. Ve večernících vypadají všechny, jako kdyby právě opustily baletní školu.

že snímky z přepadení banky na Hornově třídě nemohly být předvedeny už dříve, za to mohla jako obvykle kazeta, s níž bylo něco v nepořádku, a fotolaboratoř musela proto vynaložit velké úsilí, aby nepoškodila exponovaný film. Technikům se však podařilo uvolnit cívku a vyvolat pásku, aniž ji i jen na okraji odřeli.

Expoziční osvětlení bylo, jak se zdálo, pro tentokrát v pořádku a proslýchalo se, že výsledek je opravdu technicky perfektní.

„Jsem zvědav, bude-li to nějaký Kačer Donald,“ prohodil Gunvald Larsson.

„Růžový Panter by byl zábavnější,“ mínil Kollberg. „Někteří ovšem doufají v nový nacistický parteitag,“ dodal Gunvald Larsson.

Seděli až docela vpředu a mluvili nahlas, za nimi však vládlo hluboké ticho. Přítomní potentáti v čele s šéfem státní policie a prvním asistentem Malmem z VSP mlčeli a Kollberg se v duchu dohadoval, nač asi myslí.

Patrně uvažuji o možnostech, jak otravovat život vzpurným podřízeným. Snad se v myšlenkách utékají zpátky do doby, kdy ještě vládl skutečný pořádek, kdy delegáti švédské policie bez hnutí brvou volili Heydricha za mezinárodního policejního prezidenta, a uvažují, oč Lepší byla situace ještě před rokem, kdy se nikdo neodvážil pochybovat o vhodnosti toho, že vzdělání policejních pracovníků bylo znovu plně svěřeno do rukou reakčním vojákům.

Jediný Buldozer Olsson se pochechtával.

Kollberg a Gunvald Larsson se dříve nemívali v přílišné oblibě.

Ale jisté společné zážitky v posledních letech způsobily, že se jejich vzájemný poměr poněkud změnil. Ne snad že by mohli být nazýváni přáteli nebo že by je mohlo i jen napadnout stýkat se mimo služebnu, ale stávalo se stále častěji, že se ocitli na vlně stejné délky. A právě teď, ve zvláštní skupině, cítili nespornou sounáležitost.

Páračka s technickou přípravou skončila. Místnost se zachvívala potlačovaným napětím.

„Tak tedy, teď to uvidíme!“ pronesl Buldozer Olsson nadšeně.

„Jestli jsou ty obrázky tak pěkné, jak říkáte, ukážeme je ještě dnes večer v televizních novinách a máme pak celou bandu v hrsti.“

„“Dlouhán“ taky není k zahozeni,“ bylo zase slyšet Gunvalda Larssona.

„Nebo nějaké švédské nahotinky,“ řekl Kollberg. „Představ si, já jsem ještě nikdy neviděl pornografický film, “Lujzičko svlékni se“, nebo tak něco.

„Tiše tam vpředu,“ zaskuhral policejní prezident.

Film se rozběhl. Obraz byl skvěle zaostřen. Nikdo z přítomných se dosud nesetkal s takovým výsledkem. Nejčastěji vypadali zločinci jako rozmazané skvrny, jako bramborové knedlíky nebo jako ztracená vejce. Tentokrát však byl obraz dokonalý.

Filmová kamera byla umístěna tak, že bylo vidět pokladnu zezadu, a díky novému filmu, zvlášť citlivému na světlo, byla osoba stojící na druhé straně přepážky zachycena velmi jasně.

Zpočátku tam ovšem nebyl nikdo. Ale již za půl minutky vstoupila do zorného pole příslušná osoba, zastavila se a rozhlédla, nejprve doprava, pak doleva. Potom se zahleděla přímo do objektivu, jako kdyby chtěla, aby si každý dobře zapamatoval, jak vypadá také en face.

Rovněž její oblečeni bylo zřetelně vidět, semišový kabát a elegantně střižená košile s měkkým límcem s velmi dlouhými špičkami.

Její široký obličej vyzařoval silu a břitkost, plavé vlasy měla sčesané nazad a měla světlé, chomáčovité obočí. Její pohled vyzařoval nespokojenost.

Pojednou zdvihla velkou chlupatou ruku a vytrhla si z jedné nosní dírky dlouhý chloupek a dlouho jej studovala.

Všichni hned věděli, kdo to je. Gunvald Larsson!

V místnosti se rozsvítilo.

Zvláštní skupina seděla jak zařezaná. Pak promluvil šéf státní policie: „Nic z toho se nesmí dostat ven!“ Samozřejmě.

A potom se ozval asistent Malm ostrým hlasem:

„Absolutně nic z toho se nesmi dostat ven! Všichni za to odpovídáte.“ Kollberg se zachechtal.

„Jak jen mohlo k tomuhle. dojít?“ zeptal se Buldozer Olsson.

Dokonce i on byl poněkud vyveden z míry.

„No, to se dá technicky snadno vysvětlit,“ řekl filmový expert.

„Spoušť kamery se zasekla, a kamera se proto dostala do chodu později, než měla. Tohleto jsou skutečně velice choulostivé věcičky.“

„Uvidím-li v tisku jediné slovo,“ zahřměl policejní šéf, „tak…“

„Jak fantastické přestrojeni si ta ženská vybrala,“ zasupěl Kollberg.

Šéf státní policie se vrhl ke dveřím. Malm se vymotal za ním.

Kollberg funěl a lapal po vzduchu.

„Co k tomu máme, proboha, říct?“ křižoval se Buldozer Olsson.

„Kdybych to směl říct já, tak bych myslel, že film byl opravdu na úrovni,“ řekl skromně Gunvald Larsson.

Desátá kapitola

Kollberg už se uklidnil a hleděl zamyšleně na člověka, kterého musel až na další pokládat za svého šéfa.

Buldozer Olsson byl opravdovým motorem zvláštní skupiny. Byl přímo zamilován do loupežných přepadů bank a jejich lavinovitý růst v posledním roce způsobil, že neobvykle rozkvetl. Byl plný nápadů a energie. Klidně mohl týden za týdnem pracovat osmnáct hodin denně, aniž si postěžoval nebo byl i deprimován nebo dal najevo byť jen sebemenší únavu. Jeho oddělaní spolupracovníci se občas ptali sami sebe, zdali vlastně právě on není šéfem proslulé akciové společnosti “Švédské zločiny“.

Buldozer Olsson byl člověk, kterému se zdálo, že policejní práce je to nejzábavnější a nejnapínavější, co si člověk vůbec může představit.

Jistě to mělo důvod v tom, že sám nebyl policista. Byl vrchním prokurátorem a vedoucím předběžného vyšetřování, nepřehledné změti ozbrojených bankovních loupeží. Část jich byla zpola objasněna a některé jiné více nebo méně provinilé osoby seděly už za mřížemi nebo byla proti nim vznesena obžaloba. Ale dospělo to až tak daleko, že docházelo k novým případům několikrát do týdne, a všichni věděli, že mnohé z nich nějak spolu částečně souvisí, ačkoli nikdo nemohl doopravdy říci jak.

Ostatně nebyly teď přepadány už jenom banky. Nekonečně více loupežných přepadů mířilo proti soukromým osobám. Každou hodinu byly sráženy k zemi na ulicích a náměstích nebo ve svých obchodech nebo v podzemní dráze nebo i doma: všude a kdekoli. Ale pokud šlo o banky, byly tyto činy posuzovány s mnohem větší vážností. Dopustit se násilí proti bance bylo totéž jako prohřešit se proti samým základům společnosti.

Vládnoucí společenský systém byl zjevně pramálo schopen nějakého řešení a jistě mohl být jen s velikou blahovůlí označen za schopna jakžtakž plnit, svou funkci. Zlé to bylo s policií. Jen ve Stockholmu bylo v posledních dvou letech zastaveno pro bezmocnost policie projednávání téměř 220000 trestných činů a z těžších prohřešků, jež vešly ve známost policie a činily tak jen malý zlomek skutečného počtu, teprve každý čtvrtý byl vůbec kdy objasněn.

Za této situace se vysoce odpovědní pracovníci stěží vzmohli na víc než na to, že potřásli

hlavou a zatvářili se nechápavě.

Všichni si už dávno zvykli svádět vinu na všechny ostatní, teď však už nebylo na koho ji svalovat a jediný konstruktivní návrh podaný v poslední době žádal zákaz pití piva. Když uvážíme, že Švédsko patří mezi země s poměrně nízkou spotřebou piva, není těžké si spočítat, jak vzdáleni skutečnosti zůstávají ve svém eventuálním myšlení mnozí z reprezentantů nejvyšších úřadů v zemi. jedna věc byla však jasná. Policie musela ve velké míře dávat vinu sama sobě. Po svém zestátnění v roce 1965 byla policejní služba sjednocena pod jeden klobouk a už od začátku bylo zjevné, že ten klobouk sedí na nevhodné hlavě.

Mnozí badatelé a analytikové současné společnosti se již dlouho tázali, jakou filozofii se řídí jednání ústředního policejního vedení. Tato otázka nebyla ovšem nikdy zodpovězena: podle zásady, že nic se nesmí dostat ven, šéf státní policie zásadně na nic neodpovídal. Místo toho pronášel s velkým nadšením řeči, které zpravidla postrádaly i jen rétorskou přitažlivost.

Před nějakým rokem objevil kterýsi policejní činitel možnost vést statistiky o zločinnosti prostými metodami, nikoli však na první pohled průhlednými, takže dokonale klamaly, aniž by se dalo říci, že jsou nesprávné. Začalo to tím, že příslušní činitelé chtěli mít bojovnější a jednolitější policejní sbor, lepší technické prostředky a zvláště pak důkladnější výzbroj. Aby toho mohlo být dosaženo, bylo nutno zveličit riziko policejního povolání.

Jelikož všeobecné řeči nestačily jako prostředek politického nátlaku, utekli se k jinému východisku: k manipulování se statistikami.

Velkolepou příležitost jim nabízely politické demonstrace v druhé polovině šedesátých let. Demonstranti manifestovali pro mír a byli násilím rozháněni. Téměř nikdy nebyli vyzbrojeni něčím jiným než standartami a svým přesvědčením a byli vítáni slzným plynem, vodními děly a gumovými obušky. Zpravidla se každá klidná manifestace proti násilí zvrhla v chaos a vřavu. Lidé, kteří se pokoušeli bránit se, byli biti a zavíráni. Později bylo na ně učiněno oznámení pro „násilí vůči úředním osobám“ nebo pro „kladení násilného odporu“, a bez ohledu na to, zda byli postaveni před soud nebo ne, byly tyto případy pojaty do statistiky. Tato metoda se skvěle osvědčila. Pokaždé, jakmile bylo posláno dvě stě tři sta policistů zahnat demonstraci do autu, vyskočil náhle počet uváděných případů ztýrání policie.

Uniformovaná policie byla povzbuzována, aby si nebrala rukavičky, jak se říkalo, a mnozí policisté to také ve všech možných případech nadšeně prováděli. Když přetáhneš opilce obuškem, je poměrně značná vyhlídka, že se bude snažit vrátit ti to je to zcela prostá poučka, kdokoli se ji může naučit.

Tato taktika měla úspěch. Policie byla vyzbrojena až po snesitelnou hranici. Situace, které dříve mohl zvládnout jeden jediný člověk vybavený tužkou a špetkou zdravého rozumu, náhle vyžadovaly autobus naložený policisty s automatickými pistolemi a neprůstřelnými vestami.

Zhodnotíme-li celou tuto, činnost, po delší době zjistíme, že výsledek nebyl zcela takový, jak se předpokládalo. Násilí neplodí pouze antipatii a nenávist, nýbrž také nejistotu a strach.

Došlo to tak daleko, že lidé se skutečně báli jeden druhého:

Stockholm se stal městem, kde žily desetitisíce vystrašených jedinců, a lidé, kteří mají strach, jsou nebezpeční.

Mnozí z těch šesti set policejních strážníků, kteří najednou odpadli, skutečně opustili policejní služby, protože měli strach.

Přestože byli, jak už řečeno, po zuby ozbrojeni a kromě toho se venku většinou pohybovali zavřeni ve svých autech.

Leckteří z nich ovšem odešli ze Stockholmu také z jiných důvodů, například protože se tam vůbec necítili dobře nebo, že se jim hnusilo jednání, k němuž byli nuceni.

Takový postup státní správy musel nezbytně vést do slepé uličky.

Jaké byly jeho nejhlubší důvody, to bylo zahaleno v temnotách.

Mnozí se však domnívali, že tam tuší temno s hnědými odstíny.

O příklady obdobných manipulací nebyla nouze a mnohé z nich svědčily o daleko jdoucím cynismu.

Před časem například bylo zakročeno proti šekovým podvodům. Lidé totiž vystavovali na svá konta nekryté šeky a některé blankety se octly v nepovolaných kapsách. Cifry neobjasněných drobných finančních podvodů byly pokládány za diskreditující a volaly po radikálním zákroku. Vedení státní policie nařídilo, aby šeky nebyly nadále přijímány jako platidlo. Všichni věděli, k čemu to povede. Jakmile lidé budou nuceni nosit při sobě hotové peníze, bude to znamenat zelenou pro přepadání chodců na ulicích. A také tomu tak bylo. Avšak takzvané šekové podvody přirozeně vymizely a policejní vedení se mohlo pochlubit pochybným úspěchem. že byla denně spousta lidí po městě zbita a zraněna, na tom už tolik nezáleželo.

To se hodilo do obrazu páchaných násilností a k jejich vymýcení bylo zapotřebí ještě lépe vyzbrojené policie.

Vem kde vem.

Velkolepým triumfem byla oficiální statistika zločinnosti za první polovinu roku. Vykazovala pokles zločinnosti o dvě procenta, třebaže všichni věděli, že vzrostla, a velmi.

Vysvětlení bylo prosté. Policisté, kteří nejsou, nemohou objevit žádné trestné činy. Kromě toho každý nekrytý šek býval počítán ve statistice za samostatný případ.

Když bylo zakázáno politické policii odposlouchávat soukromé telefonní hovory, teoretikové z vedení státní policie rovněž přispěchali na pomoc. Rozpoutali hrůzyplnou propagandu a nesmírným přeháněním se podařilo přimět parlament k přijetí zákona, který dovoloval tajné odposlouchávání telefonních hovorů v boji proti obchodování s narkotiky. A tak mohli teď bojovníci proti komunismu klidně poslouchat, a obchod s narkotiky bujel víc než kdy jindy.

Není to zábavné být policistou, říkal si Lennard Kollberg.

Co si má člověk počít, když vidí, jak jeho vlastní pracoviště zahnívá? Když slyší za tapetami ťapkat krysy fašismu? A on tam loajálně sloužil po celý svůj život!

Co má dělat?

Říci, co si myslí? Vykopnou ho. To by nebylo správné.

Musí být přece způsob, jak jednat konstruktivněji. A kromě toho: je jich přece u nich víc, kdo smýšlejí stejně jako on. Ale kteří to jsou a kolik jich je?

*

Buldozera Olssona netrápily takové problémy.

život se mu zdál prostě báječný a většina věcí jasná jako facka.

„Ale jednu věc nechápu,“ prohlásil.

„Opravdu?“ podivil se Gunvald Larsson. „A kterou?“

„Kam zmizelo tehdá to auto? Uzávěra cest fungovala přece, jak měla, nebo snad ne?“

„Vypadá to tak.“

„Na mostech byla zavedena kontrola během pěti minut!“ Stockholmská Jižní čtvrť je vlastně ostrov, který má šest příjezdů. Zvláštní oddělení už dávno vypracovalo podobné plány, jak by bylo možno rychle izolovat čtvrti vnitřního města.

„To byla,“ potvrdil Gunvald Larsson. „Zkontroloval jsem to s pořádkovou policií. Zdá se, že pro jednou všechno klaplo.“

„Co to bylo za vůz?“ vyptával se Kollberg.

Nestačil se dosud seznámit se všemi podrobnostmi případu.

„Renault šestnáct, světlešedý nebo béžový, áčko se dvěma trojkami v čísle.“

„Jistě mělo falešnou poznávací značku,“ uvažoval Gunvald Larsson.

„To je jasné, ale ještě jsem neslyšel o nikom, kdo by stačil přelakovat auto mezi Mariánským náměstím a mostem. A kdyby je vyměnili za jiný vůz…“

„Tak co?“

„Kam se v tom případě poděl ten původní?“ Buldozer Olsson přecházel po místnosti a plácal se dlaněmi do čela. Byl to kulaťoučký a červenolící čtyřicátník, hezky kousek pod míru. Jeho pohyby byly stejně živé jako jeho intelekt.

Vykládal si teď pro sebe:

„Zaparkovali tu káru někde v garáži poblíž stanice podzemní dráhy nebo autobusové zastávky. Pak jeden z nich vzal roha s prachama.

Druhý vyměnil na autě poznávací značku. Potom zmizel i on. V sobotu přišel autař a auto přelakoval. A včera ráno byla kára připravená k odvezení. Ale…“

„Jaké ale?“ zeptal se Kollberg.

„Ale měl jsem přece lidi, kteří kontrolovali až do jedné hodiny v noci každý renault na cestě z Jižní čtvrti.“

„Takže buď se mu podařilo ujet, nebo tam ještě je,“ poznamenal Kollberg.

Gunvald Larsson neříkal vůbec nic. Studoval Buldozerovo oblečení a cítil k němu prudkou nechuť. Buldozer měl pomačkané jasně modré šaty, košili růžovoučkou jako prasátko, s širokou, nápadně květovanou vázankou, černé ponožky a špičaté hnědé střevíce s prolamováním, a ty zřejmě neviděly kartáč jak je rok dlouhý.

„O jakém autaři jsi to mluvil?“

„Oni se nikdy sami auty nezabývají. Dělají to tak, že si najmou zvláštního brášku, autaře, který jim přiveze auto na předem smluvené místo a také si pro ně zase dojde. Často bývá docela odjinud, z nějakého jiného města, například z Malmö nebo z Göteborgu. Oni jsou s tou přepravou pokaždé velice opatrní.“ Kollberg vypadal ještě tázavěji. Zeptal se: „Oni? Jací oni?“

„Přirozeně že Malmström a Mohrén.“

„Jaký Malmström a jaký Mohrén?“ Buldozer Olsson se po něm nechápavě podíval, ale jeho pohled se hned zas vyjasnil.

„No jo, ty jsi tady nový! Malmström a Mohrén jsou dva z našich nejšikovnějších lidí, co dělají banky. Jsou teď už čtyři měsíce na svobodě. Tohle je za tu dobu jejich čtvrtá banka. Zdrhli z Kumly koncem února.“

„Kumla je podle pověsti vězení, z kterého se nedá vůbec utéct,“ namítl Kollberg.

„Malmström a Mohrén taky neutekli. Dostali přes víkend dovolenou.

„A přirozeně se tam nevrátili. My nevěříme, že by byli provedli nějakou loupež před koncem dubna. Do té doby jistě byli na rekreaci na Kanárských ostrovech nebo v Gambii. Vyjeli si patrně tak na čtrnáct dní.“

„A potom?“

„Potom si sháněli novou výbavu. Zbraně a ostatní. Jezdívají si pro ně do Španělska nebo do Itálie.“

„Ale vždyť banku na Hornově třídě přepadla v pátek nějaká ženská,“ řekl Kollberg.

„To bylo přestrojení,“ poučoval ho Buldozer Olsson. „Přestrojení s blond parukou a vycpanými prsy. Dám krk, že to udělali Malmström a Mohrén. Nikdo jiný nemůže být tak drzý. Provést takový šikovný a nečekaný tah! Chápej, naše práce tady ve zvláštním oddělení je nesmírně zajímavá. K zbláznění napínavá. Je to vlastně jako…“

„… hrát partii šachů s šachovým velmistrem prostřednictvím korespondence,“ doplnil ho Gunvald Larsson unaveně. „Ale ať jsou sebevětší velmistři, nedá se tím oddiskutovat, že jak Malmström, tak Mohrén jsou učinění sloni. Váží jeden jako druhý pětadevadesát kilo, mají číslo

bot šestačtyřicet a ruce jako záchodový poklop. Mohrén měří přes prsa sto osmnáct. To je o patnáct centimetrů víc, než měla ta naše mohutná filmová hvězda Anita Ekbergová v době svého největšího rozkvětu. Nedovedu si ho proto představit v ženských šatech a s vycpaným poprsím.“

„Ostatně, neměla ta ženská na sobě kalhoty?“ zeptal se Kollberg.

„A nebyla drobná?“

„Poslali tam přirozeně někoho jiného,“ řekl Buldozer Olsson neuveden v rozpaky. „Je to jedna z jejich obvyklých fint.“ Vrhl se k nejbližšímu psacímu stolu a sebral tam kus papíru.

„Kolik peněz mohou tak teď mít,“ říkal si sám pro sebe. „Padesát tisíc v Boräsu, čtyřicet v Gubbängenu, šestadvacet v Märstě a devadesát teď, to je přes dvě stě tisíc. Tak to budou už brzy připraveni.“

„Na co?“ vpadl mu do úvah Kollberg.

„Na svůj velký podnik. Na úder s velkým Ú. Tyhle dosavadní, to jsou jen drobnosti na jeho financování. Ale teď, teď už to brzy bouchne!“ Vypadal nadšením skoro bez sebe a pobíhal divoce po místnosti.

„Ale kde, pánové? Kde? Podívejte se, podívejte se na to: teď musíme vzít rozum do hrsti! Kdybych já byl Wernerem Roosem, jaký tah bych teď udělal? Kde bych provedl útok přímo králem? Kde byste to udělali vy? A kdy?“

„Kdo je u čerta ten Werner Roos?“ zeptal se Kollberg.

„Je to kapitán letadla,“ řekl Gunvald Larsson.

„Ale především je to zločinec,“ zvolal Buldozer Olsson. „Werner Roos je svým způsobem génius. To on jim naplánuje všechno do nejmenších podrobností. Bez něho by byli Malmström a Mohrén úplné nuly. On obstarává všechnu intelektuální práci. Bez něho by bylo plno lumpů bez práce. A on sám je z nich ze všech největší lotr! Je to jakýsi profesor v…“

„Nekřič sakra tolik!“ napomenul ho Gunvald Larsson. „Nejsi tu před porotním soudem.“

„Chytíme ho!“ prohlásil Buldozer Olsson, jako kdyby právě připadl na něco geniálního. „Zabásneme ho, a to hned!“

„A zítra ho pustíme,“ dodal Gunvald Larsson.

„Nevadí! Bude to od nás neočekávaný tah. Překvapíme ho!“

„Myslíš? Pokoušíš se o to letos už popáté.“

„To nehraje žádnou roli,“ ohrazoval se Buldozer Olsson a vyřítil se ze dveří.

Buldozer Olsson se vlastně jmenoval křestním jménem Sten. Ale všichni to už zapomněli, snad až na jeho ženu. Ta zase možná zapomněla, jak vypadá!

„Zdá se, že tady nerozumím spoustě věcí,“ postěžoval si Kollberg.

„Pokud jde o Roosa, má Buldozer zřejmě pravdu,“ mínil Gunvald Larsson. „Je to mazaný darebák, který má vždycky alibi.

Fantastická alibi! Když, k něčemu dojde, je jednou v Singapuru, jindy v San Francisku nebo v Tokiu.“

„Ale jak může Buldozer vědět, že pánové Malmström a Mohrén měli prsty právě v tomhle přepadení?“

„Má asi nějaký šestý smysl.“ Gunvald Larsson pokrčil rameny. Potom řekl:

„Ale můžeš to pochopit? Malmström a Mohrén jsou dva proslulí gangsteři, seděli už bůhvíkolikrát, třebaže vždycky zapírají, a nakonec byli v poslední době internováni v Kumle. A odtamtud se dostanou na dovolenou!“

„No, není přece možné držet lidi věčně zavřené o samotě, pohromadě jen s televizorem: a tak nějak to vypadá v Kumle.“

„To je pravda,“ řekl Gunvald Larsson.

Chvíli seděli mlčky.

Oba mysleli na stejnou věc. Stát vynaložil na postavení trestnice v Kumle těžké milióny, byla vybavena všemi myslitelnými finesami, aby fyzicky zbavila úchylné osoby všeho kontaktu se společností lidí. Cizinci, kteří mají zkušenosti s trestnicemi v nejrůznějších zemích, říkají, že internační oddělení této trestnice je patrně nejnelidštější na světě, že nadobro ubíjí osobnost člověka.

To, že tam nemají v matracích štěnice nebo červy v jídle, nemůže vyvážit nedostatek kontaktu s lidmI.

„Pokud jde o tu vraždu na Hornově třídě,“ navazoval Kollberg.

„To nebyla žádná vražda. Spíš neštěstí. Ta ženská vystřelila nedopatřením. Možná ani nevěděla, že je pistole nabitá.“

„Jseš si tím jist, že to byla ženská?“

„To tedy jsem.“

„Ale co potom ty řeči o Malmströmovi a Mohrénovi?“

„No, mohlo se stát, že tam poslali ženskou.“

„Nenašly se žádné otisky prstů? Pokud vím, neměla rukavice.“

„Našly. Na klice. Ale někdo z tamějších zaměstnanců je setřel, nežli jsme je mohli zajistit. Takže byly nepoužitelné.“

„Existuje nějaká balistická expertiza?“

„To se můžeš spolehnout. Experti dostali jak kulku, tak nábojnici. Soudí se, že střílela pětačtyřicítkou patrně značky Llama.“

„To je dost velká pistole. Zvlášť pro dívku.“

„Ano. Buldozer říká, že i to ukazuje na partu Malmström, Mohrén a Roos. Používají vždycky velkých, hrubých zbraní kvůli zastrašení. Ale…“

„Ale co?“

„Malmström a Mohrén nikdy na lidi nestřílejí. Alespoň doposud nikdy. Když se někdo postaví na odpor, vypálí kulku do stropu, aby obnovili pořádek.“

„Má to nějaký smysl, dát toho Roosa zadržet?“

„Já si myslím, že Buldozer uvažuje takhle: Jestli má Roos zas jedno ze svých obvyklých nádherných alibi, například jestli byl minulý pátek v Jokohamě, můžeme dát na to krk, že tu věc plánoval. Jestli byl naproti tomu ve Stockholmu, je to mnohem pochybnější.“

„Co tomu řekne Roos sám? Nedožere se?“

„To on přece nikdy. Říká, že je to pravda, že jsou s Malmströmem a Mohrénem staří kamarádi a že lituje, že se takhle spustili.

Minule se zeptal, co říkáme, zdali by snad nemohl svým starým druhům nějak pomoci. Malm byl náhodou tady a málem ho trefil šlak.“

„A co Olsson?“

„Buldozer se jen chechtal. Pokládal to za povedený šachový tah.“

„Na co vlastně čeká?“

„Jak jsi slyšel, na jejich příští akci. Je přesvědčen, že Roos plánuje obrovský podnik, který mají Malmström a Mohrén realizovat. Malmström a Mohrén by chtěli patrně sehnat tolik peněz, aby mohli ve vší tichosti emigrovat a žít zbytek života z úroků.“

„A copak to musí být zrovna vyloupení banky?“

„Buldozer kašle na všechno kromě přepadání bank,“ řekl Gunvald Larsson. „Má prý to také tak nařízeno.“

„Jak to vypadá s tím svědkem?“

„Einarovým?“

„Ano.“

„Byl tu ráno podívat se na fotky. Nepoznal nikoho.“

„Ale tím autem je si jistý?“

„Nabeton.“ Gunvald Larsson seděl tiše a vytahoval si prsty jeden po druhém, až mu praskalo v kloubech. Teprve za dlouhou chvíli pronesl:

„S tím autem mi něco nehraje.“

Jedenáctá kapitola

Zdálo se, že bude teplý den, a Martin Beck si vyndal ze šatníku nejlehčí oblek. Byl světle modrý, koupil si ho před měsícem a měl jej teprve jednou na sobě. Jakmile si natáhl kalhoty, připomenula mu velká lepkavá skvrna po čokoládě na jejich pravém koleně, že se tehdy setkal s oběma Kollbergovými dětmi a že spolu pořádali orgie s lízátky, bonbóny a žvýkačkami.

Svlékl tedy zase kalhoty, odešel s nimi do kuchyně a pustil teplou vodu na cíp kuchyňského ručníku. Třel jím skvrnu, ale jenom se rozlézala a byla ještě větší a větší. Nedal se však odradit a zarputile pokračoval v zpracovávání látky, pomyslil si přitom, že mu žena chybí právě v takových situacích, ale jinak málokdy, což říká mnoho o tom, jaké vlastně bylo jejich manželství. Nakonec měl polovinu nohavice, jako když ji z vody vytáhne, ale skvrna, zdálo se, alespoň částečně zmizela. Protáhl puk mezi ukazováčkem a palcem a pověsil kalhoty přes židli na sluníčko, padající tam otevřeným oknem.

Táhlo teprve na osmou, ale byl vzhůru již několik hodin. Navzdory všemu usnul večer brzy a spal neobvykle klidným spánkem beze snů.

Jeho první skutečný pracovní den po tak dlouhé době nebyl sice příliš únavný, ale přesto zřejmě zaútočil na jeho síly.

Martin Beck otevřel dveře ledničky, podíval se na kartón s mlékem, na balíček másla a osamělou láhev minerálky a pomyslil si, že musí večer cestou domů nakoupit. Pivo a jogurt. Nebo má snad s tím ranním jogurtem přestat? Není to opravdu nijak zvl áštní lahůdka. Ale v tom případě si musí vymyslet něco jiného, co by jedl k snídani, lékař říká, že musí přibrat alespoň ta kila, která ztratil po propuštění z nemocnice, a raději ještě trochu víc.

V ložnici zvonil telefon.

*

Martin Beck zavřel ledničku, šel do ložnice a zdvihl sluchátko.

Volala sestra Birgit z domova pro přestárlé.

„Paní Beckové se přitížilo,“ hlásila. „Měla dnes ráno vysokou teplotu, přes devětatřicet stupňů. Řekla jsem si, že byste to, pane komisaři, jistě chtěl vědět.“

„PřiroZEně. Je teď Vzhůru?“

„Před pěti minutami byla. Ale je velmi unavená.“

„Přijdu hned,“ řekl Martin Beck.

„Museli jsme ji přestěhovat do jiného pokoje, kde ji můžeme mít lépe na očích,“ sdělovala sestra Birgit. „Ale zastavte se nejdříve u mě v kanceláři.“ Mamince Martina Becka bylo dvaaosmdesát let a poslední dva roky strávila v nemocničním oddělení starobince. Její choroba postupovala pomalu, zprvu se projevovala lehkými záchvaty závrati, později však stále. silnějšími a častějšími. Nakonec zůstala očividně ochrnutá. V posledním roce mohla přes den alespoň sedět v křesle na kolečkách, ale nyní už od konce dubna nevstala z postele.

Za své vlastní rekonvalescence ji Martin Beck navštěvoval celkem hodně často, působilo mu však trýzeň vidět, jak se matka pomalu ztrácí a jak se její mysl stářím a nemocí stále víc zamlžuje. Při jeho posledních návštěvách ho měla za svého muže, za jeho otce, který je už dvaadvacet let mrtev.

Bylo také zlé vidět, jak je teď v tom nemocničním pokoji osamělá a nadobro odříznutá od světa. Než se jí začaly dostavovat záchvaty závrati, chodila často ven. Jezdila do města, vyšla si do obchodů, mezi lidi, občas navštívila někoho z toho mála přátel, kteří dosud byli naživu. Zajeli si často také do Bagarmossenu k jeho ženě a chlapci nebo k jeho dceři. Ingridě, která měla v Stocksundu vlastní byt. Jistě i předtím, než ji postihla nemoc, cítila se v domově pro přestárlé osamělá a čas se ji pomalu vlekl, ale dokud byla zdravá a pohyblivá, přece jen měla možnost vidět občas kolem sebe někoho jiného než jen nemocné a staré lidi. Četla stále ještě noviny, dívala se na televizi a poslouchala rozhlas a někdy se vypravila na koncert nebo do kina.

Věděla tak, co se kolem ve světě děje, a mohla se o to zajímat.

Když pak byla nucena žít v té naprosté izolovanosti, rychle se u ní začaly objevovat psychické změny.

Martin Beck viděl, jak její mysl otupuje, jak u ní mizí zájem o život mimo stěny nemocničního pokoje, až nakonec nadobro ztratila všechen kontakt se skutečností a se současností.

Říkal si, že tu zasahuje jakýsi obranný mechanismus lidských smyslů, který působí, že se její povědomí nyní zřejmě pohybuje zcela v minulosti, v její skutečnosti a současnosti nebylo nic, co by ji s nimi smiřovalo.

Martin Beck se zhrozil, když poznal, jak probíhaly její dny, dokud ještě mohla sedět ve svém křesle na kolečkách a když se ještě zdála mít z jeho návštěv radost a zájem o ně.

V sedm ráno ji přišli umýt a obléknout, posadili ji do křesla a dali jí snídani. Potom tam seděla sama, v tom malém uzavřeném prostoru. Rozhlas již neposlouchala, nesloužil jí sluch, čtení ji příliš namáhalo a ruční práci její slabé ruce už neudržely.

Ve dvanáct hodin dostala oběd a ve tři hodiny ošetřující personál ukončil svůj pracovní den tím, že ji svlékli a uložili do postele. Později dostala ještě lehkou večeři, ale neměla chuť k jídlu a nemohla někdy vůbec pozřít ani sousto. Jednou se prořekla, že dostává vyhubováno, protože nejí, ale že jí to vůbec nevadí, hlavní je, že alespoň někdo přijde a promluví na ni.

Martin Beck věděl, jak těžkým problémem je nedostatek personálu v domovech pro přestárlé, a zejména sehnat ošetřovatelky a pomocné síly pro nemocniční oddělení. Věděl také, že lidé, kteří tam pracují, jsou k těm starým lidem přívětiví a pozorni a dělají, co mohou, třebaže mají bídné platy a nepříjemnou pracovní dobu. Hodně přemýšlel, jak udělat mamince život snesitelnější:

Snad by ji měl přestěhovat do soukromého sanatoria, kde by jí mohli věnovat víc času a víc pozornosti, ale brzy pochopil, že by nikde na tom nebyla lépe než tam, kde je, a že všechno, co pro ni může udělat, je navštěvovat ji, jak nejčastěji může. Když tak zkoumal možnosti, jak zlepšit maminčinu situaci, zjistil, že nesmírná spousta starých lidí je na tom ještě mnohem hůře.

Být na stará kolena osamělý a chudý a bez schopnosti postarat se sám o sebe znamená, že člověk je po dlouhém činorodém životě náhle zbaven své důstojnosti a osobní hodnoty a že je odsouzen vyčkávat svůj konec někde v ústavu společně s ostatními stejně vyřazenými a odbytými lidmi.

Nemluví se přitom ovšem o ústavu, ani se mu už neříká starobinec.

Jmenují se nyní domovy důchodců nebo hotely pro důchodce, aby se zahladil fakt, že většina těch starých lidí tam není ze své vůle, nýbrž že byla odsouzena do ústavní péče takzvanou blahobytnou společností, která už o nich nechce nic vědět.

Je to tvrdé odsouzení, jejich přečinem je, že jsou příliš staří.

Jsou opotřebovaným kolečkem ve společenské mašinérii, a tak mohou být odhozeni na smetiště.

Martin Beck věděl, že jeho matka je na tom přese všechno lépe než většina ostatních

nemocných starých lidí. Šetřila celý život a ukládala, aby jednou měla zajištěné stáří a nebyla nikomu na obtíž. Třebaže hodnota peněz inflací katastrofálně klesla, přece jen má na lékařské ošetření a na relativně výživnou stravu, a ve světlém prostorném pokoji pro nemocné, o který se nemusí s nikým dělit, má kolem sebe své staré, dobře známé věci. To si mohla za své uspořené peníze ještě dovolit.

Vyčištěné kalhoty na slunci rychle uschly a skvrna téměř úplně zmizela. Martin Beck se oblékl a zatelefonoval pro taxi.

Park kolem domova pro přestárlé byl velký a dobře udržovaný, byly tam vysoké listnaté stromy a mezi altánky, květinovými záhonky a terasami se vinuly příjemně stinné cestičky. Než stará paní Becková těžce onemocněla, ráda se tam procházela zavěšena do svého syna:

Martin Beck zamířil rovnou do kanceláře, ale sestra Birgit tam nebyla, ani nikdo jiný. Na chodbě potkal pomocnou ošetřovatelku, nesla na tácku termoskové konvičky s kávou. Zeptal se jí na sestru Birgitu, a když mu zpěvavou finskou švédštinou sdělila, že sestra Birgit se právě zabývá kterýmsi pacientem, zeptal se po pokoji paní Beckové. Pokývla k jedněm dveřím dále v chodbě a pokračovala se svým tácem v cestě.

Pootevřel dveře matčina pokoje. Byl menší než ten, který matka měla dříve, a připomínal víc nemocnici. Všechno tam bylo bílé až na kytici rudých tulipánů, kterou jí dal přede dvěma dny a teď stála ve váze na stolku vedle okna.

Matka ležela v posteli a hleděla upřeně do stropu očima, jež se mu pokaždé, když ji uviděl, zdály větší. Její hubené ruce se pohybovaly na pokrývce, jako by něco hledaly. Přistoupil k posteli a vzal ji za ruku, obrátila zvolna pohled k jeho obličeji.

„Přišels, takový kus cesty,“ zašeptala sotva slyšitelným hlasem.

„Nesmíš se, maminko, unavovat mluvením,“ řekl ji Martin Beck a sedl si k posteli, nepouštěje její ruku ze svých dlaní.

Díval se na její droboučký, unavený obličej s těma velikýma očima, lesklýma horečkou.

„Jak se ti, maminko, daří?“ zeptal se. Neodpověděla mu hned, jen se na něho dívala. Několikrát očima zamžikala, zvolna a namáhavě, jako by měla velmi těžká víčka a jako by vynaložila veliké úsilí, aby je zdvihla.

„Je mi zima,“ řekla nakonec.

Martin Beck se rozhlédl po pokoji. Na stoličce u nohou postele ležel vlněný pléd. Vzal jej a opatrně ji přikryl.

„Děkuji, hochu,“ zašeptala.

Znovu usedl a díval se na ni. Nevěděl, co by řekl, držel jen její útlou, chladnou ruku ve své.

Jak dýchala, slabě jí chrčelo v hrdle. Pak se ponenáhlu její dýchání uklidnilo a zavřela oči.

Zůstal u ní sedět a držel ji za ruku. Před oknem zpíval kos, jinak bylo úplné ticho.

Seděl dlouho zcela nehnutě, potom opatrně pustil její ruku a vstal.

Pohladil ji po tváři, byla horká a suchá.

Právě když udělal krok ke dveřím, stále ještě upíraje pohled na její tvář, otevřela oči a pohlédla na něho.

„Vezmi si tu modrou čepičku, venku je zima,“ zašeptala a opět zavřela oči.

Martin Beck se na okamžik sklonil, políbil, ji na čelo a šel.

Dvanáctá kapitola

Kenneth Kvastmo, jeden z policejních strážníků, kteří vnikli do Svärdova bytu, měl i dnes svědčit u soudu. Martin Beck si ho tam vyhledal. Čekal na chodbě radnice, a než byl zavolán do

soudní síně, Martin Beck z něho dostal odpověď na své dvě nejdůležitější otázky.

Vzápětí opustil radnici a dal se pěšky kolem dvou domovních bloků k domu, kde Svärd bydlil. Na té krátké vzdálenosti šel podle dvou velkých stavenišť po obou stranách kungsholmské policejní budovy Před jejím jižním křídlem hloubili šachtu pro novou linku podzemní dráhy do předměstí Järvafältetu a výš ve svahu navrtávali a odstřelovali skálu pro podzemní části nové policejní budovy, kde měl také Martin Beck mít jednou svou pracovnu. V téhle chvíli byl rád, že má dosud pracoviště v policejní budově v Jižní čtvrti, a nikoli zde. Hluk motorových vozidel pod jeho okny na výpadovce směřující na jih k Södertälje mu teď připadal jako tiché šumění ve srovnání s kakofonii, stoupající tady od rýpadel, pneumatických vrtaček a těžkých nákladních aut.

Vnější dveře Svärdova bytu v prvním poschodí byly již dány do pořádku a potom zapečetěny. Martin Beck úřední pečeť odlomil a vstoupil dovnitř.

Okno vedoucí do ulice bylo zavřené a Martin Beck cítil slabý, ale vtíravý mrtvolný pach, který nasákl do stěn bytu i do jeho ubohého inventáře.

Martin Beck přistoupil k oknu a podrobně si je prohlížel. Bylo to okno prastarého typu, otvíralo se ven a bylo opatřeno takřka už neužívaným zavíráním. V jeho okenním rámu visel v zašroubovaném očku místo háčku pohyblivý kroužek, jenž se při zavírání přetáhl přes čep v okenním pažení. Okno mělo dva takové kroužky, dole však čep chyběl. Nátěr okna byl oprýskaný a dřevo popraskané na okenním rámu i dole na pažení. Nedovřenou škvírou tam patrně pršelo i táhlo.

Martin Beck stáhl roletu. Byla tmavomodrá, ale už stará a vybledlá.

Vrátil se pak ke dveřím a zadíval se do místnosti. Takhle to vypadalo, když tam tehdy oba strážníci vešli, alespoň podle toho, co říkal Kvastmo., Vrátil se k oknu a zlehka trhl šňůrou stahovačky a závěs se pomalu a ztěžka se skřípotem sroloval.

Otevřel okno a podíval se ven.

Vpravo měl to hřmotící staveniště a za ním mohl vidět mimo jiné okna úřadoven kriminální policie v policejní budově na Kungsholmské třídě. Vlevo pokračovala Horská ulice už jen malý kousek do svahu a před požární stanicí končila. Horskou ulici tam spojovala kratičká příčná ulička se souběžnou Řemeslnickou třídou. Martin Beck si říkal, že se dá tou cestou, až bude hotov s prohlídkou bytu, nemohl si vzpomenout, jak se ta ulička jmenuje ani jestli tamtudy někdy předtím šel.

Přímo proti oknu měl Kronoberský park, který byl stejně jako mnohé jiné stockholmské parky založen na přirozeném návrší. V době, kdy ještě pracoval nahoře v Kristinebergu, Martin Beck si často zkrátil cestu přes park. Občas se tam zastavil a na vrcholku kopce si na lavičce pod lipami vykouřil cigaretu.

Zatoužil po cigaretě a hledal po kapsách, ačkoli dobře věděl, že je už u sebe nenosí. Rezignovaně si povzdechl a pomyslil si, že by asi měl namísto kouření začít žvýkat žvýkačky anebo cucat pastilky pro osvěžení. Nebo také přežvykovat párátka.

Zašel se podívat do kuchyňského koutu. Okno tam bylo v ještě horším stavu než v pokoji, ale škvíry mělo utěsněny nalepenými ucpávkami.

Všechno v bytě bylo odřené, nejen tapety a malba, také jeho skrovné zařízení.

Když se Martin Beck rozhlížel po tom bytečku, přepadl ho tupý pocit nekonečného smutku a beznaděje. Zotvíral všechny zásuvky a skříňky. Nenašel tam toho mnoho, jen opravdu nejnezbytnější domácí náčiní.

Vyšel do těsné předsíňky a otevřel dveře do záchodu. Po koupelně nebo sprše ani stopy.

Potom si prohlédl dveře do chodby. Zjistil, že byly opatřeny všemi těmi rozličnými zámky, o nichž se mluvilo v policejních hlášeních, a že se nezdá nepravděpodobné, že všechny

byly zavřené, když policie nakonec dveře vyvrátila, nebo jak se říká v policejní mluvě, „ztekla“ je.

Bylo to skutečně svrchovaně zarážející. Dveře i obě okna byly tehdy zavřené. Kvastmo říká, že nebylo v bytě vidět žádnou zbraň, když tam s Kristianssonem přišli. Dále uvedl, že byt po celou tu dobu hlídali a že je vyloučeno, že by tam býval někdo byl a něco odtamtud odnesl.

Martin Beck se znovu postavil do dveří a díval se dovnitř. U vnitřní krátké stěny stála postel a vedle ní polička. Na ní byla lampa s žlutým nabíraným látkovým stínidlem, prasklý popelníček ze žlutého skla a velká krabička zápalek. V poličce leželo několik čtením potrhaných časopisů a tři knihy. Vpravo stála u stěny židle se sedadlem potaženým zašpiněnou, zelenobíle pruhovanou látkou a u protější stěny hnědě natřený stůl a rovněž na hnědo natřená dřevěná židle, uprostřed podlahy elektrický radiátor s černou přívodní šňůrou, pokrouceně směřující k zásuvce ve zdi. Byla z ní vytažena. Byl tam kdysi také koberec, ale poslali jej do laboratoře. Tam na něm zjistili kromě spousty jiných skvrn a špíny tři skvrny od krve Svärdovy krevní skupiny.

K obytné místnosti přiléhala mělká šatna. Ležela v ní na podlaze špinavá flanelová košile neurčitelné barvy, tři špinavé ponožky a prázdná odřená hnědá taška z plachtoviny. Na ramínkách visel poměrně nový balonový plášť a na skobách ve zdi šedé flanelové kalhoty s prázdnými kapsami, pletený zelený svetr a šedivý nátělník s dlouhými rukávy.

To bylo vše.

že by Svärd mohl být střelen někde jinde a pak že by byl došel domů, zamkl se tam a zabarikádoval a potom si lehl a umřel, bylo podle obducentky naprosto vyloučeno. Martin Beck byl sice laik, ale tolik zkušeností měl, aby věděl, že má pravdu, jak to tedy bylo?

Jak mohl být Svärd zastřelen, když nikdo nebyl v jeho bytě a on sám to neudělal?

I když Martin Beck objevil, jak nedbale byl celý případ vyřizován, věřil, že se tato záhada patrně dá vysvětlit tím, že se někdo dopustil nějakého lajdáctví. Ale v této chvíli začínal být přesvědčen, že v místnosti doopravdy žádná zbraň nebyla a že byt skutečně zamkl a pak zabarikádoval Svärd sám. A proto se také jeho smrt zdá naprosto nevysvětlitelná!

Prošel ještě jednou velmi pečlivě celý byt, ale nenašel nic, co by mohlo vysvětlit, co se tam odehrálo. Nakonec byt opustil a šel se zeptat po domě, nemají-li ostatní nájemníci něco, co by mu mohli k případu povědět.

Nebyl o mnoho moudřejší ani o něco později. Dvaašedesátiletý bývalý skladištní dělník Karl Edvin Svärd byl zřejmě velmi osamělý člověk. Bydlil v tom bytě tři měsíce, ale jen málokdo z ostatních nájemníků věděl o jeho existenci. Ti, kdo ho vídali přicházet a odcházet, nespatřili ho nikdy jinak než samotného.

Nikdo z nich s ním neprohodil jediné slovo. Nikdy ho neviděli podroušeného a nikdy nezaslechli z jeho bytu rušivé zvuky.

Nezaslechli odtamtud vůbec nic.

Martin Beck zůstal před domovními dveřmi stát. Zadíval se vzhůru k parku, který se na protější straně ulice táhl, zelený a bujný, do povlovného svahu. Martin Beck si říkal, že by tam měl zajít a nahoře pod lipami si na chvíli sednout. Ale pak si připomněl své rozhodnutí prozkoumat tu krátkou uličku na horním konci Horské ulice.

Ulici Olafa Gjödinga.

Přečetl si jméno na uliční tabulce a vzpomněl si, že se před mnoha lety dověděl, že Olaf Gjöding byl v osmnáctém století učitelem v kungsholmské škole. Ptal se v duchu, nestála-li snad na témž místě, kde je nyní gymnázium.

Na svahu k Polhemově ulici byl obchod s tabákem. Zašel tam a koupil si balíček cigaret s filtrem. Cestou na Kungsholmskou třídu si jednu zapálil.

Zdálo se mu, že za nic nestojí. Myslil na Karla Edvina Sv ärda a přepadl ho pocit vlastn í

ubohosti a zmatku.

Třináctá kapitola

Když polední letadlo z Amsterodamu přistálo v úterý na stockholmském mezinárodním letišti Arlandě, byli v příjezdové hale přítomni dva civilně oblečení policisté. Čekali na kapitána letadla. Měli pokyn, aby se chovali diskrétně a zbytečně nedávali najevo, kdo jsou. Jakmile šéfpilot konečně přicházel ve společnosti jedné letušky přes letištní plochu, stáhli se vyčkávavě poněkud stranou.

Werner Roos je ihned zahlédl, a buď že je znal z dřívějška, nebo prostě zvětřil, že jsou od policie, ihned pochopil, že jejich přítomnost platí jemu. Zastavil se, řekl několik slov letušce, která přikývla a kamarádsky se s ním krátce rozloučila a pokračovala skleněnými dveřmi z letištní budovy ven.

Rozhodným krokem zamířil Werner Roos k oběma policistům.

Byl to vysoký, širokoplecí a opálený muž v tmavomodré uniformě.

V jedné ruce držel čepici a ve druhé nesl černou koženou tašku s širokými řemeny. Měl plavé vlasy s mohutnými licousy a s pocuchanou čupřinou na čele a chomáčkovité obočí měl teď hrozivě stažené. Vysunul bradu a změřil si oba policisty chladným modrým pohledem.

„Tak co je to tu zase za uvítací deputaci?“

„Vrchní prokurátor Olsson by si s vámi rád krátce pohovořil,“ odpověděl jeden z policistů.

„Ten chlap nemá rozum,“ řekl Roos. „Byl jsem tam přece sotva před dvěma týdny a neřeknu mu dnes o nic víc než tehdy.“

„Ovšem, ovšem,“ uklidňoval ho starší z policistů. „Ale o tom si promluvte s ním, my se prostě musíme držet svých instrukcí.“ Roos podrážděně pokrčil rameny a zamířil k východu. jakmile došli k autu, poručil si:

„Ale musíte mě, sakra, nejdřív dovézt domů do Märsty, abych se mohl převléknout. Adresu znáte.“ Usadil se na zadní sedadlo, zamračený a s rukama složenýma na prsou.

Mladší policista, který řídil auto, protestoval, že dostává příkaz, kam má jet, jako nějaký taxikář, ale jeho kolega ho uklidňoval a udal mu sám adresu.

Doprovodili Roosa nahoru do bytu a čekali v předsíni, než se převlékl do světlešedých kalhot, roláku a semišového saka.

Potom s ním zajeli do policejní budovy na Kungsholmské třídě a eskortovali ho do místnosti, kde čekal Buldozer Olsson.

Když se otevřely dveře, vyskočil ze židle, pokynutím ruky poslal oba policisty z místnosti a přistrčil Werneru Roosovi židli. Pak se usadil za psací stůl a vesele prohodil:

„Tak vida, pane Roosi, kdo by si byl pomyslil, že se tak brzy uvidíme!“

„Zřejmě vy, řekl bych,“ odsekl Roos. „Moje chyba to opravdu není.

Rád bych věděl, jaký důvod k mému zadržení máte tentokrát.“

„Ale nebudeme to přece brát tak slavnostně, pane Roosi. Můžeme třeba říci, že bych rád od vás slyšel nějaké vysvětlení. Alespoň pro začátek.“

„Taky se mi zdá zbytečné, že pro mě posíláte ty své přisluhovače, aby si mě vyzdvihli na mém pracovišti. Mohl bych ostatně docela dobře mít teď služební let a opravdu nemám chuť přijít o práci, jenom proto, že se vám najednou zachtělo vykládat si tu se mnou nějaké hlouposti:“

„Tak zle se to nesmí hned brát. Vím, že máte teď osmačtyřicet hodin volno, nebo snad nemám pravdu? Máte tedy na mě dost času a neutrpíte proto žádnou újmu,“ pokračoval Buldozer vlídně.

„Nesmíte mě tu zdržet déle než šest hodin,“ připomněl mu Werner Roos a podíval se na hodinky.

„Dvanáct hodin, pane Roosi! Třeba i déle, jestliže to bude nezbytné.“

„V tom případě buďte, pane vrchní prokurátore, tak laskav a sdělte mi, z čeho jsem podezříván,“ požádal ho Werner Roos arogantně.

Buldozer natáhl k Roosovi ruku s balíčkem princek. Ten pohrdavě zavrtěl hlavou a vytáhl z kapsy krabičku drahých anglických cigaret. Zapálil si jednu pozlaceným zapalovačem značky Dunhill a čekal, až Buldozer Olsson rozškrtne zápalku a zapálí svou cigaretu s filtrem.

„Ještě jsem neřekl, že vás z něčeho podezřívám,“ řekl Buldozer a přistrčil mu popelníček. „Myslel jsem si jen, že bychom si mohli trochu popovídat o tom pátečním přepadení banky.“

„O jakém přepadení?“ otázal se Roos a tvářil se nechápavě.

„V bance na Hornově třídě. Úspěšný podnik do té míry, že devadesát tisíc je hezká sumička, ale s méně šťastným průběhem, alespoň pro jednoho jejího zákazníka, který byl při tom zastřelen,“ řekl Buldozer Olsson suše.

Werner Roos se na něho udiveně zahleděl a zvolna zavrtěl hlavou.

„A teď se honíte a sháníte, koho poslat za mříže. Říkáte, že to bylo minulý pátek?“ zeptal se Roos.

„Právě tak,“ potvrzoval Buldozer. „Ale pan Roos, ovšem, ten se zas honil bůhvíkde ve světě. Kdepak jsme byli minulý pátek, co?“ Buldozer Olsson se naklonil na židli dopředu a hleděl pobaveně na Roose.

„Kde jste byl vy, to nevím, ale já jsem byl fakticky v pátek v Lisabonu. Dá se to lehce zkontrolovat u naší letecké společnosti.

Přiletěli jsme do Lisabonu ve čtrnáct čtyřicet pět, měli jsme pět minut zpoždění. V devět deset v sobotu ráno jsme odtamtud startovali a přistáli jsme v Arlandě v patnáct třicet. V pátek jsem večeřel a přenocoval v hotelu Tivoli, což se dá také snadno zkontrolovat.“ Werner Roos se na své židli zaklonil a díval se triumfálně na Buldozera, který zářil rozkoší.

„Skvělé,“ liboval si. „Opravdu skvělé alibi, pane Roosi.“ Natáhl se kupředu, zamáčkl cigaretu v popelníčku a jízlivě pokračoval:

„Ale pánové Malmström a Mohrén nebyli v Lisabonu, co?“

„Proč by u všech čertů měli být v Lisabonu? Ostatně to není moje věc starat se, co Malmström a Mohrén dělají.“

„Opravdu, pane Roosi?“

„Ne, není, řekl jsem to už mnohokrát. A co se týká toho pátečního krámu, neměl jsem vůbec čas v posledních dnech číst švédské noviny, a tak nevím, ani co by se za nehet vešlo, o přepadení nějaké banky.“

„Mohu tedy pana Roose informovat, že k tomu došlo právě ve chvíli, kdy se mělo v pátek zavírat, a že někdo přestrojený za mladou dámu nejprve sebral devadesát tisíc v bankovkách, potom zastřelil jednoho zákazníka banky, načež odtamtud v renaultu ujel. Ta střelba ovšem mění povahu celé věci, jak jistě víte.“

„To je mi záhadou, co já s tím mám co dělat,“ řekl Roos popuzeně.

„Kdy jste se naposledy sešel se svými přáteli Malmströmem a Mohrénem?“ zeptal se Buldozer.

„To jsem vám řekl už posledně. Od té doby jsem je neviděl.“

„A nevíte ani, kde se zdržují?“

„Nevím. Jediné, co o nich vím, je to, co jste mi pověděl vy. Neviděl jsem je od té doby, co je zašili v Kumle.“ Buldozer se na Wernera Roose upřeně zadíval. Potom si něco zapsal do zápisníku před sebou, sklapl jej a vstal.

„No, nebude tak těžké ověřit si to,“ řekl zdánlivě úplně lhostejně.

Přistoupil k oknu, spustil žaluzie na ochranu proti odpolednímu slunci, které začínalo svítit do místnosti. Werner Roos počkal, až se znovu posadil, potom prohlásil:

„Tolik ale můžu říct, jestliže došlo k té střelbě, že v tom s určitostí nejedou, Malmström ani Mohrén. Tak pitomí zase nejsou.“

„Je docela dobře myslitelné, že by se Malmström nebo Mohrén nebyli dali strhnout ke střelbě, ale to ještě nevylučuje, že do toho nejsou namočeni. že například neseděli v autě, kterým pachatel ujel. Tak co?“ Roos pokrčil rameny a chmurně hleděl do země, bradu měl zabořenou do roláku.

„Kromě toho není vyloučeno, že k tomu použili společníka nebo třeba společnici,“ pokračoval Buldozer zaníceně. „S takovou možností musíme počítat. Když se posledně dostali za mříže, nebyla s nimi Malmströmova snoubenka?“ Luskl ve vzduchu prsty.

„Ano, Gunilla Bergströmová. Dostala jeden a půl roku, a tak víme, kde ji máme,“ dodal.

Roos se po něm podíval, aniž zdvihl hlavu.

„Ta totiž doposavad nezdrhla,“ vysvětloval Buldozer jakoby mimochodem. „Ale existuje přece víc děvčat a ti pánové zřejmě nemají nic proti ženským spolupracovníkům. Co na to říkáte vy, pane Roosi?“ Werner Roos znovu pokrčil rameny a narovnal se.

„Co bych měl říkat,“ lhostejně odpověděl. „To se mě přece netýká!“

„Jistě, že ne,“ řekl Buldozer a pokývl hlavou. Díval se přitom zamyšleně na Roose.

Pak se nahnul dopředu a položil dlaně před sebe na desku stolu.

„Vy tedy tvrdíte, že jste se v posledním půlroce s Malmströmem a Mohrénem nesešel, ani že vám nedali o sobě vědět?“

„Ano, to tedy tvrdím,“ řekl Werner Roos. „Jak jsem už dříve uvedl, neodpovídám za to, co si snad kdo myslí, že provádějí.

Známe se už od dob, kdy jsme spolu chodili do obecn é školy, to jsem nikdy nezap íral. Od té doby jsme se tu a tam stýkali, a to jsem se tak é nikdy nepokoušel zatajit. Ale to p řece neznamená, že nemůžeme bez sebe existovat ani že mi vykládají, kam mají namířeno nebo co právě hodlají podniknout. Jestliže se dostali na scestí, jsem první, kdo toho lituje, ale s jejich případnou zločinnou činností nemám co dělat, a jak jsem už dříve řekl, rád pomohu, aby se zase dostali na správnou cestu. Ale už jsem je hodně dlouho neviděl.“

„Jistě, pane Roosi, připustíte, že by toto vaše tvrzeni mohlo být pokládáno za krajně přitěžující a že byste se vy sám dostal do nepěkného podezření, kdyby se ukázalo, že jste byl teď s těmi dvěma ve spojení.“

„To tedy nemohu připustit.“ Buldozer se na něho vlídně usmál.

„Ba ne, jistě to můžete připustit.“ Uhodil dlaněmi do stolu a vstal.

„Musím teď ještě něco vyřídit,“ řekl. „Přerušíme tedy náš rozhovor a vrátíme se k němu trochu později. Doufám, že mě omluvíte.“ Buldozer hbitě zamířil ke dveřím. Než je za sebou zavřel, podíval se po Roosovi.

Roos vypadal velmi starostlivě a zamyšleně. Buldozer si nadšeně mnul ruce a rozběhl se chodbou. Jakmile za ním zabouchly dveře, Werner Roos vstal, došel zvolna k oknu a díval se mezi žaluziemi ven. Přitom si tiše a melodicky pohvizdoval. Podíval se pak na své luxusní hodinky a rychle zamířil ke stolu a posadil se do Buldozerova křesla. Přitáhl si telefon, zdvihl sluchátko. Ozval se tón. Vytočil číslo, a zatímco čekal, otvíral zásuvky psacího stolu a pěkně po pořádku do nich nahlížel. Dostal spojení a ohlásil se.

„Ahoj, Drobečku,’ to jsem já! Poslyš, můžeme se dnes večer sejít trochu později? Musím si promluvit s jedním chlapíkem a bude to možná trvat hodinku, dvě.“ Vzal ze zásuvky pero označené „Majetek státu“, a zatímco poslouchal, dloubal se jim ve volném uchu.

„Ale ano, půjdeme se pak někam najíst,“ odpovídal. „Mám hlad jako vlk.“ Prohlížel si pero, hodil je nazpět a zavřel zásuvku. „Ne, nejsem teď v žádné hospodě. Je to spíš jistý druh hotelu, ale jídlo tu mají hrozné, tak počkám s večeří, až se sejdeme. V sedm, hodí se ti to? Dobrá, přijedu si tedy pro tebe v sedm. Zatím ahoj!“ Zavěsil sluchátko, vstal, strčil ruce do kapes a dal se do obcházení po místnosti, hvízdal si při tom. Buldozer zašel ke Gunvaldu Larssonovi.

„Mám tu Roose,“ hlásil.

„No, a kdepak ráčil být v pátek? Byl, v Kuala Lumpuru, nebo v Singapuru?“

„V Lisabonu,“ odpověděl Buldozer nadšeně. „Opatřil si pro gangstera opravdu perfektní krycí zaměstnání. Nikdo se nemůže pochlubit tak fantastickými alibi.“

„A co říká jinak?“

„Nic. O ničem vůbec neví. Alespoň pokud se týče bankovních loupeží, a Malmströma a Mohréna neviděl už celou věčnost. Je hladký jako úhoř a lstivý jako bazilišek a práší jako kobyla při cvalu.“

„Jinými slovy, úplná potulná menažérie,“ podotkl Gunvald Larsson.

„Co s ním zamýšlíš udělat?“ Buldozer se usadil na židli proti němu.

„Mám v úmyslu ho pustit,“ řekl. „A rád bych ho dal sledovat. Mohl bys na to někoho uvolnit, někoho, koho by nepoznal?“

„Kam ho má sledovat? Na Honolulu? V tom případě bych to vzal sám.“

„Myslím to vážně,“ prohlásil Buldozer.

Gunvald Larsson si povzdechl.

„Pokusím se to zařídit: Kdy se má začít?“

„Teď,“ řekl Buldozer. „Pustím ho hned teď. Má volno do čtvrtka odpoledne a během té doby nám ukáže, kde se Malmström a Mohrén skrývají, jen když ho budeme mít pořád na očích.“

„Do čtvrtka odpoledne,“ opakoval Gunvald Larsson. „To budeme potřebovat alespoň dva lidi, aby se mohli střídat.“

„A musí být jaksepatří fikaní,“ řekl Buldozer. „Roos nesmí nic zpozorovat, jinak bude všechno v háji.“

„Dej mi čtvrthodinku,“ řekl Gunvald Larsson. „Až to bude zařízeno, dám ti vědět.“ Když o dvacet minut později Werner Roos sedal na Kungholmské třídě do taxíku, seděl kriminální asistent Rune Ek připraven za volantem v šedivém autě značky Volvo.

Rune Ek byl korpulentní pětapadesátník. Měl bílé vlasy, brýle a žaludeční vředy a jeho lékař mu právě nařídil přísnou dietu.

Nepůsobilo mu tedy pražádné potěšení sedět čtyři hodiny u osamělého stolu v jídelně Operního sklípku, zatímco si Werner Roos a jeho rudovlasá společnice u svého stolu v okně verandy zřejmě vůbec nic neodpírali ani co do jídla, ani co do pití.

Dlouhou světlou letní noc strávil Ek v předměstské vilové čtvrti Hässelby v olšovém hájku, kde tajně pokukoval po rudovlásčině poprsí, vynořujícím se tu a tam z vln Mälarenského jezera, zatímco Werner Roos kroužil kolem ní jako učiněný Tarzan.

Později, kdy mezi vrcholky stromů rudě zazářilo ranní slunce, pokračoval Rune Ek ve svém úředním pokukování v křoví před jednou přízemní vilkou. V té chvíli, kdy zjistil, že čerstvě vykoupaný párek je v domě sám a kromě toho že usnul, vrátil se k autu a věnoval následující půlhodinku vybírání klíšťat z vlasů a šatů.

Když ho o několik hodin později přišli vystřídat, Werner Roos se dosud ani neukázal. Dalo se soudit, že bude asi trvat ještě hodně dlouho, než se vytrhne z rudovlásčiny náruče, aby, doufejme, vyhledal své přátele Malmströma a Mohréna.

Čtrnáctá kapitola

Kdyby byl měl někdo příležitost srovnávat zvláštní skupinu státní policie s bankovní ligou, byl by shledal, že jejich síly jsou ve velké míře vyrovnané. Zvláštní skupina vládla enormními technickými možnostmi, její protivníci zase měli velký provozní kapitál a kromě toho právě jim patřila iniciativa.

Z Malmströma a Mohréna by se pravděpodobně stali dobří policisté, kdyby je byl mohl někdo přimět, aby se věnovali tak pochybenému povolání. Měli úžasné fyzické předpoklady a jejich inteligence byla, zhruba vzato, také celkem bezvadná.

Ani jeden, ani druhý se nikdy v životě nezabývali ničím jiným než zločinností a nyní, ve věku třiačtyřiceti a pětatřiceti let, mohlo se o nich právem říci, že jsou zdatní zločinci z povolání.

Ale protože jejich skutečná činnost byla pokládána za úctyhodnou pouze v úzkém kruhu spoluobčanů, pohotově si přisvojili jiná povolání. V pasech, v řidičském průkaze a jiných osobních dokladech si říkali inženýr a obchodní zmocněnec. Byly to jistě dobře volené tituly v zemi, která je doslova zaplavena právě inženýry a obchodními zmocněnci. Všechny jejich papíry zněly na zcela jiná jména, samozřejmě falešná, ale vypadaly na první pohled i při dalších zcela přesvědčivě. Například jejich pasy obstály již v řadě zkoušek jak při švédských, tak při zahraničních pasových kontrolách.

Osobně působili pánové Malmström a Mohrén ještě spolehlivěji.

Vzbuzovali dojem sympatických a upřímných lidí a k tomu zářili zdravím. Čtyři měsíce na svobodě značně pozměnily jejich vzezření. Oba byli nyní krásně opálení. Malmström si nechal růst plnovous a Mohrén kníry i licousy.

To opálení si zřejmě neopatřili na tak obyčejných rekreačních místech švédských turistů, jako jsou Mallorca a Kanárské ostrovy, nýbrž za třínedělního takzvaného fotosafari, pěšího fotografického putování ve východní Africe. To byla čistočistá rekreace. Potom ještě podnikli dvě obchodní cesty, jednu do Itálie, aby si doplnili svou výzbroj, a druhou do Frankfurtu, aby si najali dva opravdu schopné asistenty.

Doma ve Švédsku absolvovali několik poměrně skromných bankovních loupeží a kromě toho přepadli dva soukromé směneční makléře, kteří se o tom z čistě technických důvodů neodvážili učinit hlášení na policii.

Jejich hrubý příjem z této činnosti byl značný, však měli také velké výlohy a rovněž pro nejbližší budoucnost musili počítat s velmi podstatnými výdaji.

Neboť výše investic je úměrná výnosu, tolik se alespoň naučili od domácího

společenského zřízení s jeho smíšenou ekonomikou: a o jejich záměrech se dalo přinejmenším prohlásit, že vykazují nemalé ambice.

Malmström a Mohrén byli při své práci vedeni ideou, která nebyla nikterak nová, avšak proto ještě nepostrádala přitažlivost.

Měli v úmyslu udělat ještě jednu prácičku a pak odejít do ústraní.

Chtěli teď zinscenovat opravdu velký úder. Předběžné přípravy byly zhruba hotovy, všechny finanční problémy vyřešeny a konečný plán už hotov takříkajíc do posledního hřebíčku.

Nevěděli dosud, kde a kdy bude uskutečněn, naproti tomu věděli to nejdůležitější: jak!

Jejich cíl byl opravdu už na dohled.

Jak řečeno, Malmström a Mohrén byli docela dobří odborníci, ale nebyli ani zdaleka nějací opravdu velcí zločinci.

Velcí zločinci se totiž nikdy nedostanou za mříže. Velcí zločinci nepřepadávají banky. Sedí si v kancelářích a ministerských pracovnách a stačí jim stisknout knoflík. Neberou na sebe žádná rizika. Neproviňují se proti posvátným kravám vládnoucí společnosti, nýbrž se místo toho

věnují zákonem chráněnému vykořisťování, jež postihuje jen drobné lidi.

Profitují na všem, počínaje tím, že je otravována příroda i obyvatelstvo a potom se způsobené škody naoko léčí neúčinnými léky, až po úmyslné zanedbávání celých městských čtvrtí, které jsou pak asanovány a na jejichž místě jsou stavěny nové, již od svého prvopočátku mnohem horší a zdraví škodlivější, než byly ty staré, dříve než byly odsouzeny k zbourání.

A především, jak bylo řečeno, nikdy se proto nedostanou za mříže.

Malmström a Mohrén naproti tomu měli téměř dojemnou schopnost dostat se za mříže. Nyní byli přesvědčeni, že konečně pochopili, v čem to je: že pracují v příliš malém měřítku!

*

„Víš, na co jsem myslel, když jsem se sprchoval?“ zeptal se Malmström.

Vyšel právě z koupelny a pečlivě prostřel před sebe na podlahu osušku, nesl ještě dvě, jednu ovinutou kolem beder a druhou elegantně přehozenou přes ramena.

Malmström trpěl mánií čistotnosti. Toho krásného dne se sprchoval již počtvrté.

„Toseví, že na ženské,“ řekl Mohrén.

„Jak jsi to mohl uhodnout?“ Mohrén seděl u okna a pátravě se rozhlížel po Stockholmu. Měl na sobě šortky a tenkou bílou košili a u očí držel námořní dalekohled.

Byt, v kterém se nyní zdržovali, byl v jednom z velkých činžovních domů na Danvické skále, vysoko nad průlivem mezi Jižní čtvrtí a stockholmským centrem. Vyhlídka odtamtud opravdu nebyla špatná.

„Není dobře plést dohromady práci a ženské,“ řekl Mohrén. „Viděls přece, kam to vede.“

„Já nic dohromady nepletu,“ bránil se Malmström dotčeně. „Copak už člověk nesmí ani myslet?“

„Ale klidně,“ řekl Mohrén velkomyslně. „Jen mysli, jestli to dokážeš.“ Sledoval dalekohledem bílý parník, mířící k středu města.

„Skutečně, je to “Norrskär“,“ hlásil. „Představ si, že ještě existuje.“

„Kdo existuje?“

„Nikdo, o koho by ses zajímal. Tak na které jsi to prve myslel?“

„Na ty holky v Nairobi. To byly sexbomby, co? Říkám odjakživa, že s těma negrama je to něco extra.“

„S těmi negry, říká se správně,“ poučoval ho Mohrén.

„Možná. V tomto případě se ovšem řekne “s těmi negerkami“. Rozhodně však ne “s negrama“.“ Malmström se pečlivě postřikoval sprejem v podpaží i na jiných místech.

„Dej s tím už pokoj!“ řekl.

„Kromě toho nejsou černošky nic extra. Jestli jsi měl náhodou ten dojem, tak jen proto, žes byl sexuálně vyhladovělý.“

„Kdo nevěří, ať tam běží,“ řekl Malmström. „Ostatně, byla ta tvá hodně chlupatá?“

„To tedy byla,“ přisvědčil Mohrén. „Fakticky byla, když na to teď myslím. A důkladně, že by to člověk ani nečekal. Ostatně nepříjemně chlupatá, jako kartáč.“

„A co bradavky?“

„Černé,“ řekl Mohrén.

„Myslím, že ta moje říkala, že je dáma a že má bar: Co si o tom myslíš?“

„Říkala, že je servírka, bardáma. Zřejmě byla tvá angličtina trochu zrezivělá. Ostatně ona věřila, že ty jsi strojvůdce.“

„No, ale rozdováděná byla jaksepatří. A ta tvoje?“

„Říkala, že pracuje u počítače.“

„Hm.“ Malmström vytáhl zelené igelitové sáčky s prádlem a punčochami, roztrhl je a začal se oblékat.

„Rozházíš celé své jmění za podvlékačky,“ řekl Mohrén. „To je pozoruhodná vášeň, to ti tedy řeknu.“

„Jo, jsou teď zatraceně drahý.“

„To ta inflace,“ podotkl Mohrén. „Máme na ní vinu my sami.“

„Jak jsi na to, ksakru, přišel?“ podivil se Malmström. „Vždyť jsme léta seděli.“

„Vydáváme spoustu peněz na všelijaké zbytečnosti. Čím to je, že zloději vždycky děsně rozhazujou.“

„Ty tedy rozhodně ne.“

„Ne, ale já jsem zářná výjimka. Ostatně moje účty za jídlo jsou pěkně vysoké.“

„Nechtěls klopit ani těm holkám v Africe. A tak to dopadlo, jak. to dopadlo. Byla to tvoje chyba, že jsme museli tři dny běhat, než jsme našli nějaké, které šly zadarmo.“

„To nebylo jen z ekonomických důvodů,“ řekl Mohrén. „A rozhodně ne proto, abychom působili proti inflaci v Keni. Ale podle mého názoru je to fakticky tak, že zlodějina podrývá hodnotu peněz.

Proto jestli mají někoho vrazit za mříže, pak je to naše vláda.“

„Hm.“

„A podnikatelští magnáti. Četl jsem ostatně zajímavý příklad toho, jak může vzniknout inflace.“

„No.“

„Když Angličani v říjnu devatenáct set osmnáct dobyli Damašek, vnikly jejich oddíly do říšské banky a šlohly všechny prachy, co tam našly. Vojáci neměli páru, jakou mají ty peníze hodnotu. A tak dal například jeden australský kavalerista půl miliónu klukovi, který mu podržel koně, když močil.“

„Copak se, při tom musí držet kůň?“

„Ceny se hned zestonásobily a za několik hodin stála rulička toaletního papíru tisícovku.“

„Oni měli v Austrálii opravdu na záchodě papír? Už tehdá?“ Mohrén si povzdechl. Měl občas pocit, že jeho intelekt zle zakrňuje, když nemá kromě Malmströma nikoho, s kým by mohl pohovořit.

„Damašek je v Arábii,“ řekl znechuceně. „Blíže určeno, v Sýrii.“

„To je mi úplně fuk.“ Malmström se zatím ustrojil a studoval teď v zrcadle výsledek.

Načechrával si s bručením vousy a pohoršeně prsty scvrnkával s kabátu smítka, pro jiné smrtelníky neviditelná.

Prostřel pak osušky vedle sebe na podlahu, zašel do šatny a přinesl zbraně. Rozložil je pěkně do řady a donesl ještě cupaninu a vodičku na čištění.

Mohrén se roztržitě podíval po tom arzenálu a řekl:

„Pokolikáté to vlastně děláš? Kromě toho je to přece docela nové.“

„Musíme mít svoje věci v pořádku,“ odpověděl Malmström. „Péče o zbraně je důležitá věc.“ Jejich výzbroj by byla musela postačit na zahájení menší války nebo alespoň revoluce. Měli tam dvě pistole, revolver, dva samopaly a tři upilované brokovnice.

Samopaly byly typu užívaného ve švédské armádě, ale ostatní zbraně byly zahraniční výroby.

Obě pistole byly velkorážní, jedna devítimilimetrová španělská parabela značky Firebird a druhá automatická Llama lX A, kalibr 45. Revolver byl také španělský, Astra Cadix 45, stejně jako jedna z brokovnic, Mariza. Obě zbývající pocházely z jiných končin evropského kontinentu, byla to belgická Continental Supra de Luxe a rakouský Ferlaoh s romantickým označením typu, Foreves Yours.

Malmström byl hotov s pistolemi a sáhl po belgické brokovnici.

„Ten, kdo tuhle bouchačku upiloval, zasloužil by dostat sám dávku broků do zadku,“ řekl.

„Patrně k ní nepřišel stejným způsobem jako my.“

„Jak to? Já ti nerozumím.“

„Myslím si, že k ní nepřišel poctivě,“ řekl Mohrén vážně.

„Pravděpodobně ji ukradl.“ Vrátil se znovu ke své vyhlídce. Po chvíli prohodil: „Stockholm vypadá napohled opravdu krásně. Ale právě jen napohled.“

„Jak to?“

„Člověk by se z něho měl těšit jenom na dálku: Vlastně je dobře, že nemusíme moc vycházet.“

„Máš vítr, že by tě v podzemce okradli?“

„Mimo jiné. Pokud by člověk nedostal třeba kulku do zad. Nebo sekerou do hlavy. Nebo by ho neukopala hysterická policejní kobyla. Člověku je fakticky těch lidí líto.“

„Jakých lidí?“ Mohrén široce rozevřel náruč.

„Lidí tam dole. Představ si, dřít se a škrtit, abys sehnal prachy na zaplacení splátky na auto a na chatu, a tvoje děti, ty by se ušňupaly narkotiky k smrti. Kdyby tvá žena vystrčila po šesté večer nos z domu, znásilnili by ji, a ty sám aby ses ani neodvážil jít na nešpory!“

„Na nešpory? Proč?“

„To jen jako příklad. Když máš v kapse víc než deset korun, oloupí tě o ně. A jestli máš míň než deset korun, zapíchnou tě ze vzteku. Četl jsem tyhle dny v novinách, že poldové se už neodvažují vycházet jednotlivě. Policie na ulici, to je pořád vzácnější obrázek a jsou taky větší potíže s udržováním pořádku.

Tak nějak to tu vypadá. Řekl to jakýsi prominent z ministerstva spravedlnosti. Ne, opravdu bude nejlepší zmizet a už se tady neukazovat.“

„A nikdy už neuvidět kluky z “Hammarbý“ hrát,“ dodal Malmström chmurně.

„Ty s těmi tvými vulgárními sklony,“ řekl Mohrén. A hned dodal věcně: „To už jsi ostatně nemohl vidět ani v Kumle.“

„Tam se aspoň ukázal na obrazovce nějaký ten polda.“

„Nepřipomínej mi toho příšerného kumpána z cely,“ řekl Mohrén hrobovým hlasem.

Vstal a otevřel okno. Rozhodil doširoka ruce a zaklonil hlavu, jako by se obracel k masám.

„Haló, vy tam dole!“ volal. A dodal:

„Jak řekl Lyndon Johnson, když měl volební projev z helikoptéry.“

„Kdo?“ Zazvonil zvonek u dveří. Byl to složitý signál, poslouchali pozorně.

„Zdá se, že je to Mauritzon, “ řekl Mohrén a podíval se na hodinky. „Dodržuje dokonce smluvený čas.“

„Já tomu chlapovi nevěřím,“ řekl Malmström.

„Nesmíme mu dát žádnou šanci.“ Zajistil zásobník na jednom z revolverů. „Tady máš! „ Mohrén si vzal zbraň.

Malmström sám si vzal Astru a šel ke dveřím vedoucím na schody.

Pravou rukou z nich snímal všechny ty rozličné řetězy a v levé držel revolver. Malmström byl levák. Mohrén stál dva metry šikmo za ním.

Pak Malmström trhnutím otevřel dveře, nejrychleji, jak jen mohl.

Muž před nimi byl na to připraven.

„Ahoj!“ řekl. Zadíval se nervózně na Malmströmův revolver.

„Dobrýtro,“ řekl Malmström.

„Jen dál, jen dál,“ pobízel Mohrén. „Buďte vítána, krásná masko.“ Muž, který vešel, byl ověšen sáčky s jídlem a balíčky. Při odkládání přineseného nákupu šilhal po rozloženém

arzenálu.

„Chcete snad udělat revoluci?“ zeptal se.

„Na tu myslíme pořád,“ řekl Mohrén. „Ale. právě teď pro ni není vhodná situace. Sehnals raky?“

„Jak bych, hrome, mohl čtvrtého července sehnat raky?“

„A za co myslíš, že tě platíme?“ zeptal se Malmström výhrůžně.

„Tahleta otázka je opravdu na místě,“ řekl Mohrén. „Nemohu pochopit, proč nám nemůžeš opatřit to, o co ti řekneme.“

„To už má fakticky svoje meze,“ ohrazoval se Mauritzon. „Sehnal jsem vám kdeco, bouchačky a byty a auta a pasy a jízdenky. Ale raky? Ani král nejí v červenci raky!“

„To jistě,“ souhlasil s nim Mohrén. „Ale tyhlety výmluvy nemůžeme akceptovat!“

„A ta vodička na holení taky prostě není,“ vysvětloval spěšně Mauritzon. „Zlítal jsem celé město jako otrávená krysa, ale nikde o ni u ž léta nezavadili.“ Malmström se vůčihledně zachmuřil.

„Všechno ostatní je v pořádku,“ dodal Mauritzon. „A tady máte dnešní poštu.“ Vytáhl hnědou obálku bez nadpisu a podal ji Mohrénovi, který ji lhostejně zastrčil do zadní kapsy. Mauritzon se jako typ podstatně lišil od obou svých společníků. Byl asi čtyřicátník, menší postavy, štíhlý a pěkně rostlý. Byl hladce oholen a měl krátce přistřižené světlé vlasy. Většině lidí, zejména ženám, se zdál příjemný. Jeho oblečení i chování svědčily o celkové umírněnosti: neměl vůbec žádné charakteristické rysy. Mohlo se říci, že je to běžný typ, a bylo proto těžké si ho zapamatovat nebo si ho vůbec povšimnout. Měl velkou výhodu, že už řadu let a ani v současné době nebyl soudně stíhán, ani pod policejním dozorem.

Pracoval ve třech různých branžích, a všechny byly výnosné: narkotika, pornografie a obstarávky. Ve svém oboru byl opravdu velmi výkonný, energický a vyloženě systematický.

Pornografie všech možných druhů se mohly ve Švédsku, díky kupodivu blahovolnému zákonodárství, zcela legálně vyrábět i nakupovat v neomezeném množství. Však Mauritzon také potřeboval téměř neomezené množství pro svůj export.

Směřoval převážně do Itálie a do Španělska, kde se tyto artikly prodávaly s pěkným ziskem. Opačným směrem Mauritzon pašoval hlavně amfetamin a morfium, ale přijímal objednávky také na jiné zboží, například zbraně.

V užších kruzích se o Mauritzonovi říkalo, že je to člověk, který dokáže obstarat všechno, a šla o něm dokonce fáma, že se mu podařilo propašovat pár slonů, které dostal od jednoho arabského šejka jako částečnou úhradu za dvě čtrnáctileté finské nevinnosti a krabici pouťových kondomů. Kromě toho prý ty nevinnosti byly falešné, měly panenství z celofánu a Karlssonova světoznámého lepidla, a ti sloni byli bílí. Byla to však nepravdivá fáma.

„A co nová podpažní pouzdra na pistole?“ sháněl se Malmström.

„Jsou, leží dole v nákupní tašce. Mohu se. zeptat, co na těch starých bylo špatného?“

„Stála za bačkoru,“ řekl Malmström.

„Naprosto nevyhovující,“ potvrzoval Mohrén. „Odkud byla?“

„Z ústředního policejního skladu. Tahle jsou italská.“ .

„To vypadá slibně,“ konstatoval Malmström.

„Máte tu pro mě ještě něco?“

„Ano, tady je soupis.“ Mauritzon do něho zběžně nahlédl a odříkával: „Tucet

podvlékaček, patnáct párů nylonových ponožek, šest sítových nátělníčků, půl kila kaviáru, čtyři gumové masky typu Kačer Donald, dvě krabice devítimilimetrové munice pro pistole, šest párů gumových rukavic, dobře uleželý appenzellersky sýr, plechovku naložených cibulek, cupaninu na čištění zbraní, jedno astrolabium… krindapána, co to je?“

„Přístroj na měření výšky hvězd,“ vysvětloval Mohrén. „Budeš se muset telefonicky poptat ve starožitnických obchodech.“

„No dobře, udělám, co bude v mých silách.“

„Tak je to v pořádku,“ poznamenal Malmström:

„Už nechcete nic jinýho?“ Mohrén zavrtěl hlavou, ale Malmström vraštil v přemítání čelo a řekl:

„Jo, ještě sprej na nohy.“

„Nějaký zvláštní druh?“

„Ten nejdražší.“

„Dobrá. A holky žádný?“ Nikdo neodpovídal a Mauritzon v tom viděl váhání.

„Mohu dodat, kterýkoli druh. To není dobrý pro vás, pro chlapy, trčet doma a jen vejrat do stropu jako sůvy večer co večer. Pár čiperných holčiček by vám zatraceně popohnalo látkovou výměnu.“

„Moje látková výměna funguje bezvadně,“ řekl Mohrén. „A jediné dámy, na které bych teď mohl pomýšlet, znamenají jasné riziko.

A za celofánové panenství pěkně děkuju.“

„Ale existuje přece spousta pitomých holek, a ty by jistě víc než rády…“

„Tohle pokládám přímo za urážku,“ prohlásil Mohrén.

„Ne, a ještě jednou ne!“ Malmström, zdálo se, zakolísal.

„Ačkoli…“

„Co?“

„Ta tvoje asistentka, ta je přece takový zelenáč?“ Mauritzon udělal odmítavý posuněk.

„Monita? To není nic pro vás. Není dost šik a ani jinak zvlášť dobrá. Takový obyčejný standard do postele. Já sám mám nenáročný vkus, co se týče ženských. Je, krátce řečeno, docela normální.“

„Tak ty takhle!“ řekl Malmström zklamaně.

„Kromě toho odjela. Má ségru a občas k ní jezdí.“

„Tak konec řečí,“ prohlásil Mohrén. „Všechno má svůj čas a přijdou jistě dny…“

„Jaké dny?“ zeptal se Malmström.

„že budeme zas ukájet své choutky důstojným způsobem a sami si vybírat společnost na úrovni. Prohlašuju tímto naše zasedání za skončené. Sejdeme se zase zítra v tuhle dobu.“

„Okej,“ řekl Mauritzon. „Tak mě pusťte ven.“

„Jen ještě jednu věc.“

„Copak?“

„Jak si teď říkáš?“

„Jako obvykle. Lennart Holm.“

„Kdyby se něco dělo a potřebovali bychom tě rychle sehnat.“

„Víte, kde mě najdete.“

„A pořád ještě čekám na ty raky.“ Mauritzon rezignovaně pokrčil rameny a odešel.

„Ten darebák!“ odlehčil si Malmström.

„Jak to? Nevážíš si snad našeho dobrého přítele?“

„Je cítit v podpaží potem,“ řekl Malmström pohrdavě.

„Mauritzon je lotr,“ řekl Mohrén. „Nelíbí se mi, co dělá.

Nemyslím tím přirozeně, že nám obstarává pochůzky, ale ta narkotika školním dětem a pornografie pro katolické analfabety.

To je… rozhodně nedůstojné.“

„Já mu nevěřím,“ prohlásil Malmström.

Mohrén vyndal z kapsy onu hnědou obálku a pečlivě ji prohlížel.

„V tom máš pravdu, příteli,“ řekl pak. „Ten člověk je nám užitečný, ale úplně spolehlivý není. Podívej se, dneska nám zase otevřel dopis. Zajímalo by mě, jak se mu to podařilo. Zřejmě nějaký způsob rafinovaného napaření. Kdyby Roos nepoužíval toho triku s vlasem, ani by se nepoznalo, že si někdo s tou obálkou hrál. To je od něho opravdu nestydatost, když si člověk pomyslí, jaké peníze od nás dostává. Proč je tak zvědavý?“

„To je docela jednoduché, je to prostě krysa,“ řekl Malmström.

„Máš úplnou pravdu.“

„Kolik táců vlastně dostal od té doby, co jsme začali zas makat?“

„Kolem sto padesáti. Ale měl v poslední době taky slušné výdaje: zbraně, auta, cesty a kdoví co všechno ještě. Kromě toho bere na sebe riziko.“

„Čerta starýho,“ odporoval mu Malmström. „Kromě Roose nikdo neví, že ho známe.“

„Ví to taky ta ženská, co má jméno jako parník.“

„Představ si, že mi chtěl to strašidlo předhodit,“ řekl Malmström rozhorleně.

„Zřejmě ji to v posteli nijak zvlášť nejde a jistě se od včerejška nemyla:“

„Uvažováno čistě objektivně, nejsi zrovna příliš spravedlivý,“ namítl Mohrén. „Faktem je, že svoje zboží poctivě deklaroval.“

„A co?“

„No, a pokud jde o ten hygienický detail, mohl sis ji nejdřív vydezinfikovat.“

„Kašlu na to.“ Mohrén vyndal z obálky tři archy a položil je před sebe na stůl.

„Heuréka!“ zvolal.

„Co?“

„Tohle je, starej brachu, právě to, na co čekáme! Pojď se podívat!“

„Jenom se nejdřív umeju,“ řekl Malmström a zmizel v koupelně.

Vrátil se za deset minut.

Mohrén si stále ještě rozkoší mnul ruce.

„No,“ řekl Malmström.

„Zdá se, že všechno je, jak to m á doopravdy být. Tady máš namalovaný plán. Perfektně! A tady jsou uvedeny všechny časy.

Přesně do nejmenších podrobností.“

„A co Hauser a Hoff?“

„Přijedou zítra. Tady si to přečti.“ Malmström četl.

Mohrén se rozesmál.

„Čemu se tak řehoníš?“

„Kódům. Například. Jean má dlouhé kníry. Víš, odkud to má a co to původně znamenalo?“

„Nemám páru.“

„Ale na tom taky nesejde.“

„Je to za dva a půl miliónu?“

„0 tom nemusíš ani pochybovat.“

„Netto?“

„Právě tak. Na výlohy jsme si přece už vydělali.“

„Mínus pětadvacet procent pro Roose?“

„Přesně. Dostaneme každý rovný milión.“

„Kolik z toho ten blbeček Mauritzon asi pochopil?“

„Zřejmě nic podstatného. Přirozeně časové údaje.“

„A to je?“

„V pátek, ve čtrnáct pětačtyřicet. Ale není uvedeno, který pátek.“

„Ale jména ulic jsou vypsána,“ podotkl Malmström.

„S Mauritzonem si nedělej hlavu,“ řekl Mohrén klidně. „Vidíš, co stojí tady dole?“ „Vidím.“

„Nevzpomínáš si snad, co to znamená?“

„Jistěže jo,“ přisvědčil Malmström.

„To je na beton. Mění to přirozeně celou věc.“

„To bych řek. Hrozně, já mám takovou chuť na ty raky.“

Patnáctá kapitola

Hoff a Hauser byli dva němečtí gangsteři, které si Malmström a Mohrén najali za své obchodní cesty do Frankfurtu nad Mohanem.

Na oba měli dobrá doporučení a vyjednávání s nimi by se bylo mohlo vést písemně. Malmström a Mohrén však byli oba stejně tak vybíraví, jako jejich organizátor byl opatrný, a svůj výlet do Německa zdůvodňovali částečně tím, že by se rádi podívali, jak jejich případní spolupracovníci vypadají.

Jejich setkání bylo stanoveno na počátek června a osobní styk měl být navázán s Hauserem v baru Magnólia. Hauser je pak měl seznámit s Hoffem.

Bar Magnólia byl ve středu města, byl malý a tmavý. Osvětlení tam bylo oranžově zbarveno a linulo se do místnosti ze skrytých zdrojů. Stěny měl fialové a stejně i koberec pokrývající celou podlahu. Nízké klubovky seskupené kolem několika kulatých stolků z plexiskla byly růžové. Barový pult z lesklé mosazi byl půlkruhový, hudba tlumená, nápoje drahé, číšnice plavovlasé, prsaté a hluboce dekoltované.

Malmström a Mohrén se usadili každý v jedné té růžové klubovce u jediného volného stolku v lokále, který se zdál přeplněný, třebaže tam bylo sotva málo přes dvacet hostů. ženský živel zastupovaly jen obě blondýnky za barovým pultem. Hosté byli vesměs samí muži.

Přišla číšnice a naklonila se nad jejich stůl, takže oba mohli jednak zahlédnout její velké jasně rudé prsní bradavky, jednak ucítit pramálo příjemné výpary jejího potu i její voňavky. Když Malmström dostal svůj gimiet a Mohrén svůj chivas bez ledu, rozhlíželi se po Hauserovi. Neměli tušení, jak asi vypadá, a věděli, že je to ostřílený hoch.

Malmström ho zahlédl první.

Stál u vzdálenějšího konce baru s dlouhým úzkým cigárkem v koutku úst a se sklenkou whisky v ruce. Byl vysoký, štíhlý a široký v ramenou, oblečen byl v semišové šaty pískové barvy. Měl mohutné licousy a tmavé vlasy, na temeni značně prořídlé a na šíji zkadeřené. Opíral se ležérně o barový pult a říkal něco bardámě, která tam ve volné chvilce zaskočila a hovořila s ním. Byl nápadně podobný Seanovi Connerymu. Plavovláska k němu obdivně vzhlížela a strojeně se hihňala. Nastavila polosevřenou dlaň pod jeho viržinko, sedící jako přilepené mezi rty, a lehce do něho prstem uhodila, takže jeho dlouhý sloupek popela jí spadl do dlaně. Tvářil se, že si jejího gesta vůbec nevšiml. Po chvíli vyzunkl svou whisky a hned dostal novou. Měl zcela nehybnou tvář a upíral ocelově modrý pohled kamsi vzhůru mimo odbarvené lokny bardámy. Nesnížil se vůbec, aby o ni pohledem byť i jen zavadil.

Vypadal přesně tak tvrdý a kamenný, jak to o něm slyšeli. Dokonce lehce imponoval i Mohrénovi.

Čekali, že, se podívá směrem k nim.

Do třetí klubovky u jejich stolku si sedl hranatý mužík ve špatně padnoucích šedivých šatech, bílé nylonové košili a vínově rudé vázance. Měl kulatý obličej, hladký a červeňoučký,

velké porcelánově modré oči za silnými skly bez obrouček a vlnité vlasy měl krátce zastřiženy a rozděleny šikmou pěšinkou.

Malmström a Mohrén se po něm lhostejně podívali a pokračovali v pozorování toho fešáckého Jamese Bonda u baru.

Příchozí řekl něco tichým, měkkým hlasem a trvalo hezkou chvíli, než si uvědomili, že to říká jim a další chvíli, než jim došlo, že tato cherubínská osoba a nikoli onen rabiát u baru je Gustav Hauser.

O chvíli později opustili Magnólii.

Malmström i Mohrén, oba oněmělí, sledovali v závěsu Hausera, který v tmavozeleném koženém kabátě až na paty a s tyroláčkem na hlavě kráčel před nimi a ukazoval jim cestu domů k Hoffovi. Hoff byl veselý třicátník. Přijal je v kruhu své rodiny, skládající se z jeho manželky, dvou dětí, a jezevčíka. Později večer se všichni čtyři páni vypravili do města na večeři a hovořili při ní o společných zájmech. Ukázalo se, že jak Hoff, tak Hauser mají ve své branži značné zkušenosti a že oba ovládají mnohé dobře upotřebitelné speciální finty. Kromě toho byli celí žhaví do práce, byli v tom směru pořádně vyhladovělí, protože se právě vrátili z vězení po odpykání dlouhého trestu.

Po třídenních stycích se svými novými druhy odjeli Malmström a Mohrén zase domů, aby pokračovali v přípravách k svému velkému úderu. Oba Němci jim slíbili, že budou ve stálé pohotovosti, a až nastane čas, že budou zaručeně na místě.

Ve čtvrtek šestého července měli tedy být na, místě. Přijeli do Švédska v úterý.

Hauser přijel se svým autem ranním trajektem z dánského Dragöru do švédského Limhamnu. Měli dohodnuto, že si vyzdvihne Hoffa ve stockhollmském přístavišti Skeppsbronu, kam Hoff přijede ve dvanáct hodin jednou z lodí Öresundské paroplavební společnosti.Hoff do té doby nebyl nikdy ve Švédsku. Nevěděl proto, jak vypadají švédští policisté, a tím se asi vysvětluje, že jeho vstup do Švédska byl poněkud střelený a zmatený.

Ve chvíli, kdy scházel po můstku z Absalonu na břeh, přicházel proti němu celník v uniformě. Hoff měl za to, že ten člověk v uniformě je policista, že jim asi někde něco vybouchlo a že ho teď přichází zatknout.

Zároveň uviděl na protější straně nábřeží Hausera sedět v autě a čekat se spuštěným motorem. V zoufalství chytil pistoli a namířil ji proti překvapenému celníkovi, který přicházel pozdravit svou snoubenku, jež pracovala na Absalonu v kafetérii.

Dříve než celník nebo kdokoli jiný stačil cokoli podniknout, přeskočil Hoff nejdříve zábradlí mezi přístavištěm a chodníkem, úprkem proběhl mezi několika taxíky, přehoupl se přes další zábradlí, prokličkoval mezi dvěma dálkovými nákladními automobily a vrhl se do Hauserova auta, po celou dobu s pistolí připravenou ke střelbě.

Hauser, který viděl, jak se Hoff k němu řítí, měl dvířka otevřená a auto v pohybu, ještě než Hoff doběhl. Šlápl na plynový pedál a zmizel s autem za rohem, dřív než se někdo zmohl na to, všimnout si jeho registračního čísla.

Pokračoval v jízdě, pokud si nebyl jist, že ho nikdo nemíní zastavit ani pronásledovat.

Šestnáctá kapitola

Štěstí a neštěstí, úspěch a smůla mají, jak známo, tendenci navzájem se vyrovnávat tak dalece, že to, co je pro jednoho smůla, často se. ukáže pro druhého výhodou, a naopak.

Mauritzon byl člověk, jenž si podle svého názoru nemůže dovolit ani jedno, ani druhé, a proto zřídkakdy ponechával něco náhodě.

Všechny své operace míval dvojitě zajištěny podle bezpečnostního systému jím

vypracovaného, který zaručoval, že jenom ty nejnepravděpodobnější kombinace různých smůlovatých momentů mu mohou podtrhnout nohy.

Nezdary plynoucí z jeho povolání se mu přirozeně stávaly v celkem pravidelných údobích, ale působily mu jen hospodářskou újmu. Tak jakýsi zvlášť neúplatný poručík italských karabiniérů před několika týdny uložil embargo na kamión dálkové dopravy vezoucí pornografie, avšak přičíst je Mauritzonovi bylo technicky nemožné.

Naproti tomu se stala před několika měsíci naprosto nepochopitelná příhoda. Ale ani ta neměla žádné vážné následky a Mauritzon byl přesvědčen, že potrvá řádku let, než se bude něco takového opakovat. Právem posuzoval možnost dostat se za mříže jako méně pravděpodobnou, než vyhlídku, že vyhraje v lotu první cenu.

Mauritzon zřídkakdy lenošil a jeho program byl pro tohle pondělí opravdu nabitý. Úvodem měl převzít na ústředním nádraží partii narkotik a umístit ji do jedné schránky v úschovně stanice podzemní dráhy na Ostermalmském náměstí. Pomýšlel odevzdat potom klíč jisté osobě výměnou za obálku obsahující peníze. Dále chtěl navštívit spojku, ke které plynou mystické dopisy pro Malmströma a Mohréna. Dráždilo ho ostatně trochu, že přes pokusy podněcované ctižádosti se nedovedl dopočítat, kdo je jejich odesilatel. Potom bude už čas jít nakupovat podvlékačky a ostatní krámy. Posledním číslem jeho programu byla každodenní návštěva v domě na Danvické skále.

Narkotika, byly to dnes amfetamin a hašiš, byla umně vpravena do kusu perníku a do bochníku sýra. Měl je na dně obvyklého nákupního sáčku z konzumu ještě s různými věcmi, evidentně zcela nevinnými.

Sehnal již, co měl sehnat, a stál u uličního přechodu před nádražím, neokázalý, ale úpravný mužík s papírovým sáčkem v ruce.

Měl vedle sebe z jedné strany starou paní a z druhé mladou dopravní strážkyni v zelené uniformě a hromadu dalších lidí. Na chodníku o pět metrů dále stáli dva strážníci s málo chytrým vzezřením a s rukama sepjatýma za zády.

Pouliční ruch byl jako obvykle, to jest nesmírný, a vzduch byl přesycen výfukovými plyny, že lidé těžce lapali dech.

Konečně se rozsvítila zelená a všichni se začali strkat a snažit, aby se dostali na druhou stranu o nějakou setinu vteřiny dříve než ostatní, Někdo přitom vrazil do staré paní, podívala se polekaně kolem a ptala se:

„Vidím tak špatně bez brýlí, ale je teď přece zelená?“

„Je, je,“ přisvědčil vlídně Mauritzon. „Rád vám pomohu přes ulici.“ Zkušenost ho poučila, že tváří-li se člověk úslužně, může to mít pro něho své výhody.

„Děkuji vám, jste opravdu hodný,“ řekla stará pani. Stává se tak málokdy, že na nás staré někdo myslí.“ A měla pravdu.

„Nemám nijak naspěch,“ řekl Mauritzon.

Vzal ji lehce pod pažím a vkormidloval ji do jízdní dráhy.

Když došli asi tři metry od kraje chodníku, znovu do staré paní vrazil nějaký uštvaný chodec, zavrávorala. Mauritzon ji zachytil, aby neupadla. Zároveň slyšel někoho volat:

„Haló, vy tam!“ Zdvihl oči a uviděl policajtku, jak ukazuje obviňujícím gestem na něho a křičí:

„Zloděj! Zloděj!“ Stará paní se zmateně rozhlížela.

„Zadržte toho zloděje!“ volala policajtka.

Mauritzon svraštil obočí, ale zachovával klid.

„Co je?“ ptala se stará paní. „Stalo se něco?“ Pak také ona zakvičela: „Zloděj! Zloděj!“ Oba strážníci rázně připochodovali.

„Co se tu děje?“ zeptal se jeden velitelsky.

„Co se tu děje?“ zeptal se druhý už daleko ne tak velitelsky.

Mluvil totiž nárkingským dialektem, a to co nejkňouravějším:

Působilo mu proto potíž vyjadřovat se stroze a drsně, jak se mělo za to, že to policejní služba vyžaduje.

„Kapsář!“ volala policajtka s rukou stále ještě nataženou vzhůru.

„Pokoušel se vytrhnout téhle staré dámě kabelku.“ Mauritzon hleděl na svou protivnici a v duchu si říkal: „Drž hubu, ty zatracená opice!“ Nahlas řekl: „Promiňte, to je omyl.“ Policajtka byla asi pětadvacetiletá blondýnka, které se úspěšně podařilo pomocí rtěnky a očních stínů zhoršit svůj zevnějšek, už od přírody nezáviděníhodný.

„Sama jsem to viděla,“ prohlásila.

„Co?“ ptala se stará paní. „Kde je ten zloděj?“

„Co se tu děje?“ opakovali oba strážníci o překot.

Mauritzon byl naprosto klidný.

„Je to fakticky čistočisté nedorozumění,“ řekl.

„Ten pán mi pomáhal přejít,“ řekla stará paní.

„Tvářil se, jako že vám pomáhá, tak je to,“ nedala se blondýnka.

„To oni takhle dělají. Vytrhl jí kabelku, že ta baba… chci říci, tato stará paní, by se byla málem svalila.“

„Pochopila jste situaci nesprávně,“ vysvětloval Mauritzon. „To někdo jiný do té dámy strčil. Já ji jen zachytil, aby neupadla a neublížila si.“

„Nepokoušejte se zamlouvat to,“ odpověděla mu policajtka bojovně.

Strážníci na sebe tázavě pohlédli. Ten přísný byl zřejmě podnikavější a zběhlejší ve výkonu služby. Přemýšlel chvilku, až přišel na osvobozující repliku:

„Bude jistě nejlépe, když půjdete s námi.“ Krátce se odmlčel.

„Všichni tři. Podezřelý, svědkyně i žalobkyně.“ Stará paní byla zřejmě nadobro popletená a policajtka už méně o věc zainteresovaná.

Mauritzon byl postrašenější než kdy jindy.

„Je to jen a jen nedorozumění,“ vysvětloval. „Ale může k němu ovšem snadno dojít, když si člověk uvědomí, kolik temných existencí se potlouká po ulicích. Rád s vámi půjdu.“

„Co se děje?“ ptala se stará paní. „Kam máme jít?“

„Na stanici,“ řekl onen přísný strážník.

„Na stanici?“

„Na policejní stanici.“ Průvod se vydal na cestu a uspěchaní kolemjdoucí spoluobčané na ně civěli.

„Možná taky, že jsem špatně viděla,“ zaváhala blondýnka.

Byla zvyklá zapisovat čísla automobilů a jména druhých, nikoli být sama zapsána.

„Nic nevadí,“ řekl Mauritzon něžně. „Ostatně člověk se musí mít na pozoru, zvlášť na takovýchto místech:“ Policejní stanice, kam zašli, byla zřízena při nádraží. Sloužila současně mimo mnohé jiné účely i pro krátký přechodný pobyt zadržených a taky pro přesnídávky službu konajících strážníků.

Procedura na strážnici byla velmi důkladná. Nejprve byla zaznamenána jména a adresy svědkyně a případné okradené.

„Možná že jsem se zmýlila,“ připouštěla svědkyně nervózně. „A mám venku práci, jsem teď právě na obchůzce.“

„Musíme tohle vyřídit,“ řekl zkušenější ze strážníků. „Prohledej mu, Kennete, kapsy.“ Jeho kolega začal Mauritzona prohledávat. Našel mu v kapsách jen samé předměty denní

potřeby. Současně pokračoval výslech.

„Jak se, milý pane, jmenujete?“

„Arne Lennart Holm,“ odpověděl Mauritzon. „Běžně se mi říká Lennart.“

„A vaše adresa?“

„Vikvová šest.“

„Jméno je správné,“ řekl druhý strážník. „Je tak uvedeno v jeho řidičáku, mám ho právě v ruce, takže je pravda, že se skutečně jmenuje Arne Lennart Holm. Souhlasí to.“ Vyšetřovatel se pak obrátil ke staré paní.

„Ztratilo se vám, paní, něco?“

„Neztratilo.“

„Ale já už začínám ztrácet trpělivost,“ řekla blondýnka ostře.

„Jak se vlastně jmenujete?“

„To sem nepatří,“ odmítal ji vyslýchající strážník. „Ale jen klid, jen klid,“ řekl Mauritzon, kterému otrnulo.

„Ztratila jste něco, paní?“

„Ne. Ptal jste se mě přece na to už před chvilenkou.“

„Měla jste u sebe nějaké cenné věci?“

„V peněžence šest korun pětatřicet. A pak padesátikorunovou legitku na tramvaj a penzijní výměr.“

„Zůstaly vám ty věci?“

„Jakpak ne.“ Strážník sklapl zápisník, podíval se na shromážděné a řekl:

„Ta věc je úplně jasná. Vy dva můžete jít. Holm tu zůstane.“ Mauritzon si dal své věci do kapes.

Jeho sáček s nákupem stál u dveří. Vykukovala z něho okurka a šest rebarbor.

„Co obsahuje tamten sáček?“ zeptal se strážník.

„Potraviny.“

„Bude dobře, Kennete, když to také zkontroluješ.“ Jeho kolega tedy začal vytahovat potraviny a klást je do řádky na lavici u dveří, kam si odpočívající policisté odkládali čepice a psí vodítka.

Mauritzon nic neříkal. Klidně sledoval proceduru.

„Ano, jsou to fakticky jen potraviny, přesně jak tady Holm říkal, že to tam má být, chléb a máslo a sýr a rebarbora a kafe a… no, jak to teda Holm říkal.“

„Dobrá,“ řekl jeho kolega rozhodujícím tónem. „Věc je tím vyřízena. Můžeš, Kennete, ty věci zase sebrat.“ Okamžik přemýšlel, pak se obrátil k Mauritzonovi: „Tak tedy, pane Holme, tohle byla skutečně trapná věc. Ale jistě chápete, že my policisté musíme taky dělat své. Omlouváme se vám, že jste byl vystaven podezření ze zločinu. Doufáme, že vám to nezpůsobilo žádnou nepříjemnost.“

„Zajisté, že ne,“ řekl Mauritzon. „To je jasné, že si musíte hledět své práce.“

„Tak tedy sbohem, pane Holme.“

„Sbohem. Sbohem.“ Otevřely se dveře a vešel ještě jeden policista. Měl na sobě modrošedý overal a vedl na vodítku vlčáka. V ruce držel láhev ovocné limonády.

„Fuj, to je horko,“ ulevoval si a odhodil čepici na lavici u dveří. „Jacku, sednout!“ Pes si sedl, ale takřka hned zase vstal a začal očmuchávat Mauritzonův nákupní sáček.

Mauritzon zamířil ke dveřím.

„Tak teda sbohem, pane Holm,“ loučil se s ním Kennet.

„Sbohem, sbohem,“ řekl Mauritzon.

Pes měl teď v jeho nákupním sáčku už celou hlavu. Mauritzon otvíral levou rukou dveře a

pravou natáhl po sáčku.

Pes zavrčel.

„Okamžik!“ řekl policista v modrošedém overalu. Jeho kolegové na něho nechápavě pohlédli. Mauritzon odstrčil psovi hlavu a bral si sáček.

„Stát!“ zvolal psovod a postavil láhev s limonádou na lavici.

„Dovolte?“ řekl Mauritzon tázavě.

„Tohle je totiž pes cvičený na narkotika,“ řekl policista a sáhl po pistoli.

Sedmnáctá kapitola

Vedoucí policie, která se zabývala narkotiky, se jmenoval Henrik Jacobsson. Pracoval tam už skoro deset let a byl nesmírně naštvaný člověk. Kdekdo si myslel, že by z toho měl mít krvácející žaludeční vředy nebo motorické poruchy, že by toho prostě měl mít plné zuby. Ale jeho tělesná konstituce to většinou vydržela a dnes ho už nic nepřimělo i jen povytáhnout obočí.

Hleděl teď na rozpitvaný sýr a vydlabaný perník a na pytlíčky hašiše a amfetaminových kapslí a na jednoho ze svých spolupracovníků, který stále ještě páral rebarboru.

Před ním seděl Mauritzon, zdánlivě klidný, ale v nitru velmi rozbouřený. Jeho dvojité zajištění bylo prolomeno tím nejnepravděpodobnějším a nejidiotštějším způsobem. Jak se jen mohlo něco takového stát? že se to přihodilo jednou, to dovedl akceptovat, ale něco podobného, jak řečeno, se mu stalo sotva před dvěma měsíci. A dvakrát? To asi vyhraje tento týden v loterii první pořadí!

Řekl již téměř vše, co se dalo říct: Například že ten nešťastný nákupní sáček nebyl jeho, že ho dostal od neznámého muže na Ústředním nádraží, aby jej odevzdal na Mariánském náměstí jinému neznámému muži, a že sice pochopil, že s tím není něco v pořádku, ale že neodolal velké odměně, kterou mu neznámý nabídl.

Jacobson ho vyslechl bez přerušování nebo komentování, ale také aniž vypadal, že je i jen sebeméně přesvědčen. Až nyní promluvil.

„Tak tedy, Holme, jak jsem řekl, budeš zadržen. Pravděpodobně dojde zítra dopoledne k tvému zatčení. Máš povolen jeden telefonický rozhovor za předpokladu, že nezabrání ani neztíží šetření v této věci.“

„Je to tak zlé?“ zeptal se Mauritzon pokorně.

„Záleží na tom, co myslíš tím zlým. Uvidíme, až co najdeme při domovní prohlídce:“ Mauritzon věděl přesně, co najdou v garsoniéře ve Vikvové ulici, totiž velmi ubohé zařízení a trochu starého šatstva. To ho tedy neznepokojovalo. že se ho, až přijde čas, budou ptát, ke kterým zámkům se hodí jeho ostatní klíče, bral také celkem chladně protože jim nemínil odpovědět. Jeho druhý byt v Armieltově ulici měl v důsledku toho všechny šance, že zůstane nepošpiněn čenichajícími policajty a těmi čtvernohými bestiemi.

„Dostanu pokutu?“ zeptal se ještě pokorněji.

„Kdepak, milý brachu,“ řekl Jacobson. „Za to se bručí, pokaždé.

Takže jsi na tom, Holme, důkladně zle. Ostatně, nechceš kávu?“

„Děkuji, raději čaj, nebudu-li příliš obtěžovat.“ Mauritzon pronikavě uvažoval.

Je v tom, hůř, než Jacobsson dosud vůbec tuší. Vzali mu totiž kdysi otisky prstů a co nevidět stroj pro zpracovávání informací vyplivne registrační kartu, na které není uvedeno jméno Arne Lennart Holm, nýbrž něco docela jiného, a to bude důvodem k mnohým těžko

zodpověditelným otázkám.

Pili čaj a kávu a snědli půlku bílé veky, a Jacobssonův asistent s nesmírnou důkladností rozřezával skalpelem okurku, nemálo podoben slavnému chirurgovi při operaci:

„Víc už toho tady není,“ hlásil.

Jacobsson klidně přikývl a řekl mezi žvýkáním: „Dobrá.“ Podíval se na Mauritzona a dodal: „Tobě to už nepřitíží ani neulehčí.“

V Mauritzonovi zrálo rozhodnutí. Byl sice sražen k zemi, ale ještě zdaleka ne knokautován. Šlo teď o to, postavit se rychle na nohy, než bude odpočítán, a odpočítán bude v okamžiku, kdy se na Jacobssonově psacím stole octne zpráva z identifikační kanceláře. Potom mu už nikdo neuvěří, ať přijde s čím přijde.

Odložil papírový pohárek, narovnal se v kříži a řekl hlasem znějícím teď zcela jinak:

„Bude lépe vyložit karty na stůl. Nechci už zapírat.“

„Děkuji,“ řekl na to Jacobsson nijak nevzrušen.

„Já se nejmenuji Holm.“

„že se tak nejmenuješ?“

„Ne, říkám si tak, ale není to mé pravé jméno.“

„Jak se tedy jmenuješ?“

„Filip Trofast Mauritzon.“

„Ty se za to jméno stydíš?“

„Abych řekl pravdu, seděl jsem už dvakrát před dávnými lety. Člověk je pak pod tím jménem známý.

„Však víš, jak to chodí.“

„Znám to.“

„Lidi se tak dozvědí, žes seděl, a pak tě přijde zkontrolovat polda … promiň, chtěl jsem říci policista.“

„Mně na tom nesejde. Nejsem nijak lechtivý.“ Jacobsson chvíli nic neříkal a Mauritzon nervózně pokukoval po nástěnných hodinách.

„Nedostal jsem se za mříže zrovna za nějaké velké věci,“ řekl pak. „Nějaké to přechováváni a podvůdky a neoprávněné držení zbraně a tak. Taky jedna vloupačka, ale to bylo už před deseti lety.“

„Tak jsi pak na sebe dbal,“ řekl Jacobsson. „Stal se z tebe asi nový člověk? Nebo ses jen naučil nové triky?“ Mauritzon. odpověděl pokřiveným úsměvem. Jacobsson se však vůbec neusmíval. Zeptal se: „Kam tímhle vlastně míříš?“

„Nechtěl bych sedět.“

„O to ses už postaral, ale není to přece nic světoborného. Město je plné lidí, kteří už seděli. Potkávám je denně. Odpočinout si nějaký měsíc, to nikdy neškodí.“ Mauritzon měl silný pocit, že nejde jen o nějaké kratší prázdniny. Podíval se po svém „smíšeném zboží“ a říkal si, bude-li zatčen, že se policajti začnou vrtat ve všem možném a asi přijdou na leccos, co mu pramálo poslouží. Na druhé straně si uložil slušnou sumičku v jistých zahraničních bankách. Dostane-li se tedy odtamtud, kde právě je, bude hledět co nejdříve zmizet z města a pak ze Švédska. Potom se všechno hladce uspořádá.

Beztoho má už delší dobu v plánu opustit dosavadní způsob obživy.

Chtěl by skončit s pornografiemi a narkotiky. A rovněž nemá právě velkou chuť pokračovat jako sice velmi dobře placený, ale přece jen poskok takových lidí, jako je Malmström a Mohrén. Rád by se místo toho etabloval v mlékárenské branži. Pašování dánského másla do Itálie je ohromně výnosné. Kromě toho je to skoro z ákonná činnost a zhruba zato jedin ým rizikem při tom je, že tě italská mafie zlikviduje. Ostatně možná ani to ne.

Ale ať je tomu tak či onak, je teď načase sáhnout k mimořádným metodám!, Mauritzon se zeptal: „Kdo má na starosti bankovní loupeže?“

„Buldo…,“ řekl Jacobsson, ne ž se stačil vzpamatovat.

„Buldozer Olsson,“ doplnil pohotově Mauritzon.

„Vrchní prokurátor Olsson,“ opravil ho Jacobsson. „Chceš snad donášet?“

„Mohl bych mu možná poskytnout jisté informace.“

„Nemůžeš svěřit ty informace stejně dobře mně?“

„Jde o důvěrné věci,“ řekl Mauritzon. „Jistě by postačil jen krátký telefonický rozhovor.“ Jacobsson uvažoval. Věděl, že policejní šéf a jeho přímí spolupracovníci prohlásili, že přepadání bank má přednost před vším ostatním. Jediným zločinem, který mohl být pokládán za ještě vážnější, bylo házet po velvyslanci Spojených států shnilá vejce.

Jacobsson si přitáhl telefon a vytočil číslo spojující přímo s hlavním stanem zvláštní skupiny na Kungsholmu. Měl Buldozera ihned na drátě.

„Zde Olsson.“

„Volá Henrik Jacobsson. Zadrželi jsme narkotikového kurýra.

Tvrdí, že má něco pro vás.“

„O přepadání bank?“

„Zřejmě.“

„Hned jsem u vás.“ A také byl. Vstoupil do místnosti, hlavu samou horlivostí o kus napřed.

Rozvinul se krátký rozhovor.

„O čem si chce pan Mauritzon promluvit?“ zeptal se Buldozer.

„Máte, pane vrchní prokurátore, zájem o dva chlapíky, kteří se jmenují Malmström a Mohrén?“

„Jestli!“ zvolal Buldozer. Olízl se.

„Mám,“ řekl. „Kolosální zájem! Přesně: co o nich víte?“

„Vím, kde se Malmström a Mohrén zdržují.“

„Právě teď?“

„Ano.“ Buldozer si rozčílením mnul ruce.

Potom se zeptal, jako by se mu bylo dodatečně v hlavě rozsvítilo:

„Mám za to, pane Mauritzone, že si patrně budete klást nějaké podmínky?“

„Rád bych tu věc prodiskutoval v příjemnějším prostředí.“

„Hm, byla by pro vás příjemnějším prostředím například má pracovna na Kungsholmské třídě?“

„V každém případě,“ řekl Mauritzon. „Mám za to, že si pan vrchní prokurátor bude muset promluvit tady s tím pánem.“ Jacobsson sledoval jejich vyjednávání s nic neříkajícím výrazem.

„Právě to je ono,“ prohlásil Buldozer nadšeně. „Musíme si, Jacobssone, pohovořit! Můžeme spolu mluvit mezi čtyřma očima?“

Jacobsson rezignovaně přikývl.

Osmnáctá kapitola

Jacobsson byl praktický člověk. Bral věc klidně. Znal se s Buldozerem jen povrchně, zato znal jeho pověst a to byl dostatečný důvod, aby vzdal bitvu jako předem prohranou.

Její scenérie byla prostá. Holá místnost s psacím stolem, dvěma židlemi a registraturou. Ani koberec na podlaze.

Jacobsson seděl zcela tiše u stolu.

Buldozer lítal sem tam po místnosti s rukama na zádech a s hlavou skloněnou.

„Jen jedinou důležitou technickou podrobnost,“ řekl. „Je Mauritzon zadržen?“

„Ne. Dosud ne.“

„Výborně!“ zajásal Buldozer. „Skvělé! Nemusíme teda tu věc vlastně projednávat.“

„Asi ne.“

„Jestli chceš, můžeme se spojit s šéfem státní policie. Taky s přednostou odboru a s náměstkem.“ Jacobsson zavrtěl hlavou. Věděl o jmenovaných potentátech své.

„Tak by tedy byla ta věc v pořádku.“ Jacobsson neodpověděl.

„Podařil se ti pěkný úlovek, co? Víš teď, kdo to je, a můžeš si ho vést v patrnosti a podívat se mu na zoubek. V budoucnosti.“

„Ano. Promluvím teď s ním.“

„Výborně!“ Jacobsson odešel za Mauritzonem, chvilenku ho pozoroval a pak řekl:

„Tak tedy, Mauritzone, přemýšlel jsem o té tvé věci. Dostals jen ten pytlík od neznámého člověka a měls ho odevzdat dalšímu neznámému. To se v téhle branži občas stává. Bylo by těžké dokázat, že jsi nemluvil pravdu, a tak nemusí být nějaké zadržení aktuální.“

„Ovšem,“ řekl Mauritzon.

„Ty krámy přirozeně zabavíme. Ale mohls jednat v dobré víře.“

„Budu propuštěn na svobodu?“

„Ano, za předpokladu, že budeš Bul…. vrchnímu prokurátorovi Olssonovi k dispozici.“ Buldozer zřejmě poslouchal u dveří. Rozletěly se a Buldozer se o překot vřítil do místnosti.

„Tak, jde se,“ řekl.

„Hned?“

„Můžeme si popovídat u mě,“ řekl Buldozer.

„Dobrá,“ řekl Mauritzon. „Bude mi potěšením.“

„To slibuju,“ řekl Buldozer. „Ahoj, Jacobssone!“ Jacobsson neřekl nic. Díval se za nimi prázdným pohledem.

Jak už řečeno, byl zvyklý na ledacos.

O deset minut později byl Mauritzon nesporně ústřední osobou v hlavním stanu zvláštního oddělení. Seděl v nejpohodlnějším křesle, které mohli najít, a kolem něho se seskupil zástup proslulých detektivů. Například Kollberg, zíral do soupisu Mauritzonových nákupů a křižoval se.

„Tucet podvlékaček a patnáct párů ponožek. Kdo to bude nosit?“

„Řekl bych, že si Mohrén patrně vezme alespoň dva páry a ten druhý to ostatní.“

„Copak Malmström to prádlo požírá?“

„To bych ani neřek, ale když se převléká, použité vždycky zahodí.

Chce také mít určitý zvláštní druh prádla. Francouzské. Maji je pouze u Morrise.“

„Může se potom člověk divit, že s takovými zvyky musí přepadat banky?“ A Rönn přišel s velkým otazníkem: „No, a co je to astrolabium?“

„Jakýsi starobylý sextant, ačkoli jinačí,“ odpověděl mu Gunvald Larsson.

A hned také přišel s dotazem:

„K čemu potřebují dva lidé hned čtyři masky, čtyři Kačery Donaldy?“

„Mě se neptejte. Mají ostatně už dvě, kupoval jsem je minulý týden,“ Rönn řekl zamyšleně: „No a co je míněno těmi šesti krabičkami devítek?“

„Jeden druh prezervativů,“ odpověděl Mauritzon unaveně. „Když si je natáhneš, vypadají skoro jako policajtské pendreky v tmavomodré uniformě a s růžovým čumáčkem.“

„Dejte už pokoj s tím seznamem,“ řekl Buldozer dobromyslně. „A pan Mauritzon nepotřebuje přispívat k vaší zábavě. Dobrou náladu můžeme přece mít i tak.“

„Můžeme?“ zeptal se Kollberg hrobově chmurně.

„Ne, zabývejme se místo toho raději podstatnými věcmi,“ vybízel Buldozer a tleskl na povzbuzení nadšeně do dlaní.

Podíval se pobízivě na své šiky, které kromě Kollberga, Rönna a Gunvalda Larssona tvořili ještě dva mladší kriminální asistenti, jeden expert na slzné plyny, jeden technik od strojů zpracovávajících informace a jeden naprosto neschopný policejní strážník jménem Bo Zachrisson, kterého všichni rádi postrádali při jakýchkoli zvláštních úkolech, a to i v současné době do nebe volajícího nedostatku policejních zaměstnanců.

Šéf státní policie a ostatní prominenti se bohudíky neukázali ani neozvali už od onoho podivného promítání.

„Tak si to teď zopakujeme,“ vyzval přítomné Buldozer. „Mauritzon má zazvonit u dveří přesně v šest hodin. Tak ještě jednou ten signál.“ Kollberg jej vyklepal do stolu. Mauritzon přikývl.

„Přesně tak,“ řekl. Pak slevoval:

„Přinejmenším to zní takřka správně.“ Nejprve velmi krátký signál, bezprostředně následovaný jedním dlouhým, pak pomlka, čtyři krátké, pomlka, jeden dlouhý, přímo následovaný jedním kratičkým.

„Tenhle signál se jakživ nenaučím,“ prohlásil Zachrisson rozmrzele.

„Pokusíme se dát ti nějaký jiný úkol,“ navrhoval Buldozer.

„A co by to mělo být?“ zeptal se Gunvald Larsson. Byl jediný v jejich skupině, kdo měl zkušenost s dřívějšími pokusy spolupracovat se Zachrissonem. Nebyly právě příliš úspěšné.

„A co já mám dělat?“ ptal se informační technik.

„Vidíš, tím si lámu hlavu už od pondělka,“ řekl Buldozer. „Kdo tě sem vlastně poslal?“

„Nevím. Telefonoval nějaký asistent.“

„Třeba nám můžeš něco vypočítat,“ navrhoval Gunvald Larsson.

„Například správné tipy pro loto.“

„To nepůjde,“ řekl expert chmurně. „Pokouším se o to týden co týden už po řadu let.“

„Probereme si teď celou situaci,“ žádal Buldozer. „Kdo zazvoní?“

„Kollberg,“ navrhoval Gunvald Larsson:

„Právě! Výborně! Malmström otvírá. Čeká, že uvidí Mauritzona s astrolabiem a podvlékačkami a celou tou nádherou. Místo toho vidí…“

„Nás,“ řekl Rönn chmurně.

„Přesně tak,“ řekl Buldozer. „Jak on, tak Mohrén jsou nadobro perplex. Jsou vyvedeni z míry., Ti budou valit oči!“ Klusal kolem dokola po místnosti a zubil se.

„A pomyslete si, jak Roos bude paf! Šach mat jedním tahem!“ Buldozer se na okamžik zdál tou vyhlídkou jakoby opojen, ale hned se zase sebral a pokračoval:

„Je ovšem zlé, že Malmström a Mohrén jsou ozbrojeni.“ Gunvald Larsson lhostejně pokrčil rameny.

„Ale to zase tak moc neznamená,“ podotkl Kollberg.

Jak on, tak Gunvald Larsson se dovedli bít, když na to přišlo, a ostatně Malmström a Mohrén nebudou patrně ani klást odpor, když uvidí, jak je situace pro ně beznadějná.

Buldozer správně vyčetl jeho myšlenky a řekl: „Musíme počítat s tím, že mohou propadnout zoufalství a pokusí se vynutit si odchod střelbou. V tom případě tedy zasáhneš ty.“ Pokynul k expertovi na slzné plyny. Ten přikývl.

„Budeme mít taky k ruce přede dveřmi psovoda,“ pokračoval Buldozer. „Pes zaútočí…“

„Jak to jde dohromady?“ namítl Gunvald Larsson. „Bude snad mít psisko plynovou masku?“

„Skvělý nápad,“ řekl Mauritzon. Všichni se po něm tázavě podívali.

„Teda,“ vykládal Buldozer, „první možnost: Malmström a Mohrén se pokusí klást odpor, ale my je hladce zneškodníme s pomocí psa a slzného plynu.“

„Současně?“ řekl Kollberg pochybovačně.

Avšak Buldozer se již dostával do proudu a neměl čas zabývat se nějakými

připomínkami.

„Druhá možnost: Malmström a Mohrén se nepostaví na odpor.

Policie vnikne do bytu s pistolemi v ruce a obklíčí je.“

„Já ne,“ řekl Kollberg.

Ze zásady odmítal nosit zbraň. Buldozer teď naladil na lyrickou strunu:

„Zločinci budou odzbrojeni a dostanou želízka. Já potom vstoupím a prohlásím je za zadržené. Budou odvedeni.“ Zamyslel se na několik vteřin nad těmito slibnými vyhlídkami a potom živě pronesl:

„A pak máme ještě zajímavou třetí možnost: Malmström a Mohrén neotevřou. Jsou velmi opatrní a věnují velkou pozornost zvukovému signálu: Jestli se jim bude zdát, že nezní, jak bylo domluveno, má se podle úmluvy Mauritzon vzdálit, počkat někde poblíž a přesně za dvanáct minut se vrátit a signál opakovat. Uděláme to tedy stejně. Počkáme dvanáct minut a znova zazvoníme. Pak automaticky nastane některá z uvedených situací, první nebo druhá, a ty jsme už rozebírali.“ Kollberg a Gunvald Larsson si vyměnili pohled, svědčil o jisté formě dorozumění mezi nimi.

„Čtvrtá alternativa,“ pokračoval Buldozer, Kollberg ho však přerušil. Řekl: „Alternativa může být pouze jedna nebo druhá z těch dvou možných.“

„O to se já vůbec nestarám! Čtvrtá alternativa tedy je, že Malmström a Mohrén neotevřou vůbec. V tom případě vyrazíte dveře a…“

„… a vnikneme tam se zbraní v ruce a obklíčíme zločince,“ doplnil Gunvald Larsson s hlubokým povzdechem.

„Přesně tak,“ řekl Buldozer: „Přesně tak to bude. já potom vejdu do bytu a prohlásím je za zadržené. Výborně! Ovládáte to, jako když bičem mrská. Tím jsou vyčerpány všechny možnosti.

Souhlasíte?“ Rozhostilo se ticho. Pak Zachrisson zamumlal: „Pátá alternativa je, že ti gangsteři otevřou dveře a všechny nás smetou svými samopaly, nás, strážníky i psy, a pak vemou roha.“

„Ty hlavo skopová!“ řekl Gunvald Larsson. „Za prvé, Malmström a Mohrén byli už nesčíslněkrát zadrženi a vůbec nikdo nebyl při tom zraněn. A za druhé jsou jenom dva a nás tam bude Šest policajtů a jeden pes přede dveřmi a dalších deset mužů na schodech a dvacet před domem a jeden vrchní prokurátor na půdě nebo co si pro sebe vymyslí.“ Zachrisson vypadal schlíple, ale přece jen mizantropicky prohlásil:

„Člověk si tady na světě nemůže být nikdy ničím opravdu jistý.“

„Mám jít s vámi?“ zeptal se informační technik.

„Ne,“ odpověděl mu Buldozer. „Nechápu, co bys tam mohl dělat.“

„Bez té své mašiny jsi bezmocný,“ řekl Kollberg. „Mohli bychom mu ji tam snad vytáhnout jeřábem,“ navrhoval Gunvald Larsson.

„Víte všechno o poloze bytu a v něm se nalézajících vchodů a východů,“ shrnul Buldozer. „Dům je teď už tři hodiny diskrétně hlídán, a jak se dalo čekat, nic se nepřihodilo. Malmström a Mohrén prostě nemají vůbec páru o tom, co je čeká. Pánové, jsme tedy připraveni!“ Vytáhl z náprsní kapsy stříbrné cibule, odklopil víčko a řekl:

„Za dvaatřicet minut na ně udeříme.“

„Není taky možné, že se pokusí zdrhnout oknem?“ dával v úvahu Zachrisson.

„Ale klidně,“ řekl Gunvald Larsson. „Jejich byt je, jak víš, ve čtvrtém poschodí a požární žebřík tam není.“

„V tom případě by to totiž byla šestá alternativa,“ poznamenal Zachrisson.

Buldozer se teď obrátil k Mauritzonovi, který lhostejně sledoval jejich diskusi.

„Mám za to, pane Mauritzone, že nestojíte o to, jít s námi? Nebo byste se snad rád setkal se svými kamarády?“ Mauritzon odpověděl něčím mezi pokrčením rameny a zděšením.

„Navrhuji, abychom vás ponechali v klidu a pokoji někde tady, dokud naše záležitost nebude v suchu. Pan Mauritzon je přece obchodník a jistě tedy porozumí, že i já jsem svým způsobem obchodník. Jestli že se ukáže, že jste nás chtěl vodit za nos, budeme ovšem spolu jednat z jiné pozice.“ Mauritzon přikývl.

„Olrajt,“ řekl. „Ale já vím, že tam jsou.“

„Podle mě je pan Mauritzon pěkná krysa,“ podotkl Gunvald Larsson, neobraceje se na nikoho přímo: Kollberg a Rönn studovali ještě naposledy plánek bytu, byl zhotoven podle Mauritzonova návodu a byl celkem dobrý. Kollberg ho pak složil a strčil do kapsy kabátu.

„Dobrá, tak jdeme!“ řekl.

Mauritzon pozdvihl teď svůj hlas.

„Chtěl bych jen docela přátelsky upozornit, že Malmström a Mohrén jsou mnohem nebezpečnější, než si myslíte. Budou se snažit probít. Tak zbytečně nic neriskujte.“

„Ne, nebudeme nic riskovat,“ řekl Kollberg.

Gunvald Larsson se po Mauritzonovi ostře podíval.

„Pan Mauritzon tím zřejmě Míní, že by nejraději viděl, abychom oba jeho kumpány .na místě zastřelili. Chtěl by uniknout tomu, aby se před nimi nemusel do konce svého života klepat strachem.“

„Chtěl jsem vás jen varovat. Nemusíš to hned tak brát.“

„Drž hubu, svině,“ ulevil si Gunvald Larsson. Hnusilo se mu, když s ním jednali jako s kolegou lidé, kterými opovrhoval. To platilo o všech, od udavačů až po členy vedení státní policie.

„Všechno je už připraveno,“ řekl Buldozer se špatně skrývanou nedočkavostí. „Akce začíná, jdeme na to!“

*

V domě na Danvické skále vypadalo všechno podle očekávání. To, co jim Mauritzon pověděl, zdálo se souhlasit, například že na dveřích je štítek s jménem A. Andersson.

Vedle nich teď stáli přitisknuti ke zdi Gunvald Larsson a Rönn, každý z jedné strany. Oba drželi v ruce pistoli, Gunvald Larsson svou soukromou značky Smith & Wesson 38. Master a Rönn obvyklou

7,65milimetrovou značky Walther. Uprostřed mezi nimi stál Kollberg a schody za ním byly přeplněny policisty. Byl tam Zachrisson a expert se slzným plynem a psovod se psem a oba noví kriminální asistenti a řada strážníků v uniformách se samopaly a neprůstřelnými vestami.

O Buldozerovi Olssonovi se říkalo, že je ve výtahu. Svět ve zbrani, pomyslel si Kollberg sledující očima vteřinovou ručičku na Larssonových hodinkách.

Sám byl, jak už řečeno, neozbrojen. Zbývaly třicet čtyři vteřiny.

Larssonovy hodinky byl luxusní výrobek vždy spolehlivě ukazující přesný čas.

Kollberg neměl ani trochu strach.Sloužil už příliš dlouho u policie, aby se bál lidí, jako jsou Malmström a Mohrén.

Místo toho uvažoval, co si ti dva uvnitř asi myslí a o čem hovoří, izolováni od světa, sami se svými zbraněmi a všemi těmi podvlékačkami a horami husích paštik a ruského kaviáru.

Šestnáct vteřin.

Někdo z nich, patrně Mohrén, je zřejmě velký labužník, může-li se Mauritzonovi věřit., Kollberg měl pro tuto lidskou slabost pochopení, sám byl vyhlášeným gurmánem.

Osm vteřin.

Co se stane se všemi těmi dobrotami, až Mohrén a Malmström dostanou na ruce želízka a budou odvedeni?

Možná že by si je mohl od Mohréna koupit? Ale nebylo by to překupnictví?

Dvě vteřiny.

Ruský kaviár, ten se žlutým víčkem, pomyslel si Kollberg. jedna vteřina. Nula.

Přiložil ukazováček na elektrický zvonek.

Velmi krátce, dlouze, pomlka, krátce, krátce, krátce, krátce, pomlka, dlouze, kratičce. Všichni čekali.

Někdo hlasitě zalapal po vzduchu. Zavrzala bota.

Zachrissonovi se podařilo neznámým způsobem zařinčet pistolí.

Jak může pistole řinčet? Řinkot pistole.

Zajímavé slovo, pomyslil si Kollberg.

Zakručelo mu v břiše. To asi pomyšlením na ten kaviár.

Něco ve stylu Pavlovových pokusných psů. A to bylo také všechno, co se stalo.

Ani po dvou minutách stále nikdo nereagoval na zazvonění.

Podle plánu měli nyní ještě deset minut čekat a pak znovu zazvonit.

Kollberg zdvihl pravici jako signál těm, kteří stáli za ním, aby se až na další stáhli.

Jen Zachrisson, pes, psovod a specialista se slzným plynem zůstali v dohledu, první tři z nich se stáhli po schodech nahoru a poslední z jmenovaných po schodech dolů.

Rönn a Gunvald Larsson zůstali, kde byli.

Kollberg znal plán do nejmenších podrobností, ale také věděl, že Gunvald Larsson ani dost málo nepomýšlí řídit se jím.

Proto teď ustoupil trochu stranou.

Gunvald Larsson se také posunul ze svého místa. Postavil se přímo proti dveřím a odborně si je měřil. Nevypadaly, že by se nedaly ztéci.

Gunvald Larsson má mánii vrhat se proti dveřím, pomyslel si Kollberg. Měl sice skoro vždycky úspěch, ale Kollberg rozhodně ze zásadních důvodů s touto jeho metodou nesouhlasil. Zavrtěl proto hlavou a zatvářil se odmítavě.

Gunvald Larsson, jak se dalo čekat, na to nedbal. Místo toho couvl ke stěně a opřel se o ni pravým ramenem.

Rönn byl zřejmě ochoten tvrdit mu muziku.

Gunvald Larsson byl připraven vrhnout se proti dveřím, přikrčen, levé rameno předsunuté, živoucí beranidlo o sto osmi kilech a sto dvaadevadesát centimetrů vysoké.

Kollberg se teď, když věci zaznamenaly tento obrat, přirozeně také připojil.

Nikdo však nemohl předvídat, co se přihodí v nejbližších minutách.

Gunvald Larsson se vší silou vrhl vpřed a dveře se rozletěly, nečekaně rychle, jako kdyby tam vlastně nikdy ani nebyly:

Nečekaný nedostatek odporu způsobil, že se Gunvald Larsson volným otvorem doslova vřítil dovnitř a bez možnosti zabrzdit pokračoval, vyšinut z rovnováhy a silně předkloněn, jako splašený bagr přes místnost a tvrdě narazil hlavou do okenního rámu v protější stěně. Ostatek jeho mohutné tělesné schránky však sledoval dál zákon tíže, opsal oblouk, bohužel na nesprávnou stranu, takže se mu podařilo vymáčknout zadkem okenní tabuli a v závěji skleněných střepin napolo vypadnout pozpátku oknem ven.

V naprosto poslední vteřině pustil pistoli a zachytil se svou velkou tlapou za okenní rám a zůstal tak viset čtyři poschodí nad zemí, vykloněn podstatnou částí svého těla z okna, zoufale se tam drže pravou rukou a pravým podkolením. Krev mu crčela z hlubokých řezných ran na ruce a také nohavice se mu začínala červeně zabarvovat.

Rönn nebyl tak rychlý, ale nohy měl přece jen dost čiperné, aby se dostal přes práh právě v té chvíli, kdy se dveře na svých naříkajících závěsech vracely do původní polohy. Zasáhly ho plnou silou do čela. Pistole mu přitom vypadla z ruky a sám se pozpátku skácel do chodby.

Když se dveře po kolizi s Rönnem znovu rozletěly, podařilo se také Kollbergovi vpadnout do bytu. Rychlým pohledem zjistil, že jediným lidským prvkem je tam Larssonova jedna ruka a pravé lýtko. Vrhl se k němu a oběma rukama ho uchopil za nohu.

Viselo už na vlásku, zda se Gunvald Larsson nezřítí z okna a nezabije se. Kollberg nalehl celou vahou svého těla na Larssonovu nohu a pravou rukou uchopil zoufale šermující levici svého kolegy. Několik vteřin se zdálo rozdělení váhy nepříznivé, a že se oba zřítí. Ale Gunvald Larsson nepovolil sevření své pořezané pravice a Kollbergovi se s vypětím všech sil nakonec podařilo povytáhnout svého ohroženého kolegu natolik, aby byl z valné většiny uvnitř místnosti, sice rozdrásaný a krvácející, ale přece jen mimo nebezpečí.

Rönn prve neztratil vědomí a připlazil se nyní po všech čtyřech přes práh dovnitř, tápaje po pistoli, kterou při pádu ztratil.

Dalším mužem na scéně byl Zachrisson a v patách ho sledoval dlouhými skoky pes. Zachrisson uviděl Rönna lézt po čtyřech kolem, s krvi kapající mu z hlavy na pistoli, jež se válela na podlaze. Uviděl také Kollberga a Gunvalda Larssona u rozbitého okna navzájem propletené a krvácející a zřejmě vyřazené z boje.

Zvolal: „Stůj! Policie!“ Potom zdvihl pistoli a vystřelil. Zasáhl stropní lampu, bílou skleněnou kouli. Explodovala s ohlušujícím třesknutím.

Pak se na podpatku otočil a střelil na psa. Postřelené zvíře kleslo na zadní nohy a tak bolestně zavylo, že to pronikalo až do morku kostí.

Třetí Zachrissonova rána vnikla otevřenými dveřmi do koupelny a proděravěla rouru s horkou vodou. Dlouhý pramínek se syčením vletěl do předsíně.

Zachrisson vystřelil ještě jednou, ale pistole tentokrát selhala, její mechanismus se zasekl.

Přiřítil se psovod a divoce se rozhlížel.

„Ti holomci zastřelili Boye!“ křičel vřískavě a vytáhl služební zbraň.

Mával pistolí a rozhlížel se nepříčetně, aby našel někoho, na kom by se pomstil.

Pes vyl stále víc.

Dveřmi vběhl strážník v modrozelené neprůstřelné vestě se samopalem připraveným k střelbě, ale zakopl o Rönna a padl jak široký tak dlouhý na podlahu. Zbraň se mu přitom roztočila po parketách. Pes, který zřejmě nebyl nebezpečně raněn, ho kousl do lýtka. Strážník začal křičet o pomoc.

Kollberg a Gunvald Larsson byli opět na nohou, pořezaní a vyčerpaní, ale měli teď dvojí jistotu. Věděli nyní bezpečně, za prvé: že v bytě nikdo není a vůbec ani nebyl, ať už Malmström a Mohrén, anebo kdokoli jiný. A za druhé: že dveře z chodby nebyly zamčené a pravděpodobně ani pořádně dovřené.

Šlehající pramínek vody z koupelny byl nyní vařící, stoupala z něho pára a zasáhla Zachrissona do obličeje.

Onen strážník s neprůstřelnou vestou se plazil pro svůj samopal.

Pes odmítal pustit ho a vzpíravě se táhl za ním se zuby zaťatými hluboko do masitého lýtka své oběti.

Gunvald Larsson zdvihl krvavou ruku a zařval. Sakra, tak už dost…

A právě v tom okamžiku vrhl tam specialista dveřmi v rychlém sledu dva slzotvorné granáty. Dopadly na podlahu mezi Rönna a psovoda a ihned vybuchly.

Opět někdo vystřelil. Kdo, to se nevědělo, ale patrně to byl psovod. Kulka dopadla na tepelný radiátor sotva centimetr od Kollbergova kolena, odrazila se a s hvízdotem vyletěla na

chodbu a zasáhla do ramene experta se slzným plynem.

Kollberg se pokusil zavolat: „Vzdejme se!“ Ale bylo z toho jen chraplavé zakrákání.

Slzný plyn se rychle šířil a mísil se s párou a s nitroglycerínovým kouřem ze střelného prachu. Naplnil místnost tak dokonale, že už se vůbec navzájem neviděli.

Pět mužů a jeden pes tam sténali, slzeli a kašlali. Venku na schodech seděl expert, tiskl si pravou dlaň na levé rameno a naříkal.

Buldozer Olsson se přiřítil z hořejšího poschodí a rozčileně se vyptával:

„Co se stalo? O co vlastně jde? Co se tu děje?“ Ze zamořené místnosti vycházely podivné zvuky.

Přidušené vytí, volání o pomoc a drsné, nesrozumitelné klení.

„Skončit akci!“ rozkázal Buldozer. Zavelel to přeskakujícím hlasem a rozkašlal se.

Stáhl se zas nahoru, prchal před mračnem slzného plynu, který se táhl za ním. Narovnal se v zádech, obrátil se směrem k otvoru po dveřích, který se už sotva dal rozeznat.

„Malmströme a Mohréne!“ pronesl velitelsky, ale po obličeji mu přitom stékaly slzy. „Odhoďte zbraně a vyjděte s rukama nad hlavou. Prohlašuji vás jednoho i druhého za zatčené!“

Devatenáctá kapitola

Ve čtvrtek šestého července 1972 ráno byla zvláštní skupina pro potírání bankovních loupeží bledá, ale klidná. V jejím hlavním stanu vládlo pochmurné mlčení.

Nikomu nebylo právě příliš veselo při pomyšlení na včerejší události.

Zejména Gunvaldu Larssonovi.

Ve filmu je to možná patřičně směšné vyletět oknem a klátit se čtyři poschodí nad zemí, ale ve skutečnosti to není ani trochu komické. Pořezané ruce a zničené šaty také neprovokují člověka k smíchu.

Ty šaty vlastně mrzely Gunvalda Larssona ze všeho nejvíc. Vybíral si svou garderobu velmi pečlivě a kromě toho pohlcovala podstatnou část jeho platu. A nyní si opět zničil ve službě několik vysoko ceněných kusů svého oblečení, pokolikáté už, ani nevěděl.

Einaru Rönnovi také nebylo do smíchu, a dokonce i Kollberg stěží dovedl ocenit skoro až příliš zjevnou situační komiku včerejších událostí. Pamatoval si ještě velmi dobře lechtání v žaludeční krajině v okamžiku, kdy byl přesvědčen, že jim, Gunvaldu Larssonovi a jemu, zbývá jen pět vteřin, než se při dopadu na zem rozplácnou. K tomu nebyl ani trochu nábožensky založený a nevěřil v okřídlené detektivy v nějakém hlavním policejním stanu tam kdesi nahoře.

Bitva u Danvické skály byla analyzována s velkou zevrubností, ale písemná zpráva o ni byla podivně matná a její formulace velmi vyhýbavá. Psal ji Kollberg.

Avšak ztráty v ní utrpěné se nedaly oddiskutovat. Tři muže bylo nutné odvézt do nemocnice, nikdo z nich však nebyl zraněn životu nebezpečně ani u nich nebylo riziko nějakých trvalých následků.

Expert na slzné plyny měl ránu na rameni a Zachrisson byl opařen v obličeji. Lékaři kromě toho tvrdili, že dosud trpí následky šoku. Jeho chování působilo „podivně“ a stěží se zmohl na jasnou odpověď i na nejjednodušší otázky. Ale tato lékařská diagnóza mohla vyplývat také z toho, že ho lékaři neznali a přeceňovali jeho duševní dary. že by je mohli podceňovat, zdálo se téměř nemožné. Strážník pokousaný psem mohl počítat s tím, že si pobude několik týdnů ve stavu nemocných. Potrhané svalstvo a přetrhané šlachy se neuzdraví jen jako mávnutím kouzelného proutku.

Nejhůře však na tom byl pes. Chirurgická klinika vysoké školy zvěrolékařské sdělila, že se sice podařilo kulku odstranit, ale že se stále ještě může stát akutní jeho utracení, kdyby se

přidala infekce. Dodali, že Boy je mladé a statné zvíře a že jeho všeobecný stav je uspokojivý.

Pro toho, kdo se vyzná v lékařské terminologii, bylo to pramálo povzbudivé.

Ani ti, kdo se dnes dostavili do služby, nebyli úplně ve své kůži.

Rönn měl na čele velikánskou náplast a dvě nádherné modřiny, které dávaly tím víc vyniknout jeho nosu od přírody pěkně červenému.

Gunvald Larsson měl vlastně raději zůstat doma. Protože člověk s pravou rukou a s pravým kolenem v sádrovém obvaze může být plným právem označen jako sotva částečně schopný služby. Kromě toho měl důkladnou bouli na hlavě.

Pokud jde o Kollberga, jeho fyzický stav byl poněkud lepší, ale trápila ho zle hlodající bolest hlavy. Sám byl přesvědčen, že ji má na svědomí ona pramálo zdraví přející atmosféra na včerejším bojišti. Speciální kúra, jejímiž hlavními ingrediencemi byl koňak, aspirin a láskyplná sexuální péče, obratně poskytnutá jeho chotí, jistě měla kladný, avšak jen přechodný účinek.

Poněvadž nepřátelská strana nebyla za bitvy přítomna, byly také její ztráty nepatrné. V bytě byla sice zabavena řada věcí, ale ani. Buldozer Olsson nemohl tvrdit, že ztráta jedné ruličky toaletního papíru, jedné lepenkové krabice vlněné cupaniny na čištění zbraní, dvou plechovek brusinkové zavařeniny a neuvěřitelné spousty použitého prádla by mohla Malmströma a Mohréna vážně znepokojit nebo znatelně ztížit jejich další operace.

Buldozer Olsson se dvě minuty před devátou osobně vřítil do dveří. Stačil zatím už absolvovat dvě porady, jednu na vedení státní policie a jednu s lidmi z referátu pro podvody, a byl teď jaksepatří v ráži.

„Dobrý den, dobrý den,“ hlaholil mile. „Jak se, kluci, vede?“ Kluci cítili právě teď víc než kdy jindy svůj už pokročilejší věk a nikdo z nich mu neodpověděl.

„Roos provedl včera mazaný tah, ale nebudeme proto ještě věšet hlavu. Může se ovšem říci, že jsme obětovali několik pěšců a propásli provedení zamýšleného manévru, prostě že jsme v téhle partii ztratili tempo.“

„Řekl bych spíš, že se to podobalo šachmatu,“ poznamenal Kollberg, který byl šachista.

„Ale příští tah bude náš,“ prohlásil Buldozer. „Sem s Mauritzonem, sáhneme mu na zoubek! Má jistě něco v záloze. A bojí se, milí pánové. Ví, že Malmström a Mohrén teď po něm půjdou.

Nejhorší služba, kterou bychom mu mohli v této chvíli prokázat, by byla pustit ho na svobodu. A to on ví!“ Rönn, Kollberg a Gunvald Larsson se podívali zarudlýma očima po svém vůdci a veliteli. Myšlenka podniknout podle Mauritzonových pokynů nové akce se jim ani trochu nezamlouvala.

Buldozer se na ně pozorněji podíval. Také on měl oči napuchlé a zarudlé.

„Přemýšlel jsem, hoši, dnes v noci o jedné věci,“ řekl.

„Nemyslíte, že bychom měli při takovýchhle operacích napříště používat trochu mladší a svěžejší síly? Myslím, než byly ty včerejší.“ Po chvilce odmlčení dodal:

„Nevypadá to zrovna nejlíp, když se usedlí pánové v pokročilém věku a v poměrně vysokém služebním postavení mají honit takovým způsobem. Střílet a vůbec vyvádět.“ Gunvald Larsson si zhluboka povzdychl a jako by se celý trochu scvrkl. Vypadal, jako by mu někdo vrazil nůž do zad.

No, řekl si Kollberg, má vlastně docela pravdu. Ale už za vteřinku se dopálil.

„Cože? V pokročilém věku? A usedlí?“ Rönn něco zahučel.

„Cos říkal, Einare?“ zeptal se ho Buldozer přátelsky.

„No, že jsme to fakticky nebyli zrovna my, kdo střílel.“

„No budiž,“ připouštěl Buldozer. „Ale teď ať si sakra spravíme chuť. Sem s

Mauritzonem!“ Mauritzon přenocoval ve vězeňském oddělení, ovšem za komfortnějších

podmínek než obyčejní zadržení. Dostal například vlastní nočník, a dokonce vlněnou přikrývku a vrchní dozorce se ho zeptal, nepřeje-li si sklenici vody.

Sám neměl proti takovému zařízení žádné námitky a podle údajů klidně spal. Naproti tomu večer předtím vypadal zneklidněně a zaraženě, když se dozvěděl, že Malmström a Mohrén při svém zatýkáni nebyli přítomni.

Při bleskové kriminálně technické prohlídce jejich bytu se však ukázalo, že se tam zdržovali ještě krátce předtím. Byla tam zjištěna spousta otisků jejich prstů a na jedné ze zavařeninových sklenic se našly i stopy Mauritzonova pravého palce a ukazováčku.

„Je vám jistě jasné, co to znamená!“ řekl Buldozer inkvizitorsky.

„Ano, že je prakticky prokázána souvislost Mauritzonovy osoby se sklenicí brusinkové zavařeniny,“ řekl Gunvald Larsson.

„Ovšem, ano, správně řečeno!“ souhlasil Buldozer radostně překvapen. „Je prostě usvědčen, To postačí i soudu. Jenže na tohle jsem právě nemyslel.“

„Nač jsi tedy myslel?“

„že to svědčí o tom, že Mauritzon mluvil pravdu. A dá se tedy čekat, že teď nám poví, co ví.“

„O Malmströmovi a Mohrénovi!“

„To je přece taky jediné, co nás teď. zajímá. Nemyslíš?“ Mauritzon se tedy znovu ocitl mezi nimi, obyčejný nenápadný mužíček veskrze milého vzezření.

„Drahý pane Mauritzone,“ začal přátelsky Buldozer. „Nedopadlo to právě, jak jsme mysleli.“ Mauritzon zavrtěl hlavou.

„To je divné,“ řekl. „Nerozumím tomu. Musejí mít: nějaký šestý smysl.“

„Šestý smysl,“ řekl Buldozer snivě. „No, člověk by tomu časem skoro věřil. Kdyby teď Roos…“

„Kdo je to?“

„To nic, pane Mauritzone, to nic. Jen jsem si povídal trochu sám pro sebe. Ale znepokojuje mě něco jiného. Naše vzájemná bilance není tak docela v pořádku. Prokázal jsem vám, pane Mauritzone, velkou úsluhu a pořád ještě vlastně čekám na vaší protislužbu.“ Mauritzon se na dlouhou chvíli zamyslel. Nakonec řekl:

„Pan vrchní prokurátor chce tím tedy říct, že přes to všechno nejsem doposud propuštěn na svobodu?“

„Snad,“ řekl Buldozer, „ano i ne. Manipulace s narkotiky je, když se to vezme kolem dokola, závažný přečin. Za to byste, pane Mauritzone, mohl vyfásnout…“ Přerušil se a počítal na prstech.

„Ano, mohu vám s určitostí zaručit takových osm měsíců. V každém případě nejméně šest.“ Mauritzon se na něho klidně díval.

„Ale,“ pokračoval Buldozer už živěji, „na druhé straně jsem vám, pane Mauritzone, přece slíbil pro tentokrát rozhřešeni za předpokladu, že dostanu něco výměnou.“ Buldozer se narovnal, tleskl dlaněmi před obličejem a brutálně řekl:

„Jinými slovy: Jestli ale hned teď nevyplivneš naprosto všechno, co o Malmströmovi a Mohrénovi víš, zabásneme tě pro napomáhání, v jejich bytě se našly otisky prstů. A pak tě pošleme zpátky k Jacobssonovi. Kromě toho se, ti postaráme o takový výprask, že na něj do smrti nezapomeneš.“ Gunvald Larsson se s uznáním podíval po vedoucím jejich skupiny a prohlásil:

„Bylo by mi potěšením, osobně…“ Nedokončil tu větu. Mauritzon nepohnul ani ploutví.

„Okej,“ řekl. „Mám něco, co způsobí, že budete moct dostat jak Malmströma, tak Mohréna, a ještě několik es k tomu.“ Buldozer Olsson zazářil:

„Opravdu zajímavé, pane Mauritzone! A kde se dostane tak dobré cigárko?“ Mauritzon

koukl po Gunvaldu Larssonovi a řekl: „Je to prosté, že i kotě by to dokázalo.“

„Kotě?“

„Ano. A tak to pak nesvalujte na mě, jestli budete i tentokrát vedle.“

„Drahý pane Mauritzone, jenom žádná tvrdá slova. Máme přece všichni stejný zájem dostat ty chlapce za mříže. Ale co teda pro všechno na světě máte?“

„Plán jejich příští akce,“ odříkával Mauritzon z monotónním hlasem. „S údaji času a vůbec všeho.“ Vrchnímu prokurátorovi Olssonovi v té chvíli oči div nevylezly z důlků. Oběhl třikrát Mauritzonovu židli a volal jako posedlý:

„Vypravujte, pane Mauritzone! Řekněte nám všechno! Jste už prakticky svobodný. Jestli chcete, dostanete policejní doprovod.

Ale pusťte se okamžitě do toho! Milý pane Mauritzone, vypravujte nám všechny podrobnosti!“ Celá zvláštní skupina se nakazila jeho zvědavostí.

Všichni vstávali a netrpělivě se shlukli kolem práskače.

„Okej.“ A Mauritzon vykládal už bez vytáček: „Slíbil jsem, že budu Malmströmovi a Mohrénovi s řadou věcí pomáhat. S nákupem a tak podobně. Nechtělo se jim chodit ven. Měl jsem taky každý den zajít do jedné trafiky na sídlišti u Birky a poptat se tam po poště pro Mohréna.“

„V které trafice?“ zeptal se ihned Kollberg.

„Taky vám to přirozeně rád řeknu, ale málo vám pomůže, že to budete vědět. Už jsem si to zjišťoval. Tu trafiku má jedna stará tetka a dopisy ji odevzdávají penzisti, pokaždé jiný.“

„Cože? Dopisy? Jaké dopisy? A kolik?“ naléhal Buldozer.

„Za celou tu dobu přišly jenom tři,“ řekl Mauritzon.

„A vy jste jim je doručil?“

„Jo, ale dřív jsem je otevřel.“

„Mohrén to nepoznal?“

„Ne. Když já někomu otevřu poštu, nepozná se to. Mám perfektní metodu. Chemickou.“

„No, a co stálo v těch dopisech?“ Buldozer nevydržel klidně stát. Tančil tam drobnými poskoky jako překrmený kohout, ten zápasník bantamové váhy, na pekáči.

„Ty dva první nebyly zajímavé. Pojednávaly o nějakých typech označovaných HIaH, co se mají dostavit na místo Q, a tak dále.

Byly to docela krátké zprávičky v jakýchsi kódech. Zalepil jsem zas dopisy a dal je Mohrénovi.“

„A třetí dopis?“

„Ten přišel předevčírem. Ten byl naproti tomu krajně zajímavý, Jak už jsem řek, byl to plán jejich příštího úderu. Velmi podrobný.“

„A vy jste dal ten list Mohrénovi?“

„Ty listy! Byly to tři aršíky. Ano, dal jsem je Mohrénovi. Ale dříve jsem pořídil fotokopie a ty jsem uložil na bezpečném místě.“

„Ach, drahý pane Mauritzone, mohl byste mi prozradit, na kterém místě?“ zvolal Buldozer napětím bez sebe. „Kdy už je budete moci přinést?“

„Můžete si pro ně dojít sami. Mně se rozhodně nechce.“

„A kdy?“

„Jakmile vám vyklopím, kde jsou.“

„A kde jsou?“

„Tak jenom pěkně klidně,“ řekl Mauritzon. „Je to pravé nefalšované zboží, nemusíte mít žádný strach, Ale nejdřív chci od vás dvě věci.“

„Co?“

„Za prvé tu cedulku od Jacobssona, co máte v kapse. Tu, co tam stojí, že nejsem podezříván z manipulace s narkotiky a že moje předběžné vyšetřování je zastaveno pro nedostatek důkazů a tak dále.“

„Ovšem, ihned to dostanete,“ souhlasil Buldozer a sáhl do náprsní kapsy.

„Dále chci obdobnou cedulku, vámi podepsanou, co se týče napomáhání Malmströmovi a Mohrénovi. že je ta věc už vyřízena a že jsem jednal v dobré víře a tak dále.“ Buldozer Ollson se rozběhl k psacímu stroji.

Měl příslušnou listinu hotovou ani ne ve dvou minutách. Mauritzon dostal oba doklady, pročetl pečlivě jejich text a řekl:

„Dobrá! Obálka s kopiemi je v Sherratonu.“

„V hotelu Sherraton?“

„Ano. Poslal jsem to tam. Je to u portýra. Poste restante.“

„Na jaké jméno?“

„Hrabě Philip von Brandenburg,“ řekl Mauritzon skromně. „Philip s ph.“ Všichni se po něm ohromeně podívali. Pak Buldozer zajásal: milý pane Mauritzone, to je výborné, to je výborné! Nechtěl byste si sednout na chviličku, opravdu jen na chviličku, do jiné místnosti a vypít si šálek kávy a sníst si nějaký koláček nebo tak něco?“

„Čaj, prosím,“ řekl Mauritzon.

„Čaj,“ opakoval Buldozer nepřítomně. „Einare, nedohlédl bys, aby pan Mauritzon měl čaj a zákusky a… společnost.“ Rönn odešel s Mauritzonem a ani ne za minutku se vrátil.

„Co teď uděláme?“ zeptal se Kollberg.

„Přineseme ten dopis,“ řekl Buldozer. „A to hned! Bude fakticky nejjednodušší, když tam některý z vás dojde a řekne, že je hrabě von Brandenburg a že by chtěl svou poštu: Například ty, Gunvalde.“ Gunvald Larsson na něho zíral strnulýma porcelánově modrýma očima.

„Já? Nikdy! To radši okamžitě podám žádost o propuštění.“

„Tak to musíš udělat, Einare, ty. Kdybychom řekli, jak to doopravdy je, byly by s tím jen nepříjemnosti. Třeba by odmítali vydat tu hraběcí poštu a tak dále a tak dále. Mohli bychom tím ztratit spoustu drahocenného času.“

„No proč ne,“ řekl Rönn. „Hrabě Philip von Brandenburg, mám tu jednu jeho vizitku od Mauritzona. Měl je v jakési tajné přihrádce v náprsní tašce. Vypadá hrozně nóbl.“ Měla trochu našedlý tón a v jednom rohu postříbřený monogram.

„Tak už vypadni!“ pobízel ho netrpělivě Buldozer. „A hni sebou!“ Rönn odešel.

„Přemýšlím o něčem podivném,“ řekl Kollberg. „Kdybych přišel do koloniálu, kde kupuju už deset let, a požádal o půl litru mléka na úvěr, rovnou by mě odmítli. Ale když taková figurka jako Mauritzon vejde do nejelegantnějšího klenotnictví tady ve městě a řekne, že je vévoda z Malexandru, dají mu dvě krabice diamantových prstenů a deset perlových náhrdelníků, aby si je mohl doma prohlédnout.“

„Ale tak to přece chodí vždycky,“ poznamenal Gunvald Larsson.

„Zkrátka, třídní společnost.“ Buldozer Olsson nepřítomně přikývl.

Nezajímaly ho otázky týkající se třídní společnosti.

*

Portýr v hotelu se podíval na dopis, který držel v ruce, pak na vizitku a nakonec na Rönna.

„Jste skutečně hrabě von Brandenburg?“ zeptal se nedůvěřivě.

„No,“ odpověděl mu Rönn nejistě. „To je tak, jsem jen jeho posel.“

„Ach tak,“ řekl portýr. „Tak je to tedy! Prosím. A vyřiďte panu hraběti, že je pro nás vždycky velkou ctí, mít ho mezi svými hosty.“

*

Kdo by Buldozera Olssona neznal, asi by si myslel, že je vážně nemocen nebo alespoň nepříčetný.

Už déle než hodinu se nalézal ve stavu naprosté euforie. Tento pocit abnormální blaženosti se u něho projevoval méně slovy než počínáním, nebo snad správněji řečeno plasticky. Nepřiměl se být v klidu ani tři vteřiny za sebou. Zdál se po místnosti vznášet, jako by jeho pomačkaný modrý oblek byl obalem nikoli vrchního prokurátora, nýbrž zepelínu, a jako by jeho buclaté tělíčko bylo naplněno héliem.

Projevy bláznivé radosti ho značně zaměstnávaly, ale na druhé straně tu byly ony tři listy papíru z hraběcí obálky a staly se předmětem fascinujícího studia. Kollberg, Rönn a Gunvald Larsson je stále ještě zkoumali do nejjemnějších detailů se stejně velkým zájmem jako ve chvíli, kdy je uviděli poprvé, dobře už před hodinou.

Nebylo nejmenší pochyby, že to, co mají před sebou na stole, jsou fotokopie v jádře úplného plánu příštího Malmströmova a Mohrénova přepadení banky.

A nebylo to jen tak lecjaké přepadení!

Byl to skutečně velmi smělý podnik. Předvídali jej už celé týdny, ale nic bližšího o něm nevěděli, až teď. Ale v tomto okamžiku se o něm dozvěděli téměř všechno.

Měl se uskutečnit někdy v pátek ve tři čtvrti na tři. Ale s největší pravděpodobností buď v pátek sedmého, což znamenalo již příští den, anebo možná také o týden později, to by bylo v pátek čtrnáctého července.

Mnohé mluvilo pro tuto pozdější variantu. V tom případě měla policie pro sebe ještě celý týden, to bylo víc než dost na všechny myslitelné přípravy. Ale i kdyby Malmström a Mohrén šli na věc hned, získané papíry prozrazovaly tolik, že by to byla pomalu čistě administrativní záležitost dopadnout je přímo při činu a zvrátit celý jejich do detailů vypracovaný plán.

Na jednom jeho listě byl podrobný náčrt příslušné bankovní místnosti s přesně zakreslenými maličkostmi. Zřejmě zachycovaly vše, pokud šlo o vlastní metodu provedení loupeže. Udávaly umístění jednotlivých osob, parkování aut, v nichž měli pak ujet, i ulice, kterými měli opustit město.

Buldozerovi, jenž věděl všechno o všech bankách v oblasti Velkého Stockholmu, stačilo na náčrt jen mrknout, aby ihned mohl říci, kterou banku zamýšlejí vyloupit. Byla to jedna z největších moderních bank v centru Stockholmu.

Plán byl ve své podstatě tak geniální, že mohl mít jen jediného autora: Wernera Roose.

Buldozer byl o tom alespoň přesvědčen.

Vlastní přepadení bylo rozděleno ve tři zcela samostatné akce.

První byla jakási diverze určená k odvedení pozornosti od vlastního vyloupení banky.

Druhou byla preventivní operace zaměřená přímo proti hlavnímu protivníkovi, tedy proti policii.

Třetí byla vlastní loupež.

Aby mohli tento plán provést, potřebovali Malmström a Mohrén nejméně čtyři pomocníky.

Dva z nich byli dokonce uvedeni jménem: Hauser a Hoff. Měli soudě podle všeho obstarávat při vlastní loupeži hlídkování venku.

Oba další, mohlo se jednat možná i o víc osob, měli odpovídat za diverzi a onu preventivní akci. Tyto osoby byly označeny jako „podnikatelé“.

Manévr, mající za účel uskutečnit diverzi, měl být zahájen ve čtrnáct hodin čtyřicet minut a byl lokalizován do Rosenlundské ulice v Jižní čtvrti. K jeho rekvizitám náležela nejméně dvě auta a velmi silná trhavá nálož.

Všechno nasvědčovalo tomu, že diverze má na sebe strhnout všeobecnou pozornost a zalarmovat k sobě téměř všechny policejní hlídkové automobily pohybující se po vnitřním městě a po jižních předměstích. Způsob provedení z plánu nevyplýval, ale zřejmě byly dobré důvody mít za to, že zahrnuje mohutnou explozi buď někde u benzínové pumpy, nebo v některém domě. Zodpovídal za ni „podnikatel A“.

O minutu později, což bylo takticky velmi správné, měla být uvedena v činnost. zmíněná preventivní opatření. Tato část plánu byla stejně dobře vymyšlená jako drzá. Měl být blokován výjezd všem policejním přepadovým vozům a ostatním. pohotovostním vozidlům, které vždy tvoří taktickou rezervu při samé ústřední policejní budově. Bylo těžké chtít si správně představit, jak to zamýšlejí provést, ale pro nepřipravené policejní síly v ústředí by to jistě znamenalo pramálo příjemné překvapení.

Přímé velení této části plánu měl „podnikatel B“. Kdyby obě předběžné operace dopadly podle výpočtu, byla by ve čtrnáct hodin čtyřicet pět minut převážná část mobilních policejních sil vázána v Rosenlundské ulici v Jižní čtvrti a taktická základna pohotovostního personálu by byla uzavřena v ústřední policejní budově v Kungsholmu.

Právě v tom okamžiku měli Malmström a Mohrén za asistence stejně mystifikujících jako neznámých pánů Hoffa a Hausera nasadit úder proti bance, za vyhlídky, že nebudou policií rušeni.

To tedy měl být ten dlouho předvídaný Úder s velkým Ú.

K tomu, aby Malmström a Mohrén a jejich dva přímí pomocníci zmizeli z místa činu, disponovali dvěma auty, která později měli vyměnit za jiná čtyři, tedy v každém měla být jen jedna osoba.

Měli prchat na sever, přirozeně, neboť policie by byla v tu době již vylákána do jižních částí města a ostatek měl být vázán na Kungsholm.

Dokonce i výše kořisti byla pro pořádek v plánu uvedena:

Odhadovali ji na částku odpovídající dvěma a půl miliónu švédských korun.

Právě to utvrdilo zvláštní oddělení ve víře, že k přepadení dojde nejspíše v pátek čtrnáctého. Za rozhovoru s bankou se totiž dozvěděli, že toho dne budou mít přibližně tuto sumu, a dokonce snadno přístupnou ve všech možných druzích valut. Kdyby liga udeřila již sedmého, byla by jejich kořist značně menší.

Většina údajů v plánu byla jasně uvedena nebo alespoň nebylo těžké uhodnout, co znamenají.

„Jean má dlouhé kníry,“ citoval Kollberg. „To je známá fráze.

Používali ji v rozhlasových sděleních francouzským partyzánům za druhé světové války.“ Kollberg uviděl Rönnův tázavý pohled a vysvětloval tedy:

„Znamená to prostě: Dáme se teď do toho, chlapci!“

„To sdělení docela na konci je také docela prosté: “Abandon ship, Ihned opustit loď.“ To právě Mauritzon nepochopil. Je to prostě rozkaz, aby obratem odtamtud zmizeli. Proto jsme našli byt prázdný. Róos patrně Mauritzonovi nevěřil a přiměl je změnit skrýš.“

„A hned potom je tam slovo Milán,“ všiml si Kollberg. „Co znamená?“

„že se sejdou v Miláně, aby si rozdělili kořist,“ prohlásil Buldozer s betonovou jistotou. „Jenže se nedostanou ani z banky, necháme-li je tam vůbec přijít. V téhle hře povedeme my.“

„Nesporně,“ souhlasil Kollberg. „Alespoň to tak vypadá.“ Protiopatření přirozeně také nebyla žádný problém, když nyní věděli, co věděli. Události v Roselundské ulici měly být v míře co největší ignorovány. Pokud jde o vozový park v hlavní policejní budově na Kungsholmu, stačí se postarat, aby tam policejní hlídkové a přepadové vozy už nebyly, až bude uvedena v činnost ona preventivní akce, nýbrž aby byl předem takticky rozmístěny v okolí banky.

„Tak,“ pronesl Buldozer víceméně pro sebe, „pod tenhle plán se podepsal Werner Roos. Ale jak mu to jen budeme moct kdy dokázat?“

„Třeba podle psacího stroje,“ řekl Rönn.

„U textu z elektrických psacích strojů je skoro nemožné zjistit jeho původ. Kromě toho, písmena nemají žádné nedostatky. Jak mu to tedy budem moct přišít?“

„To bys měl vědět ty, jsi přece prokurátor, veřejný žalobce.

Vždyť u nás stačí lidi obžalovat a jsou odsouzeni, i kdyby byli jak chtěli nevinní,“ řekl Kollberg.

„Werner Roos je ale vinen,“ namítal Buldozer.

„A co uděláme s Mauritzonem?“ staral se Gunvald Larsson.

„Přirozeně ho pustíme,“ odpověděl Buldozer nepřítomně. „Udělal už své, vypadl tím ze hry.“

„Ani bych neřekl,“ pochybovačně pronesl Gunvald Larsson.

„Teda příští pátek,“ snivě řekl Buldozer: „Pomyslete jen, co nás v pátek čeká!“

„Opravdu, pomyslete!“ řekl Gunvald Larsson poněkud kysele.

Zvonil telefon.

Přepadení banky v stockholmském sídlišti ve Vállingby.

Nebylo to ani trochu zábavné přepadení! Hračková pistolka a kořist jen patnáct tisíc. Pachatele dopadli už za hodinu, když vrávoral parkem v samém středu města a pokoušel se rozdávat lidem peníze. Stačil se zrovna tak opít a koupit si doutník a jako vrchol všeho byl jedním ctižádostivým strážníkem střelen do nohy.

Zvláštní skupina vyřizovala ten případ doma za stolem.

„Myslíš, že je za tím Roos?“ zeptal se zlomyslně Gunvald Larsson.

„Jistě,“ hned poněkud oživl Buldozer. „To je od tebe správná připomínka. Roos má na tom vinu alespoň nepřímo. Jeho případy inspirují i méně nadané zločince. Jak jsem už řekl, tedy: nepřímo…“

„Kristapána, nech už toho,“ přerušil ho Gunvald Larsson:

Rönn odešel do své pracovny.

Tam seděl někdo, koho už dlouho neviděl. Martin Beck.

„Dobrý den,“ zdravil. „Snad ses s někým nepral?“

„No,“ zaváhal Rönn. „Nepřímo.“

„Co tím chceš říct?“.

„Ale sám dost dobře nevím,“ odpověděl Rönn váhavě. „Teď je všechno takové divné., Jaké máš přání?“

Dvacátá kapitola

Pracovna Einara Rönna byla v zadním traktu policejní budovy na Kungsholmské třídě. Měl z okna vyhlídku na obrovskou jámu v zemi, z té jámy měla ponenáhlu vyrůst velká honosná budova státní policejní správy a časem mu zakrýt jeho vyhlídku. A z tohoto vysoce moderního kolosu v srdci Stockholmu měla policie natahovat svá tykadla všemi směry a držet zdeprimované občany pevně v ruce.

Alespoň část z nich, všichni přece nemohou emigrovat nebo spáchat sebevraždu.

Umístění i přehnané rozměry nového hlavního stanu státní policie byly silně kritizovány z mnohých stran, ale policie nakonec přece jen dosáhla toho, co chtěla. Pokud jde o budovu.

Co policie, nebo správněji řečeno jisté osobnosti z jejího vedení, vlastně chtěla, byla moc. To byla ona tajná ingredience ve filozofii, jež v posledních letech řídila její jednání. Ježto policie

dosud nikdy nevystupovala ve švédské politice jako izolovaný mocenský faktor, chápal zatím jen málokdo, kam to směřuje. A proto se také zdálo tak mnohé z neustálých policejních zákroků v posledních letech nepochopitelné a plné rozporů.

Nová policejní budova měla být důležitým symbolem této nové moci.

Měla usnadnit plánované ústřední řízení totalitního typu a kromě toho měla být pevností, která by mohla snadno vše zabezpečit před zraky nepovolaných. Za nepovolané byl v tomto případě pokládán lid ve svém celku.

Do této souvislosti spadal důležitý myšlenkový postup:

V téhle zemi se už příliš mnoho naposmívali policii. Brzy se už nikdo smát nebude!

Tak si to mysleli.

Doposud to však byla z valné části jen naděje, skrytá pro všechny kromě hrstky lidí, a z toho, co by se s trochou štěstí a za dobře nasměrovaného politického větru snad mohlo vyvinout v ministerstvo hrůzy, neexistovalo zatím o mnoho víc než ohromná jáma ve skalnaté půdě jedné centrální stockholmské čtvrti, Kungsholmu.

A z Rönnova okna byl stále ještě volný výhled na horní konec Horské ulice a na stinnou zeleň Kronoberského parku.

Martin Beck vstal od Rönnova stolu a přistoupil k oknu. Bylo odtamtud opravdu vidět okno bytu, kde Karl Edvin Svärd ležel mrtev dva měsíce nebo tak nějak, nikým nepostrádán a s kulkou v srdci.

„Nežli ses stal specialistou na přepadání bank, vyšetřovals případ jednoho úmrtí! Ten člověk se jmenoval Svärd.“ Rönn se v rozpacích uchechtl.

„Specialistou!“ opakoval. „No vida! No vida!“ Rönn byl naprosto bez chyby, ale svou povahou se tak diametrálně lišil od Martina Becka, že se jim odjakživa špatně spolupracovalo.

„Ale máš pravdu,“ řekl pak. „Měl jsem právě ten případ v práci, když jsem byl detašován.“

„Detašován?“

„No, převelen do téhle zvláštní skupiny.“ Martin Beck cítil, že je trošíčku popuzen. Patrně proto, že Rönn bezděčně použil vojenský žargon. To by byl ještě před několika lety neudělal.

„Dospěl jsi k nějakému závěru?“ Rönn si mnul palcem svůj červený nos, když odpovídal: „Nestačil jsem toho v tom oddělení moc udělat. Proč se na to ptáš právě ty?“

„Protože, jak známo, jsem ten případ dostal jako Jakousi pracovní terapii.“

„No, já vím,“ řekl Rönn. „Je to opravdu pitomý případ. Vypadá to jako začátek nějakého detektivního románu. Zastřelený děda v místnosti zavřené zevnitř. Kromě toho…“ Odmlčel se, jako by se za něco styděl. Byl to jeden z jeho nepříjemných zlozvyků. Člověk ho stále musel v řeči popohánět, například otázkou:

„Cos chtěl říct?“

„No, Gunvald říkal, že bych především měl dát zavřít sám sebe.“

„Proč?“

„Jako podezřelého. No, vždyť to přece vidíš! Byl bych ho mohl zastřelit já, tady z mé pracovny. Oknem.“ Martin Beck na to nic neřekl a Rönn hned zneklidněl.

„No, řekl to samozřejmě žertem. A mimo to bylo přece Svärdovo okno zavřené zevnitř a roleta byla stažená a sklo bylo přece neporušené. A kromě toho…“

„Cos chtěl říct?“

„Kromě toho zacházím s puškou jako s hráběma. Jednou jsem se nestrefil na losa ze vzdálenosti osmi metrů. Táta mně od té doby už nikdy pušku nepůjčil, směl jsem mu nosit jen termosku a půlčík a chleby. Tak…“

„Co?“

„Tam naproti je odtud dobrých dvě stě padesát metrů. A ten, kdo nedokáže trefit z osmi metrů puškou losa, jistě se nestrefí pistolí do tamhletoho bytu. Ale ne, nechtěl jsem… odpusť…“

„Co jsi nechtěl?“

„No, musí ti přece být nepříjemné, když člověk vykládá o pistolích, střílení a vůbec.“ Narážel na Beckovo osudné postřelení před patnácti měsíci.

„Vůbec ne. Ale pověz mi přesně a podrobně, co jsi udělal v tamté věci?“

„Jen docela málo, jak už jsem řek. Zařídil jsem kriminálně technické vyšetření, ale tehdá to bylo jen bohapusté přešlapování na místě. A zatelefonoval jsem do kriminálně technické laboratoře, jestli někdo vzal garatinový otisk Svärdowých rukou, ale nikdo to neudělal a bohužel…“

„Co?“

„No, mrtvola už nebyla k mání. Byla už po kremaci. Krásná historie, takové vyšetřování.“

„Vypátrals něco o Svärdovi?“

„Ne, tak daleko jsem se vůbec nedostal. Ale něco jsem se přece pokusil zařídit.“

„A co?“

„No, když byl zastřelen, musí být přece někde kulka. Ale žádná balistická expertiza neexistovala. Tak jsem zatelefonoval soudnímu lékaři, byla to ostatně nějaká ženská, a ta mi řekla, že dala kulku do obálky a někam ji uložila. Prostě o co zavadíš, samé lajdáctví.“

„No a?“

„Nemohla ji najít. Tu obálku totiž. Řekl jsem, že to musí dát do pořádku a poslat kulku k balistickému vyšetření. Potom mi ten případ odebrali.“ Martin Beck se zadíval na tu vzdálenou řadu domů a zamyšleně si třel palcem a ukazováčkem pravé ruky kořen nosu.

„Poslyš, Einare,“ zeptal se pak. „Jaký je tvůj soukromý názor, jak to vlastně bylo? Co si o tom myslíš ty osobně?“ žádný policista nevykládá své osobní a soukromé názory na úřední projednávání případů, Teda jen v nejužším kruhu svých přátel.

Martin Beck a Rönn nebyli nikdy ani přátelé, ani nepřátelé.

Rönn dlouho mlčel, zřejmě nepříjemně dotčen. Potom řekl:

„No, myslím si, že když ti dva strážníci vypáčili dveře, revolver v bytě byl.“ Proč právě revolver? Odpověď je prostá: Nenašli tam žádnou nábojnici. Rönn zřejmě přes všechno uvažuje správně! Revolver ležel někde na podlaze, například pod mrtvolou. Později ho někdo vzal.

„To předpokládá, že některý ze strážníků lže, nebo jak je to?“ Rönn otráveně zavrtěl hlavou.

„No, já bych to neříkal zrovna takhle. Možná že si zalajdačili a chtěli pak jeden druhého krýt. Jestliže máme za to, že se Svärd zastřelil a že revolver byl ukryt pod jeho mrtvolou, to by ho pak byli nemohli vidět ani strážníci, ani Gustavsson, když se tam při- šel podívat, dokud tedy mrtvola ležela na podlaze. A že by byli prohlíželi podlahu, když mrtvolu zvedli, to není tak úplně jisté.“

„Znáš Aldora Gustavssona?“

„No.“ Rönn se nešťastně snažil nějak vykroutit. Ale Martin Beck upustil od té nepříjemné otázky.

Místo toho řekl: „Je tu ještě jedna důležitá věc.“

„Copak?“

„Tys měl příležitost hovořit s oběma strážníky? Když jsem v pondělí nastoupil, byl jen jeden z nich ve službě a teď je jeden na dovolené a druhý má volno.“

„No, zavolal jsem si je sem oba,“ řekl Rönn.

„A co ti řekli?“

„Stáli naprosto pevně za tím, co napsali do hlášení. Od okamžiku, kdy otevřeli dveře, až

do doby, kdy odcházeli, vstoupilo do místnosti jen pět osob.“

„Tedy oni dva, Gustavsson a muži, co přišli pro mrtvolu?“

„No, právě tak.“

„A zeptal ses jich, zdali se podívali pod mrtvolu?“

„No jistě. A Kvastmo řekl, že se tam díval. Kristiansson několikrát zvracel, a tak se zdržoval většinou venku.“ Martin Beck neváhal vyhnat otázku až na ostří nože.

„A ty tedy myslíš, že Kvastmo lhal?“ Rönn otálel s odpovědí nečekaně dlouho. Když jednou řekl A, není přece důvod, aby neřekl bez dlouhých okolků také B, myslil si Martin Beck.

Rönn si přejížděl prsty po náplasti na čele a pak řekl: „Slyšel jsem odjakživa říkat, že prý je to nepříjemná věc, být tebou vyslýchán.“

„A co soudíš ty?“

„No, ti, co to říkají, mají fakticky pravdu.“

„Nechtěl bys být tak hodný a odpovědět mi teď na mou otázku?“

„Já nejsem žádný psycholog, co se týče svědectví,“ odpověděl konečně Rönn. „Ale na mě to působilo tak, že Kvastmo mluví pravdu.“

„Tvoje výpovědi se navzájem vyvracejí,“ řekl Martin Beck chladně.

„Jak můžeš věřit, že se ten eventuální revolver nalézal v místnosti, a současně tvrdit, že jsi přesvědčen, že ti strážníci mluvili pravdu?“

„Proto, že neexistuje žádné jiné vysvětlení,“ řekl Rönn. „Je to docela prosté.“

„Okej, Einare, vždyť já také věřím, že Kvastmo nelže.“

„Ale vždyť jsi přece říkal, že jsi s ním nemluvil?“ podivil se Rönn.

„Ne, to jsem neřekl. Hovořil jsem s ním ve skutečnosti tohle úterý. Ale neměl jsem příležitost vyptávat se ho v takovém relativním klidu, jako jsi jistě mohl ty.“ Rönn vypadal dotčeně.

„Jsi opravdu nepříjemný člověk,“ řekl.

Vytáhl prostřední zásuvku svého psacího stolu a vyndal z ní linkovaný stenografický blok. Zalistoval v něm a pak z něho vytrhl list a podal ho Martinu Beckovi.

„Mám už jen jediný údaj, který by tě snad mohl zajímat,“ řekl.

„Svärd totiž nebydlel dlouho tady v naší čtvrti. Zjistil jsem si, kde bydlel předtím. Ale neměl jsem příležitost za tím jít. Tady je adresa. Prosím. „ Martin Beck se podíval na podávaný list. Bylo tam poznamenáno jakési jméno a číslo domu v Tulské ulici. V části města, kterou svého času lidé překřtili zcela oprávněně na Sibiř. Složil list a strčil jej do kapsy.

„Děkuji, Einare.“ Rönn nic neřekl.

„Tak sbohem,“ loučil se Martin Beck.

Rönn mu odpověděl kratičkým pokývnutím.

Jak už bylo řečeno, jejich vzájemný poměr nebyl nikdy přehnaně dobrý a nyní se jistě ještě zhoršil. Martin Beck opustil Rönnovu pracovnu a vzápětí také kungsholmskou policejní budovu a dal se ostře Kungsholmskou třídou a dál po Královském mostě Královskou třídou do Sveiny třídy a tam zahnul k severu.

Mohl by snadno zlepšit svůj vztah k Rönnovi, kdyby byl řekl něco kladného nebo aspoň několik vlídných slov.

Pro důvod k tomu by nemusel jít daleko. Vyšetřování Svärdovy smrti bylo od samého začátku zbabráno, ale od chvíle, kdy je dostal do ruky Rönn, bylo v něm pokračováno bez průtahů a naprosto korektně.

Rönn si také ihned uvědomil, že revolver mohl ležet pod mrtvolou a že to má rozhodující význam. Zkontroloval Kvastmo skutečně podlahu, když byly Svärdovy tělesné pozůstatky z bytu odstraněny?

Nikdo by mu nemohl nic vytknout, kdyby to byl neudělal.

Gustavsson tam vystupoval jak ve funkci nadřízeného, tak ve funkci kriminálního odborníka a jeho sebejisté posouzení případu zbavovalo do velké míry oba strážníky

odpovědnosti.

Jestli se Kvastmo tehdy už po revolveru nepodíval, vznikla by tím zcela jiná situace. Když byla mrtvola odvezena, bezpečnostní hlídka byt zapečetila a vzdálila se. Avšak co znamená „zapečetit“ v tomto zvláštním případě?

Strážníci se nemohli dostat do bytu bez vysazení dveří z veřejí a teprve tehdy, kdy už byly celkem vzato zničeny, a tak „zapečetění“ dveří znamenalo, že byl natažen mezi veřejemi provaz a na něj zavěšen obvyklý tištěný lístek, že objekt je podle paragrafu toho a toho příslušného zákona úředně uzavřen. To ovšem nemělo prakticky žádný význam a po řadu dní tam mohl docela klidně kdokoli bez velkých nesnází vniknout. A tak mohly být odtamtud odneseny různé předměty, například i střelná zbraň.

Avšak to předpokládá za prvé, že Kvastmo vědomě nemluvil pravdu a k tomu je dost obratný lhář, aby přesvědčil nejen Rönna, ale i jeho, Martina Becka!

Jak on, tak Rönn jsou však staří policejní mazáci a ani jeden, ani druhý nemá pověst člověka, kterého lze snadno obelstít.

A za druhé: Kdyby se byl Svärd zastřelil sám, proč by si měl někdo přidělávat práci s tajným odstraněním zbraně z jeho bytu?

Nesmyslnost toho bije přímo do očí!

A neomezuje se jen na fakt, že ten děda ležel zastřelen v místnosti, která byla nesporně zavřená zevnitř a kde, což je vrchol všeho, zřejmě ani žádná zbraň nebyla.

Svärd, jak se zdá, nemá žádné bližší příbuzné. A pokud je známo, ani se s nikým nestýkal.

Jestliže ho nikdo neznal, kdo by tedy mohl mít zájem na jeho smrti?

Martin Beck zamýšlel doplnit své informace v řadě bodů.

Kromě jiného si musí zkontrolovat ještě další detail týkající se průběhu událostí v neděli osmnáctého června.

Ale především chtěl víc vědět o Karlu Edinovi Svärdovi.

Na listu, který dostal od Rönna, nebyla jen adresa jeho bytu na Sibiři.

Byla tam ještě jedna poznámka, bylo tam uvedeno jméno:

Domácí: Rhea Nielsenová.

Martin Beck zatím došel k uvedenému domu v Tulské ulici. Pohled na tabulku ve vratech s jmény jeho obyvatel mu pověděl, že v domě bydlí i jeho majitel. Samo o sobě pozoruhodná skutečnost a pro něho, Martina Becka, možná šťastná.

Vyšel do druhého poschodí a zazvonil.

Dvacátá první kapitola

Byl to šedý dodávkový automobil bez jakéhokoli vnějšího označení, nepřihlížíme-li ke státní poznávací značce. Mužští, kterým sloužil k výkonu jejich povolání, měli na sobě overaly přibližně stejné barvy, jako mělo jejich auto, také z jejich zevnějšku se nedalo ani dost málo usoudit, čím se vlastně zabývají. Mohli to být například opraváři toho či onoho druhu nebo i nějací městští zaměstnanci. A to také bylo přesně to, čím opravdu byli.

Táhlo už na šestou, a nedojde-li v příští čtvrthodině k nějakému poplachu, budou co nevidět moci skončit odpolední šichtu a jet domů k rodině a pohrát si chvilku s dětmi, než se usadí v klidu u televize, aby si dopřáli požitek sledovat její večerní program, při vší nesmyslnosti věčně zbytečně vážný.

Martin Beck nezastihl v domě v Tulské ulici nikoho doma, ale tyhle dva tedy našel. Seděli vedle svého volkswagenu a popíjeli pivo rovnou z láhve. Z auta se šířil natrpklý zápach dezinfekčních prostředků, avšak především ještě jiný pach, na který jsou všechny chemikálie světa krátké.

Vůz měl zadní dveře dokořán, zřejmě větrali jeho útroby, kdykoli se naskytla příležitost.

Tito mužové zastávali ve svém krásném městě speciální a opravdu důležitou funkci. Jejich posláním bylo přepravovat den za dnem sebevrahy a jiné nepříliš reprezentativní nebožtíky z jejich občanského prostředí do příhodnějšího místa pobytu.

Část veřejnosti, například požárníci a strážníci a někteří

novináři a jiní zasvěcenci, znala dobře toto vozidlo a věděla, oč jde, když projíždělo ulicemi. Ale převážná většina lidí v něm viděla jen běžné dodávkové auto: tak to také bylo myšleno. Není přece žádný důvod deprimovat lidi a děsit je víc, než už jsou.

Jako mnozí jiní lidé poněkud pochybného zaměstnání brali i tito dva muži svou práci tak, jak byla, s velkou vyrovnaností, a své povolání v mašinérii blahobytné společnosti jen zřídkakdy zbytečně dramatizovali, vlastně vůbec nikdy. Hovořili o své práci nejspíše mezi sebou. Došli už dávno ke zkušenosti, že většina posluchačů na to reaguje nanejvýš negativně, zejména jde-li o partu veselých kumpánů nebo o dámskou kávovou společnost.

S policií byli denně ve styku, ale to šlo zpravidla jen o policajty nejběžnějšího druhu.

že nyní projevil zájem o jejich práci policejní komisař, a dokonce je osobně vyhledal, to bylo opravdu až lichotivé.

Hovornější z nich si otřel hřbetem ruky ústa a řekl:

„Bajo, na toho se pamatuju. Horská ulice, že jo?“

„Souhlasí.“

„I když mi to jméno nic neříká. Stál, jo?“

„Ne, Svärd.“

„I tak mi to nic neříká. Nám jsou jejich jména volný,“

„Chápu.“

„Jó, bylo to v neděli. V neděli je vostatně pokaždý hodně svážení.“

„Vzpomínáte si na strážníka, o kterém jsem se vám zmiňoval?

„Kenneth Kvastmo?“

„To né. Jména mi nic neříkaj. Ale vzpomínám si na poldu, co tam stál a vejral na nás.“

„Když jste odnášeli mrtvolu?“ Přikývl.

„Přesně, jako dneska. Říkali jsme si, že je z tutovejch.“

„Co tím myslíte?“

„Jsou dva druhy poldů. Ti, co vrhnou, a ti, co nevrhnou. Tamten si ani nedržel nos.“

„Byl tam tedy po celou dobu?“

„Už sem řek. Kontroloval zřejmě, jestli děláme svou práci k všeobecný spokojenosti, abych tak řek.“ Druhý se zahihňal a přihnul si z láhve.

„Jen ještě jednu otázku.“

„Tak copak?“

„Když jste zdvihli tělo z podlahy, nevšimli jste si, jestli pod nim něco neleželo? Nějaký předmět?“

„A co by to jako mělo bejt?“

„Například automatická pistole. Nebo revolver.“ Tázaný vyprskl.

„Pistole nebo revolver,“ opakoval si. „Jakej je v tom vůbec rozdíl?“

„Revolver má otáčivý bubínek, který je nabíjen kolem dokola.“

„Taková kovbojská bouchačka?“

„Ano, právě tak. Ale. na tom celkem nezáleží. Hlavní je, jestli pod mrtvým mužem nemohla ležet nějaká zbraň.“

„Poslyšte, pane komisaři. Tenhle klient byl už postarší.“

„Postarší?“

„Jó, už asi tak dva měsíce starej.“ Martin Beck přikývl.

„Zdvihli jsme ho na celofán, a zatímco jsem slepoval kraje futrálu, smetal tadyhle Arne z podlahy červy. Sypeme je vždycky do igelitovýho pytlíku s nějakým svinstvem, co způsobí, že v tu ránu pojdou.“

„A?“

„Kdyby byl Arne smetl taky boucha čku, to by si toho byl sakra v šim, ne?“ Arne přikývl a zahihňal se, takže mu při posledním doušku zaskočilo.

„To se ví,“ přisvědčil.

„Tak tam tedy nebylo nic?“

„Absolutně nic. Kromě toho stál tam přece ten polda a pořád se po nás díval. Zůstal tam civět po celou dobu, co jsme klienta ukládali do pozinkovaný truhly a pak s ní vypadli. Přesný, co, Arne?“

„Jako hodiny,“ potvrdil jeho druh.

„Zdá se, že jste si tou věcí jisti.“

„Tak a nejinak! Pod t ímhle klientem nebylo nic ne ž krásná sbírka cynomyje mortuorum.“

„Co je to?“

„Mrtvolní červi.“

„Jste si tim zcela jisti?“

„Po čertech jisti.“

„Děkuji,“ řekl Martin Beck. A šel.

Muži v šedých overalech si vyměnili ještě několik SlOV.

„Tys ho ale roztrh!“ řekl Arne.

„Jak to?“

„Tou řečtinou. Takovým velkým pánům ani nepřijde, že by našinec moh umět taky něco jinýho než balit shnilý nebožtíky.“ Zvonil telefon. Arne ho vzal, zachrochtal něco a položil sluchátko.

„Hrom do toho,“ řekl. „Zase se někdo oběsill.“

„Tak jó,“ řekl jeho kolega rezignovaně.

„Takový už je holt život.“

„Tyhle pověšence ti odjakživa nemůžu ani vystát. Jak jsi to vlastně myslel s tím životem?“ .

„Tak pojď, ať se hneme.“

*

Martin Beck měl nyní pocit, že po čistě technické stránce ví většinu toho, co je o podivném úmrtí v Horské ulici vůbec možno vědět. Alespoň úloha policie se zdála uspokojivě objasněna.

Zbývala ještě jedna důležitá věc: Získat balistickou expertizu, jestli ovšem vůbec byla nějaká provedena.

O Svärdovi osobně věděl doposud velmi málo, třebaže vynaložil značnou práci, aby si o něm získal potřebné údaje.

Ona bouřlivá středa proběhla pro Martina Becka téměř bez událostí. Nevěděl nic o přepadení banky ani o protivenstvích zvláštní skupiny a celkem byl tomu rád. Po návštěvě ve

Svärdově bytě v úterý odpoledne zašel nejdříve do policejní budovy na Kungsholmské třídě, kde byli všichni hluboce zaujati vlastními problémy a nikdo neměl na něho čas, a pak na vedení státní policie. Tam ihned uslyšel pověst, která se mu zprvu zdála prostě směšná, ale při bližším uvážení se ho dotkla velmi nemile.

Říkalo se, že bude povýšen. Jak?

Na intendanta? Přednostu oddělení? Policejního radu? Čeká ho blahobyt a zdraví?

To však není podstatná otázka. Je to pravděpodobně produkt kuloárních drbů, ale ty zpravidla nebývají chytány jen tak ze vzduchu.

Byl jmenován kriminálním komisařem teprve v sedmašedesátém roce a vlastně není důvodu se domnívat, že by vůbec měl dosáhnout vyššího úředního postavení. A za žádných okolností není myslitelné, že by u něho mohlo dojít k eventuálnímu jmenování někam výš dříve než tak za čtyři, za pět let. To by kromě toho měli všichni dobře vědět. Neboť existuje-li ve státní službě něco, co tam opravdu všichni podrobně ovládají, je to platové zařazení a postup při, povyšování, otázky, kde všichni žárlivě střeží případné vyhlídky své i těch druhých.

Jak se tedy mohla taková fáma zrodit? Musí za tím vězet nějaký úmysl. Ale jaký?

Pokud to může sám posoudit, je tu dvojí možnost. jednak že se ho chtějí zbavit jako šéfa komise pro vyšetřování vražd a záleží jim na tom do té míry, že jsou ochotni vykopnout ho v rámci byrokracie nahoru, což je nejobvyklejší způsob, jak se zbavit nepříjemných nebo příliš zjevně neschopných úředníků. To však není pravděpodobné. Má sice ve vedení státní policie své nepřátele, ale je jim stěží nebezpečný, a kromě toho by sotva mohli v tom případě pominout jmenovat jeho nástupcem Kollberga, a to by jistě bylo z hlediska příslušných vysokých míst přinejmenším stejné zlo.

Proto se jeví pravděpodobnější druhá alternativa, je bohužel pro všechny zúčastněné značně trapnější a ponižující.

Měl před patnácti měsíci namále, že by byl takřka přišel o život.

Byl jako jediný vyšší úředník v moderních dějinách švédské policie postřelen ve službě takzvaným zločincem. Tato událost vzbudila velkou pozornost a jeho služební přínos byl obklopen gloriolou, kterou si po pravdě vůbec nezasloužil. Policie však má z přirozených důvodů velkou nouzi o hrdiny, a proto byl jeho význam pro celkem šťastné zakončení tehdejšího dramatu velmi násilně přehnán.

Mají tedy v policejním sboru hrdinu. Ale co teď s ním? Jak se k němu zachovat? Vyznamenání už dostal, a tak to nejmenší, co mohou teď udělat, přirozeně, je povýšit ho.

Martin Beck měl dost času, aby důkladně analyzoval to, co se přihodilo onoho osudného dne v dubnu 1971, a dávno došel k názoru, že jednal nesprávně nejen z morálního hlediska, nýbrž také z čistě odborného: Byl si také vědom, že nejeden z jeho kolegů uvažoval stejně daleko dříve, než on sám si tu věc ujasnil.

Byl postřelen, protože se zachoval jako idiot.

A kvůli této motivaci jsou nyní nahoře připraveni svěřit mu vyšší a odpovědnější funkci?

Uvažoval o této situaci ještě v úterý večer, ale přestal na to myslet, jakmile zase seděl u svého psacího stolu na Västberské aleji. Věnoval se místo toho následující den, ve středu, Svärdovu případu. Seděl sám ve své staré pracovně a prokousával se jeho dosavadním vyřizováním bez osobního zájmu, ale s neúprosnou systematičností.

V jedné chvíli si pomyslel, že to je přibližně, v co může doufat, že mu poskytne nyní i v budoucnosti jeho práce, když bude na tom nejlépe: dostane případ k samostatnému vyřízení a bude na něm moci pracovat podle svých obvyklých metod a bez rušivých zásahů odjinud.

Kdesi uvnitř měl stále neurčitý pocit, že mu něco chybí, ale nevěděl co. Snad opravdový zájem o to, co má na stole před sebou.

Nedělalo mu nikdy potíž izolovat se a teď se mu zdálo, že se definitivně octl na nejlepší cestě stát se podivínským samotářem, člověkem bez touhy po styku s ostatními lidmi, bez touhy po pospolitosti a bez opravdové vůle probít se z vakua, které ho obklopuje.

Scvrkává se snad v úspěšně sloužícího robota, zavřeného o samotě jakoby pod poklopem na sýr, pod zvonem z neviditelného skla?

Pokud šlo o případ, který měl řešit, neměl žádné pochybnosti. Buď jej vyřeší, nebo také nevyřeší. Procento objasněných vražd nebo zabití, které se projednávaly v jeho oddělení, bylo vysoké.

Spočívalo to z převážné části v tom, že zločiny byly zpravidla málo komplikované a viníci měli sklon kapitulovat a přiznat vinu.

Kromě toho byl tento úsek policejní činnosti relativně dobře vyzbrojen. Lépe vybavena, uvažováno v poměru k zločinnosti, kterou měla potírat, byla jen jediná větev policejního aparátu, totiž státní bezpečnost, jež vlastně neměla, co by plnila, protože se věčně zabývala jen registrací komunistů a tvrdošíjně odpírala vidět různé více nebo méně exotické fašistické organizace, a musila si proto sama vymýšlet politické zločiny a možná bezpečnostní rizika, aby měla vůbec co dělat. Podle toho vypadal výsledek její činnosti, byl totiž směšný. Tvořila však jakousi taktickou politickou rezervu, připravenou k zasáhnutí proti nepříjemným ideologiím. A nebylo nesnadné představit si situace, v kterých by už ani trochu nevzbuzovala v lidech smích.

Ovšem i komise pro vyšetřování vražd někdy zaznamenala neúspěchy.

Šetření se octlo ve slepé uličce a bylo poznenáhlu odloženo ad acta. Nezřídka přitom šlo o případ, kde viník byl znám, ale protože zatvrzele zapíral, nemohl být usvědčen. Čím primitivnější byl zločin, tím skrovnější byl často usvědčující materiál.

Za typický případ mohlo sloužit poslední fiasko Martina Becka.

Jeden už nemladý muž kdesi na severu v řídce obydleném Lapplandu zabil sekerou svou stejně starou ženu. Důvodem k tomu bylo, že měl delší čas poměr s jejich poněkud mladší děvečkou a nakonec měl už dost ženiných věčných řečí a žárlivosti. Potom uložil mrtvolu do dřevníku, a protože to bylo v zimě a hodně mrzlo, počkal skoro dva měsíce, než uvázal na sáňky dveře a odvezl ženu do nejbližší vsi, vzdálené od jejich usedlosti dobré dvě míle cesty. Pak prostě řekl, že žena upadla a narazila hlavou na sporák a že ji nemohl dříve pro mráz dovézt do vsi. Kdekdo v kraji věděl, že je to lež, ale muž opakoval svoje, a stejně tak i děvečka, a místní policie při neodborném ohledání místa zločinu zničila všechny stopy. Byla tedy zavolána pomoc a Martin Beck strávil dva týdny v jakémsi podivném hotýlku, než se vzdal a odjel domů. Ve dne vyslýchal vraha a večer seděl v jídelně a slyšel, jak se mu místní lidé za zády pochechtávají.

Avšak neúspěch byl u nich skutečně výjimkou. Svärdův případ byl zcela zvláštní povahy a vlastně nepřipomínal nic z toho, čím se Martin Beck doposud zabýval. To by ho bylo mělo podněcovat k práci, ale Martin Beck nemiloval rébusy a necítil se ani za mák povzbuzen, neřku-li vzrušen.

Výsledek jeho středeční práce u psacího stolu byl také přiměřeně hubený.

Údaje o zesnulém Svärdovi, které mohl vyrýžovat z obvyklých pramenů, nepřinesly mnoho, na čem by se dalo stavět.

V trestním rejstříku nebyl o Karlu Edvinovi Svärdovi žádný záznam, což vlastně neznamená nic jiného, než že nebyl nikdy odsouzen pro nějaký přečin. Kolika z těch, kteří přestupují zákon, se však podaří proklouznout a nejsou vůbec postaveni před soud? Nemluvě už o tom, že zákony již samy o sobě jsou vydávány proto, aby chránily jisté společenské třídy a jejich pochybné zájmy, a jinak se zdají sestávat především z mezer.

Výtah z rejstříku protialkoholní správy měl Svärd čistý, což znamená, že alkoholik patrně nebyl. U osoby jeho postavení totiž úřady jistě sledovaly její zvyklosti co do pití. Ve Švédsku je

tomu totiž tak, že když se opíjí horních deset tisíc, říká se tomu kultura pití, kdežto spoluobčané nižší třídy se stejnými potřebami jsou ihned orazítkováni jako alkoholici nebo případy vyžadující speciální péči, načež jsou ponecháni bez péče.

Svärd pracoval po celý svůj dospělý věk ve skladištích, naposledy u jedné spediční firmy.

Trpěl bolestmi páteře, obvyklý jev v tomto povolání, a jakmile dovršil šestapadesát let, byl lékařsky uznán za práce neschopného.

Od té doby se zřejmě protloukal se svou penzičkou, jinými slovy náležel do kategorie lidí, kvůli nimž obchodní domy udržují předimenzované pulty s konzervami pro psy a kočky.

Však také napolo zkonzumovaná plechovka kočičí konzervy značky Mňau byla jedinou zdánlivě poživatelnou věcí, kterou našli v jeho spížce.

O nic víc než toto Martin Beck ze svého středečního pátrání nevytěžil.

Pár dat, jistě bezvýznamných.

Svärd byl rodilý Stockholman, jeho rodiče zemřeli ve čtyřicátých letech, nebyl nikdy ženat ani neměl k nikomu vyživovací povinnost.

Nikdy se neobrátil na sociální péči.

V podniku, kde byl naposledy zaměstnán, si na něho nikdo nevzpomínal.

Lékaři, který ho posuzoval po zdravotní stránce, se podařilo najít několik záznamů. Říkalo se tam, že pacient je neschopný fyzické práce a příliš starý, aby se mohl přeškolit. Dále tam stálo, že Svärd prohlásil, že nechce už pracovat, protože to nemá smysl.

Možná že také nemá smysl snažit se vypátrat, kdo ho to eventuálně sprovodil ze světa a v kladném případě proč.

Ježto se zdálo nepochopitelné, jakým způsobem to mohlo být provedeno, připadalo jednodušší nejdříve najít vraha a pak se ho zeptat, jak při tom postupoval.

*

Byl tedy čtvrtek a pomalu se už schylovalo k večeru. Sotva hodinku po návštěvě u mužů s nepěkně zavánějícím dodávkovým vozem pokusil se Martin Beck znovu navštívit onen dům v Tulské ulici.

Vlastně jeho pracovní doba již skončila, ale neměl vůbec chuť jít domů.

Vystoupil opět do druhého poschodí a pak půl minutky čekal, až zase chytil dech.

Prohlížel si přitom oválný emailovaný štítek u dveří se zelenými písmeny na bílé půdě.

RHEA NIELSENOVÁ

Nebylo tam tlačítko elektrického zvonku, zato starodávné táhlo.

Zaklinkal zvonek. Jinak se nestalo nic.

Byl to starý činžovní dům a dveřními tabulkami z rýhovaného skla viděl Martin Beck, že se v předsíni svítí. To znamenalo, že někdo je doma, protože při jeho první návštěvě bylo všude zhasnuto.

Po přiměřeně dlouhé době znovu zatáhl za táhlo zvonku. Zaklinkání se opakovalo. Bylo slyšet šouravé rychlé kroky a na matném dveřním skle se míhal něčí stín.

Martin Beck byl zvyklý pohotově si udělat úsudek o lidech, s kterými se ve službě setkal. Jen jakýsi předběžný postřeh, než se zas vrátil do služební pózy.

žena, která mu otevřela, vypadala nanejvýš na pětatřicátnici, ale cosi mu říkalo, že je jí o několik roků víc.

Byla poměrně malá, podle odhadu tak metr padesát osm. Měla statné tělo, kompaktně stavěné, ale působila dojmem člověka spíš pružného a dobře trénovaného než zavalitého a neohrabaného.

Rysy jejího obličeje byly nepravidelné a výrazné. Oči měla modré s pevným pohledem neznajícím kompromisů: dívala se Martinu Beckovi přímo do očí, jako by měla ve zvyku vyřídit všechno bez okolků, ať už je to cokoli.

Její světlé, rovné, krátce přistřižené vlasy byly teď mokré a pocuchané. Voněla čistotou, možná také bylinkovým mýdlem. Měla na sobě bílé tričko s krátkými rukávy a světle modré odřené džínsy, jejichž barva svědčila o tom, že byly už stokrát v pračce. Tričko zřejmě měla na sobě sotva několik vteřin: na ramenou i prsou se jí šířily mokré skvrny.

A dále: Byla poměrně široká v ramenou a štíhlá v bocích, měla krátký krk a na opálených pažích světlé chmýří. Byla bosá.

Chodidla měla poměrně krátká a prsty rovné, jako kdyby zpravidla nosila pohodlné sandály nebo dřeváčky nebo nejraději asi vůbec nic.

Martin Beck si uvědomil, že si prohlíží její nohy se stejnou odbornickou pečlivostí, jakou věnovával krvavým stopám a mrtvolným skvrnám, a zdvihl rychle pohled k její tváři.

Její oči hleděly teď pátravě a čelo měla lehce svraštěné.

„Myla jsem si právě vlasy,“ řekla.

Její hlas zněl chraptivě, byla možná nachlazená nebo velká kuřačka nebo prostě měla už od přírody takový hlas.

Martin Beck pokývl.

„Křikla jsem: Dále! Dokonce dvakrát. Dveře nejsou zamčené. Když jsem doma, málokdy zavírám. To se ví, pokud nechci mít klid.

Neslyšel jste, že volám?“

„Ne. Vy jste Rhea Nielsenov á?“

„Samozřejmě. A vy jste od policie, že ano?“ Martin Beck měl schopnost utvořit si rychlý úsudek, ale tentokrát měl pocit, že narazil na někoho, kdo stojí v tomto ohledu nad ním. Ta ženská ho v několika vteřinách zařadila do správné škatulky a kromě toho její pohled nasvědčoval, že si už o něm udělala celistvý úsudek. Jaký, to se teprve ukáže.

Její pohotový úsudek by ovšem mohl mít vysvětlení v tom, že návštěvu policie čekala, ale Martin Beck nevěřil, že by tomu tak bylo.

Vytáhl náprsní tašku, aby ukázal svou legitimaci. Odbyla ho.

„Stačí, když řeknete, jak se jmenujete. A pojďte, sakra, dál. Mám za to, že mi přece něco chcete. A že ani jeden, ani druhý nemáme chuť povídat si spolu tady na schodech.“ Martin Beck cítil, že je vyveden z obvyklé rovnováhy, sice jen nepatrně, ale na druhé straně měl velmi, velmi zřídka důvod prožívat tento pocit.

Jeho společnice se náhle otočila a vešla první dovnitř. Nemohl hned odhadnout, jak je byt velký ani jak jsou jeho místnosti využity. Byly útulně zařízeny, třebaže nábytek tam byl starý a každý kus z jiné vsi.

Řada dětských kreseb připevněných napínáčky nasvědčovala, že má patrně rodinu. Výzdoba stěn byla ostatně velmi rozmanitá a nestejnorodá. Visely tam olejomalby a kresby a staré fotografie v oválných rámech, ale také plakáty a výstřižky z časopisů, mezi nimi Leninův portrét. Pokud však mohl postřehnout, většinou byly nepolitické. Měla tam spoustu knih, na policích i narovnané kde se dalo, úctyhodnou sbírku gramofonových desek, stereofonní zařízení, dva staré a zřejmě hodně používané psací stroje, kupy novin, a především ležely všude papíry, většinou hektografované a sešité. Vypadaly skoro jako policejní raporty. Martin Beck usoudil, že jde o kompendia nejrůznějších druhů, že Rhea Nielsenová někde něco studuje.

Šel za ní kolem čehosi, co vypadalo jako dětský pokoj, Ale bylo tam pěkně ustláno a vůbec krásně uklizeno, takže ti, kdo tam zpravidla bydlí, sotva mohli být nablízku.

Vždyť je přece léto a většina dětí i jen trochu zámožných rodičů je na venkově, z dosahu

zkaženého městského vzduchu a absurdních městských životních podmínek.

Podívala se na něho přes rameno ne právě zvlášť obdivně a řekla:

„Nebude vám proti mysli, když se usadíme v kuchyni? Kdyby vám to snad vadilo, tak jen řekněte!“ Její tón nebyl nijak přátelský, ale také ne vysloveně nepřátelský.

„Proč by to mělo vadit?“

„Tak si sedněte.“ Přešli zatím do kuchyně. Posadil se u velkého kulatého stolu.

Stálo tam šest židlí, každá jiná, ale všechny veselých barev. A ještě zbývalo dost místa pro další.

Rhea působila dojmem nervózního člověka, chvilenku nebyla v klidu, ale jako by to byl její normální stav. Pod kamny stál pár červených dřeváků. Vklouzla do nich a odklapala z dohledu. Martin Beck slyšel, jak tam čímsi rachotí. A současně jak se rozběhl motor, ozvala se:

„Neřekl jste, jak se jmenujete.“

„Beck. Martin Beck.“

„A vy jste policista?“

„Ano.“

„A co jste zač?“

„Od kriminální policie.“

„Platová třída dvacet pět?“

„Dvacet sedm.“

„Vida. To není tak špatné.“

„Ovšemže.“

„Jak se vám to říká?“

„Komisař.“ Motor šuměl. Byl to zvuk dobře známý z někdejší doby. Martin Beck poznal téměř hned, co Rhea dělá: Suší si narychlo vlasy vysavačem prachu.

„Já jsem Rhea,“ řekla. „Ale o tom je ovšem zbytečné mluvit. Moje jméno stojí přece na dveřích.“ Kuchyně byla veliká, jak tomu často bývá ve starých domech.

Třebaže tam byl velký stůl a plno míst k sezení, vešly se tam ještě nejen plynový sporák a dřez na mytí nádobí, ale také lednička a mrazicí box a myčka nádobí, a ještě tam bylo plno volného místa. Na polici nad dřezem stály hrnky. a kotlíky a pod ní visely na háčcích různé produkty přírody, například větvičky pelyňku a tymián, hrozny jeřabin, sáčky sušených smržů a bedel a tři dlouhé pletence česneku: věci, které vytvářejí osobitou atmosféru a šíří aromatickou vůni, ale v domácnosti ne právě nepostradatelné. Pelyněk a jeřabiny, to je dobré koření do pálenky a tymián se může dávat do hrachové polévky, i když Martin Beck sám dával přednost majoránce za dob, kdy jeho žaludek ještě snášel tuto švédskou delikatesu: Houby je dobré mít po ruce pokaždé, ví-li člověk, jak je použít. Naproti tomu na česnek je třeba se dívat jako na dekoraci, protože taková spousta by musela stačit pro celou životní potřebu normálního člověka.

Rhea se vrátila do kuchyně, ještě se dočesávala. Hned si všimla jeho pohledu a řekla:

„To aby se udrželi upíři v patřičné vzdálenosti.“

„Česnekem?“

„Ovšem. Nechodíte do kina? Peter Cushing ví o upírech kdeco.“ Měla teď na sobě namísto promáčeného trička cosi tyrkysového.

Bylo to bez rukávů a připomínalo to na všech svých podstatných vlastnostech spodní živůtek. Martin Beck konstatoval, že má v podpaží plavý porost, že má drobná prsa a nepotřebuje žádnou podprsenku. Však také na sobě nic podobného neměla a na látce živůtku se jí rýsovaly prsní bradavky.

„Tak policista,“ řekla. „Kriminální komisař.“ Podívala se po něm tím svým přísným pohledem a svraštila čelo.

„To bych si nikdy nepomyslela, že úředníci v dvacáté sedmé platové třídě provádějí pátrání v terénu.“

„Zpravidla to také sotva dělají,“ připustil. Posadila se ke stolu, ale hned zase vstala. Hryzla si klouby prstů.

Martin Beck usoudil, že je načase, aby projevil nějakou iniciativu.

Řekl: „Rozumím-li vám dobře, nejste vůči policií zvlášť příznivě naladěna.“ Obdařila ho rychlým pohledem a řekla: „To nejsem. Nemohu tvrdit, že bych z ní někdy měla nějaký užitek. A ani neznám nikoho, kdo by ho měl: Naproti tomu znám spoustu lidí, kterým způsobila jen nepříjemnosti a potíže.“

„Budu se tedy, paní Nielsenová, snažit, abych vás obtěžoval co nejméně.“

„Říkají mi všichni Rhea.“

„Pochopil jsem správně, náleží vám tato nemovitost?“

„Ano. Zdědila jsem tenhle dům před několika lety. Ale nemáme tu nic pro policii. žádná opiová doupata, žádné hráčské brlohy, dokonce ani prostitutky nebo zloděje.“ Odmlčela se na chvilku.

„Možná že se tu pěstuje svým způsobem podvratná činnost: zločin myšlení! Ale vy přece nemáte nic společného s politickou policií.“

„Můžete si tím být jista?“ Rozesmála se, náhle a od srdce. Pěkným, nakažlivým smíchem.

„Nežijeme přece sto let za opicemi,“ namítala.

Nikoli, to opravdu ne. Pomyslel si Martin Beck.

Nahlas řekl: „Máte pravdu. Zabývám se téměř výlučně násilnostmi. Vraždami a zabitím.“

„Tady nevedeme ani jedno, ani druhé. Ani žádnou rvačku jsme tu už po tři léta neměli. Ačkoli letos v zimě vypáčil někdo v podkroví komoru a sekl tam hromadu haraburdí. Musila jsem to hlásit na policii, pojišťovna to tak požadovala. žádný strážník se tu sice nikdy neukázal, oni nemají čas, ale pojišťovna nám skutečně zaplatila. To hlášení policii bylo zřejmě jen pro formu,“ Podrbala se na šíji a dodala: „Tak tedy, co chcete vy?“

„Pohovořit si o jednom zdejším nájemníkovi.“

„O jednom z mých?“ Svraštila obočí a položila důraz na slovo „mých“, jako by ji ta možnost opravdu znepokojovala a udivovala.

„Není to žádný z nynějších,“ řekl. „Letošního roku se odstěhoval jen jediný.“

„Svärd.“

„Skutečně. Bydlil tu člověk, který se jmenoval Svärd. Odstěhoval se letos na jaře. Co je s ním?“

„Zemřel.“

„Nač?“

„Na kulku v prsou.“

„Kdo ho zastřelil?“

„Možná že to byla sebevražda. Ale nejsme o tom přesvědčeni.“

„Nemohli bychom spolu hovořit lidštěji?“

„Rád. Ale co tím myslíte? že odložíme titulování?“ Zavrtěla hlavou. Potom řekla: „Formální řeči nejsou k ničemu.

Hnusí se mi. I když dovedu vystupovat docela korektně, jakmile je to zapotřebí. Dovedu ze sebe udělat fešandu a nastrojit se, jestliže je to nezbytné, a používám dokonce i rtěnku a tužku na obočí.“ Martin Beck měl pocit podivné nejistoty.

Pojednou se zeptala: „Nechceš čaj? Čaj je skvělá věc.“ Skutečně měl chuť na čaj, ale řekl: „Kvůli mně to není vůbec nutné. Nechci nic.“

„Hlouposti!“ prohlásila. „Řečičky. Počkej chvilku, seženu taky něco k snědku. Takový

teplý obložený chlebíček bodne.“ Pojednou si uvědomil, že má taky na chlebíček chuť. Nežli se zmohl na odmítnutí, pokračovala už znovu:

„Je to za deset minut. Já mám jídlo hotové jedna dvě. Nedělám s tím žádná kouzla! Tak je to správné. Člověk se pokaždé musí snažit udělat ze všeho to nejlepší. Když všechno vypadá pod psa, může vždycky připravit něco dobrého na zub. Například čaj a chlebíčky, pěkně v troubě pečené, a potom si můžeme popovídat.“ Zdálo se nemožné odmítnout. Tušil teď u ni cosi nového. Rys tvrdohlavosti a pevné vůle, které by mohlo být těžké vzepřít se.

„Prosím,“ řekl krotce.

Ještě než stačil vypravit ze sebe to slovíčko, měla se už k dílu.

Nadělala při tom plno hluku, ale byla zároveň kupodivu rychlá a výkonná.

Opravdu dosud nezažil něco podobného, alespoň ve Švédsku nikoli.

Po těch sedm minut, které si příprava chlebíčků vyžádala, nepromluvila. Výsledek, šest teplých chlebíčků s plátky rajčat a zapečeným sýrem a velká konvice čaje.

Zatímco improvizovala pohoštění, pozoroval ji a znovu se v duchu ptal, kolik jí může být.

Když si pak proti němu sedala, řekla: „Sedmatřicet. Třebaže si většina lidí myslí, že jsem mladší.“ Byl příliš překvapen, aby to mohl skrýt: „Jak jsi jen věděla…,“ začal.

„Právě na to jsi myslel, vid. Teď jez!“ Chutnalo mu.

„Já jsem věčně hladová,“ řekla. „Jím desetkrát dvanáctkrát denně.“ Osoby, které jedí desetkrát dvanáctkrát denně, mívají problém s váhou.

„Ale přesto netloustnu,“ řekla. „Ostatně, co na tom. O nějaké kilo víc nebo míň, to člověka nezmění. Alespoň já jsem taková.

Ačkoli jakmile nedostanu najíst leze mi to na mozek.“ A zhltla naráz tři chlebíčky. Martin Beck snědl jeden a po chvilce váhání ještě druhý.

„Dalo by se to tak říct.“

„Zřejmě máš o Svärdovi své mínění,“ řekl pak. Rozuměli si velice snadno. A kupodivu žádného z nich to neudivovalo.

Připadalo jim to prostě úplně samozřejmé.

„Bylo na něm tedy něco zvláštního,“ navazoval Martin Beck.

„To tedy bylo,“ řekla Rhea. „Byl to divný, nepříjemný člověk.

Hrozně zvláštní chlapík. Nevyznala jsem se v něm, a tak jsem byla opravdu ráda, když se odstěhoval. Ostatně, jak zemřel?“

„Našli ho osmnáctého minulého měsíce v jeho bytě. To tam ležel mrtvý alespoň šest týdnů. Pravděpodobně déle. Podle dohadů asi dva měsíce.“ Otřásla se a řekla: „Br. Nestojím o to, slyšet podrobnosti. Víš, jsem trochu citlivá na příliš rozvleklé odpornosti. Zdá se mi pak o tom.“ Měl v úmyslu ujistit ji, že bude ušetřena zbytečného popisu. Pak měl pocit, že je to zbytečné říkat.

Místo toho řekla sama: „Jedno je v každém případě jasné.“

„A co?“

„že by se to určitě nemohlo stát, dokud bydlel tady.“

„Proč ne?“

„Protože bych to byla nepřipustila.“ Opírala si bradu levou rukou, s ukazováčkem a prostředníkem po obou stranách nosu. Měla ostatně pěkně velký nos a silné ruce s velmi krátkými nehty. Hleděla vážně na Martina Becka.

Pak zase zničehonic vyskočila a šátrala rukou po kuchyňské polici, až našla zápalky a balíček cigaret. Kouřila a kouř hluboko vdechovala:

Zamáčkla cigaretu, snědla čtvrtý chlebíček a zůstala sedět s lokty na kolenou a skloněnou hlavou. Podívala se po svém společníkovi a řekla:

„Možná že bych mu nemohla zabránit, aby zemřel. Ale nebyl by tam zůstal dva měsíce ležet, abych si toho nevšimla. Ani dva dny ne.“ Martin Beck nic neřekl. Jistě má pravdu.

„Domácí páni v téhle zemi jsou to nejhorší, co existuje,“ dodala pak: „Ale náš

společenský systém přece přímo povzbuzuje k vykořisťování.“ Kousl se do spodního rtu. Martin Beck nikdy nechodil s žádným politickým názorem na trh a pokaždé se snažil vyhnout rozhovoru s politickým zaměřením.

Rhea pokračovala:

„žádnou politiku, co? Tak pošleme politiku k vodě. Ale už je to tak, že jsem se sama stala paní domácí, náhodně, bez svého přičinění. Jak jsem řekla, zdědila jsem tenhle barák. Je to vlastně docela dobrý dům, ale když jsem ho dostala a přestěhovala se sem, byla to učiněná krysárna. Můj táta jistě nevyměnil celých deset let jedinou žárovku ani nezaplatil jediné rozbité okno.

Bydlel daleko odtud a zajímal se jen o vybírání činže a vyhazováni nájemníků, když nemohli včas zaplatit. Potom byty rozdělil a pronajímal jednotlivé postele sviňácky draho zahraničním dělníkům a ostatním, kteří neměli žádnou jinou volbu.

Museli přece někde bydlet. Je to stejný obrázek skoro ve všech takovýchhle barácích.“ Martin Beck slyšel, že někdo otvírá dveře z chodby a vchází do bytu. Rhea si toho vůbec nevšimla.

Do kuchyně vešla mladá žena. Měla na sobě pracovní plášť a nesla ranec.

„Ahoj,“ řekla. „Mohu si půjčit pračku?“

„Jistěže.“ Děvče nevzalo Martina Becka vůbec na vědomí, ale Rhea řekla:

„Vy se jistě neznáte. Tohle je, ale jak se vlastně jmenuješ?“ Martin Beck vstal a podal ruku.

„Martin,“ řekl.

„Ingela,“ řeklo děvče.

„Právě se sem nastěhovala,“ vysvětlovala Rhea. „Bydlí v bytě po Svärdovi.“ Obrátila se k děvčeti s rancem. „Co říkáš bytu?“

„Skvělý. Ale záchod zase dneska zlobí.“

„Hrome. Zavolám zítra ráno instalatérovi.“

„Jinak je všechno efef. Poslyš . .“

„Copak?“

„Nemám čím prát.“

„Prací prostředky stojí za vanou.“

„Jsem nadobro švorc.“

„To nevadí. Neber si víc než za padesát ůrů. Můžeš mi, až se to hodí, prokázat nějakou protislužbu. Zavřít dům nebo tak něco.“

„Prima.“ Děvče zmizelo v koupelně.

Rhea si zapálila cigaretu.

„Tady to máme! Svärdův byt byl opravdu pěkný. Dala jsem ho před dvěma lety opravit. Platil za něj jenom čtyři dvacky měsíčně. Přesto se odstěhoval.“

„Proč?“

„Nevím.“

„žádné nedorozumění?“

„Ne. Nemívám nedorozumění s lidmi, co tu bydlí. Je to zbytečné.

To se ví, všichni máme svoje slabůstky. Ale to je jen zábavné.“ Martin Beck už nic neříkal. Začínal pociťovat příjemné uvolnění.

Kromě toho pozoroval, že není třeba se ptát.

„Svärdovou nejpodivínštější vlastností bylo, že měl na dveřích čtyři zámky. V domě, kde skoro nikdo nezamyká, ledaže chce mít absolutní klid. Když se odtud odstěhoval, odšrouboval všechny ty své řetězy a závory a vzal si celý krám s sebou. Byl stejně dobře zajištěný, jako jsou dneska holčičky.“

„To myslíš v přeneseném slova smyslu?“

„Ano. V sexuálním. U nás strážci společnosti lamentují, že mládež, zejména děvčata, se začíná spouštět už ve třinácti letech. Idioti. Všichni přece víme, že když je člověku třináct nebo tak nějak, začínají s ním šít všichni čerti, ale s pilulkami a s dalším tím šikovným vybavením je přece holka zajištěná jako Fort Knox. Teď už není čeho se obávat. My jsme se k smrti bály otěhotnění. Hrome, proč jsem vlastně začala o tomhletom mluvit?“ Martin Beck se zasmál.

Udivilo ho to. Ale bylo to tak: zasmál se!

„Mluvili jsme o Svärdových dveřích,“ podotkl.

„Ano. A ty ses rozesmál. Myslela jsem si, že to ani nedovedeš.

Nebo že jsi už zapomněl, jak se to dělá.“

„Možná že jsem dneska jenom náhodou ve špatné náladě.“ Byla to nepodařená replika. Rhei přeletěl tváří zákmit zklamání.

Měla prve pravdu a věděla to.

Byla to od něho hloupost, chtít fixlovat:

Řekl: „Promiň.“

„Já se ovšem nezamilovala naostro, než mi bylo šestnáct. Ale dřív to bylo stejně jinačí. To se o nás mluvilo, jako o zajištěném chudobinci, a ono tomu taky tak dříve bývalo. Teď by se mohlo mluvit o zajištěné nejistotě. Někomu se ztratila pointa.“ Zamáčkla cigaretu a dodala věcně:

„Mluvím zatraceně klidně. Pokaždé! A to je jen jedna moje slabost z mnohých. Třebaže to není nějaká charakterová vada. Povídat, to přece není žádný defekt na charakteru, že ne?“ Zavrtěl hlavou.

Podrbala se na šíji a zeptala se: „Ponechal si Svärd i pak všechny ty své zavírací mechanismy?“

„Ano.“ Potřásla hlavou a odkopla dřeváčky z nohou. Opřela paty o podlahu a třela palec o palec.

„Nechápu to. Musel to u něho být nějaký chorobný strach. Ale občas mě to

znepokojovalo. Mám ke klíčům od všech dveří duplikáty. Mnozí z těch, co tu bydlí, jsou už staří. Mohou onemocnět a potřebovat pomoc. Člověk se k nim tedy musí nějak dostat. Ale co je platný duplikát klíče, když jsou dveře zabarikádovány zevnitř! Svärd už měl taky svoje léta.“ Zvuky vycházející z koupelny se podivně změnily a Rhea zavolala:

„Ingelo, potřebuješ pomoc?“

„Ano… skoro bych řekla…“ Rhea se zdvihla a v okamžiku byla ta tam. Když se vrátila, řekla:

„Tak už to je., Co se týká stáří, jsme na tom my dva asi tak stejně.“ Martin Beck se usmál. Věděl, že téměř všichni věří, že je mu tak o pět let méně, než je jeho pomalu se blížící padesátka.

„Svärd vlastně ani nebyl tak starý,“ pokračovala Rhea. „Ale vypadal zchátrale. Zřejmě byl na tom hodně špatně. Nepočítal, že bude dlouho živ, a zrovna než se měl stěhovat, byl v nemocnici, na prohlídce. jak mu to dopadlo, nevím. Ale ležel v radioléčebném ústavu a to, myslím, nezní zrovna nadějně.“ Martin Beck zbystřil sluch. To byla pro něho novinka. Ale vtom se dveře z chodby už zase otvíraly. Někdo volal jasným hlasem:

„Rheo?“

„Ano. Jsem tady v kuchyni.“ Vešel mladý muž. Když uviděl Martina Becka, zaváhal, ale

přistrčila mu nohou židli a pobídla ho: „Posaď se.“ Byl asi pětadvacetiletý, středně velký a průměrné postavy. Měl oválný obličej, téměř plavé vlasy, šedé oči a zdravé zuby. Na sobě měl kostkovanou košili, kordové kalhoty a sandály.

V ruce nesl láhev červeného vína. „Vzal jsem tohle s sebou,“ řekl.

„A já měla v úmyslu držet se dnes celý den čaje,“ namítala Rhea.

„Ale okej. Vyndej skleničky sám. Ostatně čtyři. Ingela je vzadu, pere.“ Sehnula se a poškrábala se na levém nártu. Řekla: „jedna láhev, to není zrovna moc pro čtyři lidi. Mám taky něco doma. Můžeš vzít ve spíži ještě jednu láhev. Vlevo za dveřmi. Vývrtka je v hoření zásuvce na dně, vlevo od dřezu.“ Příchozí se řídil jejími pokyny. Zřejmě byl zvyklý na její příkazy. Když se posadil, Rhea řekla:

„Asi jste se ještě nikdy nesetkali. Martin, a Kent.“

„Ahoj!“ řekl mladý muž.

„Ahoj!“ řekl Martin Beck.

Potřásli si rukou.

Rhea nalila a zavolala svým drsným hlasem: „Ingelo, máš tady víno, až budeš hotová.“ Potom se starostlivě zahleděla na mladíka v kostkované košili a řekla:

„Vypadáš smutně. Jak ti to dopadá? Zas něco nehraje?“ Usrkl vína a zakryl si rukama tvář.

„Rheo,“ řekl. „CO Si mám Počít?“

„Pořád žádná práce?“

„Ani sebemenší naděje. Člověk tu sedí s hotovými zkouškami a nikde ho nepotřebují. A čert ví, jestli vůbec někdy bude k něčemu.“ Naklonil se a pokoušel se uchopit Rheinu ruku. Podráždilo ji to a odtáhla ji.

„Dostal jsem dneska zoufalý nápad. Musím se tě zeptat, co o tom soudíš.“

„Tak jak vypadá ten tvůj nápad?“

„Přihlásit se do policejní školy. Tam se člověk dostane třeba i z pomocné třídy. Mají nedostatek lidí a s mými vysvědčeními by měl člověk snadný postup, jen co by se naučil mlátit uličníky po hubě.“

„Tobě se chce mlátit lidi?“

„Víš dobře, že ne. Ale něco užitečného by snad člověk taky mohl dělat. Reformovat zevnitř, jen co bych se dostal přes to nejhorší.“

„Jejich činnost je asi sotva zaměřena jenom na uličníky. A jak bys po tu dobu živil Stinu a děti?“

„Poskytují půjčku. Informoval jsem se dneska, když jsem si byl vyzvednout přihlášku. Mám ty papíry s sebou, chtěl jsem tě poprosit, aby sis pročetla její text. Ty přece všemu rozumíš.“ Vytáhl ze zadní kapsy několik, složených blanketů a brožuru o podmínkách přijetí. Šoupl ji přes stůl a prosil:

„Řekni, není to šílenství?“

„Skoro, ale co ti mám poradit? Ostatně nemyslím, že se policie sebemíň zajímá o myslící lidi, kteří by chtěli reformovat její řady zevnitř. A máš svoje papíry v pořádku? Politicky?“

„Byl jsem jeden čas v Clarté, ale to je všechno. A berou teď kdekoho kromě

organizovaných levičáků. Vyslovených komunistů.“ Chvíli o tom přemýšlela, upila slušný doušek vína a pokrčila rameny.

„No proč ne. Vypadá to bláznivě, ale proč ne, může to být zajímavé.“

„Je tady ale ještě jedna otázka…“ Napil se. Přiťukl si s Martinem Beckem, který se taky napil, zatím jen opatrně.

„Jaká otázka?“ zeptala se Rhea. Vypadala stále podrážděně.

„Ale Rheo, vydrží to člověk? Co myslíš?“ Podívala se úskočně na Martina Becka. Její podráždění zatlačil úsměv.

„Zeptej se tady Martina. To je expert.“ Podíval se po Martinovi s výrazem překvapení a pochyb.

„Ty to znáš?“

„Trochu. Je pravda, že policie potřebuje všechny dobré síly, které může sehnat. Je to rozmanitá práce, jak se správně uvádí v té brožuře, má mnoho různých forem speciálních služeb. Ten, kdo se například zajímá o helikoptéry nebo mechaniku nebo o organizační problémy nebo o koně…“ Rhea. uhodila do stolu, až skleničky poskočily.

„Nekecej nesmysly,“ vyjela na něho. „Odpověz mu, sakra, poctivě!“ Martin Beck k svému údivu řekl:

„Člověk má naději vydržet ta první léta, připraví-li se na to, že se bude denně stýkat se skopovými hlavami a že bude vystaven sekýrování ze strany nadřízených, což jsou buď štrébři, nebo chvastouni, nebo jenom idioti. Člověk si nesmí dělat nároky na vlastní názory. Pak má velkou vyhlídku, že jednou bude taky takový.“

„Zřejmě nemáš policii v lásce,“ řekl Kent nedůvěřivě. „Ale tak zlé to snad není. U nás se na policii dívají všichni s nenávistí.

Co si o tom myslíš ty, Rheo?“ Rozesmála se teď doopravdy srdečně. Potom ho vybídla:

„Zkus to. Jistě z tebe bude dobrý policista. Všechno ostatní se zdá vyloučeno. Konkurence tam prý není příliš nebezpečná.“

„Mohla bys mi pomoct vyplnit. tu přihlášku?“

„Dej mi pero.“ Martin Beck měl pero v náprsní kapse a hned ji je podával.

Opřela si plavou hlavu do dlaně a dala se do psaní, plně soustředěna na svůj úkol.

„Tohle je načmáráno jen tak nanečisto,“ omlouvala se. „Vyplň potom ten druhý exemplář na stroji. Můžeš si vypůjčit jeden z mých.“ Děvče jménem Ingela bylo zatím hotovo s prádlem. Přišla do kuchyně a posadila se tam. Hovořilo se teď zcela povšechně, nejvíc o cenách potravin a o fušování razítky s datem výroby na poživatinách. Ingela zřejmě pracovala někde v

samoobsluze.

Zaklinkal zvonek, dveře do chodby se otevřely a někdo přicházel šmaťchavým krokem. Byla to postarší paní. Stěžovala si:

„Moje televize má špatný obraz.“

„Jestli je to anténou, poprosím Erikssona, aby se na to zítra podíval. Jinak budeme muset opravit přijímač. Je už, toťseví, opotřebovaný, ale mám známé, kteří mají jeden navíc. V nejhorším případě si můžeme vypůjčit jejich starý. Zařídím to zítra.“

„Dneska jsem pekla a vzala jsem Rhei bochánek.“.

„Děkuji. Je to od vás velmi laskavé. S tou televizí se to už nějak spraví, uvidíte, teti.“ Byla teď hotova s vyplňováním formulářů a podala je mladému muži v kostkované košili. Měla to jedna dvě, až to udivovalo.

Znovu se podívala na Martina Becka, tím svým pevným pohledem jako prve.

„Když je člověk domácím pánem, musí fungovat taky jako sociální kurátor,“ podotkla. „Vidíš! Je to nezbytné, ale domnívám se, že všichni nesmýšlejí stejně jako já. Skoro všichni jen spekulují a na všem škudlí. Dál už neuvažují, a to pokládám za špinavost.

Snažím se dělat, co můžu, lidé by měli v domě pociťovat jakousi pospolitost a mělo by jim tam být dobře. Byty jsou teď tady u nás pěkné, ale na vnější opravy mi nezbývá. Nerada bych na podzim zvyšovala nájemné víc, než bude nezbytné. Trochu ale přece jen musím přirazit. S domem je spousta práce, když má být dobře udržován. Mám přece odpovědnost za nájemníky.“ Martin Beck se tam cítil překvapivě dobře. Neměl ani trochu chuť opustit tuhle kuchyni. Kromě

toho byl trošku ospalý. Jistě za to může to víno! Už dobrých patnáct měsíců nevěděl, co je to napít se.

„Počkat ale! Hovořili jsme přece o Svärdovi!“

„Měl doma nějaké cenné věci?“

„To neměl. Dvě židle, stůl a postel. Špinavý koberec a jen to nejnutnější, pokud jde o domácí vybavení. Šaty sotva nějaké. To jeho zamykání muselo mít příčinu v nějakém komplexu. Vyhýbal se všem. Se mnou sice mluvil, ale jen když to bylo absolutně nevyhnutelné!“

„Pokud tomu rozumím, byl chudý jako kostelní myš.“ Rhea vypadala velmi zamyšleně. Nalila si a pila.

„Tím si nejsem tak úplně jistá,“ řekla. „Působil skoro dojmem, jako by se ho držela skrblická mánie. Nájem sice vždycky zaplatil, ale měl ve zvyku věčně přitom žehrat. A přece platil jen čtyři dvacky měsíčně. Pokud vím, nekoupil si k jídlu nikdy nic jiného než psí konzervy. Totiž, byla to vlastně kočičí dieta!

Nepil. Neměl vůbec žádná vydání. Takže i kdyby byl měl jen tu penzi, mohl si klidně tu a tam dopřát kousek salámu. Jen co je pravda, zatraceně mnoho starých lidí je živo o psích konzervách, ale zpravidla platí vyšší nájem a mají větší nároky na život, například si občas dopřejí půlčík dezertního vína. Svärd neměl ani rádio. Učili jsme se v psychologii o lidských typech, které jsou živy z bramborových slupek a chodí v šatech starých půl století, a přesto mají poschovávány v matracích statisíce. To se všeobecně ví. Je to psychický fenomén, zapomněla jsem už, jak se mu říká.“

„Ale ve Svärdových matracích nebyly žádné peníze.“

„A odstěhoval se! To se mu nepodobalo. Jeho nový byt musel být dražší a přestěhování těch jeho několika krámů taky něco stálo.

To mi nehraje.“ Martin Beck vyprázdnil svou skleničku. Byl by rád zůstal mezi tamějšími lidmi, ale musel už jít.

Dověděl se něco, o čem potřeboval přemýšlet.

„Půjdu. Sbohem. A děkuji.“

„Chtěla jsem dělat špagety s masovou omáčkou. Není to tak špatné, když si člověk připraví omáčku sám. Zůstaň ještě chvíli.“

„Ne, musím už jít.“ Vyprovázela ho ke dveřím, bosa. Šli kolem dětského pokoje.

Podíval se dovnitř.

„Děti jsou na venkově. Jsem rozvedená,“ řekla.

Po kratičkém odmlčení dodala:

„Ty taky, že?“

„Ano.“ Ve dveřích řekla:

„Tak ahoj! Přijď zase. Mám na letní univerzitě přednášky přes den, ale po šesté bývám vždycky doma.“ Krátká odmlka. Podívala se na něho vlídně a dodala:

„Můžeme si přece povídat o Svärdovi.“ Shora přicházel po schodech obtloustlý mužský v pantoflích a nažehlených šedivých kalhotách. Na světlé košili měl připevněn odznak Ligy pro spojené národy.

„Rheo, na půdě je rozbitá žárovka,“ hlásil.

„Vezmi si v zásobní skříni novou,“ řekla mu. „Stačí pětasedmdesátiwattová.“

„Pozoruju, že bys rád zůstal,“ řekla pak Martinu Beckovi. „Zůstaň tedy.“

„Ne. Už musím jít. Děkuji za čaj, za chlebíčky i za víno.“ Viděl, že chviličku pomýšlela ho ovlivnit. Patrně: špagetami jako prostředkem nátlaku.

Ale nechala toho a řekla: „Tak ještě jednou ahoj!“

„Ahoj.“ žádný z nich neřekl: Na shledanou!

Zatímco se Martin Beck loudal městem k jihu, domů, setmělo se.

Myslel na Svärda. Myslel na Rheu. Bylo mu lehko, jak už hodně, hodně dávno ne, ale dosud si to neuvědomoval.

Dvacátá druhá kapitola

Kollberg a Gunvald Larsson seděli proti sobě u Larssonova psacího stolu a bylo na nich vidět, že o něčem přemýšlejí.

Byl stále ještě čtvrtek a právě před chvílí zanechali Buldozera Olssona samotného s jeho sny o blížícím se šťastném dnu, kdy dostane Wernera Roose za mříže.

„Co to vlezlo Buldozerovi do hlavy!“ řekl Gunvald Larsson. „To chce doopravdy Mauritzona jen tak beze všeho pustit?“ Kollberg pokrčil rameny. „Asi to už tak bude.“

„Pak ale nechápu, že ho nechce dát sledovat,“ pokračoval Gunvald Larsson. „Jsou přece ty nejlepší vyhlídky, že by se to svrchovaně vyplatilo. Nebo myslíš, že má Buldozer za lubem nějakou jinou geniálnost?“ Kollberg zamyšleně vrtěl hlavou.

„Ne, řekl bych, že se to má asi takhle: Buldozer raději obětuje to, co by sledováním Mauritzona mohl získat, než aby ztratil, co je pro něho cennější.“ Gunvald Larsson svraštil obočí.

„A co by to mohlo být?“ zeptal se. „Nikomu přece nejde víc než Buldozerovi o to, dostat se téhle lupičské lůze na kobylku.“

„To máš pravdu,“ řekl Kollberg. „Ale přemýšlel jsi o tom, že sotva existuje mezi námi někdo, kdo má tolik skvělých informačních pramenů jako Buldozer? Zná spoustu starých zlodějů, štamgastů z längholmské věznice, a ti k němu mají nezvykle velikou důvěru, protože je nikdy nepodvedl a vždycky dodrží slovo. Spoléhají na něho, vědí, že nikdy neslibuje nic, co nemůže dodržet. Tihle donašeči jsou pro něho ohromným přínosem.“

„Chceš tím říct, kdyby se ukázalo, že dává svoje donašeče sledovat, jakmile k němu přijdou s nějakým tipem, že by byl konec jejich důvěře, a tím i těm jejich skvělým informacím?“

„Právě tak,“ řekl Kollberg.

„Ať už je to tak nebo tak, já si myslím, že je to nesmysl nechat si utéct takovou šanci,“ stál na svém Gunvald Larsson. „Kdybychom si teď docela diskrétně ověřili, kam Mauritzon odtud zamíří a co podnikne, nemusel by s tím přece mít Buldozer žádné starosti.“ Pohlédl tázavě na Kollberga.

„Okej,“ souhlasil Kollberg. „Jsem sám zvědav, co pan Trofast Mauritzon hodlá teď podniknout. Trofast znamená věrný, je to křestní jméno, nebo příjmení?“

„Psí,“ řekl Gunvald Larsson. „Možná že občas vystupuje v psím přestrojení. Ale teď sebou musíme hodit, myslím, že může být každou minutu propuštěn. Kdo začne?“ Kollberg se podíval na své nové náramkové hodinky, byly stejné značky a byl to tentýž model jako jeho staré, vyprané v pračce.

Nejedl už dobře dvě hodiny a začal mít hlad. Když se člověk odtučňuje, má jíst málo, ale často, četl to tak kdesi, a s rozkoší se přidržoval alespoň druhé poloviny této rady.

„Navrhuji, abys začal ty,“ řekl. „Budu se zdržovat tady poblíž telefonu, tak jen zatelefonuj, kdybys potřeboval pomoc nebo potřeboval vystřídat. Ostatně vezmi si můj vůz, není tak nápadný jako tvůj.“ Vytáhl klíčky od svého vozu a podával je kolegovi. „Dobrá!“ souhlasil Gunvald Larsson. .

Vstal a zapnul si kabát. Ve dveřích se obrátil:

„Kdyby se Buldozer po mně ptal, něco si vymysli. Tak těbůh, ozvu se.“ Kollberg počkal dvě minuty a pak zamířil do kantýny, aby se neprohřešil proti své odtučňovací kúře.

*

Gunvald Larsson nemusel dlouho čekat. Mauritzon vyšel ven na schody, okamžik váhal a pak se dal Kungsholmskou třídou doprava.

Zahnul do první příčné ulice, došel až na roh Řemeslnické třídy a po ní pokračoval k zastávce autobusů na Kungsholmském náměstí, tam zůstal stát.

Gunvald Larsson čekal ve vratech kousek odtud. Byl si vědom nesnází spojených s tímhle podnikem. jednak při jeho výšce a mohutnosti jeho tělesné schránky bylo těžké zůstat nepozorován i v husté pouliční tlačenici a jednak by ho Mauritzon také ihned poznal, jakmile by zabloudil pohledem v jeho stranu. Kdyby Mauritzon chtěl teď jet autobusem, nemohl by nastoupit do téhož vozu, aniž by nebyl objeven. Na parkovišti taxíků šikmo přes ulici stál jeden volný, doufal, že s nikým neodjede, než bude zapotřebí. Použít Kollbergovo auto si rozmyslel.

Na stanici přijela dvaašedesátka a Mauritzon nastoupil:

Gunvald Larsson počkal, až autobus odjede tak daleko, že už ho Mauritzon nebude moci oknem zahlédnout, a pak namířil naproti k taxíku.

Řídila jej mladá žena s rozcuchanými plavými vlasy a bystrýma hnědýma očima. Nadšeně se rozzářila, když jí ukázal legitimaci a požádal, aby sledovala odjíždějící autobus.

„To je opravdu napínavé,“ libovala si. „Je to nějaký nebezpečný gangster, co ho pronásledujete?“ Gunvald Larsson neodpověděl.

„Chápu, že je to tajemství. Buďte klidný, dovedu mlčet jako hrob.“ Ukázalo se však, že právě tohle vůbec nedovede. „Pojedeme pěkně opatrně, abychom se mohli držet na zastávkách za autobusem,“ ujišťovala.

„Ano,“ řekl Gunvald Larsson, jak dovedl nejúsečněji. „Ale zachovávejte potřebnou vzdálenost.“

„Rozumím, nechcete, aby vás uviděl. Víte co, spusťte clonu proti slunci, nebude vás vidět se shora.“ Gunvald Larsson ji poslechl. Podívala se po něm spiklenecky.

Uviděla přitom jeho zafačovanou ruku a zvolala:

„Jéje, jak jste k tomu přišel? Bil jste se asi s nějakými lumpy, že?“ Gunvald Larsson jen zachrochtal.

„Být policistou je nebezpečné povolání,“ pokračovala. „Ale jistě hrozně napínavé. Než jsem začala dělat taxikářku, chtěla jsem se dát k policii, fakticky. Nejradši bych byla detektivem, ale můj muž byl zásadně proti tomu.“ Gunvald Larsson mlčel.

„Ačkoli jezdit s taxíkem může být taky docela vzrušující. Jako například teď.“ Obdařila Gunvalda Larssona rozzářeným úsměvem. Usmál se na ni také, nuceně a trochu nakřivo. Udržovala po celou dobu vůz ve vhodné vzdálenosti od autobusu a vůbec jela nezvykle dobře, jako by to mělo vyvážit její povídavost.

Gunvald Larsson prohodil jen tu a tam jednoslabičné slůvko, ale jeho šoférka toho stačila spoustu napovídat dřív, nežli Mauritzon konečně v Dahlbergově ulici vystoupil. Vylezl tam z autobusu jenom on, a zatímco Gunvald Larsson vytahoval peníze, mladá taxikářka vedle něho po Mauritzonovi zvědavě pokukovala.

„Nevypadá ani trochu jako zločinec,“ řekla zklamaně.

Dostala peníze a rychle napsala potvrzenku.

„Ale přesto vám přeju hodně štěstí,“ dodala a pomalu odjížděla.

Mauritzon přešel šikmo přes jízdní dráhu a zahnul do Armfeltovy ulice. Jakmile zmizel za rohem, Gunvald Larsson si pospíšil a zahlédl ještě, jak mizí v jedněch domovních dveřích.

Gunvald Larsson je po chvíli otevřel. Zaslechl kdesi v domě přibouchnutí dveří. Vstoupil dovnitř a prohlížel si seznam nájemníků.

Jeho pohled k sobě ihned upoutalo jméno Mauritzon, údivem nad tím povytáhl obočí. Filip Trofast Mauritzon tu tedy bydlí pod svým pravým jménem! Gunvald Larsson si vzpomněl,

že za výslechu udal jako své bydliště adresu ve Vikvové ulici. Tam bydlí jako Lennart Holm. Opravdu praktické! pomyslel si. Vtom uslyšel rozbíhat se motor výtahu a rychle se vytratil na ulici.

Neodvažoval se přejít na druhou stranu ulice, nechtěl riskovat, že by ho Mauritzon mohl uvidět z okna. Vracel se na roh k Dahlbergově ulici a držel se proto těsně podél domů. Tam zaujal vhodné stanoviště a opatrně vyhlížel, aby měl Mauritzonovy domovní dveře stále na očích.

Po chvíli ho rozbolela řezná rána v podkoleni. Bylo však ještě příliš brzy, aby volal Kollbergovi, a ostatně se neodvažoval opustit stanoviště, co kdyby se Mauritzon objevil znovu.

Když na rohu přešlapoval dobře tři čtvrtě hodiny, vyšel Mauritzon náhle z domovních dveří. Sotva Gunvald Larsson pochopil, že míří k němu, stáhl se za roh a doufal, že ho Mauritzon nezahlédl.

Rozběhl se, kulhaje, ulicí a skočil do nejbližších domovních dveří.

Mauritzon přešel rychlým krokem okolo, s pohledem upřeným před sebe.

Zřejmě se doma převlékl. Měl teď na sobě jiné šaty a nesl malou, černou cestovní brašnu.

Přešel přes Valhallskou třídu a Gunvald Larsson ho sledoval z tak velké vzdálenosti, jak jen mohl, nechtěl-li ho ztratit z dohledu.

Mauritzon mířil rychlým krokem ke Karlovu náměstí. Dvakrát se nervózně ohlédl, Gunvald Larsson se poprvé kryl za zaparkovaným dodávkovým autem, podruhé vběhl do domu.

Jak se Gunvald Larsson již delší dobu dohadoval, Mauritzon měl namířeno do podzemní dráhy. Dole na nástupišti nečekalo mnoho lidí, a nebylo proto snadné udržet se v skrytu. Nic však nenasvědčovalo, že by ho byl Mauritzon zahlédl. Nastoupil do vlaku jedoucího k jihu a Gunvald Larsson vlezl do zadního vozu.

Na Senovážném náměstí vystoupili a Mauritzon v tamějším hemžení lidí zmizel.

Gunvald Larsson se na nástupišti pátravě rozhlížel, ale sledovaný jako by se propadl do země. Pátral u všech východů, ale nebylo po něm ani vidu, ani slechu. Vyjel tedy pohyblivými schody do horního vestibulu.

Obešel všech pět východů.. Mauritzon nikde nebyl. Nakonec se zastavil u výkladu Strömova obchodního domu. Klel v duchu a ptal se, zdali ho snad Mauritzon přece jen neobjevil. V tom. případě, aby se ho zbavil, mohl přeběhnout napříč nástupiště a naskočit do vlaku jedoucího severním směrem.

Gunvald Larsson hleděl zachmuřeně na pár italských semišových bot, které stály ve výkladu a které by rád vlastnil, kdyby v obchodě měli jeho velikost. Byl se tam před několika dny na ně ptát.

Obrátil se, aby vyšel na ulici a vrátil se autobusem na Kungsholm. Vtom spatřil Mauritzona na druhém konci vestibulu. Šel ke schodišti vedoucímu na Sveinu třídu a kromě černé cestovní tašky nesl ještě balíček s velkou dovedně uvázanou stuhou. Ve chvíli, kdy zmizel po schodech vzhůru, pustil se Gunvald Larsson za ním.

Mauritzon pokračoval v cestě Sveinou třídou k jihu a zašel do ústřední letecké kanceláře. Gunvald Larsson se postavil za nákladní auto.

Mohl velkými okny spatřit, jak Mauritzon přistoupil k přepážce a rozmlouvá s urostlou blondýnkou v uniformě.

Gunvald Larsson se v duchu ptal, kam asi Mauritzon hodlá vyrazit.

To se ví, jistě někam na jih, možná k Středozemnímu moři. Nebo ještě někam dál? Afrika je teď velmi populární cíl cestování. A Mauritzon se samozřejmě bojí zůstat ve Stockholmu. Jakmile Malmström a Mohrén pochopí, že to na ně všechno píchl on, jistě s ním nebudou mít slitování.

Viděl Mauritzona otvírat brašnu a dávat tam tu bonboniéru nebo co to bylo. Pak dostal

objednané letenky, zastrčil je do kapsy a vyšel na chodník.

Gunvald Larsson ho potom zahlédl kráčet zvolna směrem k Sergelovu náměstí. Vešel teď do leteckého dispečinku sám.

Dívka, která prve obsluhovala Mauritzona, hledala v lístkovém seznamu. Podívala se na něho letmo a pokračovala ve své práci.

Jen se zeptala.

„Tak čím vám mohu posloužit?“

„Chtěl bych vědět, kam si kupoval letenku ten pán, co tu právě byl,“ otázal se Gunvald Larsson.

„To opravdu nevím, smím-li o tom s vámi mluvit,“ řekla blondýnka.

„Proč se na to ptáte?“ Položil na přepážku svou legitimaci. Dívka se na ni podívala, pak na něho a řekla:

„Myslíte asi hraběte von Brandenburga, že? Kupoval si letenku do Jönköpingu na letadlo v patnáct čtyřicet. Chce zřejmě jet na letiště naším autobusem, protože se ptal, kdy odjíždí. Jede za pět minut tři ze Sergelova náměstí. Copak pan hrabě von Brandenburg…“

„Děkuji, to je všechno, co jsem chtěl vědět,“ řekl Gunvald Larsson.

„Dobrý den.“ Cestou ke dveřím se v duchu ptal, co asi Mauritzon v Jönköpingu hledá. Pak si vzpomněl, že četl v jeho osobních záznamech, že se tam narodil a že tam dosud žije jeho matka. Mauritzon chce tedy pěkně zdrhnout domů a schovat se u maminky!

Gunvald Larsson zatím došel na Sveinu třídu. V dálce mohl vidět Trofasta Mauritzona, Holma, hraběte von Brandenburg, zvolna si vykračovat prosluněnou ulicí.

Sám se dal opačným směrem, aby někde vyhledal telefon a zavolal Kollbergovi.

Dvacátá třetí kapitola

Když Lennart Kollberg přišel na domluvenou schůzku s Gunvaldem Larssonem, byl vyzbrojen snad všemi myslitelnými paklíči i jiným patřičným nářadím na otevření dveří k bytu v Armfeltově ulici.

Co však si neopatřil, ačkoli by to bylo zcela na místě, bylo povolení k vykonání domovní prohlídky, vystavené vrchním prokurátorem Olssonem. Jak on, tak Gunvald Larsson se pramálo starali, že se právě dopustili služební chyby. Klidně spoléhali na to, že v případě, najdou-li v Mauritzonově bytě něco, co by mohl Buldozer potřebovat, bude nadobro okouzlen a nebude mít čas myslit na nějaký služební přestupek. V opačném případě nebude důvod vykládat mu, že se té chyby dopustili.

Ostatně ten výraz už dávno nemá oprávněnou platnost. Služební chyba. Chyba je přece už ve službě samé!

Mauritzon měl být v té době na cestě na jih. Tedy rozhodně ne do Afriky, ale přece jen dostatečně daleko, aby mohli nerušeně pracovat.

Dveře u bytů v domě, kde Mauritzon bydlel, byly opatřeny běžnými zámky. Rovněž dveře do Mauritzonova bytu, a Kollbergovi stačilo jen několik minut, aby je otevřel. Na vnitřní straně byly vybaveny dvěma zabezpečujícími řetězy a speciálním zámkem fox-lock, hodícím se pouze k zavírání dveří zevnitř. Tato bezpečnostní opatření svědčila o tom, že Mauritzon počítal s podstatně neodbytnějšími návštěvníky, než jsou žebráci a podomní obchodníci, protože upuštění od jejich návštěv si podle emailového štítku na zárubni dveří předem vyprošoval.

Mauritzonův byt měl tři pokoje, kuchyň, předsíň a koupelnu a byl sám o sobě velmi elegantní. Jeho zařízení se sice zdálo značně nákladné, ale vcelku působilo dojmem banálního nevkusu.

Vešli do obývacího pokoje. Hned naproti stála skříňová stěna z teakového dřeva, sestávající z polic na knihy, zavřených skříněk a vestavěného sekretáře. V jedné z knihovniček byly výhradně knihy z levných knižnic a ostatní police byly přecpány všemožnými tretkami: suvenýry, porcelánovými figurkami, vázičkami, pohárky a jinými zbytečnostmi. Na stěnách. pokoje viselo několik olejomaleb a reprodukcí toho druhu, jaké je možno spatřit jen v horších obchodech s rámy.

Nábytek, záclony i koberce nevypadaly nikterak levně, ale zdály se vybrané nazdařbůh a nehodily se k sobě ani vzorem, ani materiálem, ani barvou.

V jednom rohu stál malý bar. Už při pouhém pohledu na jeho útroby mohlo se člověku udělat nanic, nemusel si ani přičichnout k obsahu lahví za zrcadlovými dvířky barové skříňky. Přední stěna baru byla potažena koženkou s prapodivným vzorem: na černém pozadí se vznášely žluté, zelené a růžovoučké figurky připomínající nálevníky nebo možná také silně zvětšené spermie.

Stejný vzor se opakoval v podstatně menším měřítku nahoře na prešpánové destičce. Kollberg přistoupil k baru a otevřel jeho skříňku. Byla v ní zpola vyprázdněná láhev Parfait d’Amour, skoro prázdná láhev švédského dezertního vína, nedotčená třetinka carlshamnského punče a úplně prázdná láhev džinu značky Beefeater. Kollberg se roztřásl a honem zavřel dvířka. A zamířil do vedlejší místnosti.

Mezi obývacím pokojem a sousední místností, která patrně byla myšlena jako jídelna, nebyly dveře, jen obloukové klenutí nesené dvěma sloupky. Byla to malá místnost, ale měla arkýř ústící do ulice. Stál v něm klavír a v jednom rohu rozhlasový přijímač s gramorádiem.

„Vida, hudební salón,“ poznamenal Kollberg a rozmáchl se rukou kolem.

„Sotva si dovedu představit tu krysu, jak tu sedí a přehrává si Měsíční sonátu,“ řekl Larson. Přistoupil ke klavíru, zdvihl jeho desku a nahlédl dovnitř.

„žádné mrtvoly tu alespoň nejsou,“ řekl.

Když byli hotovi s předběžnou prohlídkou bytu, svlékl si Kollberg kabát a dali se do důkladného prozkoumávání. Začali ložnicí.

Gunvald Larsson se hned pustil do skříně, Kollberg se ujal zásuvek v prádelníku. Chvíli pracovali mlčky, pak Kollberg mlčeni přerušil.

„Ty, Gunvalde?“ Z hlubin skříně se ozvala tlumená odpověď. Kollberg tedy pokračoval:

„To sledováni Roose nepřineslo žádný větší úspěch. Odletěl před dvěma hodinami z Arlandy, Buldozer dostal konečné hlášení, právě než jsem odcházel. Hrozně ho to otrávilo.“ Gunvald Larsson jen zachrochtal. Potom vystrčil hlavu a řekl:

„Ten Buldozerův optimismus a jeho přepjatá očekávání způsobují, že se dožívá samých zklamání. Ale on se z nich vždycky brzy vzpamatuje, to jsi jistě stačil postřehnout. A copak dělal Roos, když měl volno?“ Zmizel zase v šatníku a Kollberg zastrčil spodní zásuvku prádelníku a narovnal se v kříži. Řekl:

„No, nesešel se s Malmströmem ani s Mohrénem, jak Buldozer doufal. První večer, tedy předevčírem, byl na večeři s nějakou holkou a pak se v noci venku koupali, hráli si na vodníka.“

„Něco jsem o tom slyšel vyprávět,“ řekl Gunvald Larsson.

„A potom?“

„Zůstal s ní až do odpoledne a pak jel do města a poflakoval se po ulicích, jak se zdá bezcílně a docela sám. Včera večer šel do jiné hospody s jinou holkou, ale nekoupal se s ní, alespoň ne v přírodě, vzal si ji s sebou domů do Märsty. Dneska dopoledne ji zavezl taxíkem do města na Odinovo náměstí a tam se rozloučili.

Pak se potloukal městem sám, zašel do několika obchodů a vrátil se znovu domů do Märsty, převlékl se a jel na letiště. Tedy nic zvlášť napínavého a hlavně nic zvlášť zločinného.“

„Pokud nechceme pokládat společné koupání nahých za prohřešek proti mravopočestnosti nebo nepřimějeme Eka, který je sledoval z křoví, aby na ně učinil oznámení pro chování vzbuzující pohoršení,“ doplnil Gunvald Larsson.

Vylezl ze skříně a zavřel ji.

„Nic tam není kromě spousty příšerných hadrů,“ hlásil a šel do koupelny.

Kollberg se pustil do studování zeleně natřené skříňky se zásuvkami, stojící vedle postele a sloužící za noční stolek. Obě hořejší zásuvky obsahovaly více méně použitelné předměty naházené páté přes deváté: papírové kapesníky, knoflíčky do manžet, několik prázdných krabiček od zápalek, půlku tabulky mléčné čokolády, spínací špendlíky, lékařský teploměr, dvě krabičky pastilek proti kašli, účtenky z restaurací a orazítkované pokladní stvrzenky, neotevřené balení černých kondomů, kuličková pera, pohlednici ze Štětina s textem: „Mají tu vodku, ženské a postel, tak co může člověk chtít víc! Stisse“, dále pokažený zapalovač a tupý kapesní nožík bez pouzdra.

Na nočním stolku ležela knížka, laciné lidové vydání. Kresba na obálce představovala široce rozkročeného kovboje s kouřícími revolvery v rukou. Jmenovala se Revolverové střetnutí v Černé rokli.

Kollberg v knize zalistoval. Vypadla z ní přitom na podlahu fotografie, barevná amatérská fotografie mladé ženy sedící na přístavním můstku. Měla na sobě šortky a bílý svetřík s krátkými rukávy. Byla tmavovlasá, docela běžného všedního typu. Na horním okraji fotografie stálo tužkou Möja 1969 a pod tím modrým inkoustem a jiným rukopisem Monita.

Kollberg zastrčil fotografii do knihy mezi listy a sáhl po spodní zásuvce.

Byla hlubší než obě hořeni, a když ji vytáhl, zavolal na Gunvalda Larssona.

Zadívali se do zásuvky.

„Podivné místo pro brusku,“ řekl Kollberg. „Nebo to snad není bruska, ale nějaký vývojový model masážního přístroje?“

„To bych rád věděl, k čemu ji má,“ uvažoval Gunvald Larsson.

„Nevypadá právě na to, že by byl nějaký domácí lupenkář. Ačkoli, to se ví, mohl ji ukradnout nebo ji dostat za narkotika.“ A vrátil se do koupelny.

O dobrou hodinu později měli prohledaný celý byt a všechno, co v něm bylo, ale nenašli nic zvlášť zajímavého. Nikde žádné ukryté peníze, žádná přitěžující korespondence, žádné zbraně, žádné silnější medikamenty než aspirin a prášky proti boleni hlavy po flámu.

Stáli teď v kuchyni, kde už prohrabali všechny zásuvky a police.

Konstatovali, že lednička není vypnutá a že je plná jídla, což nasvědčovalo, že Mauritzon nemá v úmyslu zůstat delší čas mimo domov. Byl v ní mimo jiné uzený úhoř a upřeně se díval vyzývavýma očima po Kollbergovi, který trpěl neustálým hladem ode dne, kdy se rozhodl, že zahájí odtučňovací kúru. Ovládl se však a odvrátil se s kručícím žaludkem od ledničky a všech jejích pokušení.

Zahlédl přitom dva klíče na kroužku, visící na skobě za kuchyňskými dveřmi.

„Klíče od půdy!“ a ukázal na ně.

Gunvald Larsson tam zašel a sundal kroužek ze skoby. Prohlédl si klíče a řekl:

„Nebo od sklepa. Pojď, vyzkoušíme je.“ Ke dveřím od půdy se žádný z klíčů nehodil. Sjeli tedy výtahem do přízemí a sešli po schodech do sklepního prostoru.

Větší z klíčů se hodil do patentního zámku požárních dveří.

Dostali se nejdříve do krátké široké chodby s dveřmi po obou stranách. Otevřeli dveře vpravo a nakoukli jimi do komory na smetí. V domě byl shoz na smetí a pod ústím jeho šachty stálo kovové lešení na kolečkách, v němž byl zavěšen velký žlutý pytel z umělé hmoty. U stěny stály další tři takové vozíky. Jeden měl pytel naplněný až po okraj odpadky a druhé dva měly

pytle ještě prázdné. V jednom rohu stálo opřeno proutěné koště a lopata.

Dveře naproti byly zavřené a podle štítku na nich vedly do prádelny.

Chodba ústila do dlouhé chodbičky, táhnoucí se oběma směry. Na obou jejích stranách byla řada očíslovaných dveří, všechny opatřené rozličnými visacími zámky.

Kollberg a Gunvald Larsson zkusili menší klíč v řadě zámků, nežli přišli na ten pravý.

V Mauritzonově sklepní komoře byly jen dvě věci starý vysavač prachu bez hadice a velký kufr. Byl zamčený. Zatímco si Kollberg hrál s jeho zámkem, otevřel Gunvald Larsson vysavač a nakoukl do něho.

„Prázdný,“ prohlásil.

Kollberg odklopil z kufru víko a hlásil:

„Tenhle ne! Koukni se.“ Bylo tam čtrnáct lahví polské pětašedesátiprocentní vodky, čtyři magnetofonové kazety, elektrický vysušovač vlasů a šest holicích strojků, všechno nové přímo z továrny a uložené v původních obalech.

„Podloudnictví,“ řekl Gunvald Larsson. „Nebo jen přechovávačství.“

„To jsou jistě věci, které dostal výměnou,“ usuzoval Kollberg.

„Neměl bych nic proti tomu tu vodku zabavit, ale nejlepší bude, když všechno necháme, kde to je.“ Přirazil víko a kufr zamkl a vyšli zas do chodby.

„No tak, něco bychom tedy přece jen měli,“ dodal pak. „Ale na Buldozera je to málo… Uděláme nejlíp, když pověsíme klíče zase na jejich místo a zmizíme. Tady už asi nic

nenajdeme.“

„Je to opravdu mazaný chlap, tenhle Mauritzon,“ ulevoval si Gunvald Larsson. „Zřejmě má ještě další byty.“ Odmlčel se a pokývl ke dveřím na kratším konci sklepní chodbičky.

Bylo na nich přes šablonu namalováno červené označení Protiletecký kryt.

„Když už jsme tady, tak se podíváme, jestli je otevřeno,“ dodal.

Dveře nebyly zavřené. Kryt nyní zřejmě sloužil za úschovnu jízdních kol a obecnou kramárnu. Kromě několika kol a rozebraného mopedu tam byly dva dětské kočárky, jedny šlapací sáně a staromódní sáňky s volantem. U stěny stála hoblice a pod ní na zemi leželo několik okenních rámů beze skla. V jednom rohu stál železný rýč, dvě košťata, hráblo na sníh a dvě lopaty.

„V takovýchhle místnostech mě vždycky přepadá klaustrofobie,“ řekl Kollberg. „Když jsme měli za války protiletecká cvičení, vždycky jsem si představoval, jaké to sakra asi je, sedět zavalený pod rozbombardovaným domem a nemoct se dostat ven. Br!“ Rozhlédl se po místnosti. V rohu za hoblicí stála stará dřevěná truhla s nápisem na čelní stěně, už sotva čitelným: Písek. Na jejím víku leželo pozinkované vědro.

„Podívej, tamhle stojí takový ten válečný truhlík na písek,“ upozorňoval.

Přistoupil blíž a sundal vědro. Pak odklopil víko. „je tam ještě písek,“ hlásil.

„Nikdy nebyl zapotřebí,“ řekl Gunvald Larsson. „Alespoň ne k hašení zápalných bomb. A co je tohle?“ Kollberg se sklonil nad truhlu, strčil do ní ruku a cosi odtamtud vyndal. Položil to na hoblici.

Byla to zelená brašna z plachtoviny, americký vojenský model.

Kollberg ji otevřel a vyložil její obsah na desku hoblice.

Zmačkanou světle modrou košilovou blůzu. Plavou paruku. Modrý bavlněný klobouk se širokou střechou. Brýle proti slunci. A pistoli, pětačtyřicítku, značky Llama.

Dvacátá čtvrtá kapitola

V té chvíli, kdy byla mladá žena, která si říkala Monita, fotografována onoho letního dne

na přístavním můstku u Möji poblíž Stockholmu, ještě Filipa Trofasta Mauritzona neznala.

Bylo to onoho léta, které bylo posledním v jejím šestiletém manželství s Petrem. Petr se pak na podzim setkal s jinou ženou a krátce před vánoci opustil Monitu a jejich tehdy pětiletou dcerušku Monu. Monita mu vyhověla a požádala na základě jeho manželské nevěry o urychlený rozvod, Petr spěchal s ženitbou, jeho nová žena byla těhotná, byla již v pátém měsíci, když rozvod nabyl právní moci. Monita si směla ponechat jejich dvoupokojový byt v předměstském sídlišti Hökaröngen, a pokud jde o dítě, nepřišlo vůbec na přetřes, že by mohlo připadnout jinému než jí.

Petr upustil od svého práva na pravidelný styk s dcerkou. Později se ukázalo, že upustil i od své povinnosti přispívat na její výživu.

Rozvod znamenal pro Monitu nejen silné zhoršení ekonomické situace, ale byla také nucena přerušit své studium, zahájené teprve nedávno. To ji mrzelo víc než cokoli jiného z celé té nezábavné rozvodové historie.

Monita už před časem začala pociťovat, jakou nevýhodou je pro ni nedostatek pořádného vzdělání, ale vinu za to si stěží mohla sama dávat, protože vlastně nikdy neměla příležitost studovat nebo vyučit se nějakému povolání. Když dokončila povinnou devítiletou školní docházku, chtěla rok vysadit, než se přihlásí na gymnázium. A než ten rok uběhl, seznámila se s Petrem. Vzali se a plány na studium odsunuli na pozdější dobu. Po roce se jim narodila dceruška. Petr se mezitím dal zapsat do večerní školy, a teprve když byl hotov s plánovaným doplněním svého vzdělání, bylo to rok před rozvodem, došlo na ni, aby zas ona navštěvovala večerní školu.

Jakmile se Petr od ní odstěhoval, ztratila možnost ve studiu pokračovat, nebylo možno sehnat někoho nastálo k dítěti, a i kdyby se byl někdo našel, neměla na to:

Monita zůstala prvé dva roky po dceřině narození doma, a jak jen se jí podařilo umístit dítě v soukromé mateřské škole, šla zase do práce. Dříve, to je od jednoho měsíce po ukončení školy až do několika týdnů před porodem, prošla řadou různých zaměstnání.

Během těch dvou let stačila pracovat jako kancelářská síla, jako pokladní v samoobsluze, jako prodavačka, tovární dělnice a číšnice. Byla neklidná duše, a jakmile se jí někde znelíbilo nebo zatoužila po změně, dala prostě výpověď a našla si jinou práci.

Když si po oněch dvou letech nedobrovolného přerušení zaměstnání začala znovu hledat práci, objevila, že se situace na pracovním trhu přiostřila a že vlastně není z čeho si vybírat. Pro ni, která nebyla odborně vyškolená ani neměla výhodné, konexe, byla k dispozici jen ta nejhůře placená a nejméně příjemná místa.

Nebylo už tak snadné změnit zaměstnání, i v tompřípadě, že se jí velice zajídalo. Ale jakmile se pustila znovu do studia, hned vypadala budoucnost jasnější a ducha ubíjející jednotvárnost u běžícího pásu se dala lépe snášet.

Pracovala po tři léta v chemické továrně na jižním okraji Stockholmu, kde se dělalo na směny. Ale když se rozvod stal skutkem a ona zůstala sama s dcerkou, musila si brát kratší a hůře placené směny. Měla pojednou pocit, že se ocitla v pasti, a v zoufalství dala náhle výpověď, aniž věděla, čeho se Nezaměstnanost se zatím neustále rozrůstala a nedostatek pracovních příležitostí byl tak velký, že i lidé s akademickým vzděláním a vysoce kvalifikovaní odborníci zůstávali bez práce nebo se museli rvát o špatně placená místa, zdaleka neodpovídající jejich schopnostem.

Monita zůstala bez místa a chodila si pro svou hubenou podporu v nezaměstnanosti, a byla stále deprimovanější. Věčně přemítala, jak vystačit s penězi. Nájem, jídlo a oblečení pro Monu pohltily všechno, co mohla kde vyškrábat. Neměla vůbec na to, aby si sama koupila něco pro sebe, musela i přestat kouřit, přesto hromada nezaplacených účtů jen rostla. Nakonec spolkla svou hrdost a požádala Petra o pomoc, buď jak buď, dlužil jí příspěvek na Monino zaopatření. Vymlouval se, že má rodinu, na kterou musí myslet, ale nakonec jí dal pět set korun. Hned je

obrátila na poplacení části svých dluhů.

S výjimkou třínedělního zástupu v jedné telefonní ústředně a čtrnácti dnů, kdy pracovala ve velkopekařství jako odběračka, byla Monita po celý podzim sedmdesátého roku bez pevného zaměstnání. Osobně by byla neměla nic proti tomu zůstávat doma, bylo příjemné ráno si dlouho pospat a přes den být s Monou: jen kdyby mohla uniknout existenčním starostem, nedostatek práce by ji byl netrápil. Chuť dál se vzdělávat ji časem opustila: vždyť k čemu to je, mařit čas a energii a nadělat si dluhy ze studijních výpůjček, když jedinou odměnou za všechno to namáhání je několik bezcenných vysvědčení a snad ještě uspokojení, že člověk má trochu bohatší vědomosti. Kromě toho začínala tušit, že je zapotřebí něčeho víc než jen vyšší mzdy a pohodlnějších pracovních podmínek, abys měl pocit, že tvá účast ve výrobní mašinérii má nějaký smysl.

Krátce před vánocemi odjela Mona ke své starší sestře do Oslo.

Rodiče jim zahynuli před pěti lety při automobilovém neštěstí a sestra byla jediným blízkým příbuzným, kterého měla. Po smrti rodičů se stalo zvykem, že slavívala vánoce u sestry. Aby získala peníze na jízdenku, zašla do zastavárny se snubními prsteny rodičů a ještě několika drobnými šperky, které po nich zdědila.

Zůstala v Oslo čtrnáct dnů. Když se vrátila do Stockholmu, shledala, že přibyla o tři kila, a také se cítila svěžejší a čilejší, jak už dávno nebyla.

V únoru následujícího roku oslavila pětadvacet let života.

Uplynul již rok od doby, kdy ji Petr opustil, a cítila sama, že se ten rok změnila víc než za celé své manželství. Dozrála a poznala u sebe nové povahové stránky. A to bylo dobře. Ale byla teď také tvrdší, rezignovanější a trochu zatrpklá, a to nebylo dobře.

Ale především byla teď velice osamělá.

Jako osamělá matka s šestiletým dítětem, které vyžadovalo všechen její čas, a s domovem ve velkém činžáku na předměstí, kde všichni jako by si chránili svou nedotknutelnost, bez práce a bez peněz, neměla žádné možnosti prolomit svou osamělost.

Její dřívější přátelé a známí se ponenáhlu přestali hlásit, omrzelo je to, když nemohla skoro nikdy z domu, protože nechtěla nechávat dcerku doma samotnou. A také nedostatek peněz ji nedovoloval vyjít si za zábavou. První čas po rozvodu se stávalo, že ji některý z přátel přišel navštívit, ale do sídliště, kde bydlila, bylo daleko, a tak je to brzy přešlo: Kromě toho bývala velmi skleslá a deprimovaná a působila patrně tak tísnivým dojmem, že je to zahnalo na útěk.

Chodila s dcerkou na dlouhé procházky a nosila si z knihovny celé balíky knih, četla je za tichých, osamělých hodin, když Mona usnula. Telefon u ni málokdy zazvonil a sama neměla komu volat.

Když jí ho nakonec vypnuli, protože nezaplatila účty, nějaký podstatný rozdíl ani nezpozorovala. Měla pocit, že je uvězněna ve vlastním domově, ale pak pozvolna začala cítit své zajetí jako bezpečí a svět mimo stěny toho smutného předměstského bytu ji připadal stále cizejší a neskutečnější.

Za noci, když bloumala z kuchyně do pokoje, příliš unavená, aby mohla číst, a příliš neklidná, aby mohla spát, přepadala ji občas hrůza, že chybí už jen krůček a zešílí. Měla pocit, že by stačilo, kdyby jen trochu popustila, a že by se hned uvolnily zábrany a šílenství by propuklo v plné míře.

Pomýšlela často na sebevraždu, pocit beznaděje a úzkosti se v ní tak rozrůstal, že jediné, co jí bránilo vzít si život, byla myšlenka na dítě.

Její starost o děvčátko byla veliká a stávalo se, že plakávala trpkostí a bezmocností, když si pomyslela na dcerčinu budoucnost.

Byla by chtěla, aby její dítě vyrůstalo v bezpečném, teplém a lidském prostředí, kde

nutnost honit se za mocí, za penězi a společenským postavením nedělá z lidí vzájemné nepřátele a kde slova „kupovat“ a „mít“ nejsou pokládána za synonyma k „štěstí“.

Chtěla dát svému dítěti příležitost, aby se vyvíjelo jako individuum, kterým je, a uniklo tlaku být formováno tak, aby dobře zapadlo do některé ze škatulek, které má společnosti pro ně připravené. Přála si, aby její dítě smělo poznat radost z práce, pospolitost a bezpečí a aby mohlo žít v sebeúctě.

Nepokládala za opovážlivost žádat pro dcerku tyto prosté základní předpoklady existence důstojné člověka, ale bylo jí jasné, že její naděje se nemohou splnit, dokud budou žít ve Švédsku.

Nevěděla jen, jak si opatřit prostředky, aby se odtamtud dostala, a její zoufalství a nedůvěra hrozily občas přejít v netečnost a rezignaci.

Když se po návštěvě v Oslo vrátila domů, rozhodla se, že musí vzít svůj život rázně do rukou a něco v tom podniknout.

Aby získala větší volnost a také aby zabránila přílišné dceřině osamocenosti, pokusila se, snad už podesáté, dostat Monu do mateřské školy poblíž domu, kde bydlely. K jejímu údivu měli místo a Mona tam mohla hned začít chodit.

A Monita pak začala odpovídat, celkem netečně, na inzeráty nabízející zaměstnání.

Po celou dobu přemýšlela o svém velkém problému: Co dělat, aby sehnala peníze? Bylo jí jasné, že potřebuje spoustu peněz, má-li dosáhnout radikální změny svých poměrů, celého svého života.

Chtěla za každou cenu ze Švédska„ cítila stále větší nechuť k tamějšímu životu a začínala nenávidět stát vychloubající se blahobytem, který však je vyhrazen jen několika málo privilegovaným, zatímco jediným privilegiem podstatné většiny je šlapat hnací kolo, udržující tu mašinérii v chodu.

Probrala v duchu znovu a znovu různé možnosti, jak získat potřebný kapitál, ale nedošla k vyřešení svého problému.

Snažit se vydělat ty peníze čestnou prací bylo vyloučeno. Dosud se jí nikdy nepodařilo dokázat, aby jí ta troška, která zůstala v její výplatní obálce po stržení daní, vystačila na něco víc než na nájem a běžné najedení.

že by mohla vyhrát větší peníze, nezdálo se pravděpodobné, ale sázela každý týden v lotu, aby alespoň mohla doufat.

Neměla také nikoho, o kom by mohla předpokládat, že jí odkáže nějaké peníze.

A pravděpodobně se o ni nebude ucházet žádný milionář a nenatáhne o svatební noci brka.

Existují ovšem mladé ženské, které si vydělají spoustu peněz prostitucí. Monita do konce osobně znala jednu z nich. Za dnešní doby ostatně není nutno chodit na ulici, je možno si říkat modelka a pořídit si modelový ateliér nebo začít pracovat jako masérka v ústavu tělesné kultury nebo v některém elegantním sexklubu. Ale i jen pomyšlení na to bylo Monitě odporné.

Zbývalo už jen peníze ukrást, ale jak a kde? Je jist ě příliš počestná, než aby to dokázala!

Zatím se tedy chtěla pokusit sehnat nějakou dobrou práci.

Šlo to lehčeji, než se vůbec odvážila doufat. Dostala místo servírky v dobře známé a hodně navštěvované denní restauraci ve středu města. Měla krátkou a příhodnou pracovní dobu a dobrou vyhlídku vydělat si slušné spropitné.

Jedním z mnohých lidí, kteří si tuto restauraci oblíbili, byl Filip Trofast Mauritzon.

Jednoho dne seděl u Monitina stolu a objednal si vepřové kolínko s tuřínovou kaší, takový nenápadný, ale úpravný mužíček. Když platil, řekl Monitě několik vlídných, žertovných slov, ale neměl v sobě nic, co by ji přimělo, aby si ho zvlášť povšimla.

Ani Monita neměla nic, co by zase Mauritzona zvlášť zaujalo, alespoň tentokrát nikoli.

Monita měla běžné vzezření, sama si to časem uvědomila, protože lidé, kteří se s ní sešli jednou nebo dvakrát, upamatovali se na ni málokdy, když ji příště uviděli. Měla tmavé vlasy, modrošedé oči, zdravé zuby a pravidelné rysy. Byla středně velká, měřila metr pětašedesát, měla normální postavu a vážila šedesát kilogramů.

Někteří muži ji pokládali za hezkou, ale teprve když ji dobře poznali.

Jakmile si Mauritzon sedl potřetí v témže týdnu k jednomu z Monitiných stolů, už ho poznala. Dohadovala se hned, že si jistě objedná klobásu se zapečenými brambory, což byla domácí specialita toho dne. Den předtím si dal zase selskou omeletu.

Objednal si klobásu a mléko. A ve chvíli, kdy mu Monita jídlo přinesla, podíval se na ni a řekl:

„Jste tu zřejmě nová, slečno.“ Přikývla. Nebylo to poprvé, že s ní mluvil, ale byla, jak řečeno, zvyklá zůstávat anonymní a jednotné oblečení servírek neusnadňovalo nikomu zapamatovat si ji.

Když přišla s účtem, dal jí velmi slušné spropitné a řekl:

„Doufám, slečno, že se vám tu bude líbit, mně se tu také líbí.

A jídlo je tu dobré, tak pozor na figuru.“ Než odešel, přátelsky na ni zamžoural.

V příštích týdnech si Monita všimla, že ten úpravný mužíček, který si dává domácí jídla a pije vždy jen mléko, úmyslně volí některý z jejích stolů. Zůstal vždy u vchodu stát, než si sedl, a rozhlížel se, kde právě ona obsluhuje. Udivilo ji to, ale také jí to trochu zalichotilo.

Sama o sobě soudila, že je špatnou servírkou. Nedařilo se jí zachovat si vlídnou masku vůči netrpělivým a žehravým hostům, a jakmile ji někdo plísnil, odsekla mu. Kromě toho měla hlavu plnou svých starostí a byla často málo soustředěná na svou práci a zapomnětlivá. Na druhé straně byla silná a hbitá a k hostům, kteří si to podle ní zasloužili, chovala se vlídně, i když bez poklonkování, jak si v tom libovaly některé z ostatních servírek.

S Mauritzonem prohodila pokaždé, když tam byl, několik slov a ponenáhlu ho začala pokládat za starého známého. Oslňovalo ji jeho úzkostlivě vybrané trochu staromódní chování, které se vlastně ani nehodilo k jeho názorům na kdeco mezi nebem a zemí, jež doprovázel velmi lapidárními poznámkami.

Monitě se její nové zaměstnání příliš nelíbilo, ale přesto si říkala, že je poměrně dobré, a také končila v takovou hodinu, že si stačila Monu vyzvednout ve školce dříve, než tam zavírali.

Necítila se teď již tak zoufale sama a odříznutá od lidí, ale doufala, i když stále stejně beznadějně, že bude moci jednoho krásného dne odejít někam, kde je klima ve všech ohledech přívětivější.

Mona našla ve školce řadu nových kamarádek a ráno se mohla sotva dočkat, až tam bude moci jít. Její nejlepší kamarádka bydlela u nich v domě a Monita se seznámila s jejími rodiči, byli to mladí sympatičtí lidé. Dohodli se, když bude někdo z nich potřebovat na některý večer volno, že si druhá maminka vezme jeho děvčátko k sobě na noc. Monita měla Moninu přítelkyni už několikrát u sebe přes noc a Mona zase spala dvakrát u ní, třebaže Monita nevěděla, jak jinak by své volno využila, než že šla do biografu někam do města. Ale dávalo jí to pocit volnosti, a jak se později ukázalo, bylo to praktické řešení i pro ni.

Jednou v dubnu, to pracovala v novém místě už dobré dva měsíce, stála poblíž svých stolů a s rukama sepjatýma pod zástěrkou a snila. Vtom na ni Mauritzon od svého stolu zavolal. Zašla k němu, pokývla směrem k talíři s hrachovou polévkou, kterou sotva ochutnal, a zeptala se.

„Nechutná vám?“

„Je výborná, jako vždycky,“ odpověděl. „Ale napadlo mě něco.

Sedám tu den co den a jen se cpu, zatímco vy, slečno, běháte a máte plné ruce práce. Tak bych se chtěl zeptat, zdali bych vám nemohl pro změnu zas já nabídnout malé pohoštění. To se ví

někdy večer, až budete volná. Třeba zítra?“ Monita dlouho neváhala. Odhadla Mauritzona už dávno jako čestného, naprosto střízlivého a na sebe dbalého člověka, sice trochu kuriózního, ale nijak nebezpečného a docela příjemného.

Ostatně viselo to už déle ve vzduchu, a už když se ptal, byla rozhodnuta, co mu odpoví. A tak řekla:

„No, proč ne.“ Když byla Monita v pátek večer s Mauritzonem, potřebovala si svůj úsudek o něm opravit jen ve dvou bodech: Nebylo pravda, že by snad vůbec nepil, a zřejmě ani že by byl příliš úzkostlivý na své chování, ale proto nebyl méně příjemný. Celkem se jí zdál opravdu zajímavý.

Byli toho jara spolu ještě několikrát na večeři. Monita pokaždé odmítla vlídně, ale rozhodně Mauritzonovo pozvání vypít si skleničku grogu u něho doma, ani mu nedovolila, aby s ní šel do jejího bytu v Hökarängenu.

Začátkem léta ho delší dobu nespatřila a v červenci měla sama dva týdny dovolenou, strávila ji u sestry v Norsku.

První den po jejím nastoupení do práce přišel k obědu a usadil se u svého obvyklého stolu a hned ten večer byli zase spolu.

Tentokrát šla Monita s ním do jeho bytu v Armfeltově ulici a poprvé spolu spali. Monita shledala, že je i v posteli docela příjemným společníkem. jejich poměr se vyvíjel k oboustranné spokojenosti. Ukázalo se, že Mauritzon není nijak zvlášť náročný, a nenaléhal, aby se s ní mohl setkat častěji, než měla sama náladu, a tak se vídali jednou dvakrát týdně. Choval se k ní ohleduplně a pozorně a bylo jim spolu oběma dobře.

Monita mu prokazovala stejné ohledy. Byl například velmi mlčenlivý, pokud šlo o to, čím se zabývá a jak vydělává peníze.

Třebaže o tom dost přemýšlela, neprojevila nikdy zvědavost.

Chtěla se sama vyhnout tomu, aby se příliš pletl do jejího života, především pokud se to dotýkalo Mony. A měla se proto na pozoru a nechávala jeho vlastní záležitosti na pokoji. Zdálo se, že stejně jako ona není žárlivý, alespoň ne tak, aby to stálo za zmínku. Buď pochopil, že je jejím jediným milencem, nebo mu na tom nesešlo, chodí-li snad ještě s jiným, a nikdy se také nevyptával na její dřívější milostné zkušenosti v lásce.

Na podzim chodili stále řidčeji za zábavou ven. Zůstávala raději doma u něho, snědli si něco dobrého, popili trochu a strávili většinu svých společných večerů a nocí v posteli.

Občas Mauritzon zmizel na nějakou obchodní cestu, ale nemluvil ani o tom, kam jede, ani o jaké obchody se jedná. Monita nebyla tak hloupá, aby celkem brzy nepochopila, že provozuje něco svým způsobem protizákonného. A protože byla přesvědčena, že Mauritzon je v jádře sympatický a čestný člověk, vycházela z toho, že jde o nějaké přečiny, které nejsou namířeny proti jednotlivým soukromým osobám. Nemohla si představit, že by kradl, leda by snad okrádal bohaté, aby mohl rozdávat chudým jako jakýsi Robin Hood, nebo že by se dopouštěl něčeho, jako je obchodování s bílými otroky nebo například pokoutní prodávání narkotik dětem.

Když se naskytla příležitost, pokusila se před ním hovořit zaobalenými slovy, že pokud jde o ni, neklade morální měřítka na třeba i protizákonné jednání namířené proti lichvářům a vyděračům nebo proti vykořisťovatelské společnosti jako takové, chtěla ho tak přimět, aby prozradil něco ze svých tajemství.

Kolem vánoc byl Mauritzon nucen nechat Monitu trochu nahlédnout do své činnosti. Vánoce znamenaly nejvypjatější dobu i v jeho pracovní oblasti. Ve své horlivosti a snaze, aby mu neunikla žádná příležitost vydělat si, nabral si tolik zakázek, že je prostě nemohl stačit vyřídit sám. Mimoto bylo i fyzicky nemožné zařizovat všechno osobně, protože jednak musel být na druhý vánoční svátek v Hamburku kvůli jedné velmi složité transakci, která vyžadovala jeho

osobní přítomnost, a jednak slíbil obstarat týž den jistou přejímku zboží na letišti Fornebu v Oslo a jeho další dopravu. Protože Monita jako obvykle chtěla oslavit vánoce v Oslo, neodolal pokušení poprosit ji, aby ho zaskočila jako jeho zástupce a jako kurýr. Nebylo to spojeno s žádným větším rizikem, ale způsob, jak měla být zásilka předána, byl tak podivný a spletitý, že Mauritzon nemohl Monitě namluvit, že jde o obyčejný vánoční dárek. Dal jí podrobné instrukce, a protože věděl, že má k obchodování s narkotiky velmi negativní postoj, udržoval ji ve víře, že balíček obsahuje zfalšované blankety, jichž má být použito pro oklamání pošty.

Monita neměla nic proti tomu fungovat jako jeho asistent a provedla svěřený úkol bez jakýchkoli komplikací. Dostala zaplacenou cestu a několik stovek honoráře.

Snadný a vítaný mimořádný příjem byl by v ní měl vzbudit chuť na další, ale když měla čas lépe si to promyslet, její postoj k eventuálním podobným operacím v budoucnu nebyl jednoznačný.

Neměla sice nic proti těm penězům, ale jestliže měla riskovat, že by mohla být zadržena a možná se i dostat za mříže, chtěla aspoň vědět proč. Litovala, že se tehdy nepodívala, co v balíčku je, a začala Mauritzona podezřívat, že ji podvedl. Rozhodla se dělat drahoty, kdyby ji snad znovu o něco takového požádal.

Neměla chuť běhat s nějakým mystickým balíčkem, který mohl obsahovat vše, od opia až po časované bomby.

Mauritzon zřejmě instinktivně vytušil její postoj a už ji vícekrát o podobnou službu nepožádal. Choval se jako dříve, ale Monita si u něho časem povšimla stránek, které dříve nepozorovala. Objevila, že jí často lže, docela zbytečně, protože se ho nikdy na nic nevyptávala, co dělá, když se spolu neviděli, a nikdy se nepokoušela přitlačit ho ke zdi. Začínala také tušit, že je ze všeho nejméně snad zloděj gentleman, nýbrž spíše obchodníček s přestupky zákona, a že za peníze udělá prostě všechno.

V prvních měsících nového roku se nescházeli příliš často, nebyl to ani důsledek Monitina poznávání skutečnosti jako spíše toho, že Mauritzon měl mnoho práce a býval často na cestách.

Monita nevěřila, že ho omrzela. Jakmile měl volný večer, nejraději ho chtěl strávit ve dvou s ní. Jednou se stalo, že přišla návštěva, když byla u něho. Bylo to kterýsi večer začátkem března a jeho návštěvníci, jmenovali se Mohrén a Malmström a byli o něco mladší než on, působili dojmem obchodních známostí.

Monitě se zamlouval zejména jeden z nich, ale už se s nimi pak nesetkala.

Pro Monitu znamenala zima roku dvaasedmdesátého chmurnou dobu.

Restaurace, kde pracovala, změnila majitele a změnili ji na módní pivnici v anglickém stylu. Ztratila tím své staré hosty a nové se jí nepodařilo přilákat. Nakonec dostal personál výpověď a místnosti byly předělány na hernu. Monita se znovu ocitla bez práce a cítila se osamělejší než kdy jindy, protože Mona byla ve všední dny ve školce a v neděli si hrála venku s kamarády.

Monitu popuzovalo, že se nedovede rozejít s Mauritzonem, ale vlastně nejvíc se na něho zlobila za jeho nepřítomnosti. Jakmile se setkali, bylo jí v jeho společnosti dobře, lichotila jí také jeho zřejmá zamilovanost. Kromě toho byl mimo Monu jediný, kdo ji patrně alespoň trochu potřeboval.

Když teď neměla ve dne co dělat, zašla si někdy do jeho bytu v Armfeltově ulici, ale pouze jakmile si byla jista, že není doma.

Ráda tam sedávala sama a četla si nebo poslouchala gramofonové desky nebo tam jen obcházela mezi jeho věcmi, které jí stále ještě připadaly cizí, přestože by si byla již mohla na ně zvyknout. Kromě několika knih a některých francouzských desek nebylo v jeho bytě nic, o čem by se jí bylo třeba jen zdálo, že by to chtěla mít ve svém domově., Ale přesto jí tam kupodivu

bylo dobře.

Mauritzon jí nikdy nedal klíč od bytu, sama si nechala udělat duplikát. když jí jednou svůj půjčil. Jen jedinkrát takto zasáhla do jeho osobního soukromí, a proto měla zpočátku špatné svědomí.

Pokaždé pečlivě dbala, aby nic nemohlo prozradit, že tam byla, a chodila tam, jen pokud si byla jista, že Mauritzon odjel.

Ptávala se sama sebe, jak by se asi tvářil, kdyby to věděl.

Přirozeně že někdy prohlížela jeho věci, ale nepřišla nikdy na nic, co by vypadalo závadně. Proto si však ten klíč neopatřila, nýbrž pouze proto, aby tam mohla být, aniž o tom kdo věděl. Ne snad že by ji byl někdo doma sháněl nebo se staral, kde je a co dělá, ale přece jen jí to dávalo pocit nedostupnosti a jakési suverenity, připomínalo jí to pocity, jež mívala jako dítě, když si hráli na schovávanou a ona si našla tak pěkný úkryt, že ji nikdo na světě nemohl najít. Kdyby si Mauritzonovi řekla, patrně by jí klíč dal, ale tím by se bylo všechno pokazilo.

Jednoho dne uprostřed dubna, když se cítila nezvykle neklidná a nevyrovnaná, zašla si zase do bytu v Armfeltově ulici. Chtěla se usadit v Mauritzonově nejošklivější a nejkrásnější lenošce, přehrávat si na gramofonu Vivaldiho a doufat, že se jí dostaví onen zvláštní, nádherný pocit klidu a míru a naprosté nedotknutelnosti.

Mauritzon byl ve Španělsku a měl se vrátit příštího dne.

Pověsila plášť a kabelu v předsíni na věšák, vytáhla si z kabely cigarety a zápalky a vešla do obývacího pokoje. Vypadal jako vždy a jako vždy tam bylo pěkně uklizeno. Mauritzon si uklízel sám.

Zeptala se ho na počátku jejich známosti, proč si nevezme posluhovačku, odpověděl, že uklízí rád a že nemá chuť přenechat to potěšení někomu jinému.

Odložila balíček s cigaretami a krabičku zápalek na široké opěradlo lenošky, odešla do sousedního pokoje a pustila gramofon.

Nasadila tam Vivaldiho Čtyři roční doby, a zatímco poslouchala první tóny Jara, vzala si v kuchyňské kredenci talířek a donesla ho do pokoje. Pak se pohodlně usadila v lenošce a talířek položila na opěradlo. Myslela na Mauritzona a jak ubohý vlastně je jejich poměr. Znají se již rok a jejich vzájemný vztah se za tu dobu neprohloubil ani nijak nedozrál, spíš naopak. Nemohla se upamatovat, o čem spolu při svých setkáních hovoří, patrně proto, že nikdy nehovoří o ničem podstatném. Když tam teď seděla v jeho oblíbené lenošce a hleděla na jeho knihovničku se všemi těmi hloupými zvířátky a vázičkami, říkala si, že je Mauritzon opravdu směšná figura, a ptala se už alespoň posté, proč se na něho nevykašle a neopatří si místo něho pořádného chlapa.

Zapálila si cigaretu, odfukovala kouř úzkým proužkem ke stropu a říkala si, že musí přestat na toho hlupáka myslet, než ji to nadobro přivede do špatné nálady.

Uvelebila se jaksepatří pohodlně v lenošce, zavřela oči a snažila se na nic nemyslet, a rukou s cigaretou pohybovala do taktu s hudbou. Při largu mávla prudce až k talířku s popelem. Spadl na zem a roztříštil se.

„Hrom aby do toho,“ zahučela. Vstala a šla do kuchyně.

Otevřela skříňku dole v mycím stole a hmátla po smetáčku, který stával vpravo vedle pytlíku na smetí. Nebyl tam, a tak se sklonila do dřepu a nakoukla do skříňky. Smetáček ležel na jejím dně, a když se po něm natáhla, uviděla za pytlíkem na odpadky stát aktovku. Byla stará a odřená, dosud ji nikdy nespatřila.

Patrně ji tam Mauritzon postavil, aby jí příležitostně odnesl dolů do šachty na smetí, vypadala příliš veliká na to, aby se vešla do shozu.

Přitom uviděla, že aktovka je několikrát omotána silným motouzem, zavázaným na několik důkladných uzlů.

Vytáhla ji odtamtud a postavila na podlahu. Byla těžká.

Vzbudila teď její zvědavost. Opatrně rozvazovala uzly a snažila se zapamatovat si, jak jsou udělány. Odvinula pak motouz a aktovku otevřela.

Byla plná kamenů, černých, plochých kusů břidlice, které jí byly povědomé. Říkala si, že je docela nedávno někde viděla.

Svraštila čelo, vstala a odhodila zbytek cigarety do dřezu a přitom zamyšleně hleděla na aktovku.

Proč nacpal do staré aktovky plno kamení a proč ji ovázal motouzem a postavil do kuchyňské skříňky?

Zadívala se na ni lépe. Byla z pravé kůže a jistě byla velmi pěkná a pořádně drahá, když byla nová. Podívala se na vnitřní stěnu uzávěru. Nebylo tam žádné jméno. Povšimla si něčeho zvláštního: někdo odřízl všechny čtyři rohy na jejím spodku ostrým nožem nebo břitvou a to docela nedávno, protože řezné plošky té hnědé kůže byly zcela čerstvé.

Náhle jí došlo, co chce Mauritzon s aktovkou udělat. Chce ji hodit do moře! Nebo alespoň do průlivu! Proč?

Sehnula se a začala vytahovat úlomky břidlice z aktovky, a jak je skládala na podlaze na hromádku, upamatovala se, kde tohle kamení viděla. Dole v průjezdě, před vraty do dvora, ležela kupa břidlicových tabulek. Měly být podle všeho použity na vydláždění dvora při zadní stěně domu: odtamtud si musel tyhle úlomky přinést!

Když se jí zdálo, že bude mít aktovku už co nejdřív vyprázdněnou, nahmátla konečky prstů cosi hladkého a tvrdého. Vytáhla to.

Strnule s tím stála v ruce a hleděla na to, a nejasná myšlenka, kterou už dlouho nosila v hlavě, ji hryzla v duši, pozvolna dostávala jasnější formu.

Tady má zřejmě vytoužené řešení! V téhle lesklé ocelové věcičce je možná ukryta svoboda, o které dávno sní!

Byla to pistole asi dva decimetry dlouhá, měla masivní hlaveň a mohutnou pažbu, v její hladké, modravě se lesknoucí oceli bylo nad spouští vyryto jméno Llama.

Potěžkala ji. Byla velmi těžká.

Monita vyšla do předsíně a uložila pistoli do své kabely. Potom se vrátila do kuchyně, naskládala všechny kameny zase do aktovky, omotala kolem ní motouz a snažila se jej zavázat stejným způsobem, jako byl původně. Nakonec postavila aktovku na místo, kde ji našla.

Vzala smetáček, zametla v obývacím pokoji střepiny talířku, šla do předsíně a hodila je do shozu. Když se vrátila do pokoje, vypnula gramofon a postavila desku na místo. Zašla do kuchyně, vytáhla odhozeného špačka z kbelíku a na záchodě jej spláchla.

Oblékla si plášť, zavřela kabelu a pověsila si ji přes rameno.

Než opustila byt, prošla ještě všemi místnostmi, aby zkontrolovala, že všechno je, jak má být. Ověřila si, že má klíč od bytu v kapse, potom přirazila dveře a sběhla ze schodů.

Až přijde domů, bude uvažovat.

Dvacátá pátá kapitola

Gunvald Larsson vstal v páteční ráno sedmého července velmi záhy.

Sice nikoli se sluníčkem, ale to by také bylo absurdní. Podle kalendáře bylo toho dne Klase a slunce se objevilo nad stockholmským obzorem již jedenáct minut před třetí hodinou zrána.

O půl sedmé byl Gunvald Larsson osprchován, nasnídán a oblečen a o půl hodiny později stál na schůdkách řadového domku v Zpěvácké ulici ve stockholmském předměstí Sollentuně,

který Einar Rönn navštívil před čtyřmi dny.

Tento pátek se mělo všechno vyřešit. Mauritzon měl být znovu konfrontován s Buldozerem Olssonem a byla tu naděje, že se to stane méně srdečnou formou než minule. Kromě toho se policie možná zmocní Malmströma a Mohréna a zabrání jim v jejich velkém úderu proti vyhlédnuté bance.

Ale Gunvald Larsson chtěl, ještě než se zvláštní skupina vážně pustí do práce, vyřešit si malý problém, který ho dráždil po celý týden. Z hlediska větších souvislostí byla to maličkost, avšak maličkost, která jde člověku na nervy. Chtěl ji sprovodit ze světa a kromě toho si potvrdit, že uvažoval správně a že došel k správnému závěru.

Sten Sjörgen zřejmě nevstal se sluníčkem. Trvalo dlouho, než otevřel, zíval na celé kolo a teprve si zavazoval šňůru koupacího pláště.

Gunvald Larsson ne že by byl nevlídný, ale šel přímo k věci.

„Vy jste policii lhal,“ řekl.

„že jsem lhal?“

„Podvakrát jste nám před týdnem popsal osobu, která se dopustila bankovní loupeže, a říkal jste, že prý na první pohled vzbuzovala dojem, že jde o ženu. Kromě toho jste podrobně vykládal o automobilu, kterého tato osoba použila při svém útěku, a o dvou mužích, kteří v něm také odjeli, podle vás to byl renault šestnáctka.“

„Souhlasí.“

„A toto pondělí jste tutéž historii opakoval slovo za slovem našemu prvnímu

kriminálnímu asistentovi, který sem za vámi přišel a hovořil s vámi.“

„To taky souhlasí.“

„A souhlasí dále i to, že skoro všechno byla bohapustá lež.“

„Popsal jsem fakticky tu plavovlasou osobu tak dokonale, jak jen jsem mohl.“

„Ano, protože jste věděl, že ji viděla řada dalších lidí. Jste taky natolik mazaný, abyste si spočítal, že patrně existuje film natočený v bance.“

„Ale já doopravdy věřím, že to byla ženská.“

„Proč si to myslíte?“

„Nevím. Ale když jde o ženské, člověk to nějak instinktivně vycítí.“

„Tentokrát ten váš instinkt náhodou selhal. Ale proto jsem nepřišel. Chtěl bych, abyste přiznal, že ta historie s autem a s oběma muži v něm je vymyšlená.“

„Proč to chcete?“

„Jaké k tomu mám důvody, to sem teď nepatří. Ostatně jsou docela soukromé povahy.“ Sjögren už vůbec nebyl rozespalý. Díval se udiveně na Gunvalda Larssona a zvolna pronesl:

„Pokud vím, podávat neúplné nebo nesprávné informace není žádný zločin, pokud nejde o přísežnou svědeckou výpověď.“

„Zcela správně.“

„V takovém případě nemá tenhle rozhovor žádný smysl.“

„Pokud jde o mě, má smysl. Rád bych si tu věc zkontroloval. Mohlo by se říci, že jsem došel k jistému závěru a že chci vědět, jestli je správný.“

„A jak zní ten váš závěr?“.

„že jste nenahustil tu lživou historku do policie kvůli vlastnímu prospěchu.“„V naší společnosti existuje spousta lidí, kteří myslí jenom na vlastní prospěch.“

„Ale ty nikoli?“

„Snažím se alespoň o to. Není mnoho těch, kdo to chápou.

Například má žena. Proto už taky žádnou ženu nemám.“

„Ty myslíš, že je správné vykrádat banky a že policie je přirozeným nepřítelem lidu?“

„Je docela možné si něco takového myslet. Ale tak úplně jednoduché to není.“

„Vyloupit banku a zastřelit učitele tělocviku není žádný politický čin.“

„To není, rozhodně ne tady a teď. Ale je možné vidět to ideologicky. Kromě toho existuje historická perspektiva. Bankovní loupeže měly a mají občas i politické motivy. Například za revoluce v Irsku. Ale takový protest může být taky podvědomý.“

„Ty myslíš, že je možné brát obyčejné zločince jako jakýsi druh revolucionářů?“

„Možná že tak trochu,“ řekl Sjörgen. „Ale odmítají to i takzvaní významní socialisté. Čteš například našeho socialistického básníka a publicistu Artura Lundkvista?“

„Ne.“ Gunvald Larson četl ponejvíce Julese Regise a podobné.

Právě ležel v detektivkách S. A. Dösa. To však nemělo s věcí co dělat. Jeho literární záliby byly diktovány potřebou pobavit se.

Rozhodně se nehonil za žádnou knižní vzdělaností.

„Lundkvist přece dostal Leninovu cenu míru,“ řekl Sten Sjögren.

„V antologii, která se jmenuje Socialistický člověk, říká asi toto, je to jen volný citát: “Občas se zachází tak daleko, že čistí zločinci jsou líčeni, jako by byli vědomým protestem proti zlořádům, téměř jako jakýsi druh revolucionářů… tedy něco, co by mělo v socialistické zemi být ze všeho nejméně tolerováno.“

„Pokračuj,“ vybízel ho Gunvald Larsson.

„Konec toho volného citátu,“ řekl Sjögren. „Pro mě je celý ten myšlenkový proces cosi imbecilního. Za prvé, lidé mohou být dohnáni k protestu proti zlořádům, aniž by byli ideologicky uvědomělí. A za druhé, pokud tedy jde o socialistické země, není v tom ani špetka logiky. Proč by, hrome, měli lidé okrádat sami sebe?“ Gunvald Larsson dlouho mlčel.

Nakonec řekl: „Nebyl tedy žádný béžový renault?“

„Nebyl.“

„Ani žádný nepřirozeně bledý šofér v bílé košili, ani černě oblečený kluk podobající se Harpo Marxovi?“

„Taky ne.“ Gunvald Larsson si sám pro sebe přikývl.

Potom řekl: „Jak teď situace vypadá, zdá se, že útočníka už máme.

A nebyl to žádný revolucionář, nýbrž bídná krysa, která se vezla načerno s kapitalismem a živila se kšeftováním s narkotiky a pornografiemi a nestarala se ani co by se za nehet vešlo o něco jiného než o zisk. To jest: o vlastní zisk! A kromě toho se pokoušel na obrátku zachránit vlastní kůži udáním svých kumpánů.“ Sjögren pokrčil rameny.

„I takových je habaděj,“ řekl. „Ať je tomu jakkoli, byl ten, kdo přepadl banku, nadobro na huntě, jestli rozumíš, co tím myslím.“

„Rozumím přesně, co tím myslíš.“

„Jak sis mohl tohle vymyslet?“

„Zapřemýšlej trochu,“ řekl Gunvald Larsson. „Vmysli se do mé situace.“

„Jak ses proboha mohl stát policajtem?“ divil se Sjögren.

„Tak, náhodou. Jsem vlastně námořník. Kromě toho bylo to už dávno a leccos vypadalo tehdy jinak. Ale to sem nepatří. Tak teď už vím, co jsem chtěl vědět.“

„To je všechno?“

„Ano. Sbohem.“

„Sbohem,“ řekl Sjögren: „Ahoj.“ Vypadal dokonale ohromen. Ale to Gunvald Larsson nemohl vidět, protože byl už venku, a neslyšel ani Sjögrenovu závěrečnou repliku:

„Stejně dám na to krk, že to byla ženská.“

*

V tutéž časnou hodinu otáčela se paní Svea Mauritzonová doma v kuchyni, ve Vrbové

ulici v Jönköpingu, a pekla, protože se vrátil domů její ztracený syn a chtěla ho pohostit čerstvými skořicovými šneky k ranní kávě. žila v šťastné nevědomosti o tom, jakými slovy se právě mluví o jejím synovi v jednom z řadových domků tři sta kilometrů odtamtud. Ale kdyby byla slyšela, že někdo nazývá zřítelnici jejího oka krysou, v tu ránu by ho byla přetáhla měchačkou.

Ranní klid a mír přerušil ostrý signál zvonku u dveří. Postavila plech s právě upečenými skořicovými šneky na mycí stůl, utřela si ruce do zástěry a spěchala v sešlapaných pantoflích šmaťchavými krůčky ke dveřím. Viděla na hodinách, že je teprve půl osmé, a podívala se ustrašeně po zavřených dveřích ložnice.

Spal tam její chlapec. Ustlala mu v obývacím pokoji na pohovce, ale rušily ho tam stojací hodiny a uprostřed noci ji vzbudil a vyměnili si lůžka. je, chuděrka, samou prací nadobro vyčerpaný a potřebuje se pořádně vyspat. Ona ty pendlovky neslyší, už je hluchá jako pařez.

Přede dveřmi stáli dva velcí, urostlí muži. Nerozuměla dobře, co všechno říkali, ale byli velmi neodbytní a trvali na tom, že musí mluvit s jejím synem.

Marně se snažila vysvětlit jim, že je příliš časně a aby přišli trochu později, až se syn vyspí.

Nedali se pohnout, tvrdili, že jde o nesmírně důležitou záležitost, a tak nakonec s nevolí vešla k synovi a opatrně ho vzbudila. Zdvihl se na loket, podíval se na hodiny stojící na nočním stolku a pobouřeně řekl:

„Máš rozum? Budit mě uprostřed noci? Říkal jsem ti přece, že se potřebuju vyspat.“ Dívala se na něho nešťastně.

„Hledají tě dva pánové,“ vysvětlovala.

„Cože!“ vykřikl a vrhl se z postele. „Nepustilas je přece dovnitř?“ Mauritzonovi bylo jasné, že je to Malmström a Mohrén, že se dověděli o jeho zradě a vyčenichali, kde se skrývá, Teď přicházejí, aby se mu pomstili.

Matka vrtěla hlavou a udiveně se na něho dívala, jak na sebe hází šaty, aniž si dopřál čas na svléknutí pyžama. Lítal po pokoji, sbíral své věci roztroušené kolem a vhazoval je do cestovní brašny.

„Co je?“ zeptala se ho úzkostlivě.

Zaklapl brašnu, uchopil matku za rameno a zasyčel:

„Musíš je nějak odbýt! Řekni, že tu nejsem. Řekni, že jsem odjel do Austrálie nebo kam chceš!“ Neslyšela, co říká, a objevila, že její sluchadlo zůstalo ležet na nočním stolku. Zatímco si je nasazovala, Mauritzon se plížil ke dveřím, přiložil ucho k výplni a poslouchal. Nebylo slyšet jediný zvuk. Jistě stojí tam venku a čekají, možná s celým arzenálem zbraní připravených ke střelbě.

Matka k němu popošla blíž a zašeptala: „Co se děje, Filipe? Co je to za lidi?“

„Jen je koukej dostat odtud,“ zašeptal v odpověď. „Řekni, že jsem odjel za hranice.“

„Ale když já už jsem řekla, že jsi tu. Nevěděla jsem, že se s nimi nechceš setkat.“ Mauritzon si zapnul kabát a vzal si cestovní brašnu.

„Ty už musíš?“ řekla matka zklamaně. „A já ti peču cukroví!

Skořicové šneky, ty je máš přece tak rád.“ Otočil se k ní a pohoršeně řekl:

„Stojíš tu a vykládáš o cukroví, zatímco…“ Zarazil se a naslouchal směrem do předsíně. Zaslechl odtamtud hučet hlasy. Jdou si pro něho! Nebo ho chtějí na místě oddělat!

Vyrazil na něm studený pot, zoufale se rozhlížel po místnosti.

Matka bydlela v sedmém poschodí, takže bylo vyloučeno použít okna k útěku, a jediné dveře vedly do předsíně, kde čekají Malmström a Mohrén!

Přistoupil k matce. Stála u postele a vypadala nadobro zmatená.

„Jdi tam,“ řekl jí. „Řekni jim, že přijdu, ale že to bude chvilku trvat. Pokus se je dostat do kuchyně. Pozvi je na cukroví. Pospěš si. Vypadni!“ Hnal ji ke dveřím. Sám se opřel zády o stěnu. Jakmile odešla a zavřela za sebou dveře, přitiskl k nim ucho. Slyšel hlasy a po chvilce se blížily těžké kroky. A v té chvíli, kdy se zastavily přede dveřmi, místo aby pokračovaly dál, jak doufal, dál do kuchyně za cukrovím, náhle pochopil, co se vlastně rozumí výrazem, že někomu vstávají vlasy na hlavě hrůzou.

Ticho. Kovový zvuk, patrně zásobník vsunovaný do pistole?

Odkašlání. Tvrdé zaklepání na dveře a jakýsi hlas zvolal:

„Pojď ven, Mauritzone! Je tu kriminální policie!“ Mauritzon otevřel dveře a se zasténáním plným úlevy prakticky vzato vpadl do náruče kriminálnímu asistentovi Högflygtovi z jönköpingské kriminálky, který tam čekal s želízky v ruce.

O půl hodiny později seděl ve stockholmském letadle s velkým pytlíkem skořicových šneků na klíně. želízkům na rukou unikl, když Högflygta přesvědčil o své vůli k spolupráci. Chroupal cukroví, díval se po östergötlandském kraji utopeném v slunci a vzdor všemu byl docela spokojen se životem.

Občas natáhl pytlík směrem ke svému společníkovi, ten však pokaždé zavrtěl odmítavě hlavou, stále urputněji a se zaťatými zuby, neboť trpěl hrůzou z létání a nebyl ani trochu v náladě.

Jejich letadlo přistálo na stockholmském letišti v Brommě pět minut před půl desátou a o dvacet minut později byl Mauritzon opět v policejní budově na Kungsholmu. Za jízdy autem začal úzkostlivě přemítal, co asi má Buldozer zase za lubem, a osvobozující pocit ulehčení, který se mu dostavil po šoku při ranním probuzení, už nadobro vyprchal a namísto něho se přihlásilo zlé tušení.

Buldozer Olsson netrpělivě očekával Mauritzonův příchod společně s vybranými částmi zvláštního oddělení, sestávajícími z Einera Rönna a Gunvalda Larssona. Ostatní členové jeho skupiny se pod Kollbergovým vedením zaměstnávali přípravami odpolední akce proti Mohrénově lize. Byl to složitý manévr vyžadující velice pečlivou organizaci.

Když byl Buldozer ještě večer zpraven o nálezu v protiletadlovém krytu, div se radostí nezbláznil a v noci samým rozčilením a očekáváním velkého dne sotva mohl oko zamhouřit. Mauritzona měl už tak jako tak v hrsti a Mohréna et consortes rovněž bude mít ve chvíli, kdy se ti zlosyni pokusí inscenovat svůj velký úder.

Nebude-li to tento pátek, bude to zcela jistě příští, a dnešní operaci je v tom případě možno pokládat za užitečnou generální zkoušku. A až bude mít potom celou Mohrénovu bandu za katrem, nebude jistě dlouho trvat a dostane za mříže i Wernera Roose.

Buldozerovy růžové sny přetrhl telefonický signál. Strhl k sobě sluchátko, tři vteřiny naslouchal a křikl:

„Okamžitě ho sem přiveďte!“ Odložil sluchátko, tleskl do dlaní a energicky prohlásil:

„Pánové, právě přichází. Jsme připraveni?“ Gunvald Larsson jen zachroptěl a Rönn řekl bez zvláštního nadšení: „Jo.“ Byl si dobře vědom, že jeho a Gunvaldovou hlavní úlohou teď bude fungovat jako Buldozerovo posluchačstvo. Buldozer rád vystupoval před obecenstvem a nebylo pochyb, že dnešní představení náleží jemu! Nebyl pouze představitelem hlavní role, nýbrž také režisérem, mezi jiným přestěhoval židle svých spolupracovníků dobře patnáctkrát, než byl jaksepatří spokojen.

Sám seděl na čelném místě za psacím stolem, Gunvald Larsson seděl v rohu u okna a Rönn po jeho pravici u konce stolu. Mauritzonova židle byla umístěna proti Buldozerovi, ale tak daleko od psacího stolu, že stála uprostřed volného prostoru.

Gunvald Larsson se šťoural v zubech ulomenou zápalkou a přitom vrhal potměšilé pohledy na Buldozerovo oblečení, hýřící veselými letními barvami. Měl na sobě hořčicově žluté

šaty, modrobíle proužkovanou košili a vzorkovanou vázanku se zelenými kopretinami na oranžové půdě.

Ozvalo se zaklepání na dveře a Mauritzon byl přiveden do místnosti. Byl v té chvíli značně zneklidněný a do dobré nálady ho nepřivedlo, ani když uviděl v Buldozerově pracovně tváře teď už docela známé. Samé přísné, zachmuřené pohledy.

Mauritzon už dávno poznal, že ten velký blonďák, Larsson nebo jak se jmenuje, k němu nechová právě vřelé city a že ten nosatec s pípou místo nosu je sice stále zamračený, ale nevěstilo nic dobrého, že dokonce i Buldozer, který přece byl k němu milý jak vánoční skřítek o Štědrém večeru, když se naposledy viděli, prohlíží si ho v této chvíli s nevlídným odmítáním.

Mauritzon usedl, kam mu naznačili, rozhlédl se a pozdravil:

„Dobrý den.“ Nikdo mu na pozdrav neodpověděl. Pokračoval tedy dál:

„V těch papírech, co jsem dostal od pana vrchního prokurátora, nestojí nic o tom, že bych se nesměl vzdálit z našeho města, a pokud vím, nebylo nic takového obsaženo ani v naší dohodě.“ Buldozer povytáhl obočí a Mauritzon si pospíšil dodat:

„Ale jsem vám přirozeně rád k službám, pokud to bude v mých silách.“ Buldozer se naklonil kupředu, sepjal ruce před sebou na stolní desce, chvíli se na něho zadíval a řekl takřka něžným hlasem:

„Ach tak, pan Mauritzon nám chce být k službám. Je to od něho svrchovaně milé, jenomže teď už nám nepotřebuje prokazovat nějaké služby. Ne, teď je na nás, abychom my prokázali službu jemu. Pan Mauritzon k nám nebyl právě jaksepatří upřímný, nemám pravdu?

Chápeme, jak to musí pana Mauritzona tížit, a proto jsme se obtěžovali připravit toto malé setkání, aby nám mohl v klidu a pokoji otevřít své srdce.“ Mauritzon se na Buldozera nejistě podíval a řekl:

„Nerozumím…“

„Nerozumíte? Nemáte snad vůbec potřebu ulevit svému srdci?“

„Já… já nerozumím, co tím myslíte.“

„Ach tak! Když řeknu, že jde o minulý pátek, tak snad porozumíte?“

„Minulý pátek?“ Mauritzon těkal pohledem po místnosti a neklidně poposedával na židli. Díval se z Buldozera na Rönna a zpátky na Buldozera, setkal se s chladným, porcelánově modrým pohledem Gunvalda Larssona a nakonec se zadíval do země. V místnosti vládlo úplné ticho, dokud Buldozer nepokračoval.

„Před týdnem v pátek, ano, přesně tak. Není přece možné, abyste se nepamatoval, co jste ten den dělal? Když nic jiného, tak si jistě pamatujete, kolik to dělalo. Devadesát tisíc není přece jen tak nějaká maličkost, co říkáte, pane Mauritzone?“

„Jakých devadesát tisíc? Nevím o žádných devadesáti tisících.“ Mauritzon mluvil v té chvíli nebojácněji a Buldozerův hlas nezněl již tak mírně, když teď řekl:

„Vy ovšem vůbec nevíte, o čem to mluvím?“ Mauritzon zavrtěl hlavou.

„Ne, nevím,“ odpověděl.

„Chcete tedy snad, abych se vyjádřil jasněji? Chcete to, pane Mauritzone?“

„Ano, prosím,“ řekl Mauritzon pokorně.

Gunvald Larsson se napřímil a popuzeně vyjel:

„Jen se nedělej! Však ty víš moc dobře, oč jde!“

„Jistěže to pan Mauritzon ví,“ řekl Buldozer dobrosrdečně. „Chce nám jen ukázat, jak dovede být pěkně mazaný. To jaksi patří k věci, ale brzy ho to přejde. Je nám jasné, že to pro něho není tak lehké, vyjádřit se.“

„Ale když donášel na své kumpány, to neměl v tomhle směru žádné těžkosti,“ řekl Gunvald Larsson trpce.

„No, však uvidíme,“ prohlásil Buldozer.

Naklonil se dopředu a vbodl oči do Mauritzona. Potom řekl:

„Ty teda chceš, abych se vyjádřil jasně? Okej, udělám to. Víme moc dobře, žes vyloupil minulý pátek banku na Hornově třídě, a je ti to málo platné, že zapíráš, protože máme důkazy. Bohužel nezůstalo jen při loupeži, což je samo o sobě velmi vážná věc, a nemusím ti jistě říkat, že jsi na tom zatraceně bledě. Můžeš teď samozřejmě tvrdit, že jsi byl překvapen a že jsi nevystřelil s úmyslem usmrtit, ale faktem zůstává, že ten člověk je bez jakýchkoli pochybností mrtev.“ Mauritzon zbledl a na čele mu začaly z vlasů vyrážet perličky potu. Otvíral ústa, aby něco řekl, ale Buldozer pokračoval:

„Doufám, že si dobře uvědomuješ vážnost své situace i to, že se nevyplácí dělat těžkosti a že nejlepší, co můžeš udělat, aby sis to ještě víc nepolepil, je ukázat vůli ke spolupráci. Je ti to jasné?“ Mauritzon s ústy dokořán vrtěl hlavou. Nakonec vykoktal:

„Já… já nevím, co… o čem to mluvíte.“ Buldozer vstal a začal přecházet sem tam před Mauritzonem.

„Můj milý Mauritzone, když na to přijde, dovedu mít nekonečnou trpělivost, ale těžko snáším čistočistou pitomost,“ řekl tónem, který naznačoval, že i ta nejnekonečnější trpělivost má své meze.

Mauritzon stále ještě vrtěl hlavou, zatímco Buldozer, jako by podléhal zákonu tíhy, vytrvale pendloval rázně mezi ním a psacím stolem a přitom pokračoval v řeči.

„Myslím, že jsem se vyjádřil velice jasně. Ale opakuji: Víme, že jsi vešel do místnosti bankovní filiálky na Hornově třídě sám, že jsi tam zastřelil jejich zákazníka a že se ti podařilo utéct s devadesáti tisíci v bankovkách. To víme a zapíráním nic nezískáš. Naopak. Naproti tomu můžeš do jisté míry, ne mnoho, to přiznávám, ale přece jen trochu zlepšit svou situaci tím, že se bez dalších vytáček přiznáš a kromě toho projevíš trošku dobré vůle. A projevíš ji nejlépe tím, že nám řekneš, cos udělal s těmi penězi, jak ses dostal z místa činu a kdo ti pomáhal. Tak co, vyjádřil jsem se dost jasně?“ Buldozer skončil svou procházku a usedl opět za psací stůl.

Zaklonil se na židli, vrhl pohled nejdříve na Rönna, pak na Gunvalda Larssona, jako by měl v úmyslu sklízet jejich souhlas.

Rönn však vypadal pochybovačně a Gunvald Larsson se s nepřítomným výrazem šťoural v nose. Buldozer očekával obdiv za tento svůj příkladně zhuštěný a psychologický projev a rezignovaně si pomyslil něco o „perlách předhazovaných sviním“ a obrátil se zpátky k Mauritzonovi.

Ten na něho zíral se směsi nedůvěry a zděšení.

„Ale s tímhle vším já nemám nic společného,“ tvrdil rozčileně.

„Nemám nejmenší tušení o nějaké bankovní loupeži.“

„Nech už těch keců. Slyšels, co jsem řek. Máme důkazy a „Jaký důkazy? já jsem žádnou banku nepřepad ani nikoho nezastřelil. To je absurdní.“ Gunvald Larsson s povzdechem vstal a postavil se k oknu, zády do místnosti.

„Nemá smysl snažit se s takovýmhle mluvit vlídně,“ řekl přes rameno. „Dát mu po hubě, to je jediný, čemu porozumí.“ Buldozer k němu mávl uklidňujícím gestem a řekl:

„Počkej ještě trochu, Gunvalde!“ Opřel se lokty o desku stolu, složil hlavu do dlaní a pohlížel na Mauritzona se starostlivým výrazem ve tváři.

„Tak co, Mauritzone, jak to uděláme?“ Mauritzon rozhodil ruce.

„Ale já jsem to přece neudělal! Věřte mi! Přísahám!“ Buldozer na něho nepřestával starostlivě hledět. Pak se sehnul, vytáhl nejdolejší zásuvku, psacího stolu a přitom řekl:

„Tak ty říkáš tohle. Ale já si vyhrazuju právo přece jen o tom pochybovat.“ Narovnal se a hodil na stůl zelenou brašnu z plachtoviny a podíval se vítězoslavně na Mauritzona, který na ni

udiveně zíral.

„jak vidíš, Mauritzone, máme to tu všechno.“ Vytahoval z brašny pěkně po pořádku předmět za předmětem a vykládal je do řady na stole.

„Paruka, košile, brýle, klobouk a jako poslední, avšak neméně významná, pistole. Tak co tomu říkáš teď?“ Mauritzon nejdříve zíral na jednotlivé věci nechápavě, potom se jeho výraz změnil. Zahleděl se na stůl a zvolna v tváři zesinal.

„Co… co je to?“ zeptal se.

Hlas mu nechtěl sloužit, odchrchlal si a opakoval svou otázku.

Buldozer se po něm unaveně podíval a obrátil se na Rönna.

„Einare, prosím tě, dojdi zjistit, jestli už přišli svědkové.“

„No jo,“ řekl Rönn a odešel.

Po několika minutách se vrátil, zůstal stát ve dveřích a hlásil: „jo, už jsou tu.“ Buldozer vyskočil ze židle.

„Dobrá,“ řekl. „Tak jsme tu hned zpátky.“ Rönn znovu zmizel. Buldozer posbíral vyložené věci do brašny a vybídl:

„Tak pojď, Mauritzone, půjdeme do jiné místnosti. Uspořádáme malou módní přehlídku s manekýnkou. Jdeš s námi, Gunvalde?“ Vyřítil se ze dveří s brašnou v náručí. Gunvald Larsson ho následoval a hnal Mauritzona nešetrně před sebou. Vešli do místnosti dál v chodbě.

Nelišila se příliš od ostatních úředních pracoven. Byly tam psací stoly, židle, registratury a stolky s psacími stroji. Ve stěně bylo zasazeno zrcadlo, které z její druhé strany fungovalo jako okno, takže z vedlejší místnosti bylo vidět do té, kde se nyní nalézal Mauritzon společně s Buldozerem a Gunvaldem Larssonem.

Einar Rönn stál u okna a viděl, jak Buldozer pomáhá Mauritzonovi do modré košile, jak mu nasazuje na hlavu paruku s dlouhými plavými vlasy a podává mu klobouk a brýle proti slunci. Mauritzon přistoupil k zrcadlu a udiveně si v něm prohlížel svůj obraz.

Rönn na druhé straně stěny měl nepříjemný pocit, když, sám neviditelný, se díval zadní stěnou zrcadla Mauritzonovi přímo do očí. Mauritzon si pak nasadil brýle a klobouk. Zdálo se, že mu všechno výborně padne.

Rönn odešel a přivedl prvního svědka, hlavní pokladní z bankovní filiálky na Hornově třídě. Mauritzon stál uprostřed místnosti, a jakmile ho Buldozer vyzval, začal přecházet sem tam po místnosti.

Pokladní se na něho dívala oknem, pak se obrátila na Rönna a přikývla.

„Podívejte se pořádně?“ vyzval ji Rönn.

„Je to určitě ona. O tom vůbec nepochybuji. Řekla bych, že měla užší kalhoty, to je ale jediný rozdíl.“

„Jste si tím docela jistá?“

„Ach ano, stoprocentně.“ Další svědek byl bankovní účetní.

Pohlédl na Mauritzona a hned hlásil naprosto přesvědčivě:

„je to ona!“

„Musíte se pořádně podívat,“ vyzval ho Rönn. „Nechceme, aby došlo k nějakému omylu.“ Úředník se chvíli díval na Mauritzona, přecházejícího po vedlejší místnosti.

„Ale ano, poznávám ji. Její chůzi i držení těla a ty vlasy, ano, jsem si tím zcela jist.“ A zavrtěl hlavou.

„Je jí škoda, takové hezké děvče!“ povzdechl si.

Buldozer věnoval i zbytek dopoledne Mauritzonovi. Ale když táhlo k jedné hodině, přerušil výslech, aniž se mu podařilo vyrazit z Mauritzona nějaké přiznání. Ale Buldozer spoléhal, že jeho obranný systém se brzy zhroutí, a ostatně důkazy svědčící proti němu jsou samy

o sobě postačující! Mauritzon si mohl zavolat advokátovi a byl pak odveden do zajišťovací vazby, kde měl vyčkat projednání svého zatčení.

Buldozer byl přesto se svým dopolednem spokojen. Snědl v kantýně rychlý oběd, baltského platýze s bramborovou kaší, a pustil se s obnovenými silami do dalšího úkolu: Dopadení Mohrénovy ligy.

Kollberg byl pověřen nemalým úkolem. Mohutné policejní síly byly zmobilizovány k dvěma bodům, kde musely čekat hlavní nápor: k Rosenlundské ulici a do okolí banky.

Policejní pohotovostní síly měly příkaz být připraveny v okolí obou těchto oblastí, avšak měly se vyhnout vzbuzení pozornosti.

Pro jistotu byla také podél ústupových cest umístěna vozidla, aby mohla rychle uzavřít cestu, kdyby se útočníci proti očekávání dostali tak daleko.

V policejní budově na Kungsholmu nebyl jediný motocykl. Dvůr i garáže zely prázdnotou, všechna vozidla byla umístěna na taktických pozicích ve městě.

Buldozer se měl v kritickém čase zdržovat v ústřední policejní budově, chtěl

prostřednictvím rozhlasu sledovat vývoj událostí a vzít si do parády ty zlosyny, jakmile je přivedou.

Členové zvláštní skupiny se měli ochomýtat kolem banky, popřípadě v ní, až na Rönna, který dostal za úkol střežit Rosenlundskou ulici.

Ve dvě hodiny se dal Buldozer dovézt v šedém autě značky Volvo amazon s registrační tabulkou T na inspekční objížďku. V ulicích poblíž Rosenlundské bylo sice vidět snad trochu víc policejních aut, ale kolem banky nebyly žádné viditelné hlídky a počet policejních vozidel tam nebyl tak velký, aby vzbuzoval pozornost.

Plně spokojen tímto uspořádáním vrátil se Buldozer na Kungsholm, aby tam vyčkal odbíjení kritické hodiny.

Bylo čtrnáct hodin pětačtyřicet, ale v Rosenlundské ulici vládl klid a mír. Nic se nestalo ani o minutupozději u hlavního stanu státní policie. Když bylo čtrnáct hodin padesát a banka nebyla napadena, bylo jasné, že dnešek není dnem onoho velikého přepadu.

Buldozer pro jistotu čekal až do půl čtvrté, než dal akci odtroubit. Mohli ji teď pokládat za zdařilé a dobře provedené předběžné cvičení.

Svolal zvláštní skupinu, aby společně probrali a analyzovali operaci, na jejíž výklad a detaily teď měli, pokud by toho bylo zapotřebí, celý týden, aby je zkorigovali a vybrousili. Všichni se však shodovali, že všechno fungovalo podle plánu.

Splnili své úkoly k úplné spokojenosti. Časové schéma klapalo.

Všichni byli na správném místě a v správný čas. Pouze den nebyl správný. Avšak za týden se všechno bude opakovat s přesností možno-li ještě větší a s větší efektivností.

Lze jenom doufat, že se pak dostaví i Malmström s Mohrénem.

*

Tento pátek se přihodilo, čeho se všichni obávali ze všeho nejvíc. Šéf státní policie si vzal do hlavy, že někdo zamýšlí hodit na velvyslance Spojených států vejce. Nebo možná taky rajská jablíčka na velvyslanectví. Nebo zapálit vlajku s pruhy a hvězdami.

Státní bezpečnost byla zneklidněna. žila v neskutečném vymyšleném světě hemžícím se nebezpečnými komunisty, anarchisty házejícími bomby a chuligány, kteří se snažili uvrhnout společnost do zkázy tím, že protestují proti nevratným obalům a proti vandalizování městského prostředí. Čerpala své informace ve velké míře u Ustaši a od jiných fašistických organizací, s nimiž zatím vesele spolupracovala, aby získala informace o údajných levicových aktivistech.

Šéf státní policie osobně byl zneklidněn ještě víc. Věděl totiž něco, o čem se státní bezpečnost dosud nedozvěděla. Na obzoru se objevil Ronald Reagan. Tento málo populární

americký guvernér se již vynořil v Dánsku a obědval s královnou. Nebylo vyloučeno, že zamýšlí objevit se zčistajasna také ve Švédsku, a nebylo ani trochu jisté, že bude možno tuto návštěvu utajit.

Proto přišla na ten večer hlášená demonstrace pro Vietnam zřejmě nevhod. Tisíce lidí byly pobouřeny koberci bomb svrženými na vodní přehrady a nechráněná města v severním Vietnamu, který měl být teď z prestižních důvodů rozbombardován zpět do doby kamenné.

Část demonstrantů se shromáždila na Hakbergu poblíž diplomatické

čtvrti, aby odhlasovala rezoluci. Měli v úmyslu pokusit se odevzdat ji písemně portýrovi na americkém velvyslanectví.

To se nesmělo stát. Situace byla velice choulostivá, policejní ředitel byl mimo službu a šéf pořádkové policie na dovolené.

Tisíce rušitelů veřejného pořádku se nalézaly v hrozivé blízkosti budovy, jež znamenala největší sankrosanktum města, poblíž skleněného paláce amerického velvyslanectví. Šéf státní policie pojal za této situace historické rozhodnutí: dohlédne osobně, aby demonstrace měla pokojný průběh, daleko od toho nebezpečného sousedství. Tímto místem byl park v centru města, Humlegärden.

Tam bude přečtena ta proklatá rezoluce, načež bude demonstrace rozpuštěna.

Demonstranti byli pokojní lidé a na vše přistoupili.

Jejich průvod se dal do pohybu Karlovou třídou k severu. Kdejaký služby schopný policista, který byl na dosah ruky, byl zmobilizován, aby na tuto operaci dohlížel.

Například Gunvald Larsson, který náhle seděl v helikoptéře a zíral na tu dlouhou řadu lidí se standartami a vlajkami Ligy pro Společnost národů, vinoucí se městem k severu. Viděl zřetelně, co se tam dole děje, ale nemohl v té věci mnoho dělat. Ostatně k tomu také neměl žádnou chuť.

Na rohu Karlovy třídy a ulice Sturovy šéf státní policie osobně zavedl svůj průvod vietnamských demonstrantů do velkého chumlu nakvašeného fotbalového obecenstva valícího se z blízkého stadiónu, částečně podroušeného a především nespokojeného se špatnou hrou na hřišti. Zmatek, který tak vznikl, připomínal nejspíš ústup Napoleonových vojsk od Waterloo nebo papežovu návštěvu v Jeruzalémě. Ve třech minutách policisté všech druhů sekali do všeho a do všech, sportovní fanoušci i pacifisté byli přehlušeni ranami obušků, motorizovaní policisté i jednotka jízdní policie vnikali ze všech stran do zmatených mas.

Vietnamští demonstranti a fotbaloví fanoušci si vjeli vzájemně do vlasů, aniž věděli proč, a nakonec sráželi uniformovaní policisté k zemi i své civilní kolegy. Šéfa státní policie z toho musela vysvobodit helikoptéra.

Nikoli však ta, v které seděl Gunvald Larsson, neboť ten prohlásil již po několika minutách:

„Leť sakra, kamkoli, jen kdy ž to bude odtud pořádně daleko.“ Stovky lidí policie sebrala a ještě víc jich bylo zraněno. Proč, to nikdo nevěděl.

Ve městě vládl chaos.

A šéf státní policie ze starého zvyku pronesl: „Nic z toho se nesmí dostat ven!“

Dvacátá šestá kapitola

Martin Beck se znovu řítil na koni, řítil se předkloněn tryskem plání, obklopen osobami v raglánových pláštích. Před sebou viděl pozice dělostřelectva, mezi pytli s pískem čnělo ústí děla, upřeně na něho známě zíralo. Oko černé smrti. Viděl kouli letět přímo proti sobě, rostla, byla větší a větší, až zaplnila celé zorné pole a obraz zčernal. Musela to být bitva u Balaklavy. Pak stál

na velitelském můstku křižníku Lion. Neporazitelný a Královna Mary právě explodovaly a pohltilo je moře. Přiřítil se běžec, křičel:

„Královská princezna vyletěla do povětří!“ Admirál Beatty se naklonil vpřed a řekl klidným hlasem, přehlušujícím zběsilý hlomoz bitevní vřavy:

„Becku, zdá se, že ty potvory lodi dneska nějak zlobí. Stoč to o dvě čárky blíž k nepříteli!“ Pak následovala obvyklá scéna s Garfieldem a Guiteauem. On sám se vrhl s koně, řítil se nádražím a zachytil kouli svým tělem.

Právě když vydechoval naposledy, přistoupil k němu šéf státní policie a připevnil na jeho prostřelenou hruď vyznamenání, rozvinul cosi, co se podobalo pergamenovému svitku, a zaskuhral:

„Jsi jmenován policejním radou v platové třídě B 3.“ Prezident Garfield ležel zhroucen na zemi a jeho cylindr se kutálel po perónu.

Pak ho zavalila vlna palčivé bolesti a Martin Beck otevřel oči.

Ležel na posteli v mo ři potu. Ta otřelá klišé byla stále horší a horší. Dnes vypadal Guiteau zas jako vraždící policejní strážmistr z té středy, zavražděný americký prezident James Garfield jako pečlivě udržovaný starší pán, šéf švédské státní policie jako šéf státní policie a britský admirál David Beatty z bitvy u Jutska jako z obrázku na pamětním mírovém pohárku z roku 1919: s vavřínovým věncem kolem a s lehce arogantním vzezřením.

Ostatně i dnes sen trpěl absurdnostmi a chybnými citáty, Admirál Beatty nikdy neřekl: „Stoč loď o dvě čárky blíž k nepříteli!“ Podle všech dostupných pramenů jeho replika zněla: „Chatfielde, zdá se, že ty potvory lodi dnes nějak zlobí. Stoč to o dvě čárky k přístavu!“ Je to sice věcně jedno. Dvě čárky vlevo bylo v této souvislosti totéž jako dvě čárky k nepříteli.

A když Guiteau vypadal jako Carradine, byla pistole Hammerii International. Teď, když se podobal onomu vraždícímu policejnímu strážmistrovi, byl jeho zbraní derringer.

Kromě toho vystupoval za Krymské války u Balaklavy v raglánu pouze maršál Fitzroy James Henry Somerset osobně.

V těch snech se nechtělo nic rýmovat.

*

Martin Beck vstal. sundal si propocené pyžamo a osprchoval se.

Zatímco mu pod studenousprchou naskakovala husí kůže, myslel na Rheu.

Cestou k podzemní dráze přemýšlel o svém podivném chování včera večer.

U svého psacího stolu na Västberské aleji se pojednou cítil tíživě osamělý.

Přišel Kollberg a ptal se, jak se mu daří. To byla složitá věc.

Zmohl se jen na odpověď:

„Jde to.“ Kollberg se skoro hned měl zas k odchodu. Byl zpocený a uštvaný.

Ve dveřích řekl:

„Ta věc z Hornovy třídy se zdá už objasněná. Kromě toho máme tučnou šanci dopadnout Malmströma a Mohréna při činu. Ale nebude to asi před příštím pátkem. A jak to stojí s tím tvým uzavřeným pokojem?“

„Je to na dobré cestě. Alespoň na lepší, než se dalo čekat.“

„Opravdu?“ podivil se Kollberg. Zdržel se ještě několik vteřin a dodal:

„Řekl bych, že vypadáš dneska trochu svěžejší. Tak na shledanou!“

„Na shledanou!“ Martin Beck znovu osaměl a začal přemýšlet o Svärdovi.

Současně myslel na Rheu. Získal u ní mnohem víc, než čekal.

Přirozeně po služební stránce. Tři podněty, možná že čtyři:

Svärd byl chorobný skrblík.

Svärd pokaždé, alespoň po řadu let, zabarikádovával svůj byt, třebaže tam neměl vůbec

nic, co by mělo nějakou cenu.

Svärd byl svého času vážně nemocen a ležel krátce před smrtí v radioléčebném ústavu.

Mohl mít Svärd někde ulité peníze? V tom případě kde?

Bál se Svärd něčeho? V tom případě čeho? Jediné, co mohlo být v jeho zabarikádovaném brlohu pokládáno za hodnotné, byl jeho život.

Jakou nemocí Svärd trpěl? Ta radiologická léčebna by ukazovala na rakovinu. Ale byl-li odsouzen k smrti, proč vyvíjel tolik úsilí chránit se a proti komu nebo proti čemu?

Bál se snad nějaké určité osoby? V tom případě které?

A proč se odstěhoval do dražšího a patrně horšího bytu? Když je tu svědectví o tom, jaký byl skrblík? Samé problémy. Těžké, ale rozhodně ne úplně neřešitelné.

Stěží se dají vyřešit v několika hodinách, odpověď si zřejmě vyžádá řadu dní. Třeba týdnů nebo měsíců. Možná řadu let. Nebo se nikdy nevyřeší.

A jak to vlastně dopadá s balistickou expertizou? Jistě by měl začít právě tam.

Martin Beck sáhl po telefonu.

Ten neměl dnes náladu na spolupráci. Martin Beck musel volat na šest míst, přičemž na čtyřech skončil rozhovor tím, že někdo řekl „Okamžik!“ a už se k telefonu nevrátil. Teprve potom dostal na drát děvče, které před sedmnácti dny otevřelo Svärdův hrudník.

„Opravdu, teď si vzpomínám,“ řekla. „Tehdy volal někdo od kriminálky a otravoval s tou kulkou.“

„První kriminální asistent Rönn.“

„Tak nějak se jmenoval. Už se nepamatuji. Ale nebyl to rozhodně ten policista, který se případem zabýval původně, Aldor Gustavsson. Tenhle nedělal dojem tak zkušeného pracovníka.

Začínal ostatně, každou větu tím, že řekl: “No “

„A co bylo dál?“

„Jak už jsem řekla minule, nezdálo se, že by měla policie o věc mimořádný zájem. Nikdo nepožadoval balistickou expertizu, dokud nezavolal ten druhý policajt. Nevěděla jsem dost dobře, co s tou kulkou. Ale…“

„Co?“

„Zdálo se mi nesprávné ji zahodit, a tak jsem ji dala do ob álky a připsala své poznámky, o co se jedná a podobně. Přesně tak, jako by šlo o opravdovou vra ždu. Ale neposlala jsem to do laboratoře, protože náhodou vím, jak jsou tam přetíženi.“

„Co jste s tím tedy udělala?“

„Založila jsem tu obálku. Potom jsem ji nemohla hned najít. Jsem tu jen na výpomoc a nemám vlastní skříň a vůbec. Ale potom jsem ji našla a poslala ji tam.“

„K vyšetření?“

„O to já nemohu požádat, to není moje věc. Ale mám zato, jestliže takový balistik dostane kulku, tak že ji prošetří, i když jde o sebevraždu.“

„O sebevraždu?“

„Ano, mám to tam poznamenáno. Policie přece řekla, že jde o suicidium.“

„No, tak bychom snad mohli jít dál,“ řekl Martin Beck. „Ale chtěl bych se zeptat na něco jiného.“

„Na co?“

„Nevšimli jste si při ohledání něčeho zvláštního?“

„Ano, že se zastřelil. Je to zřejmě z pitevní zprávy.“

„Myslel jsem spíš na něco jiného. Nezjistili jste nic, co by naznačovalo, že Svärd trpěl nějakou vážnou chorobou?“

„Ne. Jeho orgány se zdály zdravé. Ale…“

„Ale?“

„Ale neprohlížela jsem ho příliš důkladně. Konstatovala jsem pouze příčinu smrti. Studovala jsem tudíž jen orgány thoraxu.“

„To znamená?“

„Především jeho srdce a plíce. Ty byly v pořádku. Ovšem až na to, že byl mrtev.“

„Takže mohl trpět jakoukoli nemocí?“

„Zajisté. Čímkoli od podagry až po rakovinu jater. Řekněte, proč se tolik vyptáváte právě na tenhle případ? Na něco, co patří k čisté rutině?“

„Klást otázky patří přece také k rutině,“ řekl Beck. Ukončil rozhovor a snažil se místo toho dostat na drát některého balistika z kriminálně technické laboratoře. Neuspěl však, a byl proto nucen obrátit se přímo na přednostu oddělení Oskara Hjelma, který sice byl vynikajícím kriminálním technikem, ale především člověkem, s nímž hovořit nebylo zvlášť příjemné.

„Ach tak, to jsi ty,“ ozval se Hjelm kysele. „Myslel jsem, že tě udělají policejním radou. Ale byla to zřejmě klamná naděje.“

„Proč?“

„Páni radové sedí na zadku a myslí na svou kariéru,“ prohlásil Hjelm. „Pokud ovšem nehrají golf nebo nekecají v televizi. A především nevolají sem k nám a nevyptávají se na spoustu samozřejmých věcí. Tak oč jde?“

„Jenom o balistickou expertizu.“

„Jenom? o jakou, smím-li se ptát? Kdejaký pomatenec nám sem posílá kdeco. Máme tu stohy požadavků a žádné lidi. Tyhle dny nám sem poslal jeden pilník záchodovou káď a chtěl vědět, kolik různých lidí do ní kadilo. Byla plná až po okraj, jistě nevyprázdněná dobré dva roky.“

„To tedy opravdu není nic příjemného.“

„To není,“ řekl Hjelm. „Naše práce není ani trochu příjemná. Ale nikdo to zřejmě nechce pochopit. Policejní šéf se tu neukázal už řadu let, a když jsem letos zjara požádal o rozmluvu, vzkázal mi, že je na dohlednou dobu plně zaměstnán. Na dohlednou dobu, to je, co?“

„Já vím, že tam máte peklo,“ podotkl Martin Beck.

„Mírně řečeno,“ řekl Hjelm o poznání smířlivěji. „Ty to ovšem můžeš stěží posoudit, ale jsme vděční i za sebemenší uznání a porozumění. Jenomže na ně přirozeně čekáme marně.“ Hjelm byl nevyléčitelný kverulant, ale jak řečeno, byl obratný a kromě toho přístupný lichocení.

„Je opravdu zázrak, že to všechno stačíte,“ pokračoval Martin Beck.

„Víc než zázrak,“ řekl Hjelm už docela vlídně. „Div divoucí to je. Cos to měl vlastně za balistický dotaz?“

„Jde o kulku ze smrtelné rány. O člověka, který se jmenoval Svärd. Karl Edvin Svärd.“

„Ach tak,“ řekl Hjelm. „Tuhle věc znám. Typická historie.

Sebevražda, tvrdilo se. Obducent sem kulku poslal, aniž uvedl, co s ní máme udělat. Máme ji snad dát pozlatit a poslat do policejního muzea? Nebo to byl pokyn, že bychom si mohli sami spánembohem taky vzít život?“

„Jaký druh projektilu to je?“

„Kulka z pistole. Upotřebená. Zbraň nemáš?“

„Ne.“

„Jak to tedy může být sebevražda?“ Správná otázka.

Martin Beck si udělal záznam do zápisníku.

„Má nějaké specifické znaky?“

„Ovšemže. Domníváme se, že byla vypálena z automatické pětačtyřicítky. Takových výrobků je samozřejmě hodně. Ale jestlimi pošleš nábojnici, přirozeně dostaneš zasvěcenější

odpověď.“

„Nenašel jsem nábojnici.“

„Nenašel? Co to ten Svärd tedy vlastně prováděl, když se zastřelil?“

„Nevím.“

„Lidi s takovou kulkou v těle nebývají příliš neposední,“ usuzoval Hjelm. „Nemívají taky moc na vybranou.

Nezbývá jim celkem nic jiného než se svalit a umřít.“

„Ano,“ řekl Martin Beck. „Děkuju ti.“

„Za co?“

„Za pomoc. A hodně štěstí.“

„Děkuju, a jenom žádné umrlčí žerty,“ řekl Hjelm a položil sluchátko.

Tak se to tedy má! Ať vypálil tu smrtelnou ránu Svärd sám, nebo někdo jiný, nikdo z nich neměl při tom žádné riziko! Ten, kdo má pětačtyřicítku, má i jistotu, že dosáhne zamýšleného výsledku, i když se snad nestrefí přímo do srdce. Ale co mu ta rozmluva s Hjelmem vlastně dala? Kulka sama znamená jako důkaz pramálo, dokud člověk nemůže předložit například přímo zbraň, ze které byla vystřelena, nebo alespoň nábojnici. Avšak jeden pozitivní detail mu ta rozmluva přece jen přinesla: Hjelm mluvil o automatické pětačtyřicítce a Hjelm je znám, že nikdy neuvede údaj, za nímž by nemohl stát. Svärd byl tudíž zastřelen z automatické pistole! Jinak bylo vše stále stejně nepochopitelné.

Jak to tak vypadá, Svärd nespáchal sebevraždu a někdo jiný ho zastřelit nemohl. Martin Beck pokračoval v práci. Začal s bankami, protože ze zkušenosti věděl, že si to vyžádá dlouhou dobu. Bankovním tajemstvím se sice ve Švédsku nemohou příliš chlubit, ale zato mají spoustu peněžních ústavů a vzhledem k nízké úrokové míře doma mnozí drobní ukladatelé raději ukládají své korunky u peněžních ústavů v některé ze sousedních zemí, zejména v Dánsku.

Martin Beck telefonoval statečně dál. Tady je policie. Jde o osobu, jež se jmenuje tak a tak a měla jednu z následujících adres a tato data narození: Nemá tato osoba u vás nějaké konto nebo třeba bankovní schránku?

Byla to zdánlivě jednoduchá otázka, ale musela být položena mnoha lidem. Kromě toho byl už pátek a zanedlouho se mělo zavírat.

Zdálo se nereálné čekat, že by mohly odpovědi přijít dříve než začátkem příštího týdne.

Je také nezbytné spojit se s nemocnicí, kde byl Svärd hospitalizován, ale to už musí počkat do pondělka.

Pátek se už začínal chýlit ke konci, bráno ze služebního hlediska.

V městě vládl tou dobou naprostý chaos, policie byla hysterická a značná část veřejnosti propadala panice.

Martin Beck o tom nic nevěděl. Tu část „Benátek severu“, kterou bylo vidět z okna jeho pracovny, tvořila smrdutá automobilová dálnice a průmyslová oblast a vyhlídka na ně nebyla dnes o nic zmatenější a odpudlivější, než bývala kterýkoli jiný den.

Ve chvíli, kdy odbíjela sedmá, stále ještě seděl ve své pracovně, třebaže pracovní den skončil již před několika hodinami a nemohl teď už nikde nic vyřídit.

Výsledek jeho dnešní námahy byl velmi chabý. Nejpatrnější byl bolavý pravý

ukazováček, namožený vším tím telefonováním.

Posledním dnešním úředním výkonem Martina Becka bylo vyhledávání jména Rhey Nielsenové v telefonním seznamu. Opravdu tam bylo uvedeno, bez udání povolání. Už sahal po číselníku telefonního aparátu, když objevil, že nemá, nač by se jí zeptal. Alespoň nic, co by se týkalo Svärda.

Jeho zamýšlený úřední výkon nebyl tedy nic jiného než pustý sebeklam.

Chtěl se prostě jen dovědět, je-li Rhea doma, a jediná otázka, kterou jí chtěl opravdu položit, byla svrchovaně prostá:

Mohu k vám zaskočit?

Martin Beck stáhl ruku z telefonu a postavil telefonní seznam na jeho obvyklé místo.

Pak uklidil psací stůl, zahodil lístky se zbytečnými poznámkami a uložil pera a tužky tam, kam patřily. Dělal to všechno pomalu a pečlivě a podařilo se mu tak, že mu to trvalo kupodivu dlouho.

Věnoval pak skoro celou půlhodinu propisovací tužce s porouchaným pérem, než se rozhodl, že je nepoužitelná, a hodil ji do koše.

Policejní budova nebyla ještě zcela pustá, docela nablízku slyšel několik kolegů o něčem diskutovat, pronikavě a vzrušeně.

Nebyl však ani dost málo zvědav, o čem to hovoří. Opustil budovu a došel na nejbližší stanici podzemní dráhy. Musel hezky dlouho čekat na zelenou vlakovou soupravu. Vypadala zvenčí bezvadně, ale jinak byla zle zpustošená, měla rozřezaná sedadla a odšroubováno nebo utrháno vše, co se dalo sebrat.

Na Starém Městě vystoupil a šel domů.

Když si oblékl pyžamo, díval se v ledničce po pivě a ve špíži po víně, třebaže věděl, že nemá doma jedno ani druhé.

Otevřel krabičku ruských krabů a připravil si několik obložených chlebíčků. Vyndal láhev minerálky. Večeřel. Nic té večeři nechybělo, spíše naopak, ale bylo zatraceně nudné sedět tam a žvýkat ji samoten. Bylo to sice naprosto stejně mrzuté i minulou středu, ale tehdy to bylo docela jedno.

Zachvácen potřebou něco dělat, vzal si s sebou do postele jednu ze svých četných dosud nepřečtených knih. Náhodou to byl napůl román, napůl pojednání Raye Parkinse o námořní bitvě u Jávy.

Přečetl knihu na jednu zápřež. Zdála se mu špatná. Nechápal, proč to vlastně přeložili.

V knize o válce ve dvou oceánech, The Two-Ocean War, probral Samuel Eliot Morison stejné téma na pouhých devíti stránkách zevrubněji a nekonečně angažovaněji, než se Parkinsovi podařilo na těch dvou stech padesáti sedmi.

Nežli usnul, myslel na špagety s masovou omáčkou. Současně cítil cosi, co se podobalo očekávání, co přinese zítřek.

A patrně právě tento neodůvodněný pocit způsobil, že se mu sobota i neděle zdály nesnesitelně pusté a prázdné. Poprvé po dlouhé řadě let těkal z místa na místo. Měl pocit trýznivé samoty a uzavřenosti, izolovanosti od světa. Utekl z domu, v neděli se dokonce vypravil na výlet parníčkem do zprofanovaného Mariafredu, ale nepomohlo to. I venku se cítil, jako by byl někde uzavřen.

S jeho existencí, s jeho životem, bylo něco zgruntu v nepořádku a nebyl už ochoten přijímat to se stejnou vyrovnaností jako dříve. Když pozoroval lidi kolem sebe, měl teď dojem, že mnoho z nich je v obdobné situaci jako on, jenomže to nevidí nebo se neodvažují přiznat si to.

V pondělí k ránu se opět řítil na koni, Guiteau dnes vypadal jako Garradine a střílel automatickou pětačtyřicítkou, a když on provedl své rituální obětování, přišla Rhea Nielsenová a zeptala se: „Co to sakra provádíš?“ Později seděl u svého pracovního stolu v policejní budově v Jižní čtvrti a měl v práci telefon.

Začal radioléčebným ústavem. Na odpověď si počkal hezky dlouho, ale i přesto byla celkem neuspokojivá.

Svärd tam byl přijat v pondělí šestého března. Avšak již následujícího dne byl poslán na infekční kliniku Jižní nemocnice.

„Proč?“

To se takhle ex post nedá snadno říct, prohlásila sekretářka, které se nakonec přece jen podařilo najít v záznamech Svärdovo jméno.

„Zřejmě jeho případ nebyl nic pro nás. žurnály z té doby tu už nemáme, jen záznam, že sem přišel na doporučení soukromého lékaře.“

„Kterého soukromého lékaře?“

„Jakéhosi doktora Berglunda, praktického lékaře. Tady ho máme!

Ano. Ale nedá se přečíst, co tam vlastně stojí, však to znáte, jak doktoři škrabou. Kromě toho je kopie velmi špatná.“

„Co adresa?“

„Jeho ordinace? Odinova třída třicet.“

„Tak ta je čitelná,“ podotkl Martin Beck.

„Razítko,“ řekla sekretářka lakonicky.

Telefon doktora Berglunda automaticky sdělil, že ordinace je zavřena a nezačne fungovat před patnáctým srpnem.

Pan doktor byl zřejmě na dovolené.

Martin Beck však neměl chuť čekat déle než měsíc, aby se dozvěděl, jakou nemoci Svärd trpěl. Zavolal proto do Jižní nemocnice, což je nesmírně veliký podnik s rozsáhlým telefonickým provozem. Martina Becka stálo téměř dvě hodiny, než dostal potvrzeno, že Karl Edvin Svärd skutečně byl přijat v březnu na tamější infekční oddělení, blíže určeno tam už ležel od úterka sedmého do soboty osmnáctého, kdy podle všeho směl odjet domů.

Ale byl odtamtud propuštěn jako zdravý, nebo jako odsouzený k smrti?

Zdálo se nemožné získat odpověď na tuto otázku, lékař z tamějšího oddělení měl sice službu, ale nebyl volný a nemohl přijít k telefonu.

Pro Martina Becka zřejmě nadešel okamžik, aby znovu začal jako kdysi provádět pátrání v terénu. Vzal si taxi a zajel do Jižní nemocnice. Po chvíli bloudění našel správnou chodbu.

Za deset minut seděl už v pracovně člověka, který by měl vědět všechno o Svärdově zdravotním stavu. Byl to lékař čtyřicátník, malé postavy, černovlasý, s očima neurčité barvy, byly šedomodré s příměsí zelené a světlehnědé. Zatímco Martin Beck hledal po kapsách neexistující cigarety, nasadil si lékař brýle s kostěnou obrubou a ponořil se do žurnálů. Po desíti minutách naprostého ticha si vysunul brýle na čelo, podíval se na svého návštěvníka a zeptal se:

„Tak tedy, co jste to chtěl vědět?“

„Jakou nemoci Svärd trpěl?“

„Vůbec žádnou.“ Martin Beck se zamyslel nad tou překvapující informací. Pak řekl:

„Proč tu tedy ležel skoro dva týdny?“

„Jedenáct dnů, přesně počítáno. Dělali jsme mu důkladné vyšetření. Měl totiž jisté příznaky a kromě toho od privátního lékaře doporučení na přijetí.“

„Doktora Berglunda?“

„Správně. Pacient sám byl přesvědčen, že je těžce nemocen. Jednak měl menší zduřeniny na krku a také bulku na levé straně bránice, byla zřetelně hmatatelná i při lehkém pohmatu. Jako tak mnozí jiní si usmyslel, že má rakovinu. Došel si k soukromému lékaři a ten shledal tyto příznaky alarmující. Dnes to vypadá tak, že praktičtí lékaři mají zřídkakdy přístup k vybavení, jakého je třeba k posouzení případu uvedeného typu. Občas jejich úsudek nebývá právě nejlepší. V tomto případě došlo k nesprávné diagnóze a pacient byl honem poslán do radioléčebného ústavu. Tam mohli pouze konstatovat, že nebylo provedeno žádoucí vyšetření, a proto ho poslali sem. U nás musel projít řadou úkonů, děláme to důkladně.“

„A výsledek tedy zněl, že je zdravý.“

„Celkem vzato, ano. Ty příznaky na krku jsme mohli ihned vyloučit. Šlo prostě jen o obyčejné tukové polštářky, zcela neškodné. Bulka na bránici vyžadovala důkladnější kontrolu. Dali jsme mezi jiným udělat úplnou aortografii a také jsme rentgenovali celé zažívací ústrojí. Kromě toho jsme provedli jaterní biopsii a…“

„Co je to?“

„Jaterní biopsie? Mohlo by se to populárně vyložit tak, že se pacientovi zavede do boku rourka a odebere se mu kousíček jater.

Dělal jsem to ostatně sám. Pak se odejmutý vzorek pošle do laboratoře a zkoumá se eventuální přítomnost například rakovinových buněk. Nu a u Svärda jsme nic takového nenašli. Ta bulka, jak se ukázalo, byla izolovaná cysta na kolonu…“

„Prosím?“

„Na střevě. Jak jsem řekl, cysta. Nic životu nebezpečného. Pokud jde o ni, byla by se dala chirurgicky odstranit, ale pokládali jsme takový zásah za zbytečný. Pacient neměl žádné potíže. Sice dříve tvrdil, že míval velké bolesti, ale zřejmě byly psychosomatické povahy.“ Lékař se odmlčel, podíval se po Martinovi Beckovi pohledem, jakým rádi obdařujeme děti a beznadějně nevzdělané dospělé lidi, a vysvětloval.

„Tedy: bolesti, které si člověk namlouvá.“

„Byl jste, pane doktore, se Svärdem v osobním styku?“

„Ovšem. Mluvil jsem s ním každý den a měli jsme spolu dlouhý rozhovor, nežli byl od nás propuštěn.“

„Jak reagoval?“

„Zprvu bylo jeho chování zcela ovlivněno tou vymyšlenou nemocí.

Byl přesvědčen, že trpí nevyléčitelnou rakovinou a že už brzy zemře. Věřil, že mu nezbývá víc než měsíc života.“

„A také mu fakticky nezbývalo.“

„Opravdu? Přejeli ho?“

„Zastřelili. Nebo možná že spáchal sebevraždu.“ Lékař si sundal brýle a otíral je zamyšleně cípem svého bílého pláště.

„Ta druhá eventualita mně připadá svrchovaně nepravděpodobná,“ řekl pak.

„Proč?“

„Jak už jsem řekl, nežli byl od nás propuštěn, měl jsem s ním dlouhý rozhovor. Když se dověděl, že je zdráv, nesmírně se mu ulevilo. Předtím býval velmi deprimován, ale teď byl jako vyměněný. Prostě veselý. Už dříve jsme konstatovali, že jeho bolesti zmizely, když dostal i jen velmi slabé utišující léky. Tabletky, které, mezi námi, nejsou s to zmírnit vůbec žádnou skutečnou fyzickou bolest.“

„Vy tedy nevěříte, že mohl spáchat sebevraždu?“

„Nebyl ten typ.“

„Jaký typ tedy byl?“

„Nejsem psychiatr, ale měl jsem dojem, že to byl vlastně tvrdý a do sebe uzavřený člověk. Vím, že personál s ním měl jisté nesnáze a že ho pokládali za požadovačného člověka a za kverulanta. Avšak tyto rysy se u něho projevily až poslední dny, když si už byl vědom, že jeho život není ohrožen.“ Martin Beck uvažoval. Pak řekl:

„Vy asi nevíte, jestli míval za svého zdejšího pobytu nějaké návštěvy?“

„Ne, to fakticky nev ím. Ostatn ě říkali mi, že nemá žádné přátele.“ Martin Beck vstal.

„Děkuju vám,“ řekl. „Tak to by asi bylo všechno. Sbohem.“ Když už byl ve dveřích, lékař zavolal:

„Pokud jde o ty návštěvy a přátele, vzpomněl jsem si teď na něco.“

„Na co?“

„Opravdu, byl to nějaký jeho příbuzný, co se jednou ozval.

Synovec. Telefonoval mi v době vyhrazené telefonickým dotazům a ptal se, jak se strýčkovi daří.“

„Co jste mu odpověděl?“

„Ten synovec volal, právě když bylo naše vyšetřování skončeno.

Tak jsem mu mohl sdělit radostnou zprávu, že Svärd je zdráv a že má všechny vyhlídky dožít se ještě mnoha let.“

„Jak na to tázající reagoval?“

„Zdál se překvapen. Zřejmě Svärd přesvědčil i jeho, že je těžce nemocen a že sotva přežije svůj pobyt v nemocnici.“

„Uvedl Svärdův synovec své jméno?“

„Patrně, ale nevzpomínám si na ně.“

„Napadá mě něco jiného,“ řekl Martin Beck. „Neuvádějí pacienti při nástupu do nemocnice jméno a adresu někoho z rodiny nebo někoho známého pro případ, že by se s nimi…“ Nechal větu nedokončenou.

„To je správné,“ potvrdil lékař a nasadil si brýle. „Podíváme se.

Mělo by tu být uvedeno nějaké jméno. Ano, tady je.“

„Jaké?“

„Rhea Nielsenová.“ Martin Beck odcházel parkem pohřížen v úvahy. Nebyl cestou přepaden a oloupen, ba ani sražen k zemi, viděl jen spoustu alkoholiků. Leželi porůznu mezi porostem a patrně čekali, až se jich ujmou příslušné orgány.

Měl teď opravdu o čem uvažovat.

Karl Edvin Svärd neměl žádné sourozence.

Jak tedy mohl mít synovce?

Martin Beck měl nyní důvod zajít do Tulské ulice a také tam urazil tohoto pondělního večera podzemní dráhou hezký kus cesty.

Ale když dospěl až k centrální stanici, kde měl přestupovat, zalitoval a vrátil se místo toho dvě stanice a u Slussenu vystoupil. Dal se pak po nábřeží, aby se podíval, nekotví-li tam nějaké zajímavé lodi, které by stály za podívání.

Ale s loďmi to vypadalo bledě.

Pojednou zpozoroval, že má hlad. Protože zapomněl něco koupit, zašel do proslulé staroměstské restaurace U zlatého míru a snědl si tam bayonnéskou šunku, zatímco ho fixovaly pohledy všemocných turistů, kteří neustále trýznili personál slabomyslnými dotazy, jaké známé veličiny tam dnes sedí. Martin Beck měl štěstí, že se loňského roku stal takovou známou veličinou, ale lidé rychle zapomínají a jeho proslulost už vybledla.

Když platil útratu, měl příležitost uvědomit si, že jí v restauraci poprvé zas po dlouhé době. Protože ceny jídel, už dříve pohádkové, za dobu jeho nucené zdrženlivé životosprávy pozoruhodně stouply.

Doma se cítil neklidnější než kdy jindy a obcházel po svém bytečku, než se odhodlal jít si s knihou lehnout. Nebyla však natolik nudná, aby ho uspala, ani dost zajímavá, aby ho udržela vzhůru. Ve tři hodiny vstal a vzal si tabletky pro spaní, něco, čemu se jinak vyhýbal. Složily ho brzy na lopatky, a když se ráno probudil, cítil se stále ještě groggy. Ale přece jen spal lépe než obvykle a nic se mu nezdálo.

Jakmile přišel do kanceláře, zahájil ihned své dnešní pátrání pečlivým pročítáním všech svých záznamů. To ho zaměstnalo až do oběda, který se u něho omezoval na šálek čaje a dva

suchary.

Potom šel na toaletu umýt si ruce.

Ve chvíli, kdy se vrátil, se něco přihodilo. Zvonil telefon.

„Komisař Beck?“

„Ano.“

„Tady je obchodní banka,“ Volající hlásil, v kterém oddělení pracuje, a pak pokračoval:

„Obdrželi jsme dotaz na klienta jménem Karl Edvin Svärd.“

„A?“

„Má u nás šekové konto.“

„Jsou na něm nějaké peníze?“

„Ano. Značně vysoká částka.“

„Kolik?“

„Na šedesát tisíc. Je to…“ Muž na druhém konci drátu se odmlčel.

„Co jste chtěl říci?“ zeptal se Martin Beck.

„že je to podle mne opravdu podivné konto.“

„Máte ty papíry u sebe?“

„Zajisté.“

„Mohu se tedy teď hned přijít na ně podívat?“

„Samozřejmě. Ptejte se jen po účetním Bengtssonovi.“ Byl to pocit jakoby velké úlevy, dopřát si trochu pohybu. Banka měla úřadovny na rohu Odinovy a Sveiny třídy, a třebaže byla silná frekvence, dorazil tam Martin Beck za necelou půlhodinku.

Účetní Bengtsson měl pravdu. Bylo to podivné konto.

Martin Beck seděl u stolu za přepážkou a studoval příslušné papíry. Pro jednou cítil vděčnost za systém, který dává policii i jiným úřadům možnost neomezeně se hrabat v soukromých záležitostech lidí.

Bankovní úředník rozvažoval:

„Opravdu mě překvapuje, že tenhle klient má šekové konto. Bylo by přirozenější, kdyby měl například spořitelní vkladní knížku, ta má vyšší úrokovou sazbu.“ To byl správný postřeh, ale ještě víc překvapovala pravidelnost plateb. Na konto bylo měsíc co měsíc vplaceno sedm set padesát korun a datum zúčtování bylo vždy mezi patnáctým a dvacátým.

„Ty peníze, pokud mohu vidět, nebyly placeny přímo zde,“ konstatoval Martin Beck.

„Ne, nikdy. Byly vkládány pokaždé někde jinde. Kdybyste se, pane komisaři, podíval semhle, uviděl byste, že byly po celou dobu placeny u našich rozličných filiálek, často i v jiných peněžních ústavech, než je naše banka. Technicky to ovšem nehraje žádnou roli, protože přesto zakotví nakonec na Svärdově šekovém kontě tady u nás. Ale v tom neustálém střídání platebních míst jako by skoro byl jakýsi systém.“

„Vy se tedy domníváte, že Svärd si tam vkládal ty peníze sám, ale nechtěl být poznán?“

„No, to napadne člověka nejspíš. Když si někdo dává peníze na vlastní šekové konto, neuvádí přece, kdo je.“

„Ale musí za všech okolností vyplnit příslušný blanket osobně?“

„To není nutné. Stává se velmi často, že klient prostě odevzdá placenou částku v pokladně a řekne, že to je na jeho vlastní šekové konto. Mnozí lidé nejsou v bankovních procedurách dost zběhlí, a tak pokladník vyplní příslušné údaje, jméno, číslo konta a peněžního ústavu sám. Je to prostě úsluha zákazníkovi.“

„Ale co se stane s vyplněným blanketem?“

„Klient dostane kopii jako potvrzení. Jakmile jde o platbu na vlastní konto, neposílá banka klientovi o tom návěští. To se vůbec posílá jen na vyžádání.“

„Kde jsou tedy originály?“

„Jsou centrálně archivovány.“ Martin Beck projel prstem podle uvedených cifer.

„Svärd nikdy nic nevybíral?“

„Ne, to je podle mého názoru ze všeho nejpodivnější. Nevydal na tohle konto ani jediný šek, a když jsem tu věc teď kontroloval, zjistil jsem, že si ani nedal vystavit šekovou knížku, alespoň celá léta.“ Martin Beck si energicky třel kořen nosu. U Svärda nebyla nalezena žádná šeková knížka ani kopie potvrzenek, ani zmíněná návěští.

„Znali jste Svärda podle vzezření?“

„Ne, nikdo z nás ho nikdy neviděl.“

„Jak staré je tohle konto?“

„Bylo patrně otevřeno v dubnu devatenáct set šedesát šest.“

„A od té doby na ně docházelo sedm set padesát korun každý měsíc?“

„Ano. Ačkoli poslední vklad je datován šestnáctého března letošního roku.“ Úředník se podíval do kalendáře.

„Byl to čtvrtek. Následující měsíc žádné peníze nepřišly.“

„Vysvětlení toho je velmi prosté,“ řekl Martin Beck. „Svärd v té době zemřel.“

„Ach. Ale o tom jsme nedostali žádnou zprávu! V takových případech to zpravidla hlásí pozůstalostní řízení.“

„žádná pozůstalost se v jeho případě neprojednávala.“ Úředník vypadal zmateně.

„Až doteďka,“ dodal Martin Beck. „Sbohem.“ Bylo nejmoudřejší odejít, než banka bude třeba přepadena a vyloupena. Kdyby k tomu došlo, dokud on tam je a za přepážkou, stěží by se vyhnul tomu, aby nepadl do rukou jejich zvláštní skupině.

Nové aspekty Svärdova případu: Sedm set padesát korun měsíčně po šest let. Byl to prokazatelný pravidelný příjem, a protože Svärd si nikdy nic nevybíral, nastřádala se ponenáhlu na tom mystickém kontě velmi značná částka. Padesát čtyři tisíce plus úroky.

Pro Martina Becka to byla spousta peněz.

Pro Svärda to muselo znamenat ještě mnohem víc, téměř bohatství.

Rhea tedy nebyla daleko od pravdy, když hovořila o penězích v slamníku. Jediný rozdíl byl v tom, že Svärd jednal racionálněji, že šel s dobou:

Nový vývoj věcí pobízel k mimořádné aktivitě. Dalším krokem bylo jednak promluvit si s daňovými instancemi, jednak podívat se na stvrzenky plateb, pokud by ještě byly v archívu.

Berní úřad o Svärdovi nic nevěděl. Posuzovali ho tam jako chudého a spokojovali se s rafinovanou formou vykořisťování, které se říká daň obratu z potravin, která byla zřízena, aby dopadala zvlášť tvrdě na lidi už i tak obdařené méně štědrým losem v dnešní společností.

Martin Beck měl dojem, že i v telefonu slyší, jak se berní úředník olizuje při pomyšlení na to šekové konto s padesáti čtyřmi tisíci korun. Ty peníze berní úřad toť se ví pod nějakou záminkou zabaví, i kdyby se ukázalo, že se Svärdovi podařil zázrak, že je našetřil z toho, čemu se za dávných dob říkalo počestný způsob nabytí, například prací.

Avšak Svärd ty peníze. jistě nezískal prací a pomyšlení, že by je člověk jeho

společenského postavení mohl ušetřit z penze, se příčilo zdravému rozumu. A stvrzenky o platbách?

Hlavní účtárna banky obratem předložila posledních dvaadvacet, mělo by jich být celkem dvaasedmdesát, počítá-li správně, a ještě téhož odpoledne je měl Martin Beck před sebou. Všechny pocházely z různých bankovních filiálek a všechny se zdály psány různým rukopisem, nepochybně bankovními úředníky. Jistě je bude moci jednou vyhledat a zeptat se, nepamatují-li se na tohohle svého klienta. Znamenalo by to však nesmírnou práci, která by měla podstatnou vyhlídku na to, že nepřinese valný výsledek.

Je vůbec možné se domnívat, že by se někdo upamatoval na člověka, který před řadou měsíců vkládal sedm set padesát korun na vlastní konto?

Odpověď je jednoduchá: Nikdo.

O chvíli později seděl Martin Beck doma a pil z „mírového“ pohárku čaj.

Hleděl na něj a říkal si, kdyby ten mystický vkladatel vypadal, jako vypadá na něm polní maršálek Haig, že by ho ovšem kdekdo poznal.

Ale kdo vypadá jako Haig? Nikdo, ani v těch nejnáročnějších filmech a divadelních inscenacích, Dnes večer byl Martin Beck znovu jaksi nesvůj.

Byl stále ještě neklidný a nespokojený, ale především proto, že se nemohl vymanit z myšlenek na práci.

Svärd. Ten idiotský uzavřený pokoj.

Ten mystický vkladatel. Nemohl by to přece jen být Svärd sám?

Rozhodně ne.

Zdálo se velmi nepravd ěpodobné, že by se Svärd takhle obtěžoval.

A vůbec nebylo pravděpodobné, že by Svärd, dělník ze skladu, mohl sám přijít na myšlenku založit si šekové konto.

Ne, tím plátcem je někdo jiný! Zřejmě nějaký muž, protože je jistě pramálo přijatelné, aby žena přišla do banky a prohlásila, že se jmenuje Karl Edvin Svärd a že chce vložit sedm set padesát korun na své vlastní šekové konto.

A proč měl vůbec někdo dávat Svärdovi peníze? Tuto otázku musel zatím Martin Beck ponechat nezodpovězenou.

Má však teď co dělat ještě s jinou mlhovitou postavou:

S tím mystickým synovcem.

A ze všech nejtajemnější je osoba, které se jednou v dubnu nebo počátkem května podařilo Svärda zastřelit, třebaže se nacházel v úplné pevnosti, v zavřené místnosti, uzavřené zevnitř.

Je snad možné, že by všechny tři osoby byl jeden a týž člověk?

Vkladatel, synovec i vrah?

Ano, tahle otázka si může vyžádat hodně přemítání a spoustu času.

Martin Beck odstrčil pohárek a podíval se na hodiny. Čas jen letěl. Bylo již půl desáté. Je už pozdě někam jít.

Kam by chtěl ostatně jít?

Vyhledal desku s Bachovou hudbou a vložil ji na gramofonový kotouč.

Potom si šel lehnout.

Přemýšlel však dál. Když pomine všechny mezery a otazníky, je možné z toho, co ví, sestavit pravděpodobný příběh: Synovec, vkladatel a vrah je jedna a táž osoba. Svärd byl vyděrač celkem skromného formátu a donucoval tuto osobu po šest let, aby mu platila měsíčně sedm set padesát korun. Protože byl chorobně lakomý, nikdy nic z těch peněz nepoužil a jeho oběť mu musela rok za rokem stále platit. Nakonec toho však měla dost.

Martinovi Beckovi nepůsobilo obtíž představit si Svärda jako vyděrače. Avšak vyděrač musí mít něco, čeho může k vydírání použít, nějakou skrytou hrozbu vůči tomu, na kom vydírá.

Doma však rozhodně neměl nic, co by mohlo někomu přitížit.

Mohl mít ovšem pronajatou bankovní schránku. V tom případě se to policie brzy doví.

Vyděrač musí v každém případě mít nějaké informace.

Kde může takový dělník ze skladu k podobným informacím přijít?

Na svém pracovišti. Popřípadě v domě, kde bydlí.

Tato dvě místa byla, pokud se ví, jediná, kde Svärd kdy figuroval.

Doma a v práci.

Svärd přestal pracovat v červnu 1966: a dva měsíce předtím byla učiněna první platba na jeho šekové konto.

To se tedy událo před více než šesti lety. Čím se Svärd zabýval od té doby?

Kotouč gramofonu se ještě otáčel, když se Martin Beck probudil.

Zdálo-li se mu něco, tak to zaspal. Byla středa a bylo mu jasné, čím má svůj pracovní den začít.

Procházkou.

Ale ne k podzemní dráze. Jeho pracovna ho dnes vůbec nelákala a zdálo se mu, že má dostatečný důvod vůbec tam nechodit.

Místo toho zamýšlel projít se trochu po nábřeží. Dal se k jihu, přes most do Jižní čtvrti a pak po břehu k východu.

Tuhle část Stockholmu měl odjakživa nejraději. Zejména v dětství, kdy tam ještě kotvívaly všechny lodi se svými náklady zblízka i zdáli. Ale dětství už bylo vzdálené i s opravdovými loďmi, jejich doba minula a místo nich tam teď kotvily trajlery vozící stockholmské pařily na Äland, kde se mohlo volně čepovat. Byla to ubohá náhrada. Odsouzena k vymření byla i stará garda nakladačů z doků a lodníků, jejichž svéráznost dodávala za dřívějších dob této části stockholmského přístavu zvláštní.přitažlivost:

Martin Beck byl dnes trochu jiný, než zpravidla býval. Například se mu znovu zamlouvalo být venku a jít pěšky, hbitě a s určitým cílem a nechat si myšlenky volně kroužit hlavou.

Přemýšlel o pověstech o povýšení, houževnatě se v úřadě udržujících, a cítil, že ho dnes zneklidňují více než kdy jindy.

Až do svého žalostného omylu před patnácti měsíci měl největší strach právě z toho, že by mohl dostat práni, která by ho přikovala k psacímu stolu. Vždycky si přál pracovat venku v terénu nebo alespoň mít možnost po libosti odcházet a přicházet.

Pomyšlení na kancelář se stolem pro porady, s dvěma pravými oleji na stěnách, s otáčecí židlí, klubovkami pro návštěvy, psacím strojem a osobní sekretářkou naháněla mu dnes podstatně větší strach .než ještě před týdnem. Ne snad proto, že by podle jeho názoru ty pověsti byly skutečně opodstatněné, nýbrž proto, že se teď víc staral o následky takové změny. To, co se děje s jeho životem, snad přece jen není tak úplně bezvýznamné.

Rázný půlhodinový pochod ho dovedl k cíli. Přístavní celní skladiště bylo již staré a mělo se co nevidět bourat. Nebylo způsobilé pro kontejnerovou dopravu a ani jinak nevyhovovalo požadavkům doby.

Činnost v něm byla nepatrná. Místo za přepážkou, kde měl sedět skladník, zelo prázdnotou a skleněné tabulky, kterými měl dohlížet na práci ve skladišti, byly zaprášené. Jedna vypadla.

A kalendář na stěně byl už dva roky starý.

Vedle nepříliš imponující hromady kusového zboží stál motorový vozík a za ním seděli dva mužští, jeden v křiklavě žlutém overalu a druhý v šedivém plášti.

Seděli každý na své pivní base a mezi nimi stála bedna obrácená dnem vzhůru. Jeden z mužů byl docela mladý, druhý vypadal na sedmdesátníka, ačkoli stěží. mohl být tak starý. Mladší četl včerejší večerník a kouřil cigaretu, starší nedělal vůbec nic.

Oba se dívali na Martina Becka bez zájmu, mladší zaznamenal jeho příchod tím, že pustil cigaretu na zem a zašlápl podpatkem oharek.

„Kouřil ve skladišti,“ pronesl starší a potřásl hlavou. „To by bývalo…“

„… za dřívějších dob,“ doplnil ho mladší omrzele. „Ale teď už nemáme žádný “za

dřívějších dob“, ještě ti nesvitlo v majáku, starej posero?“ Obrátil se k Martinu Beckovi a zeptal se ho nepřátelsky:

„Co tu chcete? Tohle je soukromej objekt. Máte to napsáno na vratech. Neumíte číst?“ Martin Beck vytáhl náprsní tašku a ukázal svou legitimaci.

„Polda,“ řekl mladík znechuceně.

Druhý neříkal nic, spokojil se tím, že zarputile hleděl do země.

Odchrchlal si a dělal, že odplivuje.

„Jak dlouho tu pracujete.?“

„Tejden,“ řekl mladší. „A zejtra se končí. Já se vrátím do dálkový dopravy. Ale co vy s tím máte co dělat?“ Martin Beck neodpověděl.

A mladík pokračoval, nečekaje na odpověď:

„Brzy tu bude se vším ámen. Ale tuhle kamarád, ten pamatuje, když v týhle barabizně makalo pětadvacet lidí a dva parťáci. Vykládal mi to tenhle tejden alespoň stopadesátkrát. Nemám pravdu, dědo?“

„Tak se patrně také pamatujete na člověka, který se jmenoval Svärd. Karl Edvin Svärd?“ Děda se podíval po Martinu Beckovi vyhaslým, pohledem a řekl:

„Co jako s ním má bejt? Já nic nevím.“ Nebylo zatěžko pochopit, kde bota tlačí. Někdo z kanceláře jim už pověděl, že se policie ptá po lidech, kteří znali Svärda.

Martin Beck tedy řekl:

„Svärd zemřel a už byl pohřben.“

„Tak vida, von umřel? Když je to tak, to se tedy na něho pamatuju.“

„Jen se, dědo, nehoň,“ řekl vozíčkář. „Když se tě tuhle Johansson ptal, nepamatoval sis ani prd. Vono ti už vobčas straší v hlavě.“

Měl teď zřejmě Martina Becka za naprosto neškodného, protože si docela ležérně zapálil cigaretu a dodal na vysvětlenou:

„Jen co je pravda, děda už je trochu cvaknutej. Příští tejden dostane laufpas a od Novýho roku bude dostávat penzi. Jestli se toho dožije.“

„Já mám ještě moc dobrou paměť,“ bránil se uraženě stařík. „Jen si nemysli, já se na Karla Svärda moc dobře pamatuju. Nikdo ale nepovídal, že už je po smrti.“ Martin Beck nic neříkal.

„S mrtvejma už ani polda nic nepořídí,“ řekl stařík filozoficky.

Vozíčkář vstal, vzal basu, na které seděl, a šel s ní k vratům.

„Copak ten zatracenej náklaďák nikdy nepřijede,“ zlobil se. „Už aby člověk vypad z tohohle starobince.“ Posadil se pak venku na sluníčko.

„Jaký to byl člověk, ten Svärd?“ zeptal se Martin Beck.

Stařík potřásl hlavou, znovu si odchrchlal a odplivl. Tentokrát to nebylo jen naoko a chrchel přistál Martinu Beckovi jen několik centimetrů od pravé boty.

„Jakej von byl? Aha, tak tohle bys chtěl vědět?“

„Ano.“

„Je to na beton, to, že už je po smrti?“

„Ano.“

„V tom případě mohu pánovi říct, že. Karl Svärd byl největší holomek, jakej kdy žil v týhletý posraný zemi. Aspoň s kterým jsem se sešel já.“

„V jakém smyslu?“ Stařík se nakřáple uchechtl. Pak řekl: „V každým zatraceným, co jich je. Nepracoval jsem nikdy s nikým horším, a to je co říct„ protože já jsem člověk, kterej poznal všech sedm moří, yes sir. Ani takoví flákači jako tamhleten padavka venku Karla Svärda netrumfnou. A jsou to přece holomci, který dokázali udělat z dobrýho řemesla prachsprostej

humbuk.“ Pokýval přitom ke dveřím.

„Bylo snad na něm něco zvláštního?“.

„Zvláštního? jakpak ne, ten byl celej zvláštní, odjakživa: Za prvý a především byl to lenoch, jakýho bys pohledal. Nikdo se nedokázal stavět, že dělá, jako von. A nikdo nebyl takovej lakomec a nesolidární špinavec. Ten by byl nedal umírajícímu lžíci vody.“ Stařík se odmlčel: Pak řekl potměšile:

„Ačkoli něco přece jen uměl moc dobře.“

„A co?“

„Lízt parťákům do prdele, to von, pane, uměl. A nechat druhý za sebe makat. Hrál si na nemocnýho. Nafilmoval jim to, že ho předčasně penzionovali, dřív než začalo propouštění.“ Martin Beck usedl na bednu.

„Chtěls přece říct něco jiného,“ připomenul.

„že jsem chtěl?“

„Ano, cos to tedy chtěl říct?“

„Je to jistý, že Karel už vopravdu natáh brka?“

„Ano, je mrtev. Na mou čest.“

„Poldové nemají žádnou čest a ostatně o mrtvých se nemá špatně mluvit. Ale já jsem si vždycky říkal, že na tom přece tolik nesejde, jen když je člověk solidární s těma, co jsou živí.“ .

„Taky si to myslím, doslova tak,“ souhlasil s ním Martin Beck.

„Tak co to bylo, co Karel Svärd tak dobře uměl?“

„Uměl jako nikdo nabourat vždycky tu pravou bednu. Ale dělal to nejčastějc v přesčase, aby se nemusel s nikým dělit.“ Martin Beck vstal. To bylo cenné vysvětlení, ale bylo to také jediné, co mu stařík zřejmě mohl povědět. Nabourat pravou bednu byla při jejich řemesle vždycky velmi důležitá věc, byl to jejich odborný trik a jejich dobře střežené tajemství. Pro poškození za dopravy se dobře hodily alkohol, tabák a poživatiny. A ovšem také různé snadno prodejné zboží vhodného formátu.

„Nó tak už je to venku,“ povzdechl si starý dělník. „Tos asi taky chtěl vědět? A teď koukáš zmizet. Haló, kamaráde!“ Karl Edvin Svärd nebýval nikdy populární, ale nikdo nemůže říci, že by se nebyli k němu chovali solidárně, alespoň dokud byl naživu.

„Sbohem,“ řekl rezignovaně stařík. „Tak tedy sbohem.“ Martin Beck udělal krok ke dveřím a užuž otvíral ústa, aby řekl:

Pěkně děkuji nebo něco v tom smyslu.

Zarazil se však a vrátil se k bedně.

„Rád chvilku posedím a rád si trochu popovídám.“

„Cože?“ opakoval nedůvěřivě.

„Škoda, že nemáme nějakou tu láhev. Ale mohl bych nějakou donést.“ Stařík na něho vyvalil oči. Rezignace se zvolna vytrácela z jeho pohledu, nahradil ji údiv.

„Cože?“ opakoval nedůvěřivě.

„Popovídat že si chceš? Se mnou?“

„Samozřejmě.“

„Já mám,“ řekl stařík. „Teda, jako to pivo. Pod bednou, co na ní sedíš.“ Martin Beck vstal a stařík odtamtud vytáhl dvě láhve piva.

„Bylo by okej, abych já platil,“ řekl Martin Beck.

„Pro mě by to bylo okej. Ale nesejde na tom:“ Martin Beck vytáhl pětikorunu, podal mu ji, pak si sedl a zeptal se:

„Říkals, že byl na moři. Kdy se tam dal?“

„V dvaadvacátým roce v Sundsvallu. Na škutě, co se jmenovala Fram. A kapitán se

jmenoval Jansson, Byl to učiněnej ďábel, jestli někdy nějakej existoval.“ Když si chvíli povídali a otevřeli si každý další láhev, přišel do skladiště vozíčkář. Vytřeštil oči a udiveně se zeptal:

„Jste vopravdovej policajt?“ Martin Beck neodpověděl.

„Tohle by se, hrome, mělo voznámit,“ řekl vozíčkář a vrátil se na sluníčko.

Martin Beck neodešel, dokud nepřijelo nákladní auto. A přijelo za dobrou hodinu.

Rozmluva se starým přístavním dělníkem mu dala hodně. Je často zajímavé poslouchat staré dělníky a je nepochopitelné, že téměř nikdo si na to neudělá čas. Tenhle stařík prožil mnoho jak na moři tak na souši. Proč se těm lidem nedá příležitost promluvit v hromadných sdělovacích prostředcích? Poslechli si je někdy politikové a technologové? Jistě ne, protože v tom případě by se bylo dalo předejít mnohým osudným přehmatům v otázkách zaměstnanosti i pracovního prostředí.

Pokud jde o Svärda, přibyl nyní ještě jeden volný konec na niti, která měla být navinuta do klubíčka. Ale Martin Beck cítil, že právě teď není něčeho takového schopen. Nebyl zvyklý vypít tři lahvičky piva před obědem a následky se již hlásily. Lehká motolice a hryzavá bolest hlavy.

Nebylo to však nic nevyléčitelného.

Vzal si u mostu taxík k Ústředním lázním, poseděl patnáct minut v suché páře, pak dalších deset, potom se s funěním několikrát ponořil v ochlazovacím bazénu a zakončil tuto rozcvičku hodinovým prospáním ve své kabině na palandě.

Kúra měla žádoucí účinek, a tak když přišel krátce po poledni do kanceláře oné spediční firmy na Starém Městě, měl zas hlavu jako zvon.

Musel je tam o cosi požádat a byl připraven, že najde pramálo pochopení. Dopadlo to podle očekávání.

„Zboží poškozené za dopravy?“

„Právě to.“

„Samozřejmě že dochází k poškození dopravovaného zboží. Víte, kolik tun projde ročně našima rukama?“ Byla to ovšem jen řečnická otázka. Chtěli se ho zbavit co možná nejrychleji, ale už se zakousl a nepovolí.

„Dneska, při nových dopravních systémech, vzniká škod přirozeně už méně, zato ty, k nimž dojde, jsou nákladnější. Kontejnerová doprava…“ Martina Becka nezajímala kontejnerová doprava. Chtěl vědět, jak to chodilo za dob Svärdových.

„Před šesti lety?“

„Ano, nebo i dříve. Řekněme v letech šedesát pět, šedesát šest.“

„Je naprosto absurdní žádat. na nás, abychom vám na tohle mohli odpovědět. jak už jsem řekl, dopravní škody byly obvyklejší ve starých skladištích. Občas se nějaká bedna rozbila, ale vždycky. tu bylo pojištění, které eventuální škodu krylo. Jednotliví skladištní dělníci byli jen zřídka za to odpovědní. Stávalo se sice, že někdo byl propuštěn, ale to se týkalo nejčastěji dopravního personálu. Ostatně, nebylo prostě možné se těm nehodám vyhnout.“ Martina Becka nezajímalo, zda byl někdo propuštěn. Místo toho se vyptával, zdali se vzniklá poškození běžně nezaznamenávala, a také kdo byl přímo zodpovědný za jejich vznik.

Ale samozřejmě, skladník o tom udělal záznam do deníku.

Existují dosud tyto skladištní záznamy? Patrně.

V tom případě kde?

Jsou v nějaké staré bedně na půdě. Ale najít je, to je nemožné.

Alespoň takhle na počkání.

Jejich firma je už velmi stará a má odjakživa své ústřední kanceláře tady na Starém Městě. jistě jsou tu někde poschovávány všemožné staré papíry.

Martin Beck trval zarputile na svém a stal se brzy velmi nepopulární.

Ale rád tu cenu zaplatil. Po další chvilce argumentování o otázce, co pojem „nemožné“ vlastně znamená, nahlédli, že nejlepší způsob, jak se ho zbavit, bude naoko mu vyhovět.

Jakýsi mladík byl poslán na půdu, ale skoro na obrátku se vrátil s prázdnýma rukama a rezignovaným výrazem. Martin Beck konstatoval, že nemá vůbec kabát zaprášený, a nabídl se, že ho při nové výpravě na půdu doprovodí.

Na půdě bylo velké horko a prach tam bohatě vířil v paprscích slunce, padajících dovnitř vikýři na střeše, ale jinak to byla celkem snadná práce. Po půlhodince našli správnou bednu.

Skladištní deníky byly starého typu, s plátěnými hřbety a strakatými lepenkovými deskami. Na štítcích měly udáno číslo skladiště a rok. Našli celkem pět svazků s příslušným číslem a s datem od druhé poloviny pětašedesátého roku do konce první poloviny roku šestašedesátého.

Mladík z kanceláře nebyl už v tak bezvadném stavu. Jeho kabát byl teď zralý pro chemickou čistírnu a obličej měl od prachu a potu samou šmouhu.

V kanceláři pohlíželi na ty tlusté knihy s údivem a nevolí.

Nikoli, nechtějí žádné potvrzení o jejich půjčení, nezáleží vůbec na tom, vrátí-li je.

„Doufám, že jsem vás nikterak neobtěžoval,“ řekl Martin Beck laskavě.

Jeho pomocníci se za ním netečně dívali, když odcházel se svou kořistí pod paží.

Neměl ani trochu pocit, že přispěl k popularitě největšího podniku služeb veřejnosti. Tak totiž nedávno nazval policii nejvyšší šéf státní policie v projevu, který v policejním sboru vzbudil údiv hraničící s ohromením.

Ve své úřadovně vzal Martin Beck ty tlusté bible do umývárny a otřel je. Potom umyl i sebe, odešel do své pracovny a pustil se do čtení.

Byly tři hodiny, když začal, a pět, když měl pocit, že je hotov.

Skladištní deníky byly vedeny poměrně dobře, ale byly pro nezasvěcené z větší části nesrozumitelné. Záznamy postupovaly den za dnem a vykazovaly v silně zkratkové terminologii množství skladovaného zboží.

Avšak bylo tam i to, po čem se Martin Beck pídil. V nestejných intervalech se tam vyskytovaly záznamy o poškozených zásilkách.

Například:

Transportem poškozena 1 bedna polévk. piksel, příjemce Svanbergův velkoob„ Huvudsta 16, Solna.

Záznam vždy uváděl druh zboží a příjemce. Naproti tomu nikdy nebyla zmínka o velikosti a povaze škody a kdo ji zavinil.

Nedocházelo k tomu opravdu nijak příliš často, ale alkohol, poživatiny a jiné spotřební zboží tvořilo, velkou většinu ve srovnání s ostatními poškozenými zásilkami.

Martin Beck opisoval všechna hlášení o poškození do svého zápisníku: Kromě toho i datum. Měl těch zápisků na padesát.

Když byl hotov, odnesl celý stoh vypůjčených tlustospisů do podatelny a připojil k nim písemný příkaz, aby byly doručeny oné spediční firmě.

Nahoru položil bílý korespondenční lístek policejního úřadu a napsal na něj:

„Díky za spolupráci, Beck.“ Cestou na stanici podzemní dráhy si říkal, že firmě tak „projde rukama“ jedna malá zásilka navíc, a k svému údivu pocítil skoro dětinskou škodolibost.

Při čekání na zvandalizovaný zelený vláček podzemní dráhy přemítal o moderní kontejnerové dopravě: Nikdo nemůže náhodou upustit ocelový kontejner s lahvemi koňaku, které se pak rozbijí a jejichž obsah pečlivě schytají do bandasek a plechovek. Naproti tomu mohou dnešní gangsterské syndikáty v kontejnerech cokoli propašovat a také to denně dělají, protože

celníci nadobro ztratili možnost zasahovat do vývoje událostí a zabývají se hlavně nesmyslným pronásledováním jednotlivých cestujících, kteří mohou být podezřelí nanejvýš z toho, že mají v zavazadle kartón cigaret nebo nehlášenou láhev whisky. jeho vlak přijel.

Na ústředním nádraží podzemní dráhy přestoupil a u Vysoké školy obchodní vystoupil.

V oficiální prodejně alkoholických nápojů si prodavačka podezíravě změřila jeho kabát, který si za návštěvy na půdě spediční firmy celý uprášil a pomačkal.

„Chtěl.bych jen dvě láhve červeného vína,“ řekl. Prodavačka ihned natáhla ruku pod pult a stiskla knoflík, kterým se rozsvěcovala kontrolní lampa.

„Prosím legitimaci,“ řekla břitce.

Ukázal svůj průkaz totožnosti. Začervenala se lehce, jako kdyby se stala obětí nevhodného a hloupého žertu.

Pak zamířil domů k Rhei.

Zatáhl za táhlo zvonku a zkusil vzít za kliku.

Dveře byly zavřené. Ale v předsíni bylo rozsvíceno, a tak po půlminutě zazvonil znovu.

Přišla otevřít. Měla dnes na sobě hnědé manšestrové kalhoty a podivný .fialový svetr, sahal jí až někam do půlky stehen.

„To jsi ty,“ řekla kysele.

„Jsem. Mohu dál?“ Podívala se na něho.

„Okej.“ Otočila se hned. Vešel za ní do předsíně. Po dvou krocích se zastavila.a zůstala stát se skloněnou hlavou. Pak se vrátila ke dveřím a uvolnila zaklapnutý zámek. Zalitovala toho však a dveře zavřela. Vešla do kuchyně první.

„Koupil jsem dvě láhve vína.“

„Dej je do spíže,“ řekla a sedla si ke kuchyňskému stolu.

Ležely na něm dvě rozevřené knihy a nějaké papíry, tužka a růžová pryž.

Martin Beck vytáhl láhve z esáčku a postavil je stranou.

Zašilhala po něm a rozmrzele řekla:

„Proč jsi kupoval tak drah é?“ Usedl proti ní. Zadívala se mu upřeně do očí a zeptala se:

„Svärd, že?“

„Nikoli,“ odpověděl obratem. „Třebaže to používám jako záminky.“

„Potřebuješ nějakou záminku?“

„Ano. Pro sebe.“

„Dobrá,“ řekla. „Okej. Uvaříme si tedy čaj.“ Odstrčila knihy, vstala a začala rachotit nádobím.

„Vlastně jsem se chtěla dnes večer učit,“ podotkla. „Ale nevadí. Je mi moc smutno, když jsem sama. Jedls něco?“

„Ne.“

„Dobrá. Udělám večeři.“ Stála tam rozkročena, jednu ruku si opírala v boku a druhou se drbala na si ji.

„Rýži,“ navrhovala. „To bude efef. Udělám rýži a můžeme tam potom něco přidat, aby to bylo jaksepatří dobré.“

„To zní slibně.“

„Ale bude to chvíli trvat, možná takových dvacet minut. Vypijeme si nejdříve čaj.“ Postavila na stůl šálky a nalévala. Sedla si, objala svýma širokýma silnýma rukama šálek a foukala do čaje a dívala se přitom přes okraj na svého spolustolovníka, stále ještě trochu zamračená.

„Mělas ostatně pravdu, co se Svärda týče. Měl v bance peníze. A hodně.“

„Hm,“ řekla jen.

„Někdo mu tam dával každý měsíc sedm set padesát korun. Nemáš zdání, kdo by to mohl být?“

„To nemám. Neměl žádné známé.“

„Pročpak se asi odstěhoval?“ Pokrčila rameny.

„Jediné vysvětlení, které si dovedu představit, je, že se mu tu nelíbilo. Byl to podivín. žehral několikrát, proč večer nezavírám dům dřív. Jako by si myslil, že je jen pro něho.“

„To souhlasí.“ Seděla chvíli mlčky. Pak se zeptala:

„Co souhlasí? Dověděl ses o Svärdovi něco zajímavého?“

„Nevím, jestli to pokládáš za zajímavé,“ řekl Martin Beck.

„Zřejmě ho někdo zastřelil.“

„Divné,“ řekla. „Vypravuj.“ Začala znovu rachotit nádobím, ale přitom pozorně naslouchala a nepřerušovala ho, jen tu a tam svraštila obočí.

Když byl hotov, rozesmála se na celé kolo.

„To je ale úžasné,“ poznamenala.. „Nečteš ty detektivky?“

„Ne.“

„Já čtu spoustu detektivek, ať je to, co je to, ale většinu zapomenu, sotva je přečtu. Tohle je přece klasický případ.

Zavřený pokoj, o tom existují zatraceně dlouhé výklady. Četla jsem něco takového docela nedávno. Počkej chvilku. Dej zatím na stůl talíře. Vezmi ten sváteční ubrus tamhle na polici. Prostři pěkně, ať to tu máme útulné.“ Tužil se, jak uměl. Zmizela na několik minut a vrátila se s jakýmsi časopisem v ruce. Položila jej rozevřený vedle svého talíře a začala nabírat jídlo.

„Jez!“ přikazovala mu. „Dokud je to teplé.“

„Výborné je to,“ řekl.

„Mmm,“ pochvalovala si. „To se mi zas jednou povedlo.“ Zhltla úctyhodnou porci, pak nahlédla do časopisu a řekla:

„Poslouchej tadyhle. Zavřený pokoj. Jsou tři hlavní kategorie, A, B a C.

A: Zločin je spáchán v uzavřené místnosti, která je skutečně dokonale uzavřena a zamčená a z které vrah zmizel, protože se tamtéž žádný vrah nenachází.

B: Zločin byl spáchán v pokoji, který se pouze zdá hermeticky uzavřen, ale z kterého existuje možnost uniknout více nebo méně lstivým způsobem.

C: Vražda, kdy vrah zůstává na místě a skrývá se.“ Nabrala si další porci.

„Kategorie C se tu zdá vyloučená,“ pokračovala. „Nikdo se nemůže skrývat dva měsíce a nemít kromě půlky kočičí konzervy nic k jídlu. Ale je tu spousta pododdělení. Například A 5: Vražda pomocí zvířat. Nebo B 2: Lze se dostat dovnitř tou stranou dveří, kde jsou zavěšeny na pantech, aniž se tak poškodí zámek a závora, načež se panty zase přišroubují.“

„Kdo to psal?“ Podívala se.

„Jmenuje se Göran Sundholm. Cituje také jiné. A 7 není zrovna hloupé. Vražda iluzí, chybným časovým sledem. Dobrou variantou je A 9: Obět dostane smrtící ránu na jiném místě, načež se odebere do místnosti, o niž jde, zavře se tam a zemře., Čti ostatně sám!“ Podala mu časopis. Martin Beck ho prolétl očima a odložil jej.

„Kdo bude mýt nádobí,“ poznamenala.

Martin Beck vstal a začal sbírat nádobí.

Vytáhla nohy na židli a seděla s patami opřenými o sedadlo židle a rukama objímala kolena.

„Jsi přece detektiv,“ řekla. „Bylo by zábavné, kdyby se přihodilo něco docela jinak. Myslíš, že to volal do nemocnice ten prapodivný vrah?“

„Nevím.“

„Podle mě to vypadá pravděpodobně.“ Pokrčila rameny.

„Přirozeně to asi bude všecičko docela jednoduché,“ dodala.

„To je docela možné.“ Slyšel, že někdo bere za dveře do chodby, ale zvonek nezacinkal a Rhea si toho nevšímala.

Měli zaveden dobře fungující systém. Jakmile chtěli být ponecháni na pokoji, zamkli se. Když někdo zas měl na srdci něco důležitého, zazvonil. Vyžadovalo to důvěřivý vztah k okolnímu světu.

Martin Beck si sedl.

„Snad bychom mohli ochutnat to tvé drahé víno,“ navrhla.

Chutnalo skutečně skvěle. Ani jeden, ani druhý dlouho nepromluvili.

„Není ti proti mysli být u policie?“

„Ani ne.“

„Můžeme si o tom někdy popovídat.“

„Slyšel jsem, že mě chtějí udělat policejním radou.“

„A to ty nechceš,“ konstatovala.

Za další chvíli se zeptala:

„Jakou hudbu máš rád? Já kdeco.“ Přestěhovali se do místnosti, kde měla gramofon a lenošky, každou z jiné vsi. Pustili si hudbu.

„Sundej si, hrome, ten kabát,“ řekla mu. „A boty!“ Otevřela druhou láhev, ale teď už popíjeli jen velice zvolna.

„Když jsem přišel, tvářila ses kysele,“ řekl.

„Ano i ne.“ Víc neřekla. její chování při jeho příchodu mělo jen naznačit, že není z těch, co jsou lacino k mání. Pochopila teď, že on to pochopil, a on věděl, že ona to ví.

Martin Beck si dopřál doušek vína. Bylo mu právě v téhleté chvíli nesmírně blaze. Zamžoural po ní, jak tam tak seděla s podmračenou tváří a opírala se lokty o nízký stolek.

„Nebudeme luštit hlavolam?“ zeptala se náhle.

„Mám doma pěkný,“ řekl. „Starou. “Královnu Alžbětu“.“ Skutečně.

Koupil si tu hru asi před dvěma lety, ale pak už si vůbec nikdy nevzpomněl, že ji má.

„Vezmi to s sebou, až sem příště zase půjdeš,“ vybídla ho.

Přesedla si pak, náhle a rychle. Seděla teď se zkříženýma nohama a rukama si podpírala bradu.

„Měla bych ti říct, čistě jen pro informaci, že až na další nejsem vůbec k mání.“ Podíval se po ní letmým pohledem a ona pokračovala:

„Víš přece, jak to teď s děvčaty je. Samá nemoc a jiné svinstvo.“ Martin Beck přikývl.

„Můj sexuální život je naprosto nezajímavý,“ dodala. „A tvůj?“

„Nestojí za řeč.“

„To není správné,“ řekla.

Vyměnila desku a znovu se trochu napili. Martin Beck z ívl.

„Jsi unavený,“ poznamenala. Neřekl na to nic.

„Ale nechce se ti jít domů,“ dodala. „Okej, tak tedy nechoď.“ Hned nato řekla:

„Myslím, že se přece jen pokusím ještě chvíli studovat. Ale tyhle zatrachtil é kalhoty mi jdou na nervy. Jsou úzké a nepříjemné.“ Strhla ze sebe šaty a naházela je na hromádku na podlahu. Pak si natáhla tmavočervenou flanelovou noční košili. Sahala jí až na paty a vůbec vypadala prapodivně.

Martin Beck se na Rheu se zájmem díval. Vypadala nahá přesně tak, jak si představoval. Byla statná a pěkně rostlá, měla pevné tělo, světlé chloupky, vyklenuté bříško, plochá kulatá prsa. A velké světle hnědé prsní bradavky.

Martin Beck teď div v duchu neodříkával:

„Jizvy žádné, mateřské znaménko žádné, jiné poznávací znamení také žádné.“

„Proč si na chvilku nelehneš,“ řekla mu: „Vypadáš nadobro vyřízený.“ Poslechl ji. Cítil, že je opravdu groggy, a usnul téměř v okamžení. Poslední, co ještě viděl, bylo, jak Rhea sedí u stolu a sklání plavou hlavu nad knihami.

Když zas otevřel oči, skláněla se nad ním a říkala:

„Vzbuď se. Už je dvanáct. Mám hlad jako vlk. Mohl bys sejít dolů a zamknout domovní dveře. Připravím zatím v troubě nějaký obložený chlebíček. Klíč visí na levém futru u dveří, na té zelené tkanici.“

Dvacátá sedmá kapitola

Malmström a Mohrén přepadli plánovanou banku v pátek čtrnáctého července. Přesně ve tři čtvrtě na tři vtáhli dveřmi do dvorany, majíce na sobě masky Kačera Donalda, gumové rukavice a zářivě oranžové overaly.

Drželi v rukou své velkorážní pistole a Mohrén ihned vystřelil do stropu. Aby nikdo z přítomných nebyl na pochybách, oč jde, zavolal pak silně lámanou švédštinou:

„Tohle je loupežné přepadení!“ Hauser a Hoff měli své obvyklé vycházkové šaty a velké černé kukly s otvory pro oči. Hauser byl kromě toho ozbrojen automatickou pistolí a Hoff upilovanou brokovnicí značky Maritza.

Zůstali stát u dveří a zajišťovali volný odchod k autům.

Hoff pendloval ústím své brokovnice kupředu dozadu, aby udržel určenou taktickou pozici, tak aby mohl střílet jak dovnitř, tak ven na chodník.

Malmström a Mohrén se zatím pustili do systematického brakování pokladen.

Stěží mohlo kdy něco probíhat přesněji podle plánu.

Pět minut předtím v jižní části města v Rosenlundské ulici explodovalo ve dvoře jedné garáže staré vyřazené auto. A sotva dozněla tato detonace, vypálil někdo sérii výstřelů na různé strany a jeden dům se octl v plamenech. Podnikatel A, který inscenoval tyto napohled bohaté události, vykračoval si přitom blokem domů do sousední ulice, aby nastoupil do svého auta a odjel domů.

O minutu. později vcouval odcizený stěhovací vůz do průjezdu vedoucího do dvora ústřední policejní budovy, pěkně zešikma, takže se pevně zaklínil do vrat. Ze svých útrob vyplivl horu lepenkových obalů, naplněných dřevitou vlnou politou naftou.

Ihned začalo hořet.

Podnikatel B se zatím klidně promenoval po chodníku a zdánlivě se vůbec nestaral o pozdvižení, které způsobil.

Všechno opravdu probíhalo podle daných předpokladů. Vše do detailu souhlasilo s Roosovým plánem a všechno bylo provedeno do puntíku podle dohodnutého schématu.

Z policejního hlediska to také vcelku klapalo, jak se očekávalo.

Všechno se událo, jak se předvídalo, a v uvedený čas.

Byl v tom jen jeden háček.

Malmström a Mohrén nepřepadli žádnou stockholmskou banku.

Přepadli banku v Malmö.

Per Mänson, kriminální inspektor pátracího oddělení v Malmö, seděl ve své pracovně a popíjel kávu. Měl odtamtud vyhlídku na dvůr a právě si ukousl kus koláče, když třeskla rána a z průjezdu se začalo valit mohutné mračno mastného kouře. Současně se vřítil do dveří Benny Skacke, nadějný mladý muž, kterému se vzdor velkému kariéristickému úsilí stále nedařilo stát se

něčím víc než kriminálním asistentem. Benny volal, že byl vyhlášen poplach-katastrofa. V Rosenlundské ulici došlo k třaskavinovému atentátu a tvrdí se, že i k divoké přestřelce, a nejméně jedna budova je tam v plamenech.

Třebaže Skacke žil v Malmö již půlčtvrta roku, o Rosenlundské ulici nikdy neslyšel a neměl ani tušení, kde je. Zato Per Mänsson to věděl, znal své město skrz naskrz. Zdálo se mu proto velmi podivné, že by byl spáchán takový atentát v té bohem zapomenuté ulici v pokojné čtvrti Sofielundu.

Avšak ani on, ani jiný z policistů vlastně neměli nejmenší příležitost zamyslet se nad tím. Právě když byly všechny dosažitelné policejní síly oddirigovány na jih města, zdála se pojednou ohrožena sama policejní budova. Trvalo chvílí, než pochopili, že jejích taktická rezerva je prostě zavřena doma ve dvoře. Někteří se tedy rozjeli do Rosenlundské ulice taxíky nebo soukromými vozy, které však nebyly opatřeny rozhlasovým zařízením.

Mänsson sám se tam dostal sedm minut po třetí. To již pohotoví městští hasiči uhasili požár, který :byl zřejmě založen a způsobil jen bezvýznamné škody na jedné prázdné garáži. V té době byly na místě shromážděny značné policejní síly, ale kromě zle zřízeného starého automobilu nebylo vidět nic zvlášť podezřelého.

O osm minut. později zachytil jeden motorizovaný policista zprávu, že ve středu města je v proudu přepadení banky. V tu dobu už Malmström a Mohrén opustili Malmö. Byli spatřeni, jak odjíždějí z místa činu v modrém fiatu. Již po pěti minutách se rozdělili a vyměnili své společné auto za dva jiné vozy. Jakmile se policii podařilo poznenáhlu odstranit nepořádek před vlastním prahem a zbavit se stěhovacího vozu a těch obtížných lepenkových kartónů, byly všechny výjezdy z města uzavřeny. Byl vyhlášen celostátní poplach a zahájeno pátráni po autě, kterým pachatelé odjeli.

Našli je po třech dnech v kterési kůlně v oblasti Východního přístavu zároveň s maskami Kačera Donalda, gumovými rukavicemi, pistolemi a ještě ledačím jiným. Hauser a Hoff nezůstali nic dlužni tučným honorářům, jež byly složeny na šekové účty jejich manželek. Drželi své pozice u přepadené banky téměř ještě deset minut po zmizení Malmströma a Mohréna. Vlastně neodešli, dokud se neukázali v dohledu první policajti. Byli to náhodou dva členové pěší hlídky s velmi nepatrnými zkušenostmi, pokud jde o něco jiného než o školní mládež holdující pití piva na veřejných místech. Jejich jediným přispěním v této chvíli bylo, že křičeli do ochraptění do svých přenosných rádiových vysílačů. V té době byl v Malmö sotva jediný policista, který by byl nekřičel do nějakého radiovysílače, naproti tomu se snad nenašel ani jeden, jenž by to byl poslouchal.

Unikl dokonce i Hauser, s čímž nikdo nepočítal a nejméně už on sám. Opustil později nikým neobtěžován Švédsko po trajektu z jihošvédského Helsingborgu do dánského Helsingöru.

Hoff byl zadržen. Bylo tím vinno jeho podivné opomenutí. Za pět minut čtyři se totiž dostavil na palubu švédsko-dánského vlakového trajektu oblečen do šedých vycházkových šatů, bílé košile, kravaty a černé kukly modelu Ku-klux-klan. Byl poněkud roztržitý a zapomněl si ji sundat. Policisté a celníci v nástupní stanici ho nechali beze všeho projít, mysleli si, že se na lodi asi koná maškarní zábava nebo předsvatební večírek na rozloučenou s mládeneckou svobodou. Ale lodnímu personálu se zdálo Hoffovo chování podivné a při příjezdu do kodaňského Svobodného přístavu ho odevzdali staršímu neozbrojenému dánskému strážníkovi, kterému údivem div nevypadla láhev výborného hofského piva z ruky, když jeho arestant v strážní místnůstce přístavní budovy dobromyslně vyložil na stůl dvě ostře nabité pistole, jeden bajonet a jeden odjištěný ruční granát. Ale milý Dán se rychle vzpamatoval. Bylo přece nemálo povzbuzující mít arestanta s tak lahodným jménem!

Kromě jízdenky do Frankfurtu nad Mohanem měl Hoff u sebe také nějaké peníze, přesně

spočítáno čtyřicet západoněmeckých marek, dvě dánské desetikoruny a tři koruny pětatřicet órů ve švédské měně.

To také bylo vše, co z loupeže zachytili.

Tím se poškození vyloupené banky omezilo na dva milióny šest set třináct tisíc čtyři sta devadesát šest korun a šedesát pět órů.

Ve Stockholmu se zatím děly pozoruhodné věci. Nejhůře to odnesl Einar Rönn.

Byl společně se šesti strážníky vyčleněn pro méně významný úkol: měli hlídat Rosenlundskou ulici a chytit „podnikatele A“. Protože Rosenlundská ulice je značně dlouhá, rozdělil Rönn své nepatrné síly co možno nejtaktičtěji, vytvořil z nich dvoučlenný motorizovaný létající oddíl a ostatní umístil na strategických bodech.

Buldozer Olsson mu řekl, ať to bere klidně a především ať se nenechá vyvést z míry, nechť se stane cokoli.

Když bylo půl třetí a osm minut, stál na chodníku proti ústí postranní uličky. Byl poměrně klidný, když k němu odtamtud přišli dva mladíci. Vypadali, jak teď většinou vypadají, to jest špinaví.

„Dávej čouda,“ řekl jeden z nich.

„No to ne,“ řekl Rönn mírumilovně. „Chci říct, že nemám.“ Ve vteřince už mířila proti jeho bříšku tenká dýka a v blízkosti jeho hlavy mu švihal řetěz z jízdního kola vzbuzující nepokoj.

„Tak co, poseroutko?“ domlouval se mladík s dýkou.

A jedním dechem se obrátil na svého kumpána:

„Šlohni. mu portmonku. Já čmajznu hodinky a prsten. Potom děduldu zapíchnem.“ Rönn nebyl nikdy žádné eso v jiu-jitsu ani v karate, ale něco si z tělocvičny přece jen odnesl.

Nastavil rozparovači obratně nohu a ten celý udivený kecl na zadek. Pokračování nebylo už tak šťastné. Třebaže Rönn ucukl hlavou, jak mohl nejrychleji, zasáhl ho řetěz tvrdě pod pravým uchem. Ale než se mu úplně zatmělo před očima, chytil ještě útočníka číslo dvě a strhl ho s sebou na zem.

„Teď jsi, dědku, zasadil svou poslední bramboru,“ zasyčel ten s dýkou.

Ale právě v tom okamžiku přijížděla létající hlídka, a nežli si Rönn protřel oči, oba strážníci už zpracovali na zemi ležící násilníky svými obušky a konečně jim nasadili želízka.

První se vzpamatoval ten s bicyklovým řetězem. Po obličeji mu proudem tekla krev. Rozhlédl se kolem a nedůvěřivě se zeptal:

„Vo co de?“

„Vlezls chlapečku, policii do pasti,“ odpověděl mu jeden ze strážníků.

„Do pasti? Policii? Nepřeskočilo vám? Vždyť jsme jen chtěli oškubat jednu kavku.“ Rönn měl zas novou bouli na hlavě. Bylo to ostatně jediné ublížení na těle, které si zvláštní skupina toho dne přivodila:

Jinak se jednalo nanejvýš o psychickou újmu.

V šedivém autobuse, technicky prvotřídně vybaveném, v němž se nacházelo ústředí celé operace, Buldozer Olsson bez přestání nedočkavě poskakoval, což velmi rušilo rozhlasového operátora, který se snažil hledět si své práce. Ale rušilo to také Kollberga, jenž byl s nimi.

Když ve tři čtvrtě na tři napětí vrcholilo, každá vteřina jako by se nekonečně protahovala a míjela jen trapně pomalu.

Ve tři hodiny začali zaměstnanci banky naléhat, aby se zavíralo, a velmi značná policejní pohotovost uvnitř banky, vedená Gunvaldem Larssonem, mohla jim stěží bránit ve vykonání jejich povinnosti.

Všech se zmocnil pocit velk é prázdnoty, Buldozer Olsso n však prohlásil:

„Pánové, pěkně nás tedy převezli. Ale možná že ani ne. Roos větří, že něco tušíme, a doufá, že věc vzdáme. Nechává Malmströma a Mohréna, aby udeřili příští pátek, to je tedy ode dneška za týden. To pro něho vlastně znamená ztrátu šachového tempa, ztrátu možnosti provést zamýšlený manévr, ale rozhodně ne pro nás!“ O půl čtvrté přišlo první opravdu zneklidňující hlášení. Bylo natolik alarmující, že se ihned stáhli na Kungsholm do hlavního stanu a vyčkávali tam, jak se budou věci vyvíjet. V následujících hodinách vyťukávaly dálnopisné přístroje nepřetržitě nové zprávy.

Obraz se poznenáhlu vyjasňoval, ale chtělo to čas:

„Ten Milán zřejmě neznamenal to, co sis myslel,“ konstatoval Kollberg chladně.

„Ne,“ připouštěl Buldozer. „Ale Malmö, to byl opravdu mazaný tah!“ Seděl tam fakticky už hezkou chvíli docela tiše.

„Kdo taky má sakra vědět, že existují stejná jména ulic v Malmö,“ řekl Gunvald Larsson.

„A že téměř všechny bankovní. úřadovny jsou stavěny podle jednoho plánu,“ dodal Kollberg.

„My jsme to, pánové, měli vědět!“ zvolal Buldozer. „Roos to věděl! Ale pro nás je to varování. Zapomněli jsme prostě na dnešní racionalizaci. Je to levnější, takhle stavět. Roos nás fixoval na Stockholm. Ale příště se mu to nepodaří. Musíme na to jít trochu jinak, vymyslet si nový tah.“ Buldozer vstal a řekl, zřejmě už zase na koni.

„A kdepak máme Wernera Roose.“

„V Istanbulu,“ odpověděl pohotově Gunvald Larsson. „Má několik dnů volno, a tak se tam rekreuje.“

„Vida. Rád bych věděl, kde se asi rekreuji Malmström a Mohrén?“ poznamenal Kollberg.

„To nehraje žádnou roli,“ prohlásil Buldozer a v hlase už měl zase něco ze svého starého zanícení. „Snadno jsme nabyli, snadno pozbyli. Brzy je tu budeme zas m ít. Pak bude řada na nás.“

„Myslíš?“ řekl Kollberg pochybovačně.

Situace nebyla v této chvíli vůbec záhadná, ale bylo už také pozdě večer.

Malmström například mezitím přibyl do svého hotelu v ženevě, kde měl tři neděle zamluvený pokoj. Mohrén byl v Curychu. Ale měl v úmyslu pokračovat hned příštího dne do Jižní Ameriky.

Za těch několik minut v kůlně, kde měnili auto, nestačili si mnoho říci.

„Nerozhazuj teď své těžce vydělané peníze za podvlékačky a nevhodné ženštiny,“ napomínal Mohrén svého druha.

„Sakra, to je prachů!“ řekl Malmström. „Co s tím budeme dělat?“

„Přirozeně si je uložíme do banky,“ řekl Mohrén. „Nebo cos myslel?“ O nějaký den později seděl Werner Roos v baru hotelu Hilton Istanbul a při čtení Herald Tribune usrkával daiquiri.

Poprvé ho potkalo štěstí, že si ho tyhle vyběračné noviny povšimly. Přinesly

jednosloupcový, docela krátký článek s titulkem: Loupežné přepadení švédské banky.

V textu byla uvedena důležitější fakta, například uloupená částka. Alespoň prý půl miliónu dolarů.

A také jedna méně důležitá informace:

„Jistý představitel švédské policie se dnes vyslovil, že prý pravděpodobně zná organizaci, která má tuto loupež na svědomí.“ O kousek níž byla ještě jedna zpráva ze Švédska:

„Masový útěk z vězení. Patnáct ze švédských nejnebezpečnějších bankovních lupičů uteklo dnes přes zeď z věznice v Kumle, která byla pokládána za absolutně zajištěnou proti útěkům vězňů.“ Buldozera Olssona dostihla tato pozdější zpráva, právě když se po řadě týdnů zas

poprvé ukládal do téže postele jako jeho žena.

Ihned vyskočil a začal pobíhat po ložnici a přitom okouzleně opakovat stále totéž:

„Jaké možnosti! Jaké fantastické možnosti! Tohle bude boj na život a na smrt!“

Dvacátá osmá kapitola

Martin Beck přišel do domu v Tulské ulici zase v pátek ve čtvrt na šest. Nesl pod paží slíbený hlavolam a v ruce sáček z oficiální prodejny alkoholických nápojů. Potkal se s Rheou v přízemí. Přicházela ze schodů ve svých červených střevících a jinak měla na sobě už jen tu dlouhou fialovou pletenou kazajku.

V každé ruce nesla pytlík se smetím.

„Ahoj!“ zavolala. „Dobře že jdeš. Musím ti něco ukázat.“

„Vzal bych ti ty pytlíky.“

„To je moje smetí,“ odmítala. „A ostatně máš přece už co nést. Tohle je ten hlavolam?“

„Ano.“

„Dobrá. Můžeš mi otevřít.“ Podržel jí dveře do dvora a díval se za ní, jak kráčí k popelnicím. Měla nohy jako ostatní tělo: pevné, svalnaté a pěkně formované. Když víko popelnice s třeskotem zapadlo, otočila se jak na obrtlíku a běžela zpátky. Běžela jako závodník, cílevědomě, přímo a se skloněnou hlavou.

Vyběhla i po schodišti a Martin Beck. musel brát několik schodů najednou, aby jí stačil.

V kuchyni seděla návštěva a pili čaj děvče, které se jmenovalo Ingela, a kdosi, koho Martin Beck Neznal.

„Cos mi chtěla ukázat?“

„Tady,“ řekla. „Pojď!“ Šel za ní.

Ukázala na jedny dveře.

„Prosím, zavřený pokoj,“ řekla. „Ten dětský Pokoj?“

„Tak jest. Nikdo tam není, a přece je zevnitř zavřený.“ Zadíval se na ni. Vypadala dneska vesele. A velmi svěže.

Rozesmála se, chraptivě, ale od srdce.

„Děti mají uvnitř na dveřích zástrčku,“ vykládala. „Sama jsem ji tam přidělala. Ať mají taky možnost mít od ostatních pokoj, pokud o to budou stát.“

„Ale nejsou přece doma.“

„Taky že nejsou, hlupáčku,“ řekla. „Luxovala jsem tam, a když jsem byla hotova, přibouchla jsem za sebou dveře. Asi trochu víc, než se patří. Háček při tom úderu povyskočil a zapadl do ouška na futře. A teď nejdou dveře otevřít.“ Zkoumal dveře. Otvíraly se ven a vypadaly nedobytně.

„Háček je připevněn na dveřích a ouško na futře,“ vysvětlovala Rhea. „Je to uděláno pořádně.“

„Jak to otevřeme?“ Pokrčila rameny a řekla:

„Násilím, mám za to. Tak prosím! Říká se, že od toho má člověk chlapa v domě.“ Tvářil se asi neobyčejně hloupě, protože se znova rozesmála.

Potom mu hřbetem ruky přejela letmo po tváři a řekla:

„O to se ty nestarej: Zařídím to stejně dobře sama. Ale buď jak buď, je to zavřený pokoj. Kterému pododdělení to náleží, to ovšem nevím.“

„Nedá se něco prostrčit mezerou kolem dveří?“

„Není tam žádná mezera. Jak už jsem řekla, sama jsem to přidělávala. Je to uděláno pořádně.“ Měla pravdu. Dveře nepovolily víc než sotva o milimetr.

Chytila za kliku, odkopla pravou botu z nohy a opřela se jí o zárubeň dveří.

„Ne, počkej! Udělám to.“

„Okej,“ řekla a odešla k ostatním do kuchyně. Martin Beck hleděl dlouho na dveře. Potom udělal to, co ona: Opřel se nohou o zárubeň a vzal za kliku, byla naštěstí stará a pevná.

Jinak to opravdu nepůjde. Ledaže by člověk chtěl vyrazit dveře z pantů.

Neopřel se hned napoprvé do veřejí vší silou, až při druhém pokusu, a přece měl úspěch teprve při pátém. Šrouby vylézaly ze dřeva jakoby s nářkem a dveře se nakonec otevřely.

Co povolilo, byly šrouby, kterými byl připevněn háček. Ouško sedělo i dál pevně ve futře. Bylo ulito v jednom s destičkou o čtyřech otvorech pro šroubky.

Háček byl stále ještě zaklesnut v oušku. Byl také masivní a už napohled pevný a nedal se ohnout. Byl pravděpodobně z ocele.

Martin Beck se rozhlédl po pokoji. Nikdo tam nebyl a okno bylo zavřené.

Aby mohl uzávěr zase plnit svou funkci, bylo nutno přišroubovat jak háček, tak ouško o několik centimetrů dál. Kolem původních dírek od šroubů dřevo popraskalo.

Martin Beck pak odešel do kuchyně, kde všichni hovořili, jeden přes druhého. Měli na tapetě vraždění vietnamského lidu.

„Rheo, kde máš nářadí?“ zeptal se.

„Tamhle v truhlíku.“ Ukázala tam nohou, protože měla ruce zaměstnány, předváděla druhým jakési háčkování.

Vzal si dlátko a šroubovák.

Řekla mu:

„Vždyť to nijak nespěchá. Vem si šálek a pojď se posadit. Tady Anna dnes pekla. Přinesla. nám čerstvé housky.“ Přisedl, vzal si ještě teplý bochánek a jedl. Sledoval zprvu jejich rozhovor, ale myšlenky mu pak přeskočily jinam.

Seděl tiše a v duchu poslouchal rozhovor starý jedenáct dnů, natočený na gramofonový pásek jeho paměti.

Rozhovor vedený v úterý 4. července 1972 na chodbě stockholmské radnice.

Martin Beck: Když jste vyrazili čepy dveřních závěsů a otevřeli dveře, vešli jste tedy do bytu?

Kenneth Kvastmo: Ano.

Martin Beck: Kdo tam vešel první?

Kenneth Kvastmo: Já. Kristianssonovi bylo z toho zápachu špatně.

Martin Beck: Přesně, cos udělal, jakmile jsi tam vešel?

Kenneth Kvastmo: Byl to příšerný zápach. Bylo tam málo světla, ale uviděl jsem ležet na podlaze mrtvolu, tak dva tři metry od okna.

Martin Beck: A potom? Pokus se vzpomenout si na všechno podrobně.

Kenneth Kvastmo: Dalo se tam sotva dýchat. Obešel jsem tělo mrtvého a šel k oknu.

Martin Beck: Bylo okno zavřené?

Kenneth Kvastmo: Ano. A stahovací roleta byla spuštěná. Pokusil jsem se ji vytáhnout, ale nešlo to. Její pero nebylo nataženo. Ale pokládal jsem za nutné okno otevřít, abychom mohli dýchat.

Martin Beck: Cos tedy udělal?

Kenneth Kvastmo: Odhrnul jsem roletu a okno otevřel. Potom jsme roletu svinuli a natáhli pero. Ale to až později.

Martin Beck: A okno bylo zavřené?

Kenneth Kvastmo: Ano, alespoň jeden kroužek byl pořádně zaklesnutý. Vytáhl jsem ho a okno otevřel.

Martin Beck: Pamatuješ se, jestli to byl hoření nebo dolejší?

Kenneth Kvastmo: Nejsem si tím docela jist. Myslím, že to byl hoření. Jak to bylo s dolejším, se nepamatuji. Myslím, že jsem ho taky vytáhl, ne, nejsem si t ím úplně jistý.

Martin Beck: Ale jseš si jist, že okno bylo zaháčkováno zevnitř?

Kenneth Kvastmo: Ano, stoprocentně. To vím na beton.

Rhea ho lehce kopla do nohy.

„Vem si přece housku!“ řekla mu.

„Rheo,“ zeptal se. „Nemáš nějakou slušnou baterku?“

„Ovšem. Visí na skobě ve špajzu.“

„Mohu si ji půjčit?“

„Jasně.“

„Odskočím si na chvilku. Vrátím se jistě brzy a spravím ty dveře.“

„Dobrá,“ řekla. „Tak ahoj.“

„Ahoj,“ řekli i ostatní.

„Ahoj,“ řekl i Martin Beck.

Došel si pro baterku, zavolal taxík a rozjel se rovnou do Horské ulice. Chvíli stál na chodníku a hleděl vzhůru k oknu v domě na protější straně.

Potom se otočil. Za ním se zdvihal Kronoberský park. Svah tam byl příkrý a kamenitý a zarostlý křovím.

Martin Beck se do něho šplhal, až se octl proti Svärdovu oknu.

Byl takřka ve stejné výšce s ním a vzdálenost mezi ním a oknem měřila nanejvýš pětadvacet. metrů. Vytáhl z náprsní kapsy tužku a namířil ji proti temnému obdélníku naproti. Roleta v okně byla stažena. Majitel domu k svému pohoršení nesměl byt pronajmout, dokud policie nedovolí.

Martin Beck měnil postavení, dokud nenašel absolutně nejvýhodnější místo. Nenáležel právě k vynikajícím střelcům, ale kdyby byl měl místo tužky automatickou pětačtyřicítku, byl by dovedl zasáhnout osobu, která by se ukázala v protějším okně. Tím si byl jist.

Byl na tom místě také dobře skryt. V polovině dubna ovšem tamější vegetace ještě tak nebujela, avšak i tehdy se tam mohl člověk zdržovat, aniž by vzbudil pozornost. Jestliže se choval tiše.

Nyní byl bílý den, ale i pozdě večer by stačilo pouliční osvětlení. Kromě toho večerní šero by zase nabízelo lepší ochranu člověku stojícímu tam ve stráni.

Naproti tomu by se sotva kdo odvážil vypálit tam ránu bez tlumiče na pistoli.

Martin Beck ještě jednou pečlivě uvažoval, které místo by se bylo k tomu nejlépe hodilo. A vycházeje z toho, začal hledat.

Pod ním nepřešlo mnoho lidí, ale ti, kdo tamtudy šli, zastavili se, jakmile ho zaslechli nad sebou šťárat se v křoví.

Ale zastavili se jen na okamžik. Potom spěchali dál, nervózní a polekaní, aby se do něčeho nezapletli.

Hledal systematicky. Začal vpravo. Téměř všechny automatické pistole odhazují prázdné nábojnice doprava, směr a délka letu jsou však různé. Byla to práce kladoucí velké nároky na trpělivost. Dole u země musel použit Rheinu svítilničku.

Martin Beck vůbec nepomyslel na to vzdát se. Alespoň ještě dlouho ne.

Po jedné hodině a čtyřiceti minutách nábojnici nalezl. Ležela vmáčknuta mezi dva kameny a byla celá od hlíny a zle zvedená. Od dubna mnohokrát pršelo. Potloukali se tam psi a jiná zvířata a zdupali to tam, a jistě také lidé, například ti, kdo neměli v úmyslu provinit se proti zákonu tím, že by popíjeli na veřejném místě.

Uvolnil z nábojnice zanesenou hlínu, zabalil nález do kapesníku a strčil do kapsy.

Pak se dal Horskou ulicí k východu. U radnice chytil taxík a rozjel se do kriminálně technické laboratoře. Měli mít v tu dobu již zavřeno, ale spoléhal se na to, že skoro vždycky někdo z nich pracuje přes čas.

Skutečně tam ještě byli, ale Martin Beck musil dlouho argumentovat, než někdo přistoupil na to, že jeho nález vůbec přijme.

Nakonec se mu přece jen podařilo úředně jej odevzdat. Vložil nábojnici do příslušné krabičky a na připojené kartě uvedl podrobné údaje.

„A tohle má přirozeně fantasticky hrozně naspěch,“ poznamenal jeden z kriminalistů pracujících tam přes čas.

„Nijak zvlášť,“ řekl Martin Beck. „Vlastně vůbec ne. Budu rád, když se na to podíváte, až budete mít čas.“ Prohlížel si sám nábojnici. Nevypadala nijak slibně, smáčknutá, špinavá, dávající pramálo naděje.

„Jenom proto, že tohle říkáš, tak se u všech sakrú na to podívám, jakmile budu moct,“ sliboval kriminalista. „Člověk už má po krk všech, kdo sem přijdou a křičí, jak drahocenná je každá vteřina.“ Připozdilo se zatím tak, že si Martin Beck říkal, že by měl Rhei alespoň zatelefonovat.

„Haló,“ ozvala se. „Jsem teď už doopravdy sama. Dům je zavřený, ale hodím ti klíč.“

„Spravím ty dveře.“

„To už jsem udělala sama. Vyřídils, cos měl?“

„Ano.“

„To je dobře. Tak tu můžeš za půl hodiny být.“

„Přibližně.“

„Zahoukej dole.“ Přišel krátce po jedenácté a na chodníku zapískal. Zprvu se nestalo nic.

Potom přišla dolů sama a otevřela mu, bosá a v té dlouhé tmavočervené noční košili.

V kuchyni se zeptala:

„Byla ti ta baterka něco platná?“

„Ano. Zatraceně platná.“

„Neochutnáme teď to vino? A vůbec, jedls?“

„Nejedl.“

„Tohle nejde. Uklohním něco. Bude to hned. Jsi jistě vyhladovělý.“ Vyhladovělý byl, a jak.

„Jak to vypadá se Svärdem?“

„Zdá se, že se to vyjasňuje.“

„Cože? Vypravuj! Jsem hrozně zvědavá.“ V jednu byla láhev prázdná.

Rhea zívla:

„Zítra ráno zmizím z města,“ řekla. „Vrátím se v pondělí. Možná taky až v úterý.“ Chtěl říci: Tak já už půjdu!

„Nechce se ti jít domů,“ řekla.

„Nechce.“

„Tak tu zůstaň na noc.“ Přikývl.

Řekla:

„Není to ale žádná pohova spát pohromadě se mnou. Házím sebou a převaluju se, i když spím.“ Svlékl se a ulehl do postele, „Chceš, abych si sundala tu svou krásnou košili?“ zeptala se.

„Ano.“

„Okej.“ Stáhla ji a lehla si vedle něho.

„Zábavnější než takhle to nebude.“ Pomyslel si, že jsou tomu fakticky už dva roky, co

ležel v jedné posteli ještě s druhým člověkem. Martin Beck Rhei neodpověděl.

Byla teplá a docela blizoučko.

„Nedostali jsme se vůbec k tomu hlavolamu,“ vzpomněla si. „Musí to počkat do příštího týdne.“ Hned nato usnul.

Dvacátá devátá kapitola

Pondělí ráno. Martin Beck dorazil do úřadu za tichého prozpěvování. Na chodbě na něho jeden kancelista vyvalil oči.

Martin Beck se měl o víkendu prima, třebaže byl sám. Sotva se mohl upamatovat, kdy naposled byl v tak optimistické náladě.

Daří se mu snad zároveň s tím, jak vniká do záhady Svärdova uzavřeného pokoje, unikat ze zajetí své uzavřené povahy?

Položil před sebe výpisky, jež si pořídil ze skladištního deníku, zatrhl jména, která se zdála časově nejvíc odpovídat, a vzal do práce telefon.

Pojišťovny mají jeden velmi naléhavý úkol, totiž vydělávat co možná nejvíc peněz, a štvou proto své zaměstnance. Ze stejného důvodu však mají příkladný pořádek ve svých písemnostech, v neustálé hrůze, že je někdo obelstí a beztrestně bude hlodat na jejich zisku.

Za našich dnů je štvaní často jakousi samoúčelností.

Nemožné, nemáme čas!

Existují různé formy protiopatření, například ta, ke které Martin Beck sáhl v pátek večer při svém jednání s kriminálními techniky.

Jinou jejich formou je pokusit se působit ještě uštvaněji, tato forma dobře funguje, reprezentuješ-li státní úřad. Jsi-li však policista, je pro tebe těžké chtít postrašit druhé policisty.

Naproti tomu je to snadné v jiných případech.

Nemožné, nemáme čas! Spěchá to?

Nesmírně to spěchá. Prostě musíte všechno stačit! Nemáme čas.

Kdo je váš nejbližší nadřízený? A tak dále.

Ponenáhlu přicházely odpovědi: Poznamenával si je do svého seznamu: Náhrada vyplacena. Záležitost vyřízena. Příjemce pojistného zemřel dříve, než bylo možno věc likvidovat.

Martin Beck telefonoval a pokračoval ve své mravenčí práci.

Okraje jeho seznamu se začínaly slibně zaplňovat, třebaže na všechno přirozeně odpověď nepřišla.

Za osmého rozhovoru ho napadla jistá myšlenka a zeptal se:

„Co se stane s poškozeným zbožím, když pojišťovna vyplatí pojistné?“

„Přirozeně se ponechá jako kontrola. Je-li zboží ještě použitelné, mohou si je naši zaměstnanci koupit za zvýhodněnou cenu.“ Vida. I na tom se přirozeně dá trochu vydělat! Vzpomněl si pojednou na vlastní zkušenost z této oblasti. Skoro už před dvaadvaceti lety byl na tom jako novomanžel finančně hodně bledě.

Nežli se příčina jejich sňatku narodila, pracovala Inga, jeho žena, v jedné pojišťovně. Dostali tam koupit za zvýhodněnou cenu velké množství dopravou poškozených plechovek neobyčejně odporného bujónu. Celé měsíce byli o něm živi. Od té doby nemohl bujón ani cítit. Možná že tu hnusnou tekutinu tehdy již také ochutnával Karel Svärd nebo nějaký jiný expert a uznal ji za nezpůsobilou jako lidskou potravu.

Martin Beck už desáté telefonní číslo nevytočil. Jeho telefon se rozřinčel. Někdo mu něco chce! že by to byla…

„Nebyla. „Tady Beck.“

„Tady je Hjelm.“

„To je od tebe hezké, že voláš.“

„To jsem rád, že to říkáš. Ale choval ses tady u nás opravdu pěkně a způsobně, a kromě toho chtěl jsem ti prokázat ještě poslední službu.“

„Poslední službu?“

„Než se staneš tím policejním radou. Viděl jsem, že jsi našel tu nábojnici.“

„Dívali jste se na ni?“

„Proč myslíš, že ti vlastně volám?“ ozval se Hjelm popuzeně. „My nemáme čas na nějaké zbytečné rozhovory.“ Jistě má něco za lubem, pomyslil si Martin Beck. Hjelm nikdy netelefonuje, aby snad jen planě triumfoval. Obvykle si musí člověk pěkně počkat na písemné sdělení!, Nahlas řekl:

„To je od tebe moc hezké.“

„To bych řek,“ souhlasil Hjelm. „Tak tedy, ta nábojnice vypadá opravdu uboze. Je moc těžké něco z ní dostat.“

„Chápu.“

„O tom pochybuju. Mám za to, že chceš vědět, jestli souvisí s tou sebevražednou kulkou?“

„Ano.“ Mlčení.

„Ano, to bych se opravdu strašně rád dověděl „ Opravil se Martin Beck.

„To tedy souvisí,“ řekl Hjelm.

„Jistě?“

„Neřekl jsem ti už jednou, že se tady nezabýváme nějakými dohady?“

„Promiň. Tak tedy spolu souvisí!“

„Ano. Nemáš náhodou taky tu pistoli?“

„Ne. Vůbec nevíme, kde je.“

„Zato já to vím,“ řekl Hjelm suše. „Právě teď tady leží na mém stole.“

*

V úředním brlohu zvláštní skupiny na Kungsholmské třídě nic nesvědčilo o nějakém optimismu. Buldozer Olsson se rozběhl konzultovat na vedení státní policie. Její šéf jim oznámil, že se nic nesmí dostat ven, a velmi mu nyní záleželo na tom, dovědět se, co se to vlastně nesmí dostat ven.

Kollberg, Rönn a Gunvald Larsson seděli mlčky v pózách připomínajících parodie na Rodinova Myslitele.

Ozvalo se zaklepání na dveře a prakticky v témže okamžiku stál v místnosti Martin Beck.

„Ahoj,“ řekl.

„Ahoj,“ řekl i Kollberg.

Rönn jen pokývl a Gunvald Larsson se nezmohl ani na to.

„Nevypadáte zrovna moc vesele.“ Kollberg přeměřil svého starého přítele přísným pohledem a řekl:

„Má to své důvody. Zato ty jsi teď nějak dobře naložený. Stala se s tebou úplná metamorfóza. A co tu vlastně hledáš? Sem nikdo nepřijde dobrovolně.“

„Já vím. Ale jsem-li dobře informován, máte tu jakéhosi šprýmaře, jmenuje se Mauritzon.“

„No,“ přisvědčil Rönn. „Vrah z Hornovy třídy.“

„Co s ním chceš?“ zeptal se Kollberg podezřívavě.

„Jen se s ním setkat.“

„Proč to?“

„Chci si s ním trochu popovídat, je-li to možné.“

„K ničemu to nebude,“ odpověděl mu Kollberg. „Je povídavý, ale nevhodným způsobem.“

„Zapírá?“

„To si můžeš myslet. Ale usvědčili jsme ho. Našli jsme v domě, kde bydlí, celou tu jeho tehdejší maškarní výstroj. Plus vražednou zbraň. A je usvědčen, že ji měl.“

„Jak?“

„Číslo série na pistoli je upilováno. A stopy pilování pocházejí od brusky, která je prokazatelně jeho a kromě toho byla nalezena v přihrádce jeho nočního stolku. Způsob jejího broušení souhlasí s mikroskopickým obrazem zbroušení na pistoli. Přesto tvrdošíjně zapírá.“

„No, a svědkové ho identifikovali,“ dodal Rönn.

„Pak tedy…,“ začal Kollberg.

Stiskl několik knoflíků na domácím telefonu a hned dostal spojení.

„Přivedou ho dolů.“

„Kde se máme usadit?“

„Jděte ke mně,“ navrhl Rönn.

„Dej na toho holomka pozor,“ varoval Gunvald Larsson. „Je to všechno, co máme.“ Trvalo sotva pět minut než Mauritzon přišel, připoután k dozorci v civilním obleku.

„Tohle se zdá zbytečné,“ řekl Martin Beck. „Promluvíme si spolu docela krátce. Sundejte mu to a počkejte venku.“ Dozorce si hrál s pouty. Mauritzon si podrážděně třel pravé zápěstí.

„Prosím, posaďte se,“ řekl Martin Beck.

Sedli si proti sobě k psacímu stolu.

Martin Beck Mauritzona dosud nikdy neviděl a konstatoval teď bez údivu, že působí dojmem člověka psychicky vyšinutého a krajně nervózního, nacházejícího se na pokraji kolapsu.

Možná že dostal výprask. Ale snad ne. Bylo velmi obvyklé, že ti, kdo zabíjejí nebo vraždí, mají sklon k psychické labilitě, a když jsou zatčeni, vypadnou z konceptu.

„Dostal jsem se do ďábelského komplotu,“ spustil Mauritzon ječivě. „Policie nebo někdo jiný uplacírovali u mě doma spoustu falešných důkazů. Nebyl jsem vůbec ve městě, když byla ta banka přepadená, ale ani můj advokát mi nevěří. Co mám u všech sakrů dělat?“

„Vy jste americký Švéd?“

„Nejsem. Proč?“

„Řekl jste “uplacírovali“.“

„Jak to mám proboha nazvat, když se policie vloupá člověku do bytu a narafičí tam paruku a tmavé brýle a pistoli a čert ví co všechno a pak se tváří, že to tam našla? Přísahám, že jsem žádnou banku nepřepad. A dokonce i můj advokát říká, že nemám žádnou naději. Co chcete, abych udělal? Abych se přiznal k loupežné vraždě, s kterou nemám vůbec nic společného? Já se z toho zblázním!“ Martin Beck strčil ruku pod stůl a stiskl tam knoflík. Rönnův stůl byl nový a byl důmyslně vybaven vestavěným magnetofonem.

„S touhle věcí opravdu nemám co dělat,“ řekl Martin Beck.

„že nemáte?“

„Ne. Vůbec nic.“

„Co tedy chcete?“

„Pohovořit si o něčem jiném.“

„Co to má být?“

„Historie, kterou, jak věřím, dobře znáte. Začíná se v březnu roku devatenáct set šedesát šest. Bednou španělského likéru.“

„Co?“

„Mám fakticky doklady téměř na všechno. Dovezl jste zcela legálně jednu bednu likéru. Nechal jste ji proclít a zaplatil jste příslušné poplatky. Především clo, ale také dopravu. Je to tak?“ Mauritzon neodpovídal. Martin Beck vzhlédl a uviděl, jak překvapením otvírá ústa.

„Mám na všechno doklady,“ opakoval Martin Beck, „Tak se domnívám, že to souhlasí.“

„Ano,“ vypravil ze sebe nakonec Mauritzon. „To může být opravdu tak.“

„Ale tu zásilku jste nikdy neobdržel. Rozumím-li tomu dobře, byla bedna za dopravy nešťastnou náhodou poškozena.“

„Ano. Ačkoliv bych tomu neříkal nešťastná náhoda.“

„V tomhle bodě máte asi pravdu. Pokud jde o mě, mám za to, že jeden dělník ze skladiště, jménem Svärd, bednu úmyslně rozbil, aby se dostal k alkoholu.“

„Vaše domněnka je zatraceně správná. Přesně tak se to stalo.“

„No,“ řekl Martin Beck, „chápu, že jste tim vším, co se stalo, patřičně unaven. Možná že se vám tedy nechce hovořit o téhle dávné příhodě.“ Teprve po dlouhé chvíli se Mauritzon ozval.

„Ale ano, proč ne? Dělá mi dobře hovořit o něčem, co se skutečně stalo. Jinak se opravdu zblázním!“

„Jak chcete,“ řekl Martin Beck. „Tak tedy, jsem toho názoru, že ty láhve neobsahovaly žádný likér.“

„I teď máte pravdu.“

„Co vlastně obsahovaly, můžeme ponechat stranou.“

„Jestli vás to zajímá, mohu vám to povědět. Láhve byly plněny ve Španělsku. Vypadaly zcela autenticky, ale obsahovaly roztok morfia a efedrinu, byl v t é době velmi hledaný. Byla to relativně cenná partie.“

„A tak, pokud rozumím, je tento pokus pašování, protože něčím víc než pokusem se to nikdy nestalo, nyní promlčen.“

„V tom máte skutečně pravdu,“ řekl Mauritzon, jako kdyby to byla skutečnost, kterou nadobro přehlédl.

„Dále mám důvod domnívat se, že jste byl vystaven vydírání tím člověkem, Svärdem.“ Mauritzon mlčel.

Martin Beck pokrčil rameny a řekl:

„Jak bylo řečeno, nemusíte odpovídat, nechcete-li.“ Mauritzon byl zřejmě pořád stejně neklidný. Neustále nervózně posedával a nevydržel mít ruce chvilku v klidu.

Museli ho opravdu psychicky důkladně zřídit, pomyslel si Martin Beck s jistým údivem.

Znal Kollbergovy metody a věděl, že nebývají téměř nikdy příliš humánní.

„Budu vypovídat,“ ozval se Mauritzon. „Pokračujte. Tohle mě vrací do skutečnosti.“

„Vyplácel jste Svärdovi měsíčně sedm set padesát korun.“

„žádal tisíc. Nabídl jsem mu pět set. Těch sedm set padesát byl kompromis.“

„Proč nevypravujete sám,“ vybízel ho Martin Beck.

„Existuje-li něco, čemu nerozumíte, můžeme to společně zrekonstruovat.“

„Myslíte?“ řekl Mauritzon.

V obličeji mu zaškubalo. Zahučel:

„Je to myslitelné?“

„Zajisté,“ řekl Martin Beck.

„Myslíte si i vy, že jsem duševně chorý?“ zeptal se Mauritzon náhle.

„Ne. Proč bych si to také měl myslet?“

„Všichni zřejmě věří, že to nemám v hlavě v pořádku. Skoro tomu, věřím už i já.“

„Vypravujte, jenom co se stalo,“ vybízel ho Martin Beck. „Jistě se dá všechno vysvětlit. Svärd tedy na vás vydíral peníze.“

„Byl učiněná pijavice,“ potvrdil Mauritzon. „Tehdá, když k tomu došlo, nemohl jsem si dovolit dostat se za mříže. Seděl jsem už dřív a dostal jsem dvakrát podmíněně a byl jsem pod policejním dozorem. Ale tohle vy jistě víte.“ Martin Beck nic neříkal. Nezkontroloval si dosud Mauritzonovy spisy tak podrobně.

„No, sedm set padesát měsíčně neznamená jistě konec světa, je to devět tisíc za rok. Jen tamta bedna stála za mnohem víc.“ Zarazil se a řekl úplně ohromen: „Nechápu, jak jen to můžete vědět!“

„Ve společnosti, jako je naše, jsou téměř na všechno papíry,“ odpověděl Martin Beck vlídně.

„Ale ti zatracení chlapi jistě rozbíjeli bedny každý týden,“ namítl Mauritzon.

„Ano, ale jenom vy jste nechtěl žádnou náhradu.“

„To je pravda, nechtěl jsem ji. Musel jsem se prakticky doslova dožebrávat, abych nedostal vyplaceno to prokleté pojistné. To by tam přišel inspektor z té pojišťovny a něco by hned čul. Mně stačil ažaž Svärd.“

„Chápu. Pokračoval jste v placení.“

„Po nějakém roce jsem se pokusil nechat toho, ale stačilo jen se dva tři dny opozdit a dědek mi hned začal vyhrožovat. A moje činnost nebyla takového druhu, aby snesla nějaké zkoumání.“

„Mohl jste žalovat Svärda pro vyděračství.“

„To zrovna. A dostal bych sám hezkých pár let. Ba ne, já jsem mohl jen jedno: klopit. Ten lotr nechal práce a používal mě jako nějaké penzijní zabezpečení.“

„Ale nakonec jste toho měl dost?“

„To tedy měl.“ Mauritzon nervózně kroutil kapesník mezi prsty.

„Mezi námi,“ řekl pak. „Vy byste toho neměl dost? Víte, kolik jsem té osobě vyplatil?“

„Ano. Padesát čtyři tisíce.“

„Vy víte prostě všechno,“ žasl Mauritzon. „Řekněte, nemůžete převzít od těch bláznů to přepadení banky?“

„To by asi bylo těžké,“ řekl Martin Beck. „Ale nemlčel jste při tom placení, že? Občas jste mu vyhrožoval?“

„Jak to můžete vědět? Před nějakým rokem jsem začal uvažovat, co peněz jsem za ta léta tomu darebákovi už dal. Letos v zimě jsem s ním navázal spojeni.“

„Jak?“

„Vyčíhal jsem si ho v městě a řekl jsem mu, aby už toho nechal. Ale ten zatracený lakomec jen prohlásil, že vím, co by se stalo, kdyby peníze nedošly, jak mají.“

„Co by se bylo stalo?“

„Rozběhl by se na policii. Ta historie s bednou byla v íc než prastará, ale policie by se přesto začala šťourat v mých věcech. Leccos z toho, co jsem dělal, nebylo zrovna podle zákona. Kromě toho bylo by pro mě těžké vysvětlit, proč jsem po všechna ta léta klopil peníze.“

„Svärd vás ale uklidnil. Řekl vám, že brzy umře.“ Mauritzon seděl hezkou chvíli mlčky.

„Tohle všechno vám Svärd vypravoval? Nebo je to někde zaznamenáno?“

„Ne.“

„Dovedete číst myšlenky?“ Martin Beck zavrtěl hlavou.

„Jak tedy můžete všecičko tak vědět? Říkal, že má v panděru raka, že mu zbývá sotva půl roku života. Řekl bych, že byl tehdy opravdu zdrbnutý. A pomyslel jsem si, když jsem ho vydržoval po šest let, že půl roku sem, půl roku tam, to že nehraje už žádnou roli.“

„Kdy jste s ním mluvil naposled?“

„Bylo to v únoru. Skuhral tehdy a naříkal, jako bych byl nějaký jeho milovaný příbuzný.

Povídal, že musí do nemocnice. Říkal jí fabrika na mrtvoly. Šlo o radioléčebný ústav. Vypadal, že už je úplně na dně. Tak jen prosím! pomyslel jsem si.“

„Ale volal jste do nemocnice, abyste si to ověřil.“

„Ano. Nebyl tam. Říkali, že leží na nějaké klinice v Jižní nemocnici. A já začal tušit, že to smrdí.“

„Ovšem. Tak jste zatelefonoval jeho tamějšímu lékaři a prohlásil jste, že Svärd je váš strýc, bratr vašeho otce.“

„Zdá se, že nemá smysl vám něco vypravovat. Neřeknu vám nic, co byste u ž nevěděl.“

„Ale ano.“

„Co tedy?“

„Například pod jakým jménem jste se hlásil?“

„Přirozeně jako Svärd. jak bych mohl být syn jeho bratra, kdybych byl neřekl, že se jmenuji jako ten mizera? Na to jste nepomyslel?“ Mauritzon se podíval po Martinovi Beckovi s radostným překvapením.

„Ne, fakticky nepomyslel. Tak tady vidíte.“ Začal se mezi nimi rodit jak ýsi vztah.

„Doktor, s kterým jsem mluvil, říkal, že dědek je zdravý jako sám čerchmant a že ještě dobrých dvacet let nebude šňupat hlínu.

Pomyslel jsem si, že…“ Odmlčel se. Martin Beck rychle počítal a pak řekl:

„že to znamená dalších sto osmdesát tisíc korun.“

„Ano. Ano. Vzdávám se. Kampak já na vás! Ještě toho dne jsem zaplatil březnovou dávku, aby ta prokletá bankovní stvrzenka už na něho čekala, až se vrátí domů. Zároveň… ovšem, vy přece víte, co jsem zároveň udělal?“

„Rozhodl jste se, že je to už doopravdy naposledy.“

„Přesně tak. Dověděl jsem se, že bude z nemocnice propuštěn v sobotu, a sotva strčil nos do krámu, aby si koupil tu svou zatracenou kočičí delikatesu, chytil jsem ho a řekl jsem mu, že teď už s tím bude konec. Ale byl stejně drzý, jako vždycky býval, a prohlásil, že vím, co se stane, když nebude mít bankovní stvrzenku nejdéle dvacátého příštího měsíce. Ale měl nahnáno.

Protože víte, co pak udělal?“

„Odstěhoval se.“

„Jasně že to víte. Víte taky, co jsem pak udělal já?“

„Ano.“ Chvíli bylo ticho. Martin Beck si liboval, že Rönnův magnetofon pracuje opravdu zcela nehlasně. Zkontroloval si před návštěvou, že funguje, a dal tam novou cívku. Teď šlo o to, zvolit správnou taktiku., Martin Beck řekl:

„Ano, jak jsem už řekl, vím to. Zhruba tedymůžeme pokládat tuto rozmluvu za skončenou.“ To se zřejmě Mauritzona zle dotklo.

„Počkejte ještě trochu!“ zvolal. „Skutečně to víte?“

„Ano.“

„Já sám to totiž nevím. Čert aby to vzal, ale nevím vůbec, jestli je dědek mrtvý, nebo jestli žije. A právě tady začíná ta strašidelná historie.“

„Jak to strašidelná?“

„Ano, strašidelná, protože od té doby je všechno jako… ano, jako zakleté, nebo jak bych to měl nazvat. A za čtrnáct dní dostanu doživotí za něco, co leda jen sám rohatej mohl spískat.

V tom přece není, sakra, za mák zdravého rozumu!“

„Vy jste z jižního Švédska, Smälanďan?“

„To jsem. Vy jste to dřív nepoznal, až teď?“

„Ne.“

„Vy, který víte všechno? Učiněná mystika! Tak tedy, co jsem vlastně udělal?“

„Za prvé sledoval jste ho, až jste zjistil, kde bydlí.“

„Ano, bylo to jednoduché. Nespustil jsem ho pak několik dní z očí, zkolacionoval jsem si, kdy vychází z domu a podobně. Nebylo to často. A roletu v okně měl stále staženou, dokonce i když večer větral. To jsem si taky zkolacionoval.“ Kolacionování bylo moderní slovo, užívalo se ho bez míry. Začaly s tim děti a pak se rozšířilo téměř u všech lidí. Martin Beck ho občas použil, třebaže si dával na svém vyjadřování hodně záležet.

„Měl jste v úmyslu tou ránou Svärda jaksepatří postrašit. V nejhorším případě usmrtit.“

„Nestaral jsem se, jak to dopadne. Ale bylo těžké dostat se mu na kobylku. Tak jsem si vymyslel jednoduchý způsob. Vy přirozeně už víte, který způsob myslím?“

„Zamýšlel jste střelit po něm oknem, buď až je bude otvírat nebo také zavírat.“

„Tak tedy vidíte. Byla to jediná příležitost, kdy se ukázal. A našel jsem si pěkné místo. Kde, to samozřejmě víte.“ Martin Beck přikývl.

„To jsem si mohl myslet. Existovalo jen jediné místo, když člověk nechtěl vlézt do domu. Stráň pod parkem na druhé straně ulice.

Svärd otvíral okno každý večer v devět a v deset je zavíral.

Došel jsem si tam teda, abych mu vpálil kulku do těla.“

„Kterého dne?“

„V pondělí, sedmnáctého. Šel jsem tam vlastně jakoby místo do banky. Večer v deset. A tady začíná ta strašidelná historie.

Nevěříte mi? Mohu to sakra dokázat. Dovolte mi jen zkolacionovat nejprve jednu věc. Víte, čím jsem ho zamýšlel odprásknout?“

„Ano. Automatickou pětačtyřicítkou, Llama devět. A se ten model jmenuje.“ Mauritzon si opřel hlavu do dlaní a řekl:

„Vy teda taky patříte k tomu komplotu! Pokud vím, nemůžete přece tohle vědět! A přece to víte. To není přirozená věc.“

„Aby rána nepřivolala lidi, nasadil jste na pistoli tlumič zvuku.“ Mauritzon nadobro ohromen přikývl.

„Mám za to, že jste si jej zhotovil sám. Obvyklý typ, který může být použit jen jednou.“

„Ano, souhlasí,“ přisvědčil Mauritzon. „Souhlasí, souhlasí, souhlasí! Ale povězte mi teď co se vlastně stalo!“

„Začněte vy a já pak vysvětlím zbývající část,“ řekl Martin Beck.

„Ano, tak tedy jsem tam šel. Ostatně jel jsem autem, ale na tom nesejde. Bylo už tma. Nablízku ani noha. V pokoji se nesvítilo.

A okno bylo otevřené. Roleta stažená. Postavil jsem se do stráně.

Po několika minutách jsem se podíval na hodinky. Bylo za dvě minuty deset. Všechno probíhalo přesně, jak jsem si představoval.

Ten proklatý dědek odhrnul stahovačku, objevil se v okně a řekl bych, že je chtěl zavřít. Ale já jsem stále ještě nebyl doopravdy rozhodnut. Ale to vy asi víte?“

„Nebyl jste rozhodnut, jestli máte Svärda zastřelit, nebo ho jen varovat kulkou do ramene nebo třeba do okenního rámu.“

„Samozřejmě,“ potvrdil Mauritzon odevzdaně. „Je samozřejmé, že to víte. To všechno jsou však věci, které jsem si říkal jen sám pro sebe a nikdy neexistovaly nikde jinde než tadyhle uvnitř.“ Zaklepal si prstem na čelo.

„Ale rozhodl jste se pak velmi rychle.“

„Ano, když jsem ho tam viděl stát, řekl jsem si, že bude jen dobře udělat tomu jednou provždy konec. Tak jsem střelil.“ Zmlkl.

„Co se stalo?“

„No, co se stalo! Nevím. Zdá se mi nepochopitelné, že bych se byl nestrefil, ale nejdřív jsem si to myslel. Zmizel a měl jsem dojem, že zavřel okno. Odehrálo se to v mžiku. Roleta byla zase spuštěná. Všechno vypadalo jako obvykle.“

„Co jste udělal potom?“

„Jel jsem domů. Co jsem měl sakra dělat! Díval jsem se potom den co den do novin, ale vůbec se o tom nezmínily. Zdálo se to všechno naprosto nepochopitelné. Tehdy jsem si to tak alespoň myslel. Ale to není nic proti tomu, co si myslím dneska.“

„V jaké byl Svärd pozici, když jste střelil?“

„Stál trochu předkloněný a pravou ruku měl zdviženou. Zřejmě táhl tou rukou okno za kroužek a druhou se opíral o pažení.“

„Odkud jste měl pistoli?“

„Chlapci, s kterými jsem se znal, koupili nějaké zbraně za hranicemi, na exportní licenci. já měl na starosti dostat je k nám. A tak jsem si říkal, že by nebylo špatné, kdybych taky měl nějakou bouchačku. Koupil jsem teda jednu extra pistoli.

Obstarávali už dříve takovou. Nejsem žádný expert, co se zbraní týče, ale zdálo se mi, že vypadá dobře.“

„Jste si jist že jste Svärda zasáhl?“

„Ano. Cokoli jiného je nemyslitelné. Ale ostatku už nerozumím.

Například proč se nikdo o to nestaral? Často jsem tamtudy šel a mrkl po okně. Bylo stále stejně zavřené a roleta stále stejně stažená. A tak jsem začal pochybovat, jestli jsem se přece jen neminul. A později se děly samé prapodivné věci. Panebože, takový galimatyáš! Nic z toho nechápu. A teď se najednou objevíte vy a všechno víte.“

„Něco z toho mohu jistě vysvětlit,“ řekl Martin Beck.

„Nemohl bych se pro změnu zase já něco zeptat?“

„Jistěže.“

„Za prvé. Zasáhl jsem toho dědka?“

„Ano. Na místě jste ho usmrtil.“

„Tak přece! Začínal jsem už věřit, že sedí tady vedle v pokoji a čte noviny a chechtá se, až dělá do kalhot.“

„Dopustil jste se tedy vraždy,“ řekl Martin Beck vážně.

„Já vím,“ souhlasil Mauritzon, ale vůbec se ho to nedotklo. „Ty druhé osvícené hlavy to tvrdí taky, například můj advokát.“

„Máte ještě nějakou otázku?“

„Proč se nikdo nestaral o to, že je mrtev? V novinách nebyla ani řádka.“

„Svärd byl nalezen teprve mnohem později. Z různých náhodných okolností se zpočátku soudilo, že spáchal sebevraždu.“

„Sebevraždu?“

„Policie si občas zalajdačí. Kulka zasáhla Svärda přímo zepředu, to se teď vysvětluje tím, že se v okamžiku, kdy byl zasažen, nakláněl vpřed. A místnost, kde ležel, byla uzavřena zevnitř a rovněž okno.“

„Přitáhl je patrně, když padal, a háček se přitom zaklesl do kroužku.“

„K tomu jsem také došel. Téměř. Je-li člověk zasažen projektilem tak těžké ráže, je odhozen několik metrů nazad. I kdyby Svärd právě nedržel kroužek, mohl se docela dobře zaklesnout, kam měl, jakmile se okno zabouchlo. Viděl jsem obdobný případ.“ Martin Beck se pro sebe usmíval.

„A tak by byla tahle záležitost jistě celkem jasná,“ řekl.

„Celkem jasná? Jak jste mohl například vědět, co jsem si myslel, právě než jsem

vystřelil?“

„Právě to byl opravdu jen dohad,“ řekl Martin Beck. „Chtěl byste se snad ještě na něco zeptat?“ Mauritzon na něho vytřeštil oči.

„Jestli bych se chtěl ještě na něco zeptat? Zahráváte si se mnou?“

„Vůbec ne.“

„Chtěl byste tedy být tak laskav a vysvětlit mi následující:

Onoho večera jsem jel rovnou domů. Dal jsem pistoli do staré aktovky a naplnil jsem ji kamením. Potom jsem ji omotal provazem, a to zatraceně důkladně, a uložil ji na bezpečné místo. Dřív jsem ještě sundal tlumič zvuku a sklepal jsem ho kladivem na plocho.

Byl to opravdu tlumič pro jediné použití, ale neudělal jsem si ho sám, jak jste vy řekl, koupil jsem ho zároveň s pistolí.

Příštího dne ráno jsem jel na nádraží a vlakem do nejbližší stanice, do Södertälje. Cestou na nádraží jsem zašel do úplně cizího domu a vhodil jsem tlumič do popelnice. Sám se už nepamatuju, který dům to byl. V Södertälje jsem si vzal svůj motorový člun, mívám ho tam zakotvený. jel jsem s ním do Stockholmu, připlul jsem ještě ten večer. Příští den jsem vzal aktovku s pistolí a dojel jsem člunem až kamsi do horoucích pekel, až někam, daleko do fjordu za Växholmem, a hodil jsem tam aktovku do moře. Doprostřed plavební dráhy.“ Martin Beck svraštil čelo.

„Vím tedy docela bezpečně, že jsem tohle všechno udělal,“ řekl Mauritzon prudce. „Když jsem pryč, nikdo se nemůže do mého bytu dostat. Nikdo nikdy neměl od něho klíč. Těm několika málo známým, kteří vědí, kde bydlím, jsem řekl, že budu ve Španělsku právě v ty dny, co jsem dával do pořádku svou záležitost se Svärdem.“

„A?“

„A vy tu dneska sed íte a víte každičký chlup! Víte všechno o pistoli, kter á prokazatelně leží na dně moře. Věděl jste i o tlumiči zvuku. Mohl byste být tak laskav a vysvětlil mi to?“ Martin Beck přemítal. Nakonec řekl:

„Musíte se v něčem mýlit.“

„Mýlit se? Ale vždyť jsem to přece vykládal se všemi podrobnostmi. Sakra, vím snad přece, co sám dělám? Nebo…“ Mauritzon se ječivě rozesmál. Pojednou se přerušil a řekl:

„Vy mě tu taky jen balamutíte. Ale nemyslete si, že budu tohle všechno u soudu opakovat!“ A znovu se divoce rozesmál.

Martin Beck vstal, otevřel dveře, kývl na dozorce a řekl:

„Jsem hotov. Alespoň pro dnešek.“ Mauritzona odváděli. Neustále se smál. Znělo to nepříjemně.

Martin Beck otevřel psací stůl, přetočil rychle zbytek magnetofonové pásky, vzal si ji a odešel za ostatními.

Rönn a Kollberg tam dosud byli.

„Tak co,“ řekl Kollberg, „dohodli jste se s Mauritzonem?“

„Nijak zvlášť. Zato mám materiál usvědčující ho z vraždy.“

„A kohopak tedy zavraždil?“

„Svärda.“

„Skutečně?“

„Je to zcela jisté. Dokonce to přiznal.“

„No a co tahle páska, není z mého aparátu?“ zeptal se Rönn.

„Ano.“

„Tak to z ní nebudeš mít moc radosti. On nefunguje.“

„Vyzkoušel jsem ho.“

„No, nahrává tak první dvě minuty. Pak už není nic slyšet. Zítra má přijít opravář a dát to do pořádku.“

„Tak tedy.“ Martin Beck se zadíval na pásku a řekl:

„Na tom nesejde. Mauritzon je prakticky usvědčen. Je prokázáno, že vražedná zbraň je jeho, jak už prve řekl Lennart. Řekl vám Hjelm, že byl na její hlavni umístěn tlumič zvuku?“

„Ano,“ přisvědčil Kollberg a zívl. „Ale v bance vrah nepoužil žádný tlumič. A vůbec, co vypadáš tak divně?“

„S Mauritzonem není něco v pořádku,“ řekl Martin Beck. „Něco, čemu nerozumím.“

„Co bys, prosím tě, chtěl,“ řekl Kollberg. „Nahlédnout až na dno lidské psychiky? Máš v úmyslu napsat kriminologické pojednání?“

„Sbohem,“ řekl Martin Beck.

A odešel.

„No, bude teď mít na to čas,“ poznamenal Rönn. „Až se, stane policejním radou.“

Třicátá kapitola

Mauritzon byl souzen stockholmským krajským soudem, obžalován z vraždy, zabití a loupežného přepadení a dále z pašováni narkotik a protizákonného obchodování s nimi a ještě lecčeho jiného.

Popíral všechno. Na všechny otázky odpovídal, že vůbec nic neví a že si ho policie vyhlídla za obětního beránka a že sama rafinovaně zaranžovala důkazy o jeho vině.

Buldozer Olsson byl ve svém živlu a žalovaného po celou dobu zle tiskl. Změnil dokonce během líčení žalobu pro zabití v žalobu pro vraždu.

Po dlouhém třídenním přelíčení byl vynesen rozsudek.

Mauritzon byl odsouzen pro vraždu Gärdona a pro loupežné přepadeni banky doživotně k nuceným pracím. Kromě toho byl uznán vinným různými dalšími trestnými činy, mezi jiným i napomáháním při zločinné činnosti Mohrénovy ligy.

Naproti tomu byla zamítnuta žaloba pro vraždu Karla Edvina Svärda. Mauritzonův obhájce, který se v prvé části přelíčení choval apaticky, nyní ožil a zle pocuchal uváděné důkazy. Mimo jiné si přivedl vlastní experty, kteří uvedli v pochybnost balistickou expertizu v této věci a vším právem poukázali na to, že nábojnice byla vnějšími vlivy příliš poškozená, aby mohla být s jistotou potvrzena její příčinná souvislost s Mauritzonovou pistolí.

Martin Beck svědčil, ale jeho výpověď byla posouzena jako trpící mezerami a částečně se zakládající na absurdních domněnkách.

Z hlediska takzvané spravedlnosti to nemělo příliš velký význam.

Pro Mauritzona mělo stejné následky, ať je odsouzen pro jednu vraždu nebo pro dvě. Formálně je podle švédských, zákonů nejtěžším trestem doživotí.

Mauritzon vyslechl rozsudek s pokřiveným úsměvem. Působil vůbec po celé přelíčení trochu podivným dojmem.

Když se předseda senátu ptal, zda obžalovaný porozuměl rozsudku, zavrtěl Mauritzon hlavou.

„V zásadě rozsudek znamená, že jste byl uznán vinným loupežným přepadením banky na Hornově třídě a vraždou pana Gördona. Naproti tomu vás soud osvobodil od žaloby z vraždy Karla Edvina Svärda.

Úhrnem se odsuzujete k doživotnímu vězení a budete nyní odveden zpět do vazby, kde vyčkáte, až rozsudek nabude právní moci.“ Mauritzon se smál, když ho dozorce odváděl, ti, kdo si toho všimli, si říkali, že je neobvykle zatvrzelý zločinec, který neprojevuje lítost ani respekt k

zákonu a k soudu.

*

Monita seděla v stinném koutě hotelové verandy a na klíně měla rozevřenou učebnici italštiny pro večerní gymnázia.

V hloubi zahrady si hrála v bambusovém háječku Mona s jednou ze svých nových přítelkyň. Seděly na zemi poseté slunečními skvrnami, mezi štíhlými bambusovými kmeny. Monita slyšela jejich jasné hlásky a podivovala se, jak snadno se zřejmě děti dohovoří, i když nerozumějí ani slovo z řeči druhého. Mona ostatně znala už řadu jejich slov a Monita byla přesvědčena, že se dcerka naučí té cizí řeči mnohem dříve než ona sama. Začínala už pochybovat o své schopnosti vůbec kdy se jí naučit.

V hotelu vystačila dobře s angličtinou doplněnou kostrbatou němčinou, ale chtěla, aby mohla hovořit i s jinými lidmi než jenom s hotelovým personálem. Proto se pustila do italštiny, která se jí zdála podstatně lehčí než slovinština. Doufala, že ji zde, v končinách tak blízko italských hranic, bude moci používat.

Bylo nesmírné horko a Monita cítila, jak na ni jde z toho vedra ospalost, třebaže seděla ve stínu a třebaže byla teprve před čtvrt hodinou nahoře, aby se osprchovala. Od rána už počtvrté.

Sklapla učebnici a vecpala ji do kabelky, měla ji postavenou na kamenné podlaze vedle židle.

Po ulici a po nábřeží před hotelovou zahradou se procházeli lehce oblečení turisté, mezi nimi mnoho Švédů. Monitě se zdálo, že je jich až příliš mnoho. Nebylo v tom hemžení zatěžko rozeznat domácí obyvatele městečka. Pohybovali se samozřejmě a cílevědomě jako doma a mnozí z nich nesli rozličné věci: koše s vejci nebo ovocem, velké tmavé chleby z pekárny na nábřeží, rybářské náčiní nebo své děti a před chvilkou šel kolem i muž nesoucí na hlavě právě poraženého vepříka. Kromě toho alespoň starší z nich byli takřka bez výjimky oblečeni v černých šatech.

Monita zavolala na Monu, která přiběhla se svou novou kamarádkou v patách.

„Chtěla bych se trochu projít,“ řekla Monita. „Jen nahoru k Rozetinu domu a zpátky. Půjdeš se mnou?“

„Musím?“ zaváhala Mona.

„Nemusíš, jistěže nemusíš. Zůstaň si tady hrát, když chceš. Hned tu budu zpátky.“ Monita se vydala do svahu za hotelem.

Rozetin dům stál na kopci, čtvrt hodinky pohodlné chůze od hotelu. Říkalo se mu tak dodnes, třebaže Rozeta zemřela už před pěti lety a dům patřil teď jejím třem synům, kteří měli dole ve městě své vlastní domy.

Monita se seznámila s nejstarším z Rozetiných synů. Měl u přístavu vinárnu a právě s jeho dcerkou si Mona nejraději hrála.

Monita se teď už znala s celou jeho rodinou, ale hovořit mohla jen s ním. Byl dříve námořníkem a dobře mluvil anglicky. Byla šťastná, že tak brzy našla v městě přátele, ale ze všeho nejlepší přece jen bylo, že si bude moci na podzim pronajmout Rozetin dům a že Američan, který tam přes léto bydlí, odjede domů. A protože dům nebyl před příštím létem nikomu slíben, bude tam moci přes zimu bydlet.

Dům měl bílou omítku, byl prostorný a pohodlný a stál uprostřed velké zahrady s překrásnou vyhlídkou na hory a na přístav i na záliv.

Monita si občas chodívala do zahrady na chvíli sednout a pohovořit s Američanem, penzionovaným důstojníkem, který se v domě ubytoval, aby psal své paměti.

Cestou do příkrého svahu znovu přemýšlela o událostech, které ji sem přivedly. Nevěděla už ani, pokolikáté za ty tři uplynulé týdny! Snad nikdy se nepřestane divit, jak rychle se všechno

sběhlo a jak samozřejmě a prostě, když se jednou rozhodla jednat.

A také se nikdy doopravdy nepřenese přes to, že usmrtila člověka, aby dosáhla svého cíle. Ale snad se časem smíří se vzpomínkou na ten neúmyslný, ale osudný výstřel, který se jí dosud rozléhal hlavou za bezesných nocí.

Nález, jejž učinila u Filipa Mauritzona v kuchyňské skříňce, byl rozhodující. Vlastně se rozhodla již tehdy v jeho kuchyni, když tam pojednou stála s pistolí v ruce. Trvalo jí pak dva a půl měsíce, než si všechno naplánovala a konečně sebrala odvahu.

Deset týdnů, po které nemyslila na nic jiného.

Když nakonec přikročila k jednání, byla přesvědčena, že uvážila všechny možné situace, ke kterým by mohlo dojít, mezi jiným také to, až bude uvnitř v bance.

Ale nikdy nepočítala s možností, že bude překvapena, jak potom byla. Nevěděla nic o střelných zbraních a nalezenou pistoli blíž neprohlížela, protože ji chtěla použít jen na zastrašení. A nikdy ji nenapadlo, že je možno z ní tak z ničeho nic vystřelit.

Ve chvíli, kdy proti ní pojednou přicházel ten člověk, nedobrovolně pistoli sevřela pevně v ruce a byla nadobro nepřipravená, když třeskla rána. Jakmile uviděla muže skácet se a uvědomila si, co to udělala, k smrti se poděsila. Dodnes ji udivovalo, že byla potom vůbec ještě schopná jednat nějak plánovitě. Byl to pro ni šok, cítila se uvnitř jako ochromena.

Jela podzemní dráhou domů a strčila kabelu s penězi mezi Moniny šaty do jednoho z cestovních kufrů, které již den předtím začala balit.

Dál už jednala, aniž se ptala rozumu.

Převlékla si šaty a přezula sandály a jela taxíkem do Armfeltovy ulice. To neměla ve svém původním plánu, ale pojednou cítila, že Mauritzon má vlastně částečně vinu na tom, že ten člověk v bance byl zastřelen, a chtěla vrátit zbraň tam, kde ji našla.

Teprve v té chvíli, kdy se ocitla v jeho kuchyni, uvědomila si, jak nerozumný je to nápad, a zmocnila se jí náhle panika a utekla odtamtud. Když přišla do přízemí, viděla, že dveře do sklepa jsou dokořán. Sběhla tam a již chtěla otevřít dvířka do komory se smetím a hodit tu zelenou kabelu mezi odpadky, ale vtom uslyšela hlasy a pochopila, že jsou to lidé z podniku pro čištění města, kteří přicházejí vyprázdnit nádoby se smetím. Utíkala tedy sklepní chodbou dál. Dostala se do jakéhosi skladiště krámů a vysypala obsah své kabely do dřevěné truhly stojící v jednom koutě. Potom počkala, až se za těmi lidmi zabouchly dveře, a vzápětí opustila dům.

Příštího dne opustila Švédsko.

Monita vždycky snila o tom, uvidět Benátky, a ani ne za čtyřiadvacet hodin po přepadení banky se tam octla společně s Monou. Zůstaly v Benátkách jen dva dny, bylo těžké sehnat hotel a vedro bylo velmi únavné a znásobeno zápachem z kanálů téměř nesnesitelné. Ostatně mohou se tam přece podívat později, až bude po nejhorší turistické sezóně.

Jely vlakem do Terstu a dál do malého městečka v jugoslávské Istrii, kde se usídlily.

V jednom ze zavazadel, uloženém ve skříni v Monitině hotelovém pokoji, ležela černá nylonová kabela se sedmaosmdesáti tisíci korunami v švédských bankovkách. Monita si už několikrát říkala, že by měla ty peníze uložit na bezpečnějším místě:

Zajede si některý den do Terstu a dá si je do banky!

Američan nebyl doma, ale Monita zašla do zahrady a sedla si tam zády opřena o strom, o němž se dohadovala, že je to pinie.

Skrčila nohy, opřela se bradou o kolena a rozhlížela se přimhouřenýma očima po Jaderském moři. Viditelnost byla neobyčejně pěkná, mohla sledovat linii obzoru i bílý parníček, mířící do přístavu.

Skály pod ní, bílé pobřeží a jiskřivě modrá zátoka v tom poledním vedru vypadaly vábně. Za chvíli tam sběhne a vykoupe se!

*

Šéf státní policie zavolal policejního asistenta Stiga Malma do velké, jasné rohové pracovny v nejstarší části budov policejního hlavního stanu. Slunce vrhalo kosočtvercové pole svého jasu na malinově rudý koberec a zavřenými okny sem zvenčí doléhal tlumený hluk ze stavby podzemní dráhy.

Jejich rozmluva se týkala Martina Becka.

„Tys měl mnohem víc příležitostí než já stýkat se s ním jak za jeho zdravotní dovolené, tak i během těch dvou týdnů, kdy je zase ve službě,“ řekl policejní šéf. „Jak se ti zdá, že to s ním vypadá?“

„Záleží na tom, jak to myslíš,“ odpověděl mu Malm. „Myslíš jeho zdravotní stav?“

„Jeho fyzický stav mohou jistě nejlépe posoudit lékaři. Pokud tomu rozumím, je už zase docela zdráv. Myslím spíš, jaký máš z něho dojem, pokud jde o jeho psychický stav.“ Asistent Malm si přihladil pečlivě upravený účes. „No, je pro mne těžké říct…“ V místnosti se rozhostilo ticho, policejní šéf čekal na pokračování a pak promluvil sám s nádechem podráždění v hlase.

„Nemyslím, abys podával nějakou zevrubnou psychiatrickou analýzu.

Chtěl jsem, abys mi řekl, jaký máš z něho momentálně dojem.“

„Tak moc často jsem se s ním ani já neviděl,“ odpověděl Malm vyhýbavě.

„A máš s ním mnohem víc co dělat než já,“ řekl jeho nejvyšší šéf.

„Je to ještě vůbec on?“

„Myslíš ve srovnání s tím, jaký byl před svým zraněním? Ne, to asi ne. Byl přece dlouho nemocný a mimo službu, a patrně potřebuje trochu času, aby se zas do všeho vpravil.“

„V jakém smyslu myslíš, že se změnil?“

„Nikoli právě k lepšímu. Býval vždycky trochu podivínský a nebylo lehké se v něm vyznat. A odjakživa byl ve službě suverén.“ Policejní šéf se k němu naklonil a svraštil čelo.

„Zdá se ti? Já mám taky takový dojem, ale dříve míval ve své práci docela dobré výsledky. Myslíš, že se jeho povaha zhoršila?“

„No, to já nevím. Vždyť je teprve čtrnáct dní ve službě.“

„Já mám pocit, že je nesoustředěný,“ řekl policejní šéf. „že ztratil svůj dřívější říz. Vezmi jen jeho poslední vyřizování toho případu v Horské ulici.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Malm. „To vzal opravdu špatně do ruky.“

„Skandálně! A nejen to. Působí to dojmem dokonalého zmatku.

Musíme být vděčni, že tisk nevěnoval případu pozornost. Ovšem není dodnes vyhráno, může se to zničehož nic dostat ven a to by nebylo pro nás příjemné, a ze všeho nejméně pro Becka.“

„Opravdu nevím, co na to říct,“ přizvukoval mu Malm: „Některé momenty v jeho elaborátu působí jako čisté výplody fantazie. A to jím uváděné domnělé vrahovo přiznání… opravdu, člověk neví, co si má o tom myslet.“ Policejní šéf vstal, přistoupil k oknu a zadíval se naproti k radnici. Po několika minutách se vrátil na svou židli, položil ruce dlaněmi na desku stolu, studoval své nehty a pravil:

„Přemýšlel jsem hodně o Beckovi a jeho případu. A jak vidíš, znepokojuje mě to, zvláště vzhledem k našemu dřívějšímu rozhodnuti jmenovat ho policejním radou.“ Odmlčel se a Malm pozorně vyčkával.

„Dívám se teď na celou tu záležitost takhle,“ pokračoval policejní šéf. „Beckův způsob projednávání toho Sköldova případu…“

„Svärdova,“ přerušil ho Malm. „Svärd se jmenoval.“

„Co říkáš? Ano, ovšem, Svärd se jmenoval. Celé Beckovo chování svědčí o tom, že není v náležitě vyrovnané kondici, nebo co ty o tom soudíš?“

„Já bych řekl, že působí mnohdy trochu pomateně,“ mínil Malm.

„No, musíme jistě doufat, že to není tak zlé. Ale není psychicky v rovnováze. Myslím, že bychom měli počkat a zjistit, jestli je to u něho trvalý stav, nebo jen přechodný následek jeho nemoci.“ Policejní šéf zdvihl ruce několik decimetrů nad stolní desku a nechal je zase sklesnout. Pronesl:

„Jinými slovy: Mám za to, že by bylo za této situace dost neuvážené doporučovat ho do funkce policejního rady. Ať zůstane ve svém dosavadním postavení a uvidíme, jak časem bude. Jeho povýšení je přece zatím pouze ve stavu návrhu, který nebyl dosud postoupen nahoru k rozhodnutí. Navrhuji, abychom prostě na všechno zapomněli a ponechali věc až na další v klidu. Mám jiné vhodné kandidáty pro návrh na toto místo a Beck sám se nikdy nemusí dozvědět, že jsme o něm uvažovali, a tak nebude nikomu ublíženo. Máme to tak udělat?“

„Ano,“ odsouhlasil Malm. „To je jistě rozumné rozhodnutí.“ Policejní šéf vstal, přistoupil ke dveřím a podržel je otevřené Malmovi, který překotně vyskočil ze židle.

„Rád věřím,“ řekl jeho šéf a zavřel za Malmem dveře.

Když po nějaké hodině dospěla zpráva o obstavení jeho povýšení k Martinu Beckovi, musel pro jednou souhlasit s tím, co šéf státní policie vyslovil.

Je to nesporně vzácně rozumné rozhodnutí, jež tentokrát učinil.

*

Filip Trofast Mauritzon neklidně přecházel sem tam po cele.

Byl v nepřetržitém fyzickém pohybu a ani jeho myšlení neodpočívalo. Avšak časem se velmi zjednodušilo a omezovalo se nyní na několik málo otázek.

Co se vlastně stalo? Jak se to stalo?

Nedovedl odpovědět na žádnou z nich.

Vězeňský personál, který měl nad ním dozor, hovořil již s vězeňským psychiatrem. Příští týden řeknou také vězeňskému knězi.

Mauritzon často říkal, že chce vysvětlení. Kněz, ten se vyzná ve vysvětlování, a mohl by snad být k nějakému užitku.

Vězeň ležel tiše ve tmě. Nemohl spát. Přemýšlel.

Co se, u všech čertů, vlastně stalo? Jak se to stalo?

Někdo to musí vědět!

Kdo?