Jiří M. Skuhra

nebezpečná čokoláda

Hilín

4. 4.

11:12

(pondělí)

„Jak dobře jste ho znal, pane učiteli?“

Tak zazněla první otázka z úst vyšetřovatele Segeta. Seděl na lavici za dřevěným stolem naproti učiteli místní základní školy. Seděli a pozorovali linie hřbetů protějších kopců. Bylo docela pěkné počasí na to, že byl duben, který v tomto kraji obvykle rychle střídal sluneční tvář s tou zakaboněnou až plačtivou. U nohou učitele ležel pes se smutným výrazem.

„Jak dobře?“ zopakoval mechanicky tázaný. „Je to soused, teda byl, … Moc jsme se dříve nevídali, až v poslední době. Když odešel do důchodu, přistěhoval se sem na trvalo. To snad není ještě ani rok. Loni na jaře to bylo. Předtím bydlel někde v Praze. No, vídali jsme se snad každý den, ale že bych ho nějak zvlášť dobře znal, to bych netvrdil. Já jsem celé dny dole ve škole. Tak ty večery a v sobotu někdy … Asi dvakrát jsme spolu šli na houby. Chtěl, abych šel s ním, že tu lesy moc nezná. Ale že by byl extra houbař se říct nedá. Tak jen taková sousedská výpomoc. O fotkách jsme hodně mluvili. On je dělal profesionálně.“

„Někdo ho navštěvoval? Jiný soused? Někdo z rodiny?“ následovala další otázka.

„Nejsem si vědom,“ vrtěl hlavou učitel. „Jestli ho někdo navštěvoval, tak jsem si toho nevšiml. Leda, že by to dělal tajně.“

„Proč? Jaké tajné návštěvy?“

„To mi tak ulítlo, promiňte. O žádných nevím.“

„Spojení na příbuzné máte? Třeba pro případ, že by je bylo potřeba informovat?“

„Nic mi nedal. Ani si neuvědomuju, že by se někdy o někom zmínil. Spíš mi přišlo, že asi nějakou rodinu měl, ale … No, nevím. Lituju.“

„My si to prověříme. Jak v poslední době žil?“

Krátce se zamyslel, jak hledal vhodná slova. „Jedním slovem osaměle.“

„Byl jste někdy uvnitř? Myslím dřív, ne dneska.“

„Párkrát ano. Víte, on byl dobrý fotograf a snímky si zpracovával na počítači. Jenže tomu tak moc nerozuměl, a tak jsem mu čas od času pomohl s nějakou maličkostí.“

„Vy rozumíte počítačům?“

„Trochu. Jen co učím žáky ve škole a něco málo navíc. Expert ani profesionál rozhodně nejsem. Řekněme poučený amatér,“ vymezoval se učitel.

Oba zmlkli a pozorovali psa. Ten se zvedl a popošel pomalu stranou a začal zvracet.

„Asi něco někde sežrala. To mi dělá často a nemůžu ji to odnaučit.“

„Ona ho našla?“ zeptal se vyšetřovatel. „Zlatý retrívr, že? Jak se jmenuje?“ nespouštěl z ní oči.

„Bella se dvěma l. Našla ho a já zavolal vás. Kdo mu to mohl udělat? Takový sympaťák.

Klidný, nekonfliktní. Nerozumím tomu.“

„Všechno nasvědčuje na sebevraždu.“

„Nesmysl,“ vyhrkl učitel.

„Viděl jste sám. Vlezl do bazénu a podřezal si žíly na levé ruce.“

„No to je právě pěkná blbost. Začátkem dubna lézt do bazénu. A žíly si podřezávají puberťáci z nešťastné lásky a ne důchodci.“

„Myslíte, že důchodci nemůžou mít nešťastnou lásku?“

„To jó. Jen to nebudou řešit takhle. Sebevraždě nevěřím.“

„Víte o někom, kdo by to udělal?“

„Nevím,“ pokrčil rameny učitel a pak dodal, „Nikdo mě nenapadá.“

„Našli jsme dopis na rozloučenou.“

„Vážně? Mohu ho vidět?“

3

Seget sáhl do kapsy a mlčky podal učiteli list papíru. Ten si ho vzal a četl. „Jsem sám, stále sám. Už nechci být sám na tomto světě. Samota tolik bolí. Sbohem všichni, které jsem měl rád i vy ostatní.“ Dočetl a párkrát papír otočil, jakoby hledal pokračování. Nic však už nenašel.

„Jen tyhle sotva dva řádky? Kde jste to našli?“

„Vedle tiskárny. Víc toho nebylo.“

„Proč to není podepsané?“

Vyšetřovatel zastrčil papír zpátky do kapsy a tázavě zvedl oči na mluvčího.

„Vždycky všechno podepisoval. Říkával, že mu záleží na tom, aby druhá strana věděla, že je to jeho názor. A tady podpis chybí,“ zdůraznil.

„Asi mu na tom už přestalo záležet. Když jste přesvědčen, že jste na širém světě sám, komu byste se podepisoval?“

„A komu bych vůbec psal,“ nesouhlasil učitel.

„To nevím. Možná ze setrvačnosti. A k čemu pak podpis. Je ten pes v pořádku?“ přehodil Seget myšlenku, když zpozoroval, že Bella vypustila trochu průjmové stolice.

„Asi ne docela. Jak říkám, asi něco někde snědla.“ Učitel vstal a šel se podívat blíž.

Podrbal Bellu za ušima, což mu vrátila dlouhým oddaným, ale smutným pohledem. „Asi, Bello, zajdeme k doktorovi,“ promluvil k ní a ona na souhlas malátně zavrtěla ocasem.

„Ještě než půjdete k veterináři, pojďte se podívat dovnitř, jestli vás něco neosloví,“ vstal vyšetřovatel a zamířil ke dveřím. Učitel se přidal a vešli dovnitř.

„Párkrát jste tu byl na opravu počítače, tak si všímejte změn, něčeho neobvyklého, a tak.

Jen na nic nesahejte.“

Přízemní vesnický domek měl jen dvě místnosti oddělené chodbou, na jejímž konci byly schody na půdu, plus jedna místnost v přístavbě. Vpravo byla kuchyně a vlevo pokoj.

Vstoupili a nebylo pochyb, že jsou v kuchyni osamělého chlapa. Neumyté hrnky a talíře po stole, ne zcela čistý dvouvařič, více méně prázdná lednička. Zde se dlouho nezdrželi a přešli přes chodbu do pokoje.

Pokoj byl vlastně pracovnou. Stůl s typicky chlapským organizovaným nepořádkem sousedil se stolkem, kterému vévodil velký monitor ke staršímu počítači umístěnému pod stolkem, vedle tiskárna na staré vratké židli. Dále akumulační kamna a regál plný fotek a papírů. Učitel se rozhlížel kolem, všechno se mu zdálo normální. Na stěnách přilepené izolepou visely fotografie hradů, zvířat, květin, vytištěné na obyčejném kancelářském papíru, tedy žádná kvalita tisku. Pokrčil rameny a obrátil se na vyšetřovatele „Nic zvláštního, nezvyklého … „

„Ani na těch fotografiích nevidíte nic zvláštního?“

Učitel se znovu rozhlížel. „Ne.“

„Já ano. Nikde není žádný člověk. A nejen na těch na stěnách, ale ani v zásuvkách a mezi doklady. Jako by neměl žádné příbuzné. To jen podtrhuje jeho pocit osamění, možná až patologický.“

„Manželku neměl. Jestli byl rozvedený nebo vdovec nevím. Ale někde by měl mít snad dceru,“ poznamenal učitel.

„To si už zjistíme. Co počítač? Byl vypnutý nebo byl spuštěný?“

„Když jsem vešel, byl monitor tmavý, ale ledky na procesoru svítily. Zřejmě byl jen v utlumeném stavu.“

„A obsah?“

Učitel probudil monitor z hybridního spánku. Asi po půl minutě se konečně dostal počítač do stavu schopného práce. Učitel spustil průzkumníka, proklikal několik adresářů a zavrtěl nakonec hlavou na znamení, že nic zvláštního nenašel.

„Tak vám děkuji za pomoc. Sám vidíte,“ opsal rukou polokruh, „nikde nejsou žádné stopy po cizím zásahu. Pro nás je to jednoznačné. Jen ještě najdeme dědice a všechno předáme 4

notáři. Pro všechny případy, kdybyste přece jen na něco přišel, dám vám vizitku. Podal učiteli malou kartičku, potřásl mu rukou a nastoupil do služebního auta.

„Ať se vám pes brzo uzdraví,“ zavolal ještě z okénka a auto zmizelo ve zvířeném prachu.

Rapidice 4. 4.

17:32

(pondělí)

Veterinární ordinace v Rapidicích byla umístěna blízko řeky. Byla to vilka z první republiky, ve které majitel od začátku vyhradil přízemí veterinární ordinaci, a v patře se bydlelo. Však majitelem byl zvěrolékař a toto byla jeho praxe a byt. Po válce mu stát vilku zabavil, doktora přemístil někam do JZD v pohraničí a byt směla obývat jen jeho sestra.

Ordinaci kupodivu nezrušili, jen lékaři se tu střídali, jak se to režimu zrovna hodilo.

Původní majitel se navrácení nedožil, tak nakonec vilku restituovala jeho sestra, dnes asi osmdesátiletá stará dáma, která celý život bydlela v patře. Sama děti neměla a manžel, který léta pracoval na nedaleké přehradě v elektrárně, odpočíval už léta na místním hřbitově.

V ordinaci se v poslední době prováděly jen drobné zákroky a jinak se všechny případy posílaly do veterinární kliniky v Kamenici. Tady byla vlastně jen taková stanice první pomoci, otevřená pár hodin v pracovní dny, a to spíše z tradice, lékaři se tu střídali podle operačního rozpisu kamenické kliniky. Prostě, kdo zrovna zbyl.

Učitel zastavil před ordinací a otevřel dveře spolujezdce. Bella vystoupila se značnými obtížemi. Počkala, než auto zamkl a vydala se pomalu za ním. Učitel to dlouho nevydržel a popadl ji do náručí. Prošel předzahrádkou a narazil na zavřené dveře. Pohlédl na hodinky a zkontroloval ordinační dobu na ceduli. Souhlasilo, měli před pár minutami otevřít.

„Už jdu,“ ozvalo se z ulice.

Ohlédl se a uviděl mladou dívku tak kolem pětadvaceti, jak se blíží rychlou chůzí a kromě batůžku na zádech ještě vleče naplněnou nákupní tašku.

„Autobus z Kamenice měl zpoždění a ještě jsem musela tetičce nakoupit, než zavřou,“

udýchaně sdělovala a odemykala. Otevřela dveře do chodby a návštěvníka pustila prvního.

„Jděte rovnou do ordinace, prosím,“ a sama vyběhla do poschodí.

Prošel čekárnou a vstoupil do známé místnosti. Bellu opatrně složil na stůl a rozhlédl se.

Trochu jinak rozestavěný nábytek, a ten přístroj v rohu je nový. Víc nestačil zaregistrovat, protože se objevila táž dívka v bílém plášti. Vlasy, které za ní ještě před chvílí vlály, teď byly pevně stažené a skryté pod pláštěm.

„Ještě jednou se omlouvám,“ a obrátila pozornost k Belle.

„Tys nějaká malátná. Tu tlamu do modra má dlouho? Copak ti, holka, je?“

„Všiml jsem si toho asi před hodinou.“

Nasadila stetoskop a poslechla si srdce a plíce. Pak změřila teplotu. Po celou dobu se tvářila velmi soustředěně a zasmušile.

„Kdy naposledy jedla a co?“

„Jako každé ráno jsem jí dal porci granulí. Já jí dávám jen granule nebo někdy na přilepšenou nějakou psí konzervu. Ráno a večer. Nic jiného.“

„Nesnědla dneska ještě něco jiného?“

„To nevím. Ale nic jsem neviděl. Pravdou je, že mi běhává ke krmelcům na starý chleba, když na ně narazíme. Ale dneska ne.“

„Nabereme krev. Přidržte ji, prosím.“

„Teď plácnu blbost, tak se nesmějte,“ uvedl se učitel. „Nemůže jí být špatně z lidské krve? Nebo ze šoku? Abyste rozuměla, ona dnes našla mrtvého souseda.“

„Z krve určitě ne. Neměl tam nějaké prášky?“

„Ne. Nic jsem neviděl. Byl v bazénu a podřezal si žíly.“

5

Zapnula přístroj, krev ze stříkačky přelila do několika nádobek a vložila je do přístroje.

„Teď musíme asi 7 minut počkat. Jak se jmenuje?“

„Bella.“

„Tak tedy,“ jala se shrnovat dosavadní výsledky. „Bella má zvýšenou srdeční činnost, zvýšenou teplotu. Špatně dýchá a špatně se pohybuje. Pozoroval jste ještě nějaké projevy?

Zvracení, průjem, křeče, nadměrné močení, žíznivost, …“

„Zvracela. I trochu průjem měla. Pokládal jsem to za běžné. Čas od času se to stane a je zas hned dobrá. Křeče jsem nezaznamenal. Ale nepije. Ona vůbec málo pije. Přitom vymete každou louži. To je k neudržení.“

„Kdy dnes poprvé zvracela?“

„Mohlo být tak 11 hodin. Je to důležité?“

„Ano. Na vypláchnutí žaludku je už pozdě.“

„A co to modrání?“

„To je nedostatek kyslíku,“ řekla jako mimochodem a bylo na ní vidět, že v duchu prochází různé diagnózy. Nerušil ji, jen čekal na verdikt. Tiše hladil Bellu po hlavě a doufal, že se z toho nakonec vylíže.

Ticho v rozjímání trvalo několik minut, až se ozvalo cinknutí přístroje. Ten si zabručel, zamumlal a vyplivl list papíru na termotiskárně. Doktorka ho odtrhla a pečlivě studovala.

„Nedával jste jí čokoládu?“ zeptala se po chvíli. „Má v sobě velké množství theofylinu a kofeinu.“

„Rozhodně ne. Já jí dávám jen granule.“

„No. Smrtelná dávka to ještě není, ale moc nechybí. Dám jí něco na neutralizaci. Měla by hodně odpočívat a hodně pít, aby se škodlivá látka vyplavila. Přidržte mi ji.“

Zatímco mluvila, natáhla do stříkačky nějakou látku z příruční lékárny a jemně ji aplikovala.

„To všechno ten přístroj? Nebýval tu,“ poznamenal učitel.

„Na škole jsem se ho naučila používat, a tak jsem si ho sem pořídila taky. Je to elektrochemický analyzátor, který mi podá za 7 minut až dvanáct parametrů z krve pacienta.

Už jsou i lepší, ale taky dražší. Vy jste technik, že se tak zajímáte?“ vzala misku, natočila do ní vodu a postavila do kouta na zem.

„Já učím matematiku a fyziku na zdejší základce. Něco tedy snad vím, ale specialista technik rozhodně nejsem. Promiňte, nepředstavil jsem se. Mé jméno je Jakub Daneš.“

„Sundejte ji, ať se může napít.“ Počkala, až Bellu přistrčí k misce a pak mu podala ruku.

„Magda Černá.“

Bella se natáhla k misce a začala pít. Pila pomalu a dlouze.

„Děkuji, paní doktorko, za Bellu. Nejraději bych vás pozval na kávu jako projev vděčnosti. A navíc na ni mám zrovna chuť. A taky musím zaplatit váš účet,“ usmál se.

„Nemohu odejít, mám službu až do sedmi,“ a po chvíli dodala. „Nikdo další tu zatím není a chvíli bych měla Bellu pozorovat, jestli se zlepšuje. Mohu pozvat já vás? Mám tu jen rozpustnou a … Tedy jestli vám to nevadí v takovém prostředí? Taky mám chuť na kafe,“

obrátila se s otázkou v očích k Jakubovi.

„Úžasný. Přijímám rád. Prostředí je příjemné, obsluha také. Co si mohu přát víc?“

„Vy tu asi znáte kdekoho jako učitel, že?“ zeptala se a připravila vodu do konvice a hrníčky. „Chodívá sem hodně lidí?“

„Učím tu už hodně přes deset let. Tak mi prošli rukama už i rodiče mých současných žáků. Zdaleka ale všechny neznám. A co se týče ordinace, bývá dost plná, nárazově. Tím, že tu není stálá ordinace a doktoři jsou každý den jiní, lidi si navykli dost jezdit rovnou do Kamenice. Někteří doktoři si je tam i systematicky přitáhli. Na druhou stranu je Kamenice přece jen daleko. Musí se autobusem skoro půl hodiny. Prý to tu byla vyhlášená ordinace, jenže to bylo před válkou.“

6

Magda slila kávu a donesla hrnečky na psací stůl přes roh. „Posaďte se sem,“ ukázala na bokem postavenou židli a sama si sedla za stůl. Přitáhla a nabídla cukřenku.

„To byl můj dědeček. Před válkou to tu vedl. A celé sám postavil. Teď to patří mé pratetě,“ ukázala prstem nahoru.

„Přebíráte živnost po dědečkovi? Vida.“

„Ne tak docela. Teta už na barák nestačí a já ukončila studium. Prostě, mám 2/3 úvazku v Kamenici a zbytek tady. Na klinice mi vyšli vstříc a přijali mě. Vlastně jsem jim vytrhla trn z paty, protože se zbavili nutnosti jezdit ordinovat sem. Tohle už je moje pod jejich patronací.

Nějak se začít musí,“ dodala.

„Takže tu vždycky, já a Bella, najdeme vás. To se mi líbí,“ usmál se, „Dokonce moc.“

„Ano, konec střídání. Platí to od 1.dubna, ale fakticky se začalo až dnes. Bella je tudíž můj úplně první pacient.“

„Vážně? Vůbec první?“ znejistěl.

„Tady,“ zdůraznila a uchechtla se. „Jen se neděste. Půl roku po studiu jsem měla praxi v Brně na fakultě a od nového roku jsem zaměstnancem Kamenické kliniky. A co vy? Co vy mně o sobě řekněte?“ ani se nesnažila skrýt svou zvědavost.

„Mám matfyz. Učil jsem na několika gymnáziích a nakonec mě osud zavál sem na základku. Bydlím sám s Bellou nahoře v Hilíně. To je víska připojená k Rapidicím. To nejspíš víte. A dnes mi zemřel soused a Bella ho našla. Celé dopoledne jsem strávil s vyšetřovatelem a teď si tu s vámi popíjím kávu. To je životopis, co?“ dodal lišácky.

Usmála se. „Ještě rubriku manželka a děti.“

Ztuhnul a škrobeně řekl: „Dětí mám celou školu a to ostatní možná jindy.“

„Promiňte, nechtěla jsem …“

„To nic,“ už zase nabyl rovnováhy. „Poslyšte, vrtá mi hlavou, kolik by té čokolády muselo být, podle vás?“

„Na naměřené množství theofylinu a váhy Belly, … asi 35 kilo, že?“ vzala kalkulačku a namačkala nějaká čísla. „Buď takových sto gramů hořké čokolády s vysokým procentem kakaa nejlépe na vaření. Nebo,“ přepočítala „250 gramů běžné hořké čokolády anebo 600 gramů mléčné.“

„Větší tabulka na vaření, tři tabulky hořké nebo přes půl kila mléčné,“ přepočítal Jakub z hlavy. „Kde by k tomu Bella přišla? Doma nic takového nemám už proto, že jsem mírný diabetik, a tak nesladím, nejím sladké. V prachu cesty tolik čokolády sotva leželo. Starej chleba, to ano. Kus zkaženýho masa. Návnada na myši. To všechno si umím představit.

Zvlášť když tahle slečna musí do všeho kousnout. Ale čokoláda? Nemůže ten tyja být ještě v něčem jiném?“

„Kakaové boby, čaj, čokoláda, potravinářské přísady, atak.“

„To je stejně nepravděpodobné. Poslyšte, chtěl bych vás, …“ zamyslel se a začal znova.

„Jinak. Soused, důchodce, fotograf profesionál, který pořádal úspěšné výstavy, vydával knihy svých fotek, plánoval na léto výjezd na Britské ostrovy fotit a pak vydat cestopisnou knížku.

Nevím s kým, ale neměl jet sám, měl to dělat s někým dohromady. Tenhle muž ještě předevčírem se mnou diskutoval o novém nastudování Hamleta a příští týden se na to do Brna chystal, lákal mě s sebou,…. Tenhle muž, podle policie, dneska spáchal sebevraždu. Údajně zanechal dopis na rozloučenou. Viděl jsem ho. Je to vytištěno z počítače a nepodepsané.

Myslím tím, že chybí jméno. Ani vytištěné, ani rukou napsané. Pomůžete mi?“

„V čem?“ vykulila oči, „Píšu si spoustu poznámek a nepodepisuju je. Píšu maily i vzkazy a nepodepisuju je. Nebo jen M. Podle toho komu píšu,“ poznamenala Magda.

„Měl jsem s ním několikrát debatu, při níž se zmínil a zdůraznil, že on má potřebu všechno, co je určeno jiným podepsat. Tvrdil, že tím zdůrazňuje svůj názor. A krom toho že si tak hlídá autorská práva. Co jsem mohl vidět, každou fotku taky podepisoval na zadní stranu nebo elektronicky. Pravdou je, že všechny vzkazy, které mi za ty roky, co se známe, napsal, 7

byly vždycky od něj podepsané. Já nevěřím, že si sáhl na život. Někdo ho zabil a policie se tím nehodlá zabývat. Proto to nemohu nechat být. Taky kvůli Belle. Jestli je to čokoláda, a já věřím vašemu úsudku, pak k ní mohla přijít jen tam. Proč? Kde? Nevím. Zatím.“ Zvedl hlavu a prosebně se díval Magdě do očí. „Pomůžete mi?“

„Já?“ údiv byl velký a vůbec ne hraný.

„Ano. Třeba v chemii jsem naprostý diletant. A potřebuju o tom s někým mluvit. Už jsem vám říkal, že žiju jen s Bellou. Pomůžete mi, paní doktorko? Třeba už proto, že jsme vaši úplně první pacienti,“ snažil se přesvědčit očima, hlasem, postojem, vším. Bylo to tak naléhavé, že se musela začít nahlas smát. To strhlo i jeho, a tak se na sebe smáli z nervozity i vzájemného obdivu.

„Zkusit se má všechno, že? Dobrá, poslouchat snad zvládnu,“ souhlasila Magda, když se jí podařilo smích zvládnout a nasadit zase klidnou tvář. „Pomůžu pod jednou podmínkou.“

„Předem splněna. Poslouchám.“

„Když máme být parťáci vyšetřovatelé, tak ti budu říkat James. Promiň, nechci vyslovovat tvoje křesní jméno ani potichu ani nahlas. Já jsem Magda.“

„Uhm. Já měl navrhnout tykání. Předběhla jsi mě. Nebudu ti říkat Magda ale Meg. Smím?

Ať je to stylové.“

„Dobrá změna. Žádná asociace na minulost,“ usmála se.

„Skvělé! Jako v pokleslé literatuře,“ a přiťukli si prázdnými hrníčky.

Bella strčila čumákem do Jamesova kolena. Sklonil se k ní a podrbal ji na hlavě.

„Už je ti líp? To jsem rád. Musíš poděkovat Meg. Ta tě z toho vylízala.“

„Ať otevře pořádně tlamu.“ I stalo se. „Ta modrá ustupuje. Je to dobré. Přijďte zítra na kontrolu.“

„Ještě platit nebo brzo dorazí exekutor. To opravdu nechci dopustit,“ připomněl James.

Meg vystavila účet, James vzdychl nad částkou a zaplatil. Bella už bez problémů vyšla z ordinace a nastoupila do auta. Meg zamávala ode dveří, James spustil motor. Otočil auto a jel podél řeky až k mostu, kde zabočil vlevo do kopce, jak ukazoval směrovník na Hilín vzdálený 3 km.

Rapidice 5. 4.

9:30

(úterý)

Zvonilo konec hodiny a nastala velká přestávka. Mnozí učitelé ji neměli rádi, protože museli podle rozpisu celých 20 minut dávat pozor na děti, které se promenádovaly po chodbách, dělaly velký hluk a vůbec se všelijak odreagovávaly od výuky. Pro děti to byla doba naprostého uvolnění a pro kantory vypjatého stresu, aby se nikomu nic nestalo. Uhlídat se to nedalo, copak můžete být všude, a navíc učitel byl vždy vinen, že kolizi nezabránil.

Mnohý z nich si stýskal po starých časech, kdy museli o přestávkách děti chodit pěkně ve dvojicích po chodbách kolem dokola a běda, když někam uhnuly. Teď je ta svoboda volného pohybu a vyústilo to v naprostý chaos. V podstatě dozor byl teď rozvrhem předem určený obětní beránek za jakýkoli průšvih, nedej bože úraz, který by se po tu dobu stal. Však také většina z nich už dávno rezignovala a funkci dozora prováděla jen formálně tím, že stála na chodbě a opravovala třeba písemky.

Jakub-James, tuto přestávku nesloužil, tak si vařil ve sborovně kafe. Navíc ani následující hodinu neučil, a tak se těšil, že si trochu odpočine, protože předchozí hodina matematiky v 8.B mu dala pořádně zabrat. Tak neukázněnou třídu dlouho neměl. Pořád se bavili mezi sebou a moc zájmu o jeho předmět neprojevovali. Však to také bylo vidět na vysvědčení.

Donesl si hrnek ke stolu a posadil se. Ještě se ani nestačil rozmyslet, jak následující hodinu stráví, jestli přípravou testu poslední látky nebo si udělá fóra na zítřek, kdy potřebuje 8

připravit pomůcky pro fyzikální praktika s těmi malými z 6.A, když ho oslovila kolegyně od vedlejšího stolu.

„Jakube, ty učíš v 8.B, viď?“

„Ano. Zrovna jsem od nich přišel úplně grogy. Kdo je má pořád překřikovat? Taky jsou u tebe, Sáro, tak neukáznění?“ povzdychl si.

„Co chceš, puberťáci. Ale někdy jsou docela milí,“ odvětila češtinářka. „Chci se zeptat, co si myslíš o Tomáši Slámovi?

„Tomáš?“ zamyslel se. „Je takový potměšilý. Líný, neučí se. Má na víc, ale žádnou snahu nevyvíjí. Není hloupý, ze čtyřky mi utekl, když mu hrozila v pololetí. Nejhorší je, že negativně ovlivňuje ostatní, strhává je dolů. Párkrát jsem mu domlouval, ale bez úspěchu. Asi tak,“ shrnul diagnózu.

Tomáš byl synem zdejšího počítačového guru. Vojtěch Sláma měl malou počítačovou firmu. Dodával, opravoval a udržoval počítače v chodu mnoha rodinám i drobným podnikatelům v Rapidicích a přilehlém okolí. I základní škola, kam chodily jeho děti, párkrát využila jeho služeb. Když škola dostala v rámci akce „Internet do škol“ počítačovou učebnu stal se poradcem a poslední instancí, když se něco porouchá. Správce sítě byl učitel informatiky, který sice počítače učil děti v šestém a devátém ročníku, ale moc jim nerozuměl.

Nicméně absolvoval předepsaný kurz, což Vojtěch Sláma nemohl, protože nebyl zaměstnancem školy a musel by si školení platit ze svého, a tak se správcem sítě nestal. Byl však on i jeho firma vždy připraven škole vypomoci na objednávku. Jeho účty však bývaly dost vysoké, a tak ho škola v poslední době povolávala k zásahu, jen když to opravdu jinak nešlo.

Tomáš, ve svých čtrnácti letech, projevoval všechny obvyklé známky pubertálního spratka, který má doma hodně volnosti i hodně velké kapesné. Navíc byl dost silný a pohledný, a tak o obdiv mezi spolužáky neměl nouzi. Jeho sebevědomí bylo zbytnělé i pocitem beztrestnosti, protože jeho otec byl pro mnoho lidí v městečku i ve škole nepostradatelný. Nebo si to aspoň mysleli.

Tomášova o čtyři roky mladší sestra Vendulka byla jeho pravým opakem. Drobná snaživá dívenka byla nešťastná z každé horší známky, a tak nikoho nepřekvapovalo, že její vysvědčení nekazila žádná jiná známka než jednička. Už teď bylo vidět, že její ctižádost je větší než ona. Zatím se to projevovalo jen velkým nasazením ve škole. Jejich matka pracovala na místní poště jako vedoucí. Kdo ji neznal blíže, si jí ani pořádně nemohl všimnout, protože působila nenápadně až zakřiknutě a lidem se spíš snažila vyhnout.

„Myslíš, že do jeho slovníku může patřit slovo ‘flirt’ nebo přechodník ‘maje’ nebo třeba spojení ‘stál jsem jako přimražený’ či ‘kdysi to byla určitě přitažlivá dáma’?“ začala odhalovat Sára konečně důvod, proč Jamese oslovila.

„To je nějaká básnička?“

„Ne. Zadala jsem třídě domácí slohovou práci na téma ‘Tajemství lesa’ a on mi napsal tohle,“ podala mu list potištěného papíru.

„To ti všichni píšou slohovky na počítači?“ podivil se James.

„Když je to domácí úkol, tak to vyžaduji. Vždyť se po nich nedá číst. Oni už někteří vůbec neumějí psát psace. Školní práce holt píšou rukou a o to hůř se mi opravují. Teď mi jde o obsah. Co tomu říkáš?“

James rychle přejížděl podaný text. „To není špatné,“ řekl, když zvedl oči od papíru.

„Není. Ale mohl to Tomáš napsat ze sebe?“

„To fakt nevím. Řekl bych, že ne. Tohle napsala nějaká mírná, poetická duše. Není zamilovaný? To by mohlo ovlivnit jeho obvyklý slovník.“

„Zamilovaný? To mě nenapadlo,“ zazněla překvapená reakce. „Ničeho jsem si nevšimla.

Víš, mě napadlo něco jiného. Že je to opsané. Jenže od nikoho ve škole to být nemůže, na to 9

jejich práce nejsou dost dobré. Tak mě napadlo, že to stáhnul někde z internetu. Jeho otec v tom dělá, nebylo by to nic divného. I noviny píší, jak se to rozmáhá všude ve školách.“

„Možná,“ připustil James. „A ode mě chceš co?“

„Abys našel, odkud to opsal,“ prohlásila důrazně Sára.

„Já nejsem počítačový genius,“ namítl James.

„Pořád jsi ten nejlepší po ruce.“

„To ti děkuji.“

„Přece víš, že náš informatik je na baterky. A jeho otci to zadat nemůžu, to snad chápeš.

No ták …“ dělala na Jamese smutný oči.

„Moc si od toho neslibuj,“ podlehl James nátlaku ženského ataku.

„Jsi Zlatíčko,“ završila Sára metodu cukru a biče.

„Já vím, blbej,“ zabručel si do vousů a do zvonění konce přestávky.

Kolegové posbírali potřebné pomůcky do svých hodin a sborovna se vyprázdnila. Zůstal jen James a jeho volná hodina. Původní představa odpočinku vzala za své. Sára ho zaúkolovala. Vzal Tomášovu práci do ruky a znovu, tentokrát v klidu, si ji pozorně přečetl.

Opravdu, tohle sotva mohl napsat jedinec Tomášova naturelu. A s plagiátorstvím se potýkaly všechny typy škol. Zdá se, že to dorazilo už i na základky. Na internetu se dalo najít dneska úplně všechno, jednoduchými slohovkami počínaje až po diplomové a habilitační práce.

A bylo tak snadné si je přisvojit. Zadarmo. Že je hanba nefackuje, pomyslel si.

Povzdychl si a přesedl k počítači. Počkal, až si písíčko provede všechny úkony spojené s probuzením a pak zadal do vyhledávače spojení „stál jsem jako přimražený“. Vyběhly mu dva odkazy na nějaké sci-fi, ale ani jeden nenavazoval textem na Tomášův projev. Zkusil zadat „kdysi to byla určitě přitažlivá dáma“ a nedostal žádný odkaz. Tohle spojení ve světové síti nebylo.

Projel znovu text a zalíbil se mu obrat „v rytmu rodinných domků a chalup“. Zadal ho do prohlížeče a po chvilce napětí počítač opět lakonicky odvětil, že žádný odkaz nenašel. Stejně dopadl s frází „ukazovala jen jednu půlku obličeje“ či „měl jsem intenzivní pocit, že mi zamávala“.

Zkusil jiný vyhledávač, který ho zahltil odkazy. Když je všechny poctivě prověřil, došel k poznání, že jestli to Tomáš někde opsal, nemohlo to být z internetu. Odkud ale? To nedokázal odhadnout. Možná nějaká knížka. James byl od mládí hodně sečtělý, ale tohle mu neříkalo nic. Možná nějaká sbírka povídek. Jenže koho. Na druhou stranu, kde by k ní takový diletant jako Tomáš vůbec přišel.

Takové a podobné myšlenky se mu honily hlavou celou dobu a Sárě musel po pravdě říct, že na žádný zdroj té práce nepřišel.

„Takže mu to budu muset uznat,“ řekl zklamaně Sára. „Doufala jsem, že něco najdeš.“

A na tom zůstalo.

Hilín

8. 4.

10:30

(pátek)

„Seget. Pane učiteli, žádal jste mě, abych vám dal spojení na příbuzné pana Vaňka.

Musím konstatovat, že o manželku a syna přišel při autonehodě asi před 12 lety. Dceru neměl, jak jste si myslel.“

„Aha. Děkuji. Eh….“

„Prosím?“

„Chtěl bych se zeptat … Co se bude dít s jeho tělem?“

„Protože prokazatelně nemá žijící příbuzné, vydám teď příkaz k předání jeho těla obci, kde je naposledy hlášený k pobytu a ta se o něj a jeho majetek musí ze zákona postarat. Tou je 10

…“ v telefonu bylo slyšet šustění papírů. „… ano, jsou to Rapidice. A případ sám je pro nás jasný a bude odložen. Ještě něco.“

„Ne. Děkuji za informaci.“

„Končím,“ řekl Seget a telefon se odmlčel.

Rapidice 13. 4.

19:10

(středa)

„Pane Chládku, chtěl jsem, abyste přišli oba, i vaše paní, protože je to závažné. Něco závažného se zřejmě děje. Váš syn Láďa se velmi prudce zhoršil. A není to jenom v jednom předmětu. Je značně roztěkaný a na přímé oslovení odpovídá se zpožděním a často vůbec ne.

Rád bych mu pomohl. Bylo by škoda, aby trvale klesl. Ale potřebuji vědět, co s ním je.“

„Pane učiteli, …“ seděl pan Chládek, otec Ládi se sedmé třídy, proti třídnímu učiteli svého syna a nevěděl jak nejlíp s pravdou ven. Nakonec sebral odvahu.

„Pane učiteli, jak bych to řekl … Nerad bych, aby se to stalo mediálním příběhem. Jestli mi rozumíte,“ upřel na Jamese zoufalé oči.

„Já vám nic zaručit nemohu. Pamatujte, jde o vašeho syna.“

Návštěvník si povzdychl. „S manželkou nám to už delší dobu neklape,“ odmlčel se, jak sbíral odvahu se vyzpovídat. Pak se rozhodl, stiskl pevně rty a plynule spustil: „Je to měsíc, co se vrátila žena z lázní. Když přijela, jen suše spustila: Pakuj se! Já jsem si našla jiného.

A kluka vem sebou,“ znovu se odmlčel. Bylo na něm vidět, jak se ho popisované události stále bolestně dotýkají.

„Promiňte,“ pokračoval, když to polevilo, „Láďa byl naštěstí zrovna u mých rodičů, a tak to neslyšel. Mně nezbylo, než se přestěhovat taky k nim, protože jako rodina jsme bydleli v domě jejích rodičů. Po smrti tchýně jsme bydleli všichni u jejího otce. Měl jsem příležitost se přestěhovat do vlastního bytu v Kamenici, ale žena nechtěla, aby se využil barák a tchán nezůstal sám. Jenže ten neměl Láďu rád, ani mě ne. Ukázalo se, že moje žena je na něm až nepřirozeně závislá. Teď je zamilovaná jako šestnáctiletá, nevidí, neslyší, všechno, úplně všechno si vykládá jako atak na její velkou životní lásku,“ zaznělo velmi hořce a ironicky.

Po chvilce věcně pokračoval: „Tradičně na prvního dubna jsme s ním chodívali do zoo.

Měli jsme to naplánováno i letos. Láďa má strašně rád zvířata a ta návštěva je součástí oslav jeho narozenin. Tolik se těšil, jak tam budeme všichni tři. Týden, možná dýl, už o tom všude vykládal. Nakonec jsme tam byli jen my dva. Láďa to těžce nesl a jel za ní. Za matkou. A ona ho odmítla. Chápete? Vlastní matka. Od souseda se dozvěděl, že se celý den promenádovala s nějakým chlapem po Kamenici. To Láďu hrozně rozhodilo. Celou noc plakal a špatný je dodnes. Dokonce jsem zaslechl, jak si sám pro sebe říká: Proč jsem se vůbec narodil? “

odmlčel se.

„To je velmi vážné. Měl byste s ním zajít do pedagogicko-psychologické poradny. Tam by mu mohli pomoci,“ radil James.

„Ovšemže jsem tam s ním byl. Ale že by pomohli?“ ušklíbl se otec. „Dělali mu nějaké testy. Prý je na svůj věk nadprůměrný.“

„To je všechno?“ zajímal se James.

„Jo! Mám být trpělivý. Prý musíme počkat. V půlce května jdeme na kontrolu. To je všechno, na co se zmohli,“ řekl trpce.

„Děkuji, že jste mi to řekl. Pokusím se na něho zapůsobit. Je to velký otřes, ale přesto doufám, že se brzo vzpamatuje.“

„Kéž by! Jak říkali, trpělivost. Na shledanou, pane učiteli.“

„Nashledanou.“

11

Rapidice 15. 4.

16:30

(pátek)

Kolem konce čtvrtletí je ve škole vždycky spousta práce navíc. Píší se známky a mnozí žáčci, či spíše jejich rodiče se najednou probudí a chtějí nepříjemný verdikt na poslední chvíli zvrátit. Honem se přezkušuje, dozkušuje a provádějí všechny ty, viděno z dálky, trapné tanečky. Teď jsou známky napsány, rodiče informováni a nastal čas krátkého intermezza před definitivním koncem školního roku. Ještě dva a půl měsíce a budou prázdniny.

Oddychový čas a uvolnění připomenulo Jamesovi, co se stalo sousedovi a Belle. Bella byla už naprosto v pořádku, ale problém, odkud se vzala čokoláda v jejím těle, zůstal otevřený. James neměl rád nevyřešené hádanky a dělával všechno, aby jim přišel na kloub.

Pravdou bylo, že se mu vždycky nepodařilo hádanku rozlousknout, ale rozhodně se o to nějakou dobu pokoušel. Ani tentokrát to nechtěl ještě odtroubit.

Teď mu skončila škola a uvědomil si, že musí nakoupit. Obchod s potravinami byl v Rapidicích více méně jediný. Byla to bývalá samoobsluha, kterou nyní vlastnil jeho bývalý žák. Nechal v ní samoobslužný prodej a zdálo se, že celkem prosperuje.

James si do košíku nabral zboží podle seznamu, který si den před tím udělal doma při inventuře lednice a špižírny. Vystál krátkou frontu u pokladny a zaplatil. Všechno si nacpal do batohu a zeptal se pokladní na pana vedoucího. Ta ho odkázala na kancelář. Zaťukal a vešel.

„Dobrý den, pane učiteli,“ ozvalo se zevnitř. „Co byste potřeboval? Nebo je něco s Klárkou?“

Klárka chodila do druhé třídy, kde James neučil. Nicméně bylo otázkou času, než se dostane do jeho péče.

„Ahoj, Viléme, jak se daří? S Klárkou je všechno v pořádku. Jdu se jen na něco zeptat,“

odvětil James. „Ptejte se. Jako ve škole. Bude to na známky?“ zažertoval obchodník.

„No, uvidíme, jestli to bude na jedna,“ přistoupil na hru James. „Je to vlastně jen jedna otázka. Kdo si tu kupuje čokoládu na vaření?“

„Tu já vůbec nevedu. Vy byste ji chtěl?“

„Ne. Moje fenka ji někde snědla a měla z toho potíže.“

„Na odbyt jdou mléčné čokolády. Znáte děti. Různě plněné, oříšky, rozinky, a tak. Hořká čokoláda už tak moc nejde, ale mám ji na krámě. Tu na vaření jsem kdysi taky míval, ale moc dlouho ležela, a tak se do ní dávali červi. Všechno jsem musel vyhodit a už ji nevedu. Je to jenom ztráta.“

„Jak dlouho už ji nemáte?“

„To bude nejmíň dva roky.“

„Takže odsud nepocházela.“

„To rozhodně ne,“ zdůraznil obchodník.

„Dobře. Děkuju. Zeptám se ještě nahoře v Hilíně, jestli třeba tam … Ať se daří,“ loučil se James mezi dveřmi.

Hilín

15. 4.

17:30

(pátek)

James vyprázdnil batoh a vzal Bellu na delší procházku. Bella sice měla volnost pohybu na zahradě a nemusela být zavřená, když byl ve škole nebo za jinými povinnostmi, ale pořádná procházka jednou denně byla pro ni nutností. Aspoň hned tak neztloustnu, říkával si 12

James. Z lítostí si však musel přiznat, že tohle kouzlo tak úplně nefunguje. Připadal si sice štíhlejší než jeho vrstevníci, jenže převisy tuku kolem pasu nemohl přehlédnout.

Než vyrazí na svou obvyklou trasu, rozhodl se, že se staví v místním koloniálu. Býval otevřen jen pár hodin denně a zrovna, když se mu to nehodilo, a tak tam zavítal málokdy.

Nakupoval především dole v samoobsluze a zbytek jak kdy, podle náhodné příležitosti.

Bellu přivázal před krámem a vešel dovnitř.

V tuhle dobu už uvnitř nebyl žádný zákazník. Paní Macháčková, která tu prodávala, pomalu uklízela háklivé potraviny do mrazáku a připravovala se na zavření.

„Dobrý den,“ pozdravil James.

„Á, pan Daneš. Čím mohu posloužit, pane učiteli? Mám tu čerstvý šunkový salám. Nebo jestli chcete, zbyly mi tu dva párky. Ne? A co třeba sůl? Nechybí vám?“ nabízela paní Macháčková jako splašený kulomet.

„Tu sůl bych si vzal,“ chtěl udělat obchodnici James radost.

„Kilo soli. A co dál?“ položila prodavačka na stůl kilovku.

„Máte čokoládu na vaření?“

„Jé, to nemám,“ zděsila se žena za pultem. „Tu ženský neberou, tak, co bych s ní dělala.

Pro děcka tu mám nějaké čokoládové tyčinky a mléčnou čokoládu, kdybyste chtěl,“ upřela na něj utrápený pohled.

„Ne, děkuji. Tak jen tu sůl nad zlato,“ snažil se ji rozesmát a podal ji velkou minci.

Prodavačka vylovila z pokladny drobné zpátky a mluvila dál.

„Jestli opravdu chcete čokoládu na vaření, zajděte do Rapidic,“ radila.

„Tam ji taky nemají.“

„A byl jste u starý Procházkový?“

„V sámošce na návsi jsem byl.“

„Ten to taky nevede. Ale když sejdete dolů do Rapidic a hned za prvním domkem se dáte vpravo ke Střelce, narazíte na malý krámek, který si nedávno otevřela moje sestra. Sama se doma nudila, a tak tam provozuje večerku, už od podzima,“ dostalo se Jamesovi podrobné rady.

„Díky,“ řekl potěšeně a u dveří se loučil, „Nashledanou.“

Vyšel z krámu, odvázal Bellu od klandru. „Holka, dnes měníme trasu. Musí to být,“

a vyrazili hbitě do Rapidic.

Rapidice 15. 4.

18:15

(pátek)

První ulice vpravo ke Střelce byla úzká cesta, kam byl dopravní značkou zakázán vjezd pro všechna auta. Prudce klesala k hlavní silnici, která ji křižovala až u břehu říčky. A tam v rohovém domku byla Večerka. James nechal Bellu přede dveřmi a vešel dovnitř. Krámek byl malý, tak 3 krát 4 metry, na jedné straně lemovaný mrazícím pultem a na druhé regály plnými různých krabic. Vůbec tady byly hlavně potraviny, které dlouho vydrží. Proti dveřím stál prodejní pult s běžným sortimentem, který mohou lidé potřebovat na poslední chvíli, když samoobsluha na návsi má už zavřeno: káva, cukr, nějaký salám a sýr, mouka, chleba, konzervy, plechovky piva, a tak. Moc různých druhů zboží tu nebylo.

Za pultem seděla drobná paní, tolik nepodobná své sestře z Hilína. Když James vešel, zaujala pohotovostní postoj. Vyměnili si pozdravy a James přešel přímo k věci.

„Jsem učitel na zdejší základní škole a mám problém se žáky. Možná mi budete moci pomoci. Už jsem se ptal na návsi v samoobsluze i u vaší sestry v Hilíně, ale bezvýsledně.

Hledám, kdo tady někde v okolí prodává čokoládu na vaření. Vy ji máte?“

„Ovšem, spoustu. Kolik jí chcete?“ přisvědčila stará paní.

13

„Lituji, nechci žádnou. Jen informaci. Kdo ji u vás kupuje?“ upřel na ni James psí oči.

„Říkala mi vaše sestra, že u vás určitě pomoc najdu.“

„Víte, býval to dobrý sortiment. Čokoláda se vařila dětem v neděli odpoledne ke svačině.

Jenže dneska se nic takového nedělá a přitom to nedá moc práce. A jak bývala dobrá. Vám ji maminka vařila? S mlékem a cukrem, moc dobré.“

„U nás se čokoláda nevařila. Nám maminka vařívala kakao z Granka. Taky dobrý!“

zamlaskal labužnicky James. „Kdo to kupuje teď, paní Procházková?“

„Já nevím, co s tím budu dělat. Už si to dlouho nikdo nekoupil. Největšího kupce jsem měla pana Vaňka,“ hlas se jí zadrhl. „Byl to moc hodný pán. Je ho škoda,“ setřela si slzičky.

„Kupoval si ji často?“

„Chodíval vždycky ve čtvrtek a to si bral 5 balení,“ zase popotáhla. „Moc mu chutnala.

Ptala jsem se ho, jak si ji vaří. Ale on mi říkal, že ji chroupe. Umíte si to představit? Já teda ne.“

„Každý týden 5 kusů? Tomu se nechce ani věřit. Tolik čokolády,“ přitakal James.

„Já se ho jednou ptala, jak to, že ji sní tolik. Víte co mi řekl? Prý to má jako drogu. Prý že je závislák. Tak to povídal. Tak jsem si udělala pro něj zásobu,“ zadrhla se. „Co teď s tím, když to lidé nekupují?“

Jamesovi jí bylo líto. „Kolik vlastně máte kusů na skladě?“

„Skoro celou krabici. To je sto kusů. Co si počnu? Zpátky mi to nevezmou.“

„Mám nápad. Děti mají čokoládu rády. Tak já ve škole rozhlásím, že je u vás se slevou.

Prodáte jim ji třeba o pár korun laciněji a zbavíte se toho. Co říkáte?“

„To já dám i větší slevu, jen když to bude pryč.“

„Domluveno,“ usmál se James a chystal se k odchodu. „Moc jste mi pomohla. Opravdu.

A nějaké děti určitě přijdou. Děkuju a nashledanou.“

James opustil krámek a podrbal čekající Bellu za ušima.

„Holka, měli jsme štěstí. Jen ještě pochopit, co to znamená,“ a vyrazil podél Střelky do hloubky kaňonu.

Střelka pramenila asi patnáct kilometrů daleko od svého ústí v Rapidicích. Protékala vápencovým krasem a za ta tisíciletí do horniny vykousala hluboký kaňon. Úzké úseky tvrdé horniny se střídaly s poměrně širokými a téměř ideálně rovnými loukami, kde se Střelka plazila přimknutá k jedné straně úbočí, skrytá hustým porostem před zraky poutníka. Ve své dolní části byla už líná a kaňon s prudce padajícími skalami po obou stranách byl dostatek široký na to, aby zde lidé vystavěli své domovy. Tady dole, v návaznosti na původní okraj obce, se táhly rodinné domky jako přívěšky navlečené na stuhu vodního toku. Teprve asi po dvou kilometrech se začal charakter zástavby měnit. Nejprve úplně ustala, protože tu Střelka neměla dost sil na rozšíření toku a dodnes ji škrtily skalní výběžky, kterým místní říkali Skyla a Charibda. Dokonce tu Střelka vytvářela asi metrový přírodní vodopád. A pak dál proti proudu se volná místa střídala s jednotlivými trempskými osadami, které tu vznikly v dobách jejich největšího rozkvětu 20. let minulého století. Někde si zachovaly svůj někdejší ráz, někde se zvrhly v kolonie chat a chatiček.

James nechal Bellu volně pobíhat a sám nasadil ostrou chůzi, protože by už byl rád doma.

Cítil se dnes nějak více unaven než obvykle a těšil se na hrnek kávy k seriálu v televizi. Bylo to o ideální škole a on se často s chutí zasmál tomu, jak jsou autoři daleko od reality. A ty neuvěřitelné pedagogické kouzelné proutky, kdy se největší raubíř stane v posledních minutách přítulným beránkem, jen podtrhovaly pohádkovost celého příběhu.

Bella si užívala svobody a pobíhala tu vpředu, tu opožděná čmucháním vzadu a jako správný vodní pes nevynechala ani příležitost se občas vykoupat. Když se řítila z vody, James se honem dekoval z její blízkosti, protože neměl nejmenší zájem o ledovou sprchu.

„Pane Daneš. Slyšíte?“ ozvalo se od jedné vilky. James se otočil tím směrem a uviděl, jak na něj mává paní Smetanová, současná starostka Rapidic.

14

„Dobrý večer,“ přišel blíž.

„Chlubila se mi Markéta, že od vás dnes dostala jedničku,“ zaznělo hrdě z úst potěšené matky. Markéta byla snaživá, chvalitebná dívenka. Její doménou byly dvojky sklouzávající občas k trojkám.

„Dnes mi udělala radost. Přímo mě překvapila. Protože jako jediná ze třídy objevila řešení. A hlavně ho dokázala objasnit ostatním. To si obzvlášť cením. Jen kdyby toho bylo víc,“ zazubil se James.

„To ráda slyším, pane učiteli. No, chtěla jsem vám jen říct, že papíry pro ten pohřeb máte připravený. Stačí, když se stavíte na radnici u paní Kropáčkové. A pak už je to na vás.“

„Děkuji,“ odpověděl potěšeně James. Po krátké úvaze se rozhodl, že souseda nenechá jen tak spálit a někde anonymně rozházet, jak by to udělala obec bez obřadu jako melouch krematoria. Co na tom, že ho to bude něco stát. To ho nepoloží.

„Opravdu to chcete vzít na sebe? Obec to zařídí ze zákona.“ V hlase starostky bylo cítit, že nechápe, proč chce James na něco takového vyhazovat peníze.

„Jak jsem řekl, pohřeb mu zajistím. Už jsem předběžně domluvený s pohřební službou a čeká se jen na ty papíry,“ řekl pevně. „Víte, ta představa, že soused zmizí beze stopy, bez obřadu, jako by se vypařil, jakoby nikdy ani nebyl, … To mi prostě vadí. Vy přijdete na pohřeb?“ zeptal se.

„Samozřejmě že přijdu,“ přisvědčila. „Dejte vědět kdy a kde. Až budete mít parte, tak ho vyvěsíme a možná přijdou i další spoluobčané.“

„Dobře. Pohřeb by se měl konat v úterý v 15 hodin v obřadní síni v Kamenici,“

informoval.

„To mi vyhovuje. Tak dobrou noc a dobře dojděte.“

„Děkuji. Už jen do kopce a jsem doma. Dobrou noc.“

Za další chalupou se vpravo odpojovala stezka nahoru na vrcholky skal. James a Bella se po ní vydali a po překonání 44 metrů výškového rozdílu, kdysi ho James se žáky měřil, se dostal na planinu, na které byla situována osada Hilín. Teď už to trvalo jen pár minut, než oba vstoupili do chalupy a zavřeli za sebou dveře.

Hilín

16. 4.

9:22

(sobota)

Následující den vstoupil James s Bellou do sousedovy zahrady.

Ani nevěděl, co by měl hledat nebo chtěl najít. Odhalení, že největším konzumentem čokolády na vaření byl právě mrtvý soused, mu nabouralo dosavadní představu. Jen takovou latentní, ještě nedotvořenou. Teď, když mu začínalo něco trochu vystupovat z mlhy neznáma a objevovaly se mu v mysli určité kontury, díky čokoládě všechno zmizelo. Jako když se houbou smaže tabule.

Zahrada vypadala opuštěnější, než obvykle na jaře bývá, když se o ni nikdo nestará.

Plochy mezi záhony volaly po hrábích, záhonky po rýči a stromy už oplakaly ztracený čas, kdy je mohl někdo prořezat. Bazén byl vyprázdněn hned po zásahu policie a teď zíval svou otevřenou stranou do oblohy, kde se proháněli bílí beránci. Modrá jen podtrhovala kontrast neuklizené zahrady a vymetené oblohy.

James se rozhodl, že vezme hledání důsledně, a tak začal chodit sem a tam s očima zabodnutýma do země. Sledoval trsy staré loňské trávy, vykukující hlavy skromných sedmikrásek a drze se předvádějící pampelišky. Brouzdal metr po metru a nic zvláštního nepozoroval kromě zázraku probouzející se přírody. U plotu probádal trsy rozkvetlého vlaštovičníku a udělal obrat. Hluchavkám a sasankám věnoval jen letmý pohled. S očima neustále upřenýma na povrch země míjel další rostliny a květy, stále bez úspěchu.

15

Po půl hodině měl za sebou jen třetinu zahrady. Bella už dávno přestala chodit za pánem a s klidem sobě vlastním si hověla na sluníčku. Nerozházeli ji ani čmeláci, kteří kolem jejího nosu nalétali na květy jetele a modřence.

Po chvilce odpočinku, kdy zamyšleně drbal Bellu za ušima a pod bradou, se James pustil znova do hledání. Po dvou štrekách sem a tam se dostal do blízkosti bazénu. Šlo o starou betonovou nádrž vykopanou do skály velikosti vany pro dospělého člověka, jejíž původní účel nebyl sloužit radovánkám lidí, ale udržet odraženou vodu pro šetrné zalévání. Kolem v hrubém kamení kvetla žlutě mochna a ještě drobnější hlavičky hulevníku lékařského. A tam v proláklině mezi kameny bylo něco divně šedivého. Už, už se jeho ruce sápaly, že tu věc vytáhnou, ale na poslední chvíli je zarazil. Jen si místo označil a vstal.

„Zůstaň! Hned jsem zpátky,“ řekl směrem k Belle, a zmizel. Bella si jen zívla a dál si vychutnávala klidný den.

James se v několika minutách vrátil a nesl si fotoaparát, mikrotenový sáček, pinzetu a lupu. Nejprve pečlivě místo nálezu vyfotil ze všech stran. Fotil detaily i celek, ze kterého se dalo usoudit, kde přesně byl nález učiněn. Pak opatrně vytáhl pinzetou tu šedivou věc na pořádné světlo.

„To je kus čokolády,“ odtušil a převracel ji pod lupou na všechny strany. „Proč je tak divně šedivá a jakoby vyžraná? Od čeho můžou být ty ďubky?“ Opatrně si přičichl, ale nic necítil. Opatrně vložil svůj objev do sáčku.

Ještě chvíli metodicky procházel další úsek, ale brzy toho nechal. Tu aktivní přední část zahrady propátral a ta zadní sotva mohla něco nového poskytnout.

„Půjdeme na výlet, Bello,“ poznamenal a vytáhl telefon. Fenka se na něj zadívala způsobem, který říkal: „To myslíš vážně? Mně se tu tak pěkně leží.“

Telefon cvrlikal, cvrlikal a trvalo dost dlouho, než se ozvalo: „Veterinární ordinace Rapidice. Prosím?“

„Ahoj, tady James. Meg, promiň, že tě ruším, ale potřebuju s tebou mluvit.“

„Tak mluv.“

„Ne. Já myslím přímo. Je něco nového a potřebuji to s tebou probrat. Můžu hned přijít?“

„Teď to nejde. Vařím oběd.“

„Aha. A co po obědě? Co děláš odpoledne?“

„Dobře. Přijď tak na druhou. Čau.“ Telefon zmlknul. James chvíli zíral na display, jestli se hovor přece jen nevrátí. Nevrátil. Zklamaně zastrčil mobil do kapsy a pohlédl na Bellu. Ta byla po celou dobu hovoru ve střehu. Když telefon uklidil, vydatně si zívnutí a uložila hlavu zpátky na packy.

„Máme povinnou pausu, holka. Pojď domů.“

Rapidice 16. 4.

14:00

(sobota)

Úderem druhé James stisknul tlačítko zvonku na dveřích ordinace. Po chvíli se ozval bzučák zámku. James strčil do dveří a vešel následován Bellou. Zabočil vpravo do čekárny.

Ve dveřích ordinace už na ně čekala Meg.

„Přesný jak hodinky. Ale když jste měli přijít na kontrolu, to jste na přesnost zapomněli,“

poznamenala sarkasticky hned úvodem. Bella se k ní přihnala a Meg si sedla do dřepu, aby ji mohla podrbat za ušima. „Tak jak se máš? Už jsi v pořádku?“ Bella jen vesele vrtěla ocasem a strkala svůj čumák do jejího klína.

„Promiň, Meg. Vždyť jsem ti to už vysvětloval telefonem. Bella byla po tvém zásahu dobrá a já měl ve škole víc než napilno. Tady jsem ti přinesl …“ a jako kouzlem vyčaroval 16

kytičku fialek, „Tak už se na mě nezlob.“ Upřel na Meg takové psí oči, že mohl směle konkurovat i Belle.

Však Meg taky hned povstala a celá dojatá si fialky převzala. „Už dlouho jsem kytičku nedostala. Děkuju.“ Slastně k nim přivoněla. „Opravdu voní.“

„Tys myslela, že jsou umělé?“ naoko překvapeně zareagoval James. „Osobně jsem je trhal na zahradě u plotu,“ zdůraznil.

„Tak pojďte dál,“ zvala je Meg a vešla do ordinace. Fialky vložila do skleničky s vodou.

James se mezitím posadil a na stůl před sebe položil sáček, ve kterém byl kousek čokolády ze sousedovy zahrady.

„Původně jsem myslel, že tě pozvu na rande. Že vylezeme třeba na vyhlídku a ukážu ti Rapidice jako papírový model. Ale zločin nečeká, kolego Watsone.“

„No, povídej,“ řekla Meg, která si mezitím sedla naproti.

„Prohledával jsem dopoledne Vaňkovu zahradu a našel jsem tohle,“ ukázal na sáček. Meg si ho přitáhla a prohlédla.

„Kousek nějaké čokolády. Asi hořké. Už zvětralé. No a?“

„Já nevím. Jednak mi připadá ten šedivý povrch úplně jiný než na hodně starých zvětralých čokoládových bonbonech. A pak, proč je ten povrch ďubkatej. Přece sliny v puse nebo voda by to vyhlazovala. Nebo ne?“

Meg si vzala lupu a vzorek znova zkoumala. Převracela ho kolem dokola a nakonec obojí odložila.

„Šedivá je šedivá, ale s těmi prohlubeninami máš pravdu. Jsou nějaké divné. Jako by je něco rozpouštělo,“ odhadovala situaci.

„Rozpouštědlo? Já chemik nejsem, ale moc mě zajímá, co to mohlo způsobit. Proto jsem si myslel, že bys to mohla strčit do toho svého chytrého stroje. Co říkáš?“

„Myslíš do Alfonse?“

„On už má jméno?“

„Jistě. Je to můj dobrý pomocník,“ uculila se Meg. „Neříkám ne. Jen jak si to představuješ? Vždyť je to analyzátor krve. Čokoláda není krev.“

„Hele, ten tvůj Alfons poznal, že Bella má v krvi čokoládu …“

„Theofylin a kofein“ opravila ho.

„… theofylin,“ hledal James slova. „Třeba pozná i tu látku, která dělá ďubky. Co takhle kousek rozpustit v teplý vodě a podstrčit mu to jako krev,“ upřel na Meg tázavé oči. „Když barví povrch na šedivo, tak přece musí v tom povrchu být ta látka buď přímo chemicky vázaná, nebo aspoň adsorbovaná. Nejsem chemik, ale fyzikální vzdělání nně to napovídá.

Tedy doufám, že ne blbě. Nebo myslíš, že je to jinak?“

Meg v zamyšlení bubnovala prsty o desku stolu.

„Mohlo by to vyjít,“ prohlásila nakonec po důkladném rozmyšlení. „Než si Alfonse znečistím a budu ho muset důkladně umýt, chci od tebe slyšet, že to bude opravdu k věci.“

„To ti nezaručím,“ řekl nešťastně James. „Ale jinak než experimentálně se to nedozvíme.“

Koukali na sebe a mlčeli. Meg čekala lepší důvody nebo aspoň trochu víc rozvedené.

Nakonec James zkusil zformulovat své kusé úvahy trochu logicky učesaně.

„Proč si to myslím?“ začal a Meg přikývla. „Tak poslouchej. Pátral jsem po zdroji té čokolády, co málem stála Bellu život. Někde ji musela sežrat, a jak jsi sama řekla, muselo jí být hodně. Nejmenší objem představuje čokoláda na vaření, a to aspoň celá tabulka. To už tak snadno neschováš. Příznaky se projeví rychle, tedy ji musela sežrat na místě činu. Ona Vaňka našla, tak nejspíš u něj našla i tu čokoládu. No, a tak jsem pátral, kdo ji prodává. Víš, co jsem zjistil? Nikde v okolí se čokoláda na vaření neprodává, až na jednu jedinou večerku. A tam ji kupoval jenom mrtvý Vaněk. Kupoval ji ve velkém. Prý 5 balení za týden. Zřejmě na ní byl závislý, tedy na tom theofylinu. Třeba tak odvykal kouření, vyháněl čerta ďáblem. Nebo si 17

tím vyrovnával frustraci ze samoty. Před lety přišel o celou rodinu, jak mi řekl jeden policajt.“

Odmlčel se.

„Doneslo se mi, žes mu zařídil důstojný pohřeb.“

„Ano. To jsem udělal. Já totiž nevěřím, že je sebevrah. Možná proto nemohu dopustit, aby byl pohřben někde u zdi do hromadného hrobu jako se to dělalo se sebevrahy. Tedy v dnešní době anonymně spálen a u té zdi rozházen,“ zaznělo pohoršeně a po odmlce jen věcně dodal.

„Pohřeb je v úterý v Kamenici, přijdeš?“ otázal se.

„Nikdy jsem toho člověka neviděla.“

„Jak chceš. Nemusíš, samozřejmě. To mě jen tak napadlo.“ Tentokrát to znělo rezignovaně. Meg zpozorovala na Jamesovi stopy únavy, které naznačovaly množství energie, kterou do toho vložil. Nechtěla zůstat stranou, chtěla mu být prospěšná a ani pořádně nevěděla proč. Vlastně si jen uvědomila, že mu chce být užitečná. Že jí na něm záleží.

Překvapeně zjistila, že ji velmi zajímá. Byl to pro ni nový, nezvyklý pocit. Možná to podvědomě cítila od samého začátku. Ale teď to bylo vysloveno, i když jen v duchu.

„Dobře. Vaněk kupoval a konzumoval velké množství čokolády a tys jeden kousek našel.

Jak to souvisí s jeho smrtí?“ chtěla znát všechny cesty jeho úvah.

„To zatím netuším. Ale nechce se mi to popasovat dohromady. Na matfyzu jsem si cenil nejvíc toho, že mě nutil postupovat přísně logicky. Předtím jsem to nevnímal, ale po prvním semestru jsem začal slyšet ty nesmysly a kotrmelce, které nás stále krmí různí politici a manipulátoři.“ Tvářila se nevěřícně, a tak zdůraznil, „Fakt! Promluvili a nně před očima naskakovaly ty jejich piruety jako živé. Díky, Alma Mater!“ řekl pateticky a na chvíli se odmlčel.

„Zkouším si to představit. Jsem náruživý konzument čokolády. Rozbalím ji, kus si ukousnu a tabulku odložím na okraj bazénu. Pak se posadím dovnitř, podříznu si žíly a strčím ruku do nádoby s vodou. Krev mi uniká a já si naposledy užívám chuti kakaových bobů. Jak do toho zapadá, že ten kousek z pusy vyplivnul, takový náruživec? Proč ho nespolknul?

A proč nesnědl ten zbytek, co měl na okraji? Kde jinde by měl zbytek tabulky, aby na ni pohodlně dosáhnul. A kde je obal? Vítr ho odfouknul? Možná. Nebo si ji donesl už rozbalenou? Tomu nevěřím. Měl by upatlané ruce od čokolády. Tenhle výklad mi nesedí?“

„Co když ji v puse neměl. Co když ten kousek zapadnul teprve, až se do čokolády pustila Bella?“ oponovala Meg.

„Jako bys nevěděla, jak psi hltají,“ kroutil hlavou. „Já to vidím takhle. Donesl si jako poslední jídlo tabulku čokolády. Byla zabalená a on si ji odložil. Vlezl do bazénu atd. a pak na ni přestal mít chuť a zůstala tam, dokud ji Bella nenašla. To by ji ovšem sežrala i s tím obalem, což se ovšem nepotvrdilo, …“

„Ani nevyvrátilo,“ doplnila Meg.

„Ovšem. V každém případě by žádný kousek Belle z tlamy nevypadl. Zcela určitě ne.

Takže jinak. Donese si čokoládu a má na ni velkou chuť. Vybalí ji a celou odloží na potom?

Blbost! Musí si ukousnout a zbytek odložit. Když už ji vybalil, nemohl odolat a musel si ukousnout. Jinak by ji předčasně nevybaloval. Proč ji ale nespolknul?“ přemýšlel nahlas. „To spíš vypadá, že mu z pusy vypadla.“

„Třeba měla odpornou chuť, a proto se jí zbavil a zbytek už nejedl,“ vnesla Meg do záhady jiný pohled.

„Teoreticky,“ připustil. „Je to možné, ale ze zkušenosti to neznám. Čokoládu prolezlou červíky, to znám. Ale není to náš případ, jak je na tom kousku vidět.“ Když viděl Megin výraz, dodal „Připouštím, že mohla mít odpornou chuť, ale nějak mi ani tohle nesedí. Nemůžu si pomoct,“ šklebil se nespokojeně. Meg cítila, že opakováním téhož se k cíli dopracovat nemohou. Proto se snažila odvést pozornost jiným směrem.

18

„Ještě jsi mi neřekl, jak jsi souseda našel. Vím jedině, že v bazénu. Tak bych prosila další podrobnosti. Byl oblečený, svlečený, čím se podřezal? A o jaké nádobě to pořád mluvíš?

Popiš mi to,“ vyslovila Meg svůj požadavek.

„Nemůžeš to už dát analyzovat? Nebo si pořád nechceš Alfonse umazat? Copak jsem tě nepřesvědčil? To jsem pěkněj žabař,“ odfrkl si.

„Řekněme, že jsi mě nakazil pochybnostmi.“ Dlouze na něj pohlédla a sváděla boj mezi být užitečná a trochou lenosti přístroj po akci vyčistit. Nakonec zvítězilo to první. „Tak jo.

Ale pamatuj, je to přístroj na analýzu krve, nic jiného neumí, rozumíš? Udělám to jen proto, že nechci, abys mi to jednou vyčítal.“

„Děkuju. Možná tě tvůj Alfons překvapí, že toho umí víc, než je v manuálu.“

„Hm!, Povídej a nic nevynechej.“

Meg vyjmula obsah sáčku a kousek z něj odkrojila. Zbytek vrátila a sáček uzavřela.

„Povídej. Nebo přestanu,“ utrousila naoko výhružně, když James na její vkus mlčel moc dlouho.

Do zkumavky nalila destilovanou vodu a začala ji nad kahanem zahřívat.

„Fascinuje mě tvoje šikovnost,“ okouzleně prohlásil James.

„Komplimenty si nech. Chci slyšet něco jiného.“ Mezitím voda začala vařit. Meg zhasla kahan, do zkumavky hodila odkrojek a uzavřela ji. Zkumavku vložila do míchacího stroje a zapnula ho. Znovu si sedla proti svému návštěvníkovi.

„Tak tedy. Bylo pondělí a já se chystal do školy. Předtím jsem ještě vyvenčil Bellu na obvyklé ranní procházce. Když jsem se vracel, všimnul jsem si, že má soused otevřené dveře do baráku. To nedělal ani v parném létě. Bylo mi to divný, a tak jsem se šel podívat blíž.

Nejprve jsem volal, ale nikdo se neozýval. Mohlo se mu něco stát, a tak jsem vešel dovnitř.

Prošel jsem postupně celým domem, ale neviděl jsem ho. Pak jsem slyšel štěkat Bellu ze zahrady a spěchal jsem za ní,“ odmlčel se.

„Byl oblečený podomácku, jako by jen krátce vyběhl z domu a má se hned zase vrátit.

Seděl opřený v rohu bazénu. Ten jeho bazén je jen taková díra 2 krát 1 metr, hloubka asi taky metr. To není na plavání, ale na vodu, aby se odrazila a nezalévalo se studenou. Voda v bazénu nebyla, protože ještě není léto. Jak říkám, byl opřený v rohu, nohy roztažený a mezi nima měl nějaký škopek plný červený vody. Levou ruku měl ponořenou v tom škopku. Pravá ruka mu ležela na stehně a držela otevřenou břitvu. Sáhl jsem mu na krk, ale byl studený a bez tepu. Tak jsem zavolal 112 a čekal. Přijeli a já se do školy ten den už nedostal. Od nich vím, že měl levou ruku podřezanou v zápěstí. Zřejmě ji strčil do vody, aby se mu krev hned nesrazila. Viděl jsem to v nějakém filmu. Tam to udělal ve vaně a našli ho dřív, než vykrvácel. To se u Vaňka nepodařilo. To je vše,“ podtrhl tečku svého líčení.

„To je divné.“

„Že jo!“

„Je to moc složitý. Když chceš zastavit krvácení, tak tu ránu dáváš do studený vody, aby se zatáhla, aby krev přestala téct. Naopak, když máš krvácení prodloužit, musí to být teplá voda.“

„Máš pravdu,“ zaznělo překvapeně z Jamesových úst a jeho oči neskrývaly obdiv.

„Proč to neudělal doma ve vaně?“

„Nemá tam ani vanu ani boiler na teplou vodu. Tu si musí ohřívat na kamnech.“

„Aha. Takže si ohřál vodu ve škopku, donesl si ho do bazénu. Tam se uvelebil jen tak v domácím a provedl řez. Hm. Proč to neudělal v kuchyni? Nemusel by vodu nosit tak daleko a nebyla by mu zima.“

„Máš pravdu. Ty seš báječná,“ nadšeně vyvalil oči. „Kdyby se chtěl oddělat, udělal by to v kuchyni. Proč by se s tím tahal. Další argument, že si to sám neudělal.“

„No, sebevrazi dělají často neuvěřitelné věci.“

„Méég, proč to kazíš?“ durdil se James.

19

„Chceš objektivní vyšetřování, ne? Tak vidíš,“ usadila ho. Vstala a vyjmula zkumavku.

Prohlédla ji proti světlu a tvářila se uspokojeně. Pak přelila obsah do nádobky analyzéru a pustila ho.

„Za sedm minut budeme vědět možná víc,“ poznamenala a vrátila se k tématu. „Na jeho zahradě musel být hrozný frmol. Jak to, že sis ničeho nevšimnul? To bylo takového pohybu.“

„Já byl v neděli pryč,“ omlouval se, i když neměl proč. „Navštívil jsem rodiče a přijel domů až za tmy. U něho se nesvítilo. Myslel jsem, že už šel spát. Už jsem nad tím přemítal, ale nic zvláštního jsem neviděl.“

„Měl bys to říct policii.“

„A co, prosím tě. Že nevěřím na sebevraždu, jsem jim řekl rovnou, ale nebrali to v úvahu.

Pro ně to je jasný případ a už ho dokonce odložili. To jsou všechno jenom naše úvahy a pochybnosti. Pokud nechytneme vraha, nebude se policie angažovat. To je jisté. A pak nejspíš stejně jen v případě, že se sám přizná,“ projevil se skepticky.

„Takže chceš říct, že my dva hledáme vraha,“ shrnula. „Co tedy budeme dělat?“

„To kdybych věděl,“ pokrčil rameny. „Ale tak snadno to nevzdám. Viď, Bello, ještě to nevzdáme. Měl bych jí dát napít,“ odbočil, když viděl její vyplazený jazyk.

„Já to udělám.“ Meg vzala misku a natočila do ní trochu vody. Bella se přišourala a začala chlemtat. „Měla jsi žízeň. Nějak jsme na tebe pro samé vyšetřování zapomněli. Promiň.“

„To je zvláštní. Bella je dost vybíravá a hned tak někoho do party nevezme. Tebe si hned oblíbila. Jak to děláš?“

„Asi, že jsem jí pomohla.“

„Asi. Myslím, že nejen proto. Někdy si říkám, že je lepší psycholog než já se svou pedagogickou praxí. Dost na její reakce dám. Ještě mě to nevypeklo.“

Tak si chvíli povídali o psech, až zazvonil Alfons, že už je hotový. Meg odtrhla protokol a zanořila se do studia.

„Tak co?“

Jen mávla rukou, aby nerušil. Sáhla do příruční knihovny a jala se listovat tlustou příručkou. Po několika minutách zvedla oči k Jamesovi.

„Správně jsi tušil. Je v tom další látka etoxyetan, česky éter. Éter je organické rozpouštědlo, proto ten nerovný povrch s ďubky.“

„A taky uspávadlo, pokud vím.“

„Tak. Dlouho se používal jako anestetikum při operacích.“

„Nebo když chceš někoho omámit, není k zahození. Jako chloroform. Ale strašně to smrdí a těžko se to vyvětrá.“ Náhle ho něco napadlo, a tak zvolal: „Sakra! Proto ty otevřené dveře nejspíš celou noc. Ráno jsem vevnitř už nic necítil.“

„Změna situace. Co budeme dělat, veliteli?“

„Já nevím. Musím si to nechat uležet v hlavě. Potvrdilo se, že není sebevrah, ale policii nemám čím přesvědčit. Někdo to udělal. Kdo? A proč?“

Bylo jasné, že nyní už nic nového případ nepřinese. Pro Meg to začala být ztráta času, a tak se rozhodla návštěvu ukončit. Hostitel má sice být trpělivý, jenže když se host nemá k odchodu, je nutné mu to taktně připomenout.

„Podívej, Jamesi, nečekala jsem tě a měla na dnes úplně jiný program. Musím se už věnovat tetě. Ale jestli chceš …“

„Promiň, jasně, musíš za tetou,“ mluvil trochu nepřítomně, a pak mu to došel závěr její poslední věty: „Co? Co jestli chci?“

„Ty nějak neposloucháš,“ zasmála se Meg. „Chtěla jsem říct, jestli máš čas a chceš mi ještě ukázat papírový model Rapidic, tak zítra by to šlo.“

„Že váháš? Jasně, že chci. V kolik?“

„V jednu. A Bellu vezmi sebou.“

20

Rapidice 17. 4.

13:17

(neděle)

Právě se ocitli na úpatí červeně značené stezky vedoucí vzhůru až někam na vrchol Mnichova vrchu. Tak vysoko James nezamýšlel Meg vytáhnout už proto, že odtamtud nejsou Rapidice vidět. Vyhlídka se nacházela asi 80 metrů nad terénem přibližně v polovině prudkého svahu. Teď ji nemohli vidět, protože byla prakticky nad nimi. Vysoký skalní ostroh se zařezával do roviny obce jako nůž. Nešlo přímo o skalní stěnu a horolezecký terén, ale výšlap si žádal pořádné boty, a třebaže se stezka kroutila na úbočí jak had, její sklon byl často větší, než bývají schody.

První kráčela Meg. James trval na tom, že půjde až za ní, aby ji mohl případně zachytit.

Meg pobavily jeho obavy, ale vzala to sportovně. Bella průvod uzavírala a bylo na ní vidět, že se jí do kopce zrovna moc nechce.

Zvolna stoupali po úbočí nad Střelkou. Rychle se dostali nad všechny domy kolem břehů a za pár minut se jim začaly ztrácet mezi stromy. Pak stezka zabočila do zářezu a městečko zcela zmizelo z dohledu. Procházeli úsekem, který připomínal zásek obrovskou sekerou, vpravo, vlevo prudký sklon.

„Nechtěla bych tu být, když prší. Tady vodu nic nezastaví.“

Úzké koryto nebylo tak dlouhé, jak se zdálo. Stezka se rozšířila a zvolnila stoupání. Bella očividně pookřála a drala se dopředu. Pobíhala do stran a zpět a očuchávala kdejaký kout.

I oběma poutníkům se snížila tepová frekvence, postup vpřed už nepředstavoval takovou zátěž.

„Není Vyhlídka spíš někde za námi vzadu? Jdeme vůbec dobře?“ zajímala se Meg, která si uvědomila, že se spíš vzdalují cíle, než že by se mu blížili.

„Správně. Dobře se orientuješ,“ sklidila pochvalu. „Potíž je v tom, že se k Vyhlídce dostaneme jenom tudy. Přímo to zvládnou jen ptáci.“

„Půjdeme ještě dlouho?“

„Ani ne. Vydrž. Odměna bude sladká.“

Asi po dalších 5 minutách se připojili na lesní cestu.

„Teda, víš!“ ozvalo se vyčítavě „Proč musíme šplhat takovým krpálem, když se sem dá dostat pohodlně, dokonce dojet autem.“

„Nevěděl jsem, že jsi rozmazlená slečinka,“ usmál se na znamení, že to nemyslí vážně.

„Já tě mám ještě pořád za děvče do nepohody, tak si to nekaž,“ dodal. „Touhle cestou jezdí hajný a lesáci. Z Rapidic sem je to asi 5 km. Musí se …“

„To stačí,“ přerušila ho. „Nemusím všechno vědět. V lese taky raději chodím pěšky.“

Usmál se a pokýval hlavou. „To je dobře,“ řekl tiše a hlasitě přidal „Tak jdem!“

Za zákrutem je čekalo překvapení. Les byl vykácen a plocha velikosti venkovského hřiště byla osázena ovocnými stromy. Sad se probouzel ze zimního spánku. Třešně a jabloně kvetly a na pozadí dubů a borovic vytvářely iluzi zaslíbené země. Z jedné strany se k sadu přimykal rozlehlý dvorec. Jednopatrový obytný dům s rustikální omítkou působil jako zjevení. Proti němu přes hospodářský dvůr stála stodola postavená v podobném duchu a otevřená kolna pro přístřeší strojům. Zbývající strany tvořila dvoumetrová zeď s tlamou dubových vrat pevně zavřenými. Do dvora viděli jen díky tomu, že stáli v kopci a tedy o něco výše. Celá stavba připomínala pevnost. Přes novou střechu bylo vidět do kraje až k Hilínu.

„Tak tohle je hájovna. Když jsem ji uviděl poprvé, nechápal jsem, jak se tu taková stavba vůbec ocitla.“

„Krásné místo. Jak nějaké zemanské sídlo.“

Když se dost vynadívali, vedl James výpravu kousek zpátky a v rohu sadu vstoupil přímo do lesa mimo značenou cestu. Úzká pěšina je přivedla na okraj skály. Zabočili vlevo a drželi 21

se v uctivé vzdálenosti. Vpravo byl propadák až na břeh řeky. Vlevo se terén čím dál tím víc nakláněl. Zpočátku mohli mezi stromy zahlédnout tu a tam lesní cestu, po které přišli, ale ta časem zmizela. Postupovali opatrně po vpravdě skalním hřbetu. Bella žádné výpady do okolí nepodnikala a držela se nablízku.

Cesta náhle končila a zmizel i porost. Prostor se otevřel jako široká náruč. Nic nebránilo vidět odpoledním sluncem zalité Rapidice rozložené na břehu řeky. Řeka sama předváděla svá kouzla v zatáčkách údolí směřujíc neomylně k severu.

„Ještěže netrpím závratí. Nepřitahuje tě to dolů?“ odreagovávala si první dojem Meg.

James se vyklonil nad propast, což se Meg očividně nelíbilo, ale rozhodla se to nekomentovat.

„Zatím ne. A když se nebudeš moc vrtět,“ laškoval James, „tak nespadneš.“ Pak si všimnul znechuceného výrazu, kterým ho Meg obdařila, a zrozpačitěl. Tvářil se jako kluk přichycený při nekalosti. Meg jeho výraz odzbrojil a s chutí se zasmála.

Posadili se na lavičku, kterou tu nějaký neznámý vybudoval, aby návštěvníka nebolely nohy a mohl si pohled do údolí řeky plně vychutnat. Bellu nicméně romantické panorama nijak nezaujalo. Lehla si k pánovi a odpočívala.

„To je parádní vyhlídka,“ řekla Meg okouzleně, když se konečně rozhlédla po okolí.

„Proto se tomu říká Vyhlídka,“ podtrhnul logiku věci James. „Být to dostupnější, tak to bude turistická atrakce. Naštěstí není. Víš, co mi vrtá hlavou vždycky, když sem vylezu? Jak to asi vnímá Bella. Co myslíš jako odbornice? Má z toho taky něco?“

„Z výhledu nic. Ten neocení. Ale vnímá, že se tobě tady líbí a to jí ke spokojenosti stačí.

Vždyť se na ni podívej. Jak se ti tiskne k noze a je v pohodě,“ sehnula se k ní a pohladila po hlavě. Bella se na ni dlouze zahleděla, otřela se o její dlaň a pořádně si zívla.

„Jako školák jsem si z papíru vystřihoval a lepil domečky. Vyráběl jsem celé město. Nešlo jen o profesionální vystřihovánky. Nestačilo mi to. Vyráběl jsem své vlastní stavby. A byl jsem docela dobrý. Tenhle výhled mi to silně připomíná. Papírové Rapidice.“

„Mně se papírové nezdají.“

„Nemáš tu praxi. Tím to bude. Působí jak malý model na dřevotřísce. Až mě přestane bavit, šoupnu ho pod postel.“

„To opravdu jde? Ukaž!“ chytla se to ho Meg.

„Ovšemže to jde. Ale mě to s ním ještě pořád baví.“

„To jsi mě zklamal. Chtěla jsem vidět něco zajímavého a ty mi to nechceš ukázat.“

„To je těžké,“ říkal nešťastně. „Rád bych ti to ukázal, jenže to neumím vrátit zpátky do původního stavu, víš? Ale něco zajímavého mám. Támhle, podívej!“ rukou ukazoval hodně doprava. „Takový obdélník. Je vidět, nebo tušit, jak tam chodí kůň dokola. Vidíš to?“

„Těsně na rozhraní slunce a stínu?“

„Přesně. To je ti případ. Jeho dcera měla smůlu, je to dva roky, dopravní nehoda. Dlouho se zotavovala v nemocnici. Prodělala asi tři nebo čtyři operace nohou a to jí bylo jedenáct.

Přišla o jeden školní rok, což je podružné, ale vzalo jí to sebevědomí. Představ si, její otec koupil před rokem koně a s Ivetou začal na něm cvičit. Hypoterapie. Dneska je Iveta zase milá, sebevědomá holka. Ten pokrok, jaký udělala, to je neuvěřitelný. Teď k němu chodí jezdit i některé další děti.“

„Takže možný pacient,“ zděsila se. „Já koně neumím. Kde mám vlastně ordinaci?“

Ukázal rukou a hned si uvědomil, že to nemůže stačit. Tak se jal vše popisovat slovy. „Jak bych … Ten větší plac je autobusové nástupiště. Směrem ke Kamenici je to kolem mostu. Dej se silnicí na opačnou stranu podél řeky směrem k nám a druhou ulicí doprava od řeky. A je to třetí papírový domeček.“

„Není papírový,“ durdila se.

„Promiň. Já nic, to vzpomínky na dětství.“

22

Několik minut mlčky pozorovali divadlo před sebou. Pohyby lidiček a autíček. Po řece se prodíral proti proudu výletní parník. Přes Rapidice pozvolna přecházel stín skal, jak slunce postupovalo na své dráze po obloze.

„Napadlo mě, když jsi tak pěkně vyloučil možnost, že Bella našla čokoládu venku, že ji musela zhltnout uvnitř,“ vrátila se Meg k hlavnímu tématu.

„Anebo úplně jinde.“

„Můžeme se dostat dovnitř?“

„Ale. Detektivka tě konečně drapla,“ pobaveně poznamenal.

„Tak můžeme?“

„Je to zapečetěné policií.“

„No a?“ zareagovala Meg. „Říkal jsi, že to už odložila ad akta a předala místnímu úřadu.

Znáš tu lidi, tak sežeň povolení.“

„Vlastně, proč ne,“ chopil se nabízené příležitosti k akci. „Klíč od jeho chalupy mám.

Taková sousedská výpomoc. Fajn. Kdy to podnikneme? Ty jsi samá služba …“

„Nejen služby. Taky tetička. Ty můžeš kdykoli, jestli rozumím správně,“ spíš konstatovala, než se ptala.

„Pokud zrovna neučím, tak kdykoli,“ potvrdil. „Kdy provedeme vloupání?“

„Dám ti vědět co nejdřív. Až zjistím rozpis služeb na další týden,“ uzavřela Meg a dodala „Nepůjdeme? Už je mi trochu zima.“

Pokýval hlavou a vstal. „Strašně nerad chodím po své stopě. Nejraději si vytvářím okruhy.

Máme dost času, a tak bych tě zavedl nejprve k lesnímu altánu a pak si dáme sešup jinou cestou k řece. Souhlasíš?“

„Ty jsi horský vůdce. Kudy tedy?“

„Zpátky k sadu.“

„Vážně? Děláš přece okruhy, nebo jsem špatně slyšela?“ pošťouchla ho.

„Výjimka potvrzuje pravidlo.“

„Ach tak. To je něco úplně jiného. Takže zpátky je teď vlastně dopředu,“ pravila mírně ironicky, otočila se a vyrazila. James šel tentokrát poslední, protože Bella se radostně prodrala do čela výpravy. „Zdá se, že Bella sem šla jenom kvůli tobě. Má tě ráda.“

„Já ji taky,“ konstatoval James. „Já na ni dám. Když k někomu nemá důvěru, mám se na pozoru. Tebe úžasně přijala, takže máš mou plnou důvěru.“

„Jen abys nelitoval,“ škádlila ho.

„Řekla to Bella, tak není co řešit,“ odmítl pochybovat.

Prošli zpátky pěšinou podél srázu. Zabočili k hájovně a došli k sadu. Slunce se už posunulo, tak se květy stromů ve stínu začaly pomalu zavírat. Prošli po cestě nad hájovnou a začali opět stoupat. Postupovali mlčky, ale bylo vidět, bylo cítit, že je jim spolu dobře. Cesta se začala vyrovnávat a nakonec šli prakticky vodorovně. Před nimi se objevil altán. Stál na křižovatce dvou turistických cest obklopený kol dokola lesem. Výhled nenabízel, ale byl připraven poskytnout turistům přístřeší při dešti a jeho lavice zvala k odpočinku.

Cesta jim umožňovala, aby nešli husím pochodem jako k Vyhlídce, ale vedle sebe. James v náhlém popudu chytil Meg za ruku. Dva, tři, možná pět metrů se nechala vést. Pak mu mnohovýznamně stiskla ruku a uvolnila ji ze sevření. Bella vběhla do altánu a udělala čmuchací kolečko. Pak na ně radostně zaštěkala a znovu zmizela uvnitř.

„Bezpečnost prověřena. Můžeme dovnitř,“ zavtipkoval a pokynul, ať Meg vstoupí. „Ještě něco mám a bylo by lepší si na to sednout. Teda, jestli ti není zima,“ rychle dodal.

Meg mlčky vstoupila a usadila se. Pohlédla na Jamese a čekala, co bude dál. Možná čekala vyznání lásky nebo aspoň nějaké komplimenty, možná. Rozhodně se její výraz tváře změnil v překvapení, když začal hrabat v batohu a vytáhnul papír.

23

„Tohle napsal jeden žák. Prosím, přečti si to.“ Výraz v jejích očích zobrazil určité zklamání. James zalovil v batohu ještě jednou a vytáhl dvě jablka. „Něco dobrého k tomu, aby ses usmála,“ plály mu ohníčky v očích.

Meg poděkovala, jedno si vzala a zakousla se do něj. Oči soustředila na list papíru a tiše četla.

Tajemství lesa

Bylo pozdní odpoledne. Po celém dni jsem se cítil všelijak, a tak jsem se rozhodl, že teď všechnu práci odložím a udělám si malé pochodové cvičení.

Vymyslel jsem si okruh a rázně vyšel ze vrat. Slušně foukalo, tak se mi pot hned odpařoval z kůže a žádné kapičky po mně nestékaly. Prorázoval jsem kolem polí do sousední vesnice. Tou jsem prošel za asistence psího pěveckého sboru.

Název neznám, ale kánon to byl určitě. Hlasy na sebe navazovaly v rytmu rodinných domků a chalup, jak jsem kolem nich procházel.

Konečně jsem zapadl do lesa. Rázoval jsem podél potoka do kaňonu zakončeného malou přehradou. Je vysoká asi 3 metry a kdysi to byla určitě přitažlivá dáma. Dnes má celou oblast jezera zanesenou až do výše přepadu a voda potůčku se v něm klikatí úplně stejně jako jinde. Podíváme-li se na stěnu hráze zespoda nebo z boku, můžeme sledovat jen vodní čůrek jako z nedotaženého vodovodu.

Tady jsem udělal obrat vlevo a vydal se jiným kaňonem zase vzhůru na planinu s lidskými obydlími. Jdu celkem svižně, na to, že stoupám do kopce, a rozhlížím se, jestli náhodou neuvidím nějakou houbu. Najednou mě cosi zaujalo, a tak jsem strnul. Pohnulo se to. Zvedlo to hlavu a ona srnka. Pásla se v prudké stráni asi 15 metrů nade mnou. Vítr vanul příznivě, tak mě necítila.

Najednou se jí něco nezdálo, tak vzala do zaječích. Hop, hop. Po 20 metrech se zastavila a hleděla na mě, co já na to. Já nic, stál jsem jako přimražený.

Koukala, popošla, schovala hlavu za strom, vykoukla jedním okem. Zase popošla, sehnula se a ukousla si trochu trávy. A opět mi ukazovala jen jednu půlku obličeje druhou maje za kmenem stromu. Ona se mnou flirtuje, napadlo mě. Tak jsem chvíli pozoroval srnku v jejím tanečním projevu. Asi po deseti minutách jsem se začal nudit a rozhodl se schůzku ukončit. Pomalým krokem jsem odcházel a očekával, že se srnka lekne a uteče. Nic. Neutekla. Jen mě sledovala pohledem, jak se vzdaluji, a měl jsem intenzivní pocit, že mi zamávala. Rozum říká, že je to blbost, protože nemá ruce. Ale já jsem jí to viděl v očích. Tak zas někdy na viděnou.

Když jsem se doma zakusoval do chleba s máslem a zapíjel to čajem, vzpomínal jsem na srnku, jestli jí také tak chutná jako nně po zdravotní procházce.

„To není špatné. Nějaký talent. Jak je starý?“ zhodnotila krátce povídku Meg.

„Je mu 14, chodí do osmičky a je hrozně neukázněný a hrubý. Na učení kašle.“

„Obyčejný puberťák.“

„Ne tak docela, ale o to teď nejde. Kolegyně na češtinu si myslí, že to někde opsal. Fakt je, že slovník má Tomáš naprosto jiný. Prý všechny jeho dosavadní práce byly hrubé s jednoduchým slovníkem, což se naprosto nepodobá té povídce. Mně to na něj taky moc nepřipadá. Zkoušel jsem to najít na internetu, ale nic jsem neobjevil. Tak nevím.“

„Druhá záhada?“

„Právě. Moc záhad na jednom místě v jednom čase. Co když to spolu souvisí.“

24

„A jak?“

„To právě nevím,“ řekl zadumaně. „Že by to byla jeho práce, tomu dávám šanci tak jedno procento. Nepřipomíná ti to něco?“

„Vůbec ne. Ale to nic neznamená. V poslední době jsem toho při studiu moc nepřečetla.

Kromě skript,“ dodala. „Není to špatné,“ opakovala svůj první úsudek.

„Kdybys na něco přišla, dej vědět.“

Zvedli se a opustili altán. Z červené cesty přestoupili na modrou. Obešli vrchol Mnichova Vrchu proti směru hodinových ručiček a pustili se dolů. Cesta nebyla o moc lepší než ta, kterou na začátku stoupali nahoru. Modrá vyústila přímo na břeh velké řeky a navázala na žlutou. Žlutá se táhla podél levého břehu několik kilometrů a spojovala vesnice ležící v blízkosti vody. Vydali se vlevo a sledovali stezku ve všech jejích zákrutech nejen v rytmu kroutící se řeky, ale ještě nahoru a dolů, jak to příroda nastražila ve formě velkých balvanů.

Když už se zdálo, že to nemá konce a že se stejný úsek opakuje jako vlny na hladině, objevilo se nečekaně městské koupaliště a první domky. Za pár minut už stáli všichni tři před vilkou s tetičkou a ordinací a byl čas se rozloučit. James stál proti Meg a díval se jí dlouze do očí. Pak vztáhl ruku a hřbetem ji pohladil po tváři.

„Užij si večera. Dobrou chuť a dobrou noc,“ recitoval upřímně. „Díky za procházku.“

Ruka mu poklesla.

Meg náhle a nečekaně přistoupila blíž a vlepila mu na tvář, někam pod levé ucho, letmý polibek. Rychle ustoupila. Z kapsy vylovila klíče a obrátila se ke dveřím. Tam, jakoby něco zapomněla, otočila se zpět.

„Bylo to príma. Díky za jablko. Tak v úterý na pohřbu. Pokusím se přijít.“ Dveře za ní zapadly a zbývající dva poutníci osiřeli. Nezbylo než se vydat do tepla chalupy v Hilíně.

Kamenice

19. 4.

15:30

(úterý)

Lidé se rozcházeli z obřadní síně. Na to, že Vaněk bydlel v Hilíně soustavně teprve rok, přišlo na jeho pohřeb docela dost sousedů, dokonce i z Rapidic. Přišla i starostka a tím dodala obřadu na vážnosti, třebaže odmítla promluvit. James měl pochopitelně největší radost z toho, že přišla Meg. To ho povzbudilo natolik, že nakonec několik vět na rozloučenou pronesl sám.

Meg se na obřad dostavila, ale hned zase spěchala na kliniku. Jamesovi stačila jen říct, že jejich výprava do nebožtíkova domu se může odehrát ve čtvrtek po službě, tak kolem osmé večer až se postará o tetu a že si to ještě potvrdí telefonem.

James nějak očekával, že by se mohl objevit kapitán Seget. Neobjevil, což pro něj bylo potvrzení, že policie se o případ už prostě zajímat nebude. Na jednu stranu byl rád, protože ho velmi lákalo záhadu vyřešit sám. Na druhou stranu bylo jasné, že i když vraha najde a nebude mít přinejmenším jeho přiznání, s policií to ani nehne.

Rapidice 21. 4.

19:55

(čtvrtek)

James přijel před ordinaci, otočil auto a zaparkoval. Jeho Fábie obvykle stála na zahradě a odpočívala. Do Rapidic a zpět do Hilína jezdil James nejraději autobusem, rozhodně do práce, protože to byly výhodné školní spoje. A často, když bylo slušné počasí, šel ty tři kilometry pěšky, aby udělal aspoň něco pro své zdraví, jak říkával.

25

Fábii oživil, jen když musel zajet někam dál. Rád by si dal s Meg romantickou procházku při měsíčku, teď ji musel oželet. Šlo především o čas, byla už tma a chladno, žádný autobusový spoj nebyl k mání. A taky nechtěl Meg zbytečně unavovat túrou do kopce.

Romantika musí počkat, až bude tepleji.

Podle domluvy vytáhl mobil a zavolal ji. Nechtěla, aby zvonil u dveří, že to tetu jen zbytečně rozruší a chce vědět, kdo, proč, atd. Měl ji jen prozvonit. A pak čekat.

Meg vyšla z domu asi po pěti minutách.

„Je to dobrý, tetě začal v televizi seriál, tak nejmíň dvě hodiny nebude nic potřebovat,“

sdělila místo úvodu. „Kde máš Bellu?“

„Ahoj. Nechal jsem ji doma. Stejně by nám mohla na výpravě provést nějakou nepříjemnost,“ vysvětloval James. „Máš řidičák?“

„Proč se ptáš?“

„Tak máš nebo nemáš?“

„Mám.“

„Tak budeš řídit.“

„Počkej!“ vyděsila se. „Já to moc neumím. Neměla jsem příležitost.“

„A já ti ji dám.“ Megiin vyděšený výraz ho přiměl k vysvětlování. „Myslel jsem si, že jak začne být teplo, že bychom mohli občas spolu někam vyrazit. Navštívit nějaký hrad, někam se podívat. Dál než jen do bezprostředního okolí. Já to odřídím, v tom není problém, ale dva řidiči jsou lepší. A pak, nikdy nevíš, kdy se ti to hodí. Ty zkušenosti. Tak co?“ Natáhl ruku a podával ji klíče.

„Co když se nabourám? Já neřídila asi už dva roky. A před tím jen trochu.“

„Nevadí. Koupíš mi nový. Abys neřekla, dám ti výhodný splátky,“ ironizoval a povzbudivě dodal „Neboj se!“

Meg váhavě přijala klíče a auto odemkla. James si rychle sedl jako spolujezdec. Meg se zhluboka nadechla a rozhodla se to zkusit. Sedla za volant, zasunula klíče, …

„Kde se rozsvěcí?“

Podle pokynů zapnula světlomety, odzkoušela řazení rychlostí. Nastartovala motor, pustila spojku, …. Škyt. Motor chcípnul.

„Klid. Tu spojku pomaleji, prosím.“

Znovu nastartovala a rozjela se. Fábie si pod jejím vedením zazpívala, hekla, poskočila a zmlkla.

„Znovu a víc plynu,“ řekl trpělivě měkkým hlasem.

Motor se rozeřval jak vzteklé dítě, ale rozjeli se. Jízda připomínala škytavku.

„Jen klid. Pomalu pouštět spojku.“

Autem zacukalo, nicméně celkem plynule popojelo až ke křižovatce. Zařadila dvojku, zatočila a pomalu, ale čím dál jistěji, auto navigovala k autobusovému nádraží, jak místní hrdě nazývali obraciště linkových spojů.

„Bezvadný,“ pochválil ji, „U mostu zabočíme vlevo do kopce. Nezapomeň na blinkr.“

Zabočili a začali stoupat. Silnice se tady hodně klikatí, a tak Meg jela pomalu a soustředěně. Když vyjeli hlavní převýšení a silnice se sklopila skoro do vodorovna, James ji znovu pochválil, což u Meg vyvolalo vnitřní uspokojení a navenek mírný úsměv. Zařadila trojku a auto se začalo pohybovat rychleji.

„Řidičák mám od osmnácti. Udělala jsem si ho už na střední. Jenže jsem neměla moc příležitosti trénovat. Vždycky jen párkrát, když jsem vozila rodiče po okolí za příbuznými.

Táta toho využíval, aby se mohl napít. A já čekala, až je budu moci odvézt domů. Bylo to nepříjemné. Táta mi pořád něco vyčítal. Začala jsem se řízení vyhýbat,“ vysvětlovala Meg.

„Nechápu, že jsem do toho vůbec vlezla.“

„Jde ti to výborně. Co chceš? Po dvou letech bez praxe. To je vynikající,“ zdůraznil James.

26

„Já nevím, …“ pochybovala o sobě a přitom pochvala ji hřála a zvedala sebevědomí.

„Ale já vím. Stačí to trochu natrénovat a bude z tebe skvělá řidička,“ přesvědčoval svou společnici. „Já o tom nepochybuju,“ uzavřel.

Když dosáhli vrcholu stoupání, ocitli se na okraji osady. Po pár desítkách metrů se ocitli na návsi.

„Zaboč vlevo, táák, teď vpravo a ještě vpravo. A u toho sloupu doleva,“ navigoval.

„Skvělé, tady zastav.“

Meg zastavila, vyjmula klíče a podávala je Jamesovi.

„Počkej. Zabezpeč auto a zamkni ho. To taky musíš umět,“ usmál se a vystoupil.

Meg auto zajistila, zamkla a vrátila klíče.

„Dnes už neřídím,“ a na hlase bylo znát, jak se jí ulevilo.

Hilín

21. 4.

20:18

(čtvrtek)

James vytáhl svazek klíčů a odemkl branku. Vešli na zápraží. Tentokrát se první klíč do zámku nehodil, až ten čtvrtý. Vešli do domu.

„Je to přízemní domek, bejvalá venkovská chalupa, ke které někdo přistavěl ještě místnost, a tak je to jedno velké L. Napravo je obývací kuchyň a nalevo parádní pokoj, kde má Vaněk pracovnu. A za ní v té přístavbě má ložnici a koupelnu. Sklep to nemá, pokud vím, jen půdu nad starou částí. Kam nejdřív?“ seznamoval James s půdorysem.

„Kuchyň? To by mohlo být rychle odbyté,“ odhadovala Meg.

Kuchyň byla rozlehlá. V zadní části vlevo od dveří byl starý sporák na dřevo, ale nejspíš se nepoužíval, protože na něm stál elektrický dvouvařič. Na to navazovala část moderní kuchyňské linky s dřezem, pracovní deskou a ledničkou. Proti sporáku stála stará kredenc naplněná skleničkami, talíři a černým nádobím. V dřezu se povalovaly nějaké špinavé talíře, na vařiči stál hrnec se zbytky vyschlých špaget. Upatlaná sklenice s kečupem napovídala, co měl pán domu naposledy k jídlu.

Vpravo ode dveří stál velký jídelní stůl pokrytý igelitovým ubrusem a kolem něj čtyři židle. Jedno okno vedlo k brance a druhé k protějším kopcům přes údolí Střelky.

Meg otevřela ledničku. Byla více méně prázdná, jen ve schránce dveří našla dvě nenačaté čokolády na vaření.

„Ještěže Bella neumí otvírat ledničku. Tohle by ji zabilo,“ ukazovala svůj nález Jamesovi.

James mezitím obešel stůl a objevil zásuvku. Byla plná účtů, zaplacených složenek, nějakých záručních listů a podobných dokumentů. A úplně na dně objevil fotografii velikosti A4 v průhledném obalu. Vzpomněl si, jak kapitán tvrdil, že nikde nenašli snímky lidí. Asi to moc důkladně neprohlíželi, pomyslel si trpce.

Všechno vrátil zpět až na fotku.

„Kdo to je?“ zeptala se Meg, když skončila s prohlídkou kuchyňky a připojila se k parťákovi.

„Nevím. Nikdy jsem ji neviděl.“

Na fotografii byla mladá dívka tak kolem šestnácti v jeansové bundě. V ruce držela růži a se zavřenýma očima k ní voněla. Snímek byl udělán někde na nábřeží proti vodě a dívka sama stála bokem, k vidění byl jenom její profil. Krátká ofina na čele a vlasy hladce stažené gumičkou dozadu. Zřejmě měla dlouhé vlasy, ale to už bylo mimo záběr.

„Asi jeho vnučka, ne?“ hádala Meg.

„To sotva. Mně se nikdy nesvěřil. Policie tvrdí, že nemá žádné příbuzné. Jeho manželka a syn se zabili v autě. Dceru prý neměl.“

27

„Kdo to tedy je?“ zazněla řečnická otázka. Vzala si fotku do ruky a mechanicky ji otočila.

„Hele, tady je něco napsáno. Beatrice. Mnoho povyku pro nic. Že by se jmenovala Beatrice?“

„Možná, ale pochybuji.“

„Proč?“ podivila se. „Nebo myslíš, že jen hrála Shakespearovu Beatrice v nějakém amatérském divadle?“

Pokrčil rameny. „Proč jen ji má mezi účty?“ podumal nahlas. „Vypadá to, že budeme mít víc otázek než odpovědí.“ Rázně zavřel zásuvky a uhladil ubrus. „Vezmeme ji s sebou.“

Vyšli z kuchyně a přes chodbu vstoupili do pracovny.

V místnosti byl hlavním nábytkem velký pracovní stůl s hladkým povrchem umístěný v rohu mezi okny. Na něm leželo pár papírů, dlouhé pravítko a nůž na ořezávání fotek. Druhá, nepřehlédnutelná věc byl počítač a hlavně neobvykle velká obrazovka. Kromě akumulačních kamen umístěných u dalších dveří v místnosti byly jen regály zaplněné knihami, množstvím fotek a podobných věcí.

Na rozdíl od kuchyně, kde nebyla na stěnách žádná dekorace, žádný obrázek, tak v pracovně na zdech visely fotky, na natažených provázcích visely fotky, kam oko pohlédlo, samé fotky různých velikostí a námětů. Kupodivu se dalo mezi tím vším snadno procházet.

„No, nazdar. To než prohlídneme,“ povzdychla si Meg.

„To zatím počká. Nevidíš tu někde tu dívku?“ marně se otáčel James. Meg prohlížela viditelné snímky a vrtěla hlavou. Pak ji zaujal koš a nahlédla do něj. Hned na vrchu ležel obal od čokolády.

„Ráda se hrabeš v koších?“ dobíral si ji James.

„To mě naučila zvířata. Podívej, vyplatilo se. Poslední, co bylo vyhozeno, je obal od naší čokolády. Vaněk si ji rozbalil, obal zahodil a konzumoval.“

„Ano, ukousl si jen jednou a zbytek mu vypadl z ruky.“

„Ten pak snědla Bella. Ale proč by mu padal z ruky?“ rozvíjela teorii Meg.

„Vzpomeň si. Někdo ho omámil éterem. Proto mu vypadla.“

„A nestačil ji spolknout, a tak mu cestou vypadla z úst,“ nenechala se zahanbit.

„Máš pravdu. Tady ho omámili a vyvlekli k bazénu.“

„Oni? Bylo jich víc?“

„To fakt netuším. Nejspíš ho nebo je pustil Vaněk sám dovnitř. Otočil se k němu zády a bylo. Asi nějaký kšeft.“

„Nechci tě srážet v rozletu, ale čas kvapí. Budu se muset vrátit,“ připomněla Meg.

„Ještě se podíváme do ložnice a pojedeme. Tohle a půdu musíme nechat na jindy.“

Ložnice byla skromně zařízená. Rozestlaná válenda, skříň na šaty a prádelník, na kterém trůnila televize. Volné stěny byly ozdobeny třemi malovanými obrázky, žádné fotografie. Za nočním stolkem byly lehce zasunuty velké tmavomodré desky.

James je vytáhl a položil na postel. Otevřel je a objevil vrstvu fotografií. Kromě různých snímků zvířat, květin, hmyzu a nějakých náladových obrázků tu byl velký plakát zvoucí na výstavu fotografií Skupiny Fi. Plakát obsahoval koláž několika snímků a na jednom z nich byla ona dívka z kuchyně s fotoaparátem v ruce a tvořila doplněk k podobnému snímku fotografujícího Vaňka.

„Spolupracovnice,“ podotkla Meg.

„Asi taky. Tady vypadá starší. Možná je to jenom světlem,“ poznamenal zamyšleně. „To budeme muset nějak rozlousknout.“

„Snad nemyslíš, že vrahem je ona?“

„Ne. Určitě ne. Jak by ho omámeného odtáhla,“ rázně popřel takový nápad. „Ale nějaký její mladý ctitel, už by mohl připadat v úvahu. Neříkám, že je to tak. Buď nějaký kšefty, nebo třeba žárlivost.“

„Myslíš, že je klíčem k případu?“

„Co já vím. Vypadá to tak. Poslyš, neznáš ji náhodou? O moc mladší než ty nebude.“

28

Meg se zadívala pozorně na snímek na plakátu. Dívka na něm byla sice čelem, ale půl obličeje ji zakrýval fotoaparát. Lehké letní oblečení, brýle ve vlasech, aby nepřekážely, v pozadí pěšina a tráva. Nebylo čeho se chytit k určení místa, ale ani k poznání podoby.

„Jediné, co mohu říct, je, že na obou snímcích je táž osoba.“

„Jdeme.“ Začal uklízet všechno zpátky do desek. Přidal i nález z kuchyně. „Radši si to vezmeme s sebou.“

Místo činu spěšně opustili. Desky hodil James na zadní sedadlo a posadil se za volant.

Reflektory prořízly tmu a auto se rozjelo.

„Co děláš v sobotu?“ otázal se, když byli asi v půlce kopce. „Měli bychom zajet do Římova. Tam byla loni ona výstava. Momentálně je to naše jediné vodítko.“

„Myslíš tuhle, za dva dny. To nejde. Mám pohotovost na klinice. Příští sobotu snad ano.“

Když vycítila jeho zklamání, nabídla: „Některý večer můžeme prozkoumat třeba půdu. Něco určitě najdeme.“

„Jasně,“ řekl až příliš hlasitě a to už zabočoval k vile s ordinací. Zastavil „Dobrou noc.

Dík, žes byla se mnou.“

„Nebuď mrzutý,“ otočila se k němu.

„Nejsem. Jen bych to chtěl vyřešit. Myslel jsem, že to půjde rychleji. Hezky se vyspi,“

popřál a snaživě se usmíval, aby své zklamání z vývoje situace co nejvíce zamaskoval.

Vystoupila a otočila se ještě dovnitř. „Zavolej mi. V neděli odpoledne bychom mohli někam vyrazit zase na výlet. Dobře dojeď,“ zabouchla.

Počkal, až za sebou zamkla a nabral směr Hilín.

Svatý Jan

24. 4.

14:36

(neděle)

Právě dorazili na parkoviště před kostelem svatého Jana Křtitele. Meg zajistila auto a podala klíče Jamesovi.

„Můžeš si je nechat. Nebo zpátky nebudeš řídit?“

„Budu. Ale je to tvoje auto,“ slyšel odpověď, a tak pokrčil rameny a klíčky si převzal.

Bella se celou jízdu tlačila mezi jeho nohama u spolujezdce a teď celá šťastná protahovala tělo a ulevovala si u plotu.

Odpoledne bylo jako malované a slunce osvětlovalo kostel a hlavně impozantní skálu za ním, která se téměř kolmo vypíná do výše 210 metrů nad okolní terén. Měli štěstí nejen na pěkné počasí, ale i na časovou shodu prohlídek skalního kostela. A tak začali svou pouť návštěvou jeskyně svatého Ivana, který tu údajně v 9. století poustevničil.

„Trochu tvrdé lože,“ neodpustil si poznamenat James, když ochutnávali léčivou vodu přímo z pramene u zdi kostela. „Vodu měl dobrou.“

„Všiml sis těch krápníků? To je výzdoba!“

„Ivanovi holt protékala střecha,“ zasmál se James „Já bych to tu nevydržel. Vlhko, tma, kape mi na karbid, … A jak jsme slyšeli, k jídlu jen kořínky. Nic pro mě.“

Bella čekala připoutaná vodítkem ke kruhu vetknutému do zdi. Odvázali ji a zbavili obojku. To se jí velmi líbilo a hned kroužila kolem nich, aby se ujistila, že se nikdo neztratil.

Vydali se po červené na vrchol Svatojanské skály a těšili se na krásný výhled. Bella pobíhala chvíli vpředu, chvíli vzadu. Zpočátku cesta vedla do mírného kopce až ke kapli. Pak nabrala na stoupání a obě, Bella i Meg mu utekly do výšin. James se u kaple trochu zdržel, protože ho zaujal výhled do údolí, a tak ztratil asi 20 metrů. No a ty se už jen zvětšovaly.

V duchu si musel připustit, že zřejmě nemládne. Dříve by takovýhle kopec hravě vyšel a vydýchal jen nosem. Teď sotva leze a věčně ucpaný nos už není schopen dostatečně 29

okysličit krev v tak příkrém kopci. Proto hlavní vrata do plic představovala široce otevřená ústa.

Aby nemusel vnímat svou nedostatečnost, vyvolal si začátek dnešního dne. Přijel pro Megy a potěšilo ho, že ji nemusel přemlouvat k řízení. Sama si řekla o klíčky a zasedla za volant. Řízení mu nedělalo žádný problém a řídil rád, ale cítil, že Meg potřebuje trénovat a proč by jí to neumožnil. Kdoví, třeba se to bude hodit a možná, že to pro ni je jediné lákadlo, proč s ním vůbec jede na výlet. Možná budou i další výlety, vymalovával si budoucnost na růžovo. Než ji to omrzí, pesimisticky dodal jeho vnitřní hlas. Náhodou, oponoval, jela bezvadně. Nějakou tu drobnost lze zanedbat, to se stane každému. „To je dobrý. To chce jen trénink,“ uklidňoval ji, když cítil, že jí něco rozhodilo. Snad jeho klid, možná jen tím, že nekřičel a drobné maléry přecházel mlčky, jako by si jich nevšiml, se její jízda stávala lepší a lepší. Když se motali, jeho vinou, musel přiznat, že po místních komunikacích už řídila zcela suverénně. Kdyby si tak on nepletl pravou a levou. Kam jsem to dopracoval, říkal si v duchu, když si uvědomil, jak říká doprava a ukazuje vlevo. Smála se mu a jemu bylo dobře.

Dostal se na hřbet vrchu a zatočil vpravo. Po pár metrech vyšel z porostu na volnou skálu.

Před ním se rozevřel nádherný pohled na klášter pod ním a na údolí potoka z ptačí perspektivy.

Bella stála na jeho vkus moc blízko kraje, ale spolehnul se na psí instinkt. Meg seděla na kameni pod dřevěným křížem a telefonovala. Jak si dole přečetl, kříž dostal poustevník Ivan přímo od sv. Jana Křtitele. To jsou věci, ale nevypadá, že by kříž byl 2000 let starý, v duchu zapochyboval.

Meg domluvila, zaklapla telefon a přešla k Jamesovi.

„Volala jsem na kliniku. Včera jsem asistovala při operaci afgánského chrta. Měl zauzlovaná střeva ze špatné stravy a nedostatku pohybu. Pes jeho rasy se musí každý den pořádně vyběhat, jinak je chudák. Tak jsem chtěla vědět, jak mu je. Už je v pořádku,“ podala stručné vysvětlení.

„Ovšem, má milá doktorko,“ pohladil ji po rameni. „A tímhle ses už pokochala?“ máchl ruku do prostoru.“

„Nádherný výhled,“ vydechla. „Netušila jsem, že tu něco takového je. Díky, žes mě sem vzal.“ Šťastně se usmívala.

James jí úsměv opětoval „Ještě něco ti ukážu. Snad to mezitím nezmizelo, už jsem tu přece jen dlouho nebyl.“

„Také mám překvapení. Vsadím se, že jsi při příchodu sem přehlídnul rozkvetlý koniklec,“ otočila se k východu.

„On tu někde je?“ následoval ji. „Bello, jdeme!“

Zastavila na úzké stezce asi po šesti metrech. „Podívej, jak je krásně chlupatý.“

„A modrý. Bello, fuj,“ odstrčil fenku od kytky. „To je chráněný, nesmíš, víš?“ domlouval ji.

Když se dost naobdivovali, šli dál husím pochodem úzkou stezkou po hřebeni. Minuli odbočující stezku dolů ke kapli a pokračovali přímo po hřbetě terénu. Po půl kilometru se jim značka ztratila.

„Někde jsme měli uhnout. Musíme zpátky,“ odtušil James, když si to uvědomil. „Musíme se kousek vrátit.“

Skutečně značka opustila stezku a vrhla se mezi skaliska. Prošli jimi a ocitli se na patře nějakého starého lomu. Červené odstíny lomové stěny, kolem které procházeli, vypadaly jako pohádkové kulisy. Přiblížili se k okraji a pohlíželi na ploché dno lomu. Celé bylo pokryto různými obrazci a nápisy vytvořenými z drobných kamínků. Všemu vévodilo srdce s monogramem. K vidění byl i domeček, nějaké květiny a spousta vzkazů.

„To je hezký. To se mi líbí. Pojď, taky si uděláme obrázek?“ obrátila se Meg na Jamese.

30

„Když najdeme cestu dolů, proč ne,“ souhlasil.

Přímá cesta dolů nevedla, a tak pokračovali dál po patře. Za ohybem je překvapila obrovská židle a dál ležící dřevěný panák. Na obzoru proti obloze se tyčily tři kříže jako na Golgotě. Na jiném místě to zase byla šibenice. A pak cosi, co nedokázali identifikovat, uzavíralo cestu.

„Dnes je to vážně samé překvapení,“ vyjádřila Meg své zjitřené pocity.

Čas pokročil a nevěděli, jak dlouho jim bude trvat cesta k autu, tak už nehledali malůvky, ale uposlechli směrovky ukazující trasu zpět do vesnice. Stoupání se změnilo v klesání, které bylo rozložené na delší dráhu, a proto nebylo tak náročné jako výstup. Trasa vedla tradiční lesní cestou, kterou jezdívali lesáci, naštěstí ne v neděli. Procházeli potemnělým lesem ve vysokém úvozu. Mlčení přerušila Meg jen jednou, když se zeptala „Našel jsi mezi fotkami ještě něco zajímavého? Myslím pro naše pátrání.“

„Z těch na výstavu?“ přikývla. „Moc pěkný fotky, ale k identifikaci nám vůbec nepomohou. Volal jsem do Římova. Mluvil jsem s nějakou paní a ta mě odkázala na starostu.

S tím jsem nemluvil, ale dostal jsem vzkaz přes esemesku, že nás v sobotu přijme. Tuhle sobotu. Nemáš zase službu, že ne?“ ujišťoval se.

„Počítám se sobotou pro nás. A co ta půda? Prozkoumáme ji v týdnu?“

„V úterý nebo ve středu večer. Hodí se ti to?“

„Ale ano. Ještě si to potvrdíme. Kdybych měla službu …“

Lesní cesta vyústila na silnici za vsí. Prošli celým Svatým Janem a ocitli se zase před kostelem. Slunce mezitím změnilo polohu, a tak už do dna údolí nedosáhlo. Ani skalní stěna už nebyla v přímém reflektoru světla. Jen kříž na samém vrcholku stále ještě svítil odraženými paprsky do daleka.

„Nejsi moc unavená?“ staral se James. Zavrtěla hlavou a mlčky převzala klíče od auta. On se posadil na sedadlo spolujezdce a Bellu nasoukal k sobě na podlahu. Meg zařadila zpátečku, udělala potřebný manévr a vyrazili na zpáteční cestu.

Byli plni dojmů, které potřebovali strávit, tak raději pustili hudbu z přehrávače. Cesta proběhla bez komplikací a v půl sedmé zakotvilo auto před ordinací.

„Jsi skvělá řidička,“ řekl nahlas a skoro se polekal vlastního hlasu.

„Děkuji,“ usmála se. „To bude tím, že mám vedle sebe skvělého spolujezdce,“ vrátila mu kompliment.

Vystoupili a chvíli stáli proti sobě. James se neudržel a vztáhl k ní ruce. Pak se něčeho polekal a zase je nechal klesnout.

„Já nekoušu,“ řekla Meg a objala ho. Okamžitě k ní přivinul své ruce. „Děkuji,“ zašeptal.

„Já děkuji za hezké odpoledne. Zavoláme si.“ Odtrhla se a šla odemknout dveře. Ještě než zapadla, otočila se a zamávala.

James obešel auto a zasedl k volantu. Zkontroloval Bellu, zapnul si pás, a také se vracel domů. Cestou si vesele pohvizdoval a těšil se, že Meg brzo znovu uvidí. Nemohl ovšem tušit, že další setkání bude až v sobotu. Že objevování tajemství nejen na půdě budou muset odložit.

Římov

30. 4.

(sobota)

Ráno v půl osmé James zaparkoval Fábii před ordinací v Rapidicích. Celý týden se s Meg nesetkal. Velice ho mrzelo, že ji od neděle ani na chvilku neviděl. Snažil se to brát sportovně, statečně, ale čím dál tím víc si uvědomoval, jak moc mu chybí její společnost. Jestlipak to Meg taky mrzí, vrtalo mu hlavou. Konečně překážka byla na její straně. Přál jí tu zvláštní příležitost, která se jí naskytla. Přizvali ji k nějaké akutní události do zoo. „To je úžasná příležitost. Kdybys viděl, jak je to úžasný,“ opakovala mu nadšeně do telefonu, když mu 31

oznamovala, že musí uzavřít i ordinaci, protože by to prostě nezvládla. Její nadšení ho strhlo, a tak jí to nezazlíval, jen, jak plynul čas, cítil, že ji postrádá nějak víc a víc. Když jí volal, většinou to nikdo nebral. Jen asi dvakrát se ozvala a po pár větách zase zavěsila. Těšil se z jejího hlasu a těšil se na sobotu, kterou nejen nezrušila, ale k jeho radosti i potvrdila.

Vystoupil a mobilem zacinkal. Bella tentokrát s nimi nejede. „Někdo musí chalupu hlídat,“ vysvětloval fence situaci a sliboval, že jí to v neděli vynahradí. Čekala je dnes asi třísetkilometrová jízda a nechtěl, aby se tak dlouho musela krčit na podlaze. Pak si uvědomil, jak se sám obelhává. Přece s ním už absolvovala i delší trasu a jemu teď hlavně vadí, když se vecpe při chůzi mezi něho a Meg a mezi nimi je pak velká mezera. Tak je to, přiznal si.

Nemělas to dělat Bello. Pro Bellu to však žádná újma nebyla, protože tak to bylo přece každý pracovní den. Do školy si ji brát nemohl, a tak byla vždycky ve funkci strážného.

Meg konečně vyšla z domu. Na sobě měla dlouhé, tmavě hnědé kalhoty s jemnými světle podélnými proužky v téže barvě. Pod vlněnou květovanou vestičkou vykukovalo bílé tričko.

Přes to všechno ještě nezapnutou, nepromokavou bundu s kapucí a batoh s jedním popruhem.

Dlouhé, hnědé vlasy spletené do copu a sportovní boty dokreslovaly obraz děvčete do nepohody. Jamese překvapilo, jak moc je podobná té dívce s růží. Podivuhodné.

Batůžek spolu s bundou položila na zadní sedadlo, kde už kraloval Jamesův batoh.

Automaticky převzala klíče, nasedli a vyjeli. Tentokrát zabočili po mostě na druhý břeh, kde spolu ještě nebyli. Cesta stoupala a stáčela se širokým obloukem k jihu.

„Bylas někdy v Římově?“ dotázal se. Zavrtěla hlavou. „Já tam byl se školním výletem asi v sedmičce. Byli jsme na obhlídce zbytků koňské dráhy z Budějovic do Lince. Pamatuji se na můstek přes potok, na něm natažené dřevěné koleje vedoucí odnikud nikam. Takových fragmentů je tam víc, pokaždé něco jiného. V Římově jsme absolvovali okruh s kapličkami křížové cesty. Vzpomínám, že v lese je výjev se sochami rozházenými jen tak v terénu.“

„Něco jako Betlém u Kuksu? Tam jsou vytesané sochy přímo na místě.“

„To nevím. Ale myslím, že tesané přímo do skály nebyly. Asi je přivezli hotové. Bude-li trochu času a slušné počasí, tak bych si to rád prošel. S tebou.“ A honem dodal „Tedy, jestli nebudeš proti.“

Cesta ubíhala po okreskách docela slušně. Žádný velký provoz zatím nezaznamenali. Až za Neveklovem narazili na objížďku, která je z hlavního tahu vyhnala někam do polí. A tak kličkovali mezi vesnicemi sem a tam, až se prohopsali přes díry v asfaltu do Sedlčan. Chvilku jim trvalo, než našli směr na Milevsko a mohli pokračovat za svým cílem.

„Představ si, že mě jeden známý, který dělá vetku v zoo, přizval k výkonu jako asistentku.

Klinika byla hned pro. Oni se o navázání spolupráce se zoo snažili už několik let a nikdy toho nedosáhli. A tím, že mě zaměstnali a mě si tam pozval, tak se zaháčkovali. Hlavní šéf nelenil a přišel se na mě podívat. Že ho zajímá, jak to kolegyni jde,“ zasmála se.

„Snažil se vetřít, co?“

„Tak nějak. O všechno jevil zájem a vykládal, jak je Kamenice dobrá. Dokonce se mu, myslím, podařilo upoutat pozornost natolik, že bude i oficiální spolupráce,“ vykládala celá nadšená a natěšená.

„Bezva. Pro tebe to bude výhodné hned dvakrát, ne? Jednou, že se dostaneš k péči o exotická zvířata a podruhé, že si tě budou v Kamenici víc považovat,“ připojil se James.

„To jako myslíš, že mě hned tak nevyhodí, když jsem svorník jejich vazby na zoo? Raději bych byla, kdyby mě nechtěli vyhodit, protože jsem dobrá doktorka,“ zazněla trpkost v jejím hlase.

„Špatně sis mě vyložila. Ty jsi dobrá doktorka. Mně stačí, co jsem viděl na vlastní oči,“

zdůraznil James. „Nedávno tě vzali k operaci střev a neříkalas, že by tě haněli.“

„Promiň,“ uvědomila si, že trochu přestřelila. „Jsi hodný, že to říkáš. Víš, doktoři moc rychle neuznávají, ani nechválí.“

32

„Jsi dobrá. Ale znáš to? Když tě nikdo nepochválí, musíš se pochválit sama. No, řekni.

Jsem dobrá,“ vyzvali ji. „No tak,“ přemlouval ji, „jsem dobrá.“ Jen se zasmála, ale on naléhal.

„Jsem dobrá. Jsem dobrá.“

„Jsem dobrá,“ řekla nesměle. „Říkám to dobře? Jsem dobrá.“

„Hlasitěji a opakovaně. Spolu, jo?“

„Jsem dobrá. Jsem dobrá! Jsem DOBRÁ!“

„To bylo ono,“ rozesmál se James a Meg se zvonivě přidala. „Co to bylo za případ, žes do zoo chodila celý týden?“

„Jen čtyři dny,“ opravila ho. „Je to zajímavý. Víš, jak vypadá sibiřský kozorožec, Capra ibex sibirica?“

„Netuším ani česky ani latinsky.“

„No to je jedno. Musím opakovat latinu. Ty si hlavně představ jeho rohy. V přírodě obývá prudká skaliska, a tak má výběh na konci zoo, kde je to podobné. A hned vedle, taky na skále, má výběh hřivnatá paovce, Ammotragus lervia. Stíháš to?“ zaznělo pobaveně z jejích úst.

„A sakra.“ To už zrovna pobaveně neznělo. V protisměru se řítil kamion a na nijak široké silnici nebylo kam uhnout. Křečovitě sevřela volant a sjela na krajnici co nejvíc doprava a instinktivně zpomalila. „Fuj!“ oddychla si, když je kamion minul a ocitl se vzadu za nimi.

V tom se zezadu vyřítil nějaký šílenec a udělal před ní myšku.

„Dobrý?“ staral se James.

„Dobrý,“ hledala duševní rovnováhu naštěstí ne moc dlouho. „Taková situace mně vždycky dá zabrat.“

„To znám.“ Po nutné chvíli na vzpamatování se znovu ozval „Tak co ovce a kamzík:“

„Promiň. Úplně jsem zapomněla, co jsem říkala. Teda. Beran ovce hřivnaté prorazil ohradu a dostal se do výběhu ke kamzíkům. Tam vládne statný samec a má asi metr dlouhé rohy. Hned vyrazil bránit své území. Nikdo neví, jak dlouho spolu zápasili. Stalo se však to, že kamzík vetřelce nabral tak nešťastně rohama, že mu prorazil plec a srazil ho asi do čtyř metrové hloubky. Tam ho potlučeného, krvácejícího a v bezvědomí našli ošetřovatelé. Je to vzácný exemplář, a tak se zachraňovalo, co to šlo. Byla jsem u operace a pak se střídala při ošetřování, než nejhorší pominulo. To je všechno,“ uzavřela vyprávění.

„Pořád říkám, že jsi skvělá,“ pohladil ji po ruce na volantu. „Šikovná ruka.“

„Ruce pryč nebo vybourám,“ ošila se.

„Ta druhá taky, jen na ni nedosáhnu,“ doplnil rozverně.

„Myslíš, že to vyřešíme?“ změnila téma Meg.

„To nevím,“ zvážněl. „Rozhodně to ale jen tak nevzdám. To nemám ve zvyku,“ odmlčel se.

Další kilometry polykala Fábie bez dopravních incidentů v poklidném tlachání o krajině, školních povinnostech, trochu o Belle a tetičce, a tak dokola. Po hodině se dostali k Budějovicím. Příjezd od Prahy tvoří dvouproudová silnice, kde je nutné dobře sledovat, kam který pruh vlastně vede. Jamesovi se podařila navigace na výbornou, a tak se propletli kolem továrny na tužky, nechali vlevo starou věž vodárny a včas zabočili k pivovaru.

Následovala další zatáčka vlevo a vpravo, přejeli přes železniční přejezd a ocitli se na výpadovce přímo do Římova. Těch deset kilometrů uběhlo velmi příjemně. Silnice sice oplývala zatáčkami, ale jinak byla bez jediného výmolu. Za Hamrem Meg dle pokynů zpomalila a před mostkem zabočila na lesní cestu a zastavila. Ocitli se na malém parkovišti asi pro tři, čtyři auta.

„Ani ne dva kilometry a jsme na návsi. Nechci tam nervózně přešlapovat. Ty se zařiď, jak potřebuješ,“ vystoupil a rychle zmizel za stromy. Meg se rozhodla následovat jeho příkladu a vrhla se jiným směrem. Když se vrátila, našla na kapotě položený tácek s naskládanou zeleninou: dvě rajčata, dvě velké mrkve, jednu rozpůlenou červenou papriku a nakrájený sýr na proužky.

33

„Myslel jsem, že by malé občerstvení nebylo od věci,“ podával ji otevřenou láhev s vodou. „Říkalas, že máš zeleninu ráda. Snad jsem to nespletl.“

Napila se bez otálení. Pak popadla papriku, obložila si ji sýrem a zakousla do směsi ostré zuby. „To je dobrota,“ mluvila s plnou pusou.

James ji napodobil a netrvalo dlouho, tácek byl prázdný.

„Díky. Taky pro nás něco mám. Necháme to na zpáteční cestu. A jestlipak víš, kde to právě teď jsme?“ položila Meg otázku. Nečekala na odpověď a ukázala nalevo do výše. „Tam leží tvé sochy a na vršku je nějaký anděl. Chceš se tam podívat?“

Zamkli auto a šli. Bylo to opravdu jen pár metrů, dokonce spíš nahoru než rovně. Chvíli mu trvalo, než mu to došlo. „Getsemanská zahrada.“ Ve svahu leželo několik spících soch představující apoštoly a pod sochou archanděla klečel Kristus a modlil se. Opodál v lese viděli stát nějakou kapličku, tak přešli k ní, ale obraz uvnitř byl tak vybledlý, že nedokázali rozeznat, jaký výjev se na něm odehrává.

„Podíváme se ještě jinam, ale napřed musíme mluvit se starostou.“ Otočili auto, přejeli přes potok a přiblížili se k Malši. Pak se dali vzhůru ke kostelu a na návsi zaparkovali před zámeckou restauraci ve stínu kaštanu. A hned vedle stál dům s galerií a místním úřadem.

Vzali za kliku, však marně. Bylo zavřeno.

Zato na návsi bylo napilno. Parta mladíků tu stavěla májku. Vyhlazená tyč mířící až do oblak byla ukončena zbytkem větví jako chocholkou a věncem z chvojí a květů zavěšeným na stuhách asi o dva metry níže. Traktor s drapákem ji držel ve svislé poloze a mládenci zahazovali jámu, do které byla zasazená. Nakonec ji utěsňovali kameny a klíny. Jeden ze stavitelů si jich všimnul, jak postávají u dveří úřadu. „Pavle, máš tady tu návštěvu.“

A směrem k nim zakřičel, „Starosta už jde.“ Mávli na něj, že rozumějí a hádali, odkud se asi objeví.

„Dobrý den. Pavel Kouba, starosta. Vy budete pan Daneš. Čekáte dlouho?“ podával jim ruku.

„Černá,“ usmála se na něj Meg. „Připravil jste nám napínavé divadlo, tak jsme se vůbec nenudili,“ ukázala k májce.

„Zítra je prvního, to musí stát. Celou noc ji budou mládenci hlídat, aby někdo neukradl ten šátek nahoře,“ zasvětil je do místního zvyku. Pak odemkl a pozval je dál. „Dáte si kávu?“

„Já rád, mohu-li prosit,“ ozval se James prosebným tónem hlasu vyjadřujícím, že bez své dávky kofeinu vydrží už nejvýše pár minut. Meg jen mlčky přikývla a rozhlížela se kolem.

„Před třemi roky jsme to tu zrekonstruovali a dole si zřídili malou galerii.“

Zavedl je do patra, do místnosti s velkým stolem s tuctem židlí dokola. Dalších osm bylo rozestavěno podél stěn v přísné symetrii určené dvojicí oken. Strop byl rovný, s pěti křišťálovými lustry na elektrické svíčky. Na stěnách viselo několik historických bojových obrazů a dva rozvinuté prapory schované před prachem ve vitrínách. Povinný obraz prezidenta republiky byl doplněn sochou císaře a krále Karla IV. téměř v životní velikosti.

„Tady se konají schůze zastupitelstva a volby, proto ta výzdoba,“ vysvětloval starosta a kladl šálky kávy před své návštěvníky i před sebe. Když si osladili, zamíchali a i ostatní úvodní ceremonie byly u konce, položil základní otázku „Co pro vás mohu udělat?“

Slova se ujal James. Rozvázal tkanice desek, které si přinesl a vyjmul z nich plakát. „Loni touhle dobou se u vás uskutečnila výstava Skupiny Fi. Soudě z fotografie, tvoří ji zřejmě ten starý pán a ta slečna. Kdo je ten pán, víme. Je to můj soused z Hilína u Rapidic, profesionální fotograf. Zajímá nás, kdo je ta slečna. Nikde jsem neobjevil, ani na internetu, nějakou zmínku o Skupině Fi. Můžete nám o ní něco říct?“

„Vy nejste od policie, že?“ kontroloval si starosta, a když oba návštěvníci svorně zavrtěli hlavou, logicky se zeptal. „Proč vás to tedy zajímá?“

34

„Já jsem učitel a tohle je veterinářka v Rapidicích. Pana Vaňka jsem našel mrtvého u něho na zahradě. Policie prohlásila, že jde o sebevraždu a dál nijak zvlášť nepátrala. My dva“, ukázal na sebe a Meg, „jsme přesvědčeni, že to byla vražda. Teď se snažíme to dokázat.“

„Hm. Co vás vede k tomu nevěřit policii?“

„Protože nám nehrají některé detaily a jak známo, ďábel se skrývá právě v detailech.

Třeba divný dopis na rozloučenou, záhada, proč si nosí sebevrah teplou vodu na zahradu,“

začal James vyjmenovávat a najednou nevěděl jak dál.

„Analyzovala jsem čokoládu z jeho úst a našla jsem stopy éteru,“ pomohla mu Meg.

„A policie? Řekli jste to policii?“

„Já osobně. Jenže policie to odložila ad akta. Prý jen když jim přivedu vraha,“ smíchal pravdu a výmysl James. „Víte, znám pana Vaňka léta. Nevím, jak se jevil vám, ale na sebevraždu nemůžu přistoupit. Tomu prostě nevěřím. A chci znát pravdu. Proto jsme přišli za vámi, jako za slibnou stopou.“

Starosta přecházel pohledem z jednoho na druhého a váhal, co s nimi udělat. Má je vyhodit hned, nebo … Rozhodl se pro nebo.

„Obávám se, že vám moc nepomohu. Výstavu si financoval pan Vaněk sám, my jsme mu jen poskytli prostor. O patro níž, dvě místnosti. Pak vám to ukážu. Fotografie se v naší galerii moc často nevystavují, a tak měla výstava velký úspěch. Počkejte,“ vstal, otevřel jednu vestavěnou skříň a vyndal z ní návštěvní knihu. Chvilku listoval a postrčil ji před Meg. „Sami se můžete přesvědčit, jaké byly ohlasy,“ odmlčel se.

Meg prohlížela se zájmem zápisy návštěvníků a pak přesunula knihu před Jamese. Přečetl pár zápisů typu „Nádherné!“, „Krásné fotografie.“, „Úžasné portréty zvířat. Jak to děláte?“, dokonce něco v tomtéž smyslu německy a pochopil, že výstava opravdu úspěch měla, ale pro jejich věc to žádnou informaci nepřidá.

„Jak se jmenuje ta mladá fotografka?“ zeptal se.

„To, bohužel, nevím,“ odpověděl starosta. „Jednali jsme jen se starým pánem. Na plakát nechtěl jména jen Skupina Fi. Nebyl důvod mu nevyhovět. Celé to financoval a svou identifikaci poskytl. Na instalaci výstavy měli původně přijet oba, ale nakonec to dělal taky sám. Sliboval, že ona přijede na vernisáž. To víte, že jsme byli všichni zvědaví, zvlášť když tvrdil, že ona má na výstavě víc fotek než on. Ani pak nepřijela. Pan Vaněk chtěl, abychom jí pogratulovali aspoň do telefonu, ale nedovolal se. Výstavu si sklidil také sám. Ji jsme nezahlídli ani koutkem oka. Jediné, co si pamatuji, je, že říkal, že je to nějaká studentka a má moc učení a má to moc daleko. Víc vážně nevím.“

Do místnosti vstoupila starší prošedivělá paní. „Jdeš jako na zavolanou,“ přivítal ji starosta. „Zrovna mluvíme o té výstavě. Paní Nová při výstavách prodává suvenýry a podává informace,“ mluvil chvíli se svými návštěvníky, chvíli s příchozí. „Snad abys jim něco řekla.“

„Byla to pěkná výstava,“ začala. „Fotografie tu často nemáme. Měli jsme tu předloni,“

obrátila se na starostu pro souhlas, „výstavu fotografií z okolí Římova. Tohle bylo něco jiného. Zvířata jsme tu ještě nikdy neměli. Děti ze školy sem často chodily jen tak. Přišly taky organizovaně celé třídy a nejen z naší školy i odjinud. Měli jsme tu i návštěvu z Rakouska.

Výstava se jim moc líbila. Některé fotky, třeba ten odkvetlý česnek, jsem dávala hádat,“

nezadržitelně povídala paní Nová. „Jen jeden pán to uhodl. To ten klubající se květ vlčího máku uhodlo víc lidí. Moc hezký fotky. Nejvíc se asi líbil malý tygřík. Byly tu dokonce pražské děti na školním výletě. Zvířata ze zoo je moc nezajímali, zato se mohly zjevit z hlavy jednoročního hříběte. Do zoo chodí často a domácí zvířata neznají. Jo, pštros, ten byl také hodně obdivován. Lidi se divili, jak se ho podařilo vyfotografovat, vždyť kope a klove a je to tak blízko,“ nadechla se a hned pokračovala.

„V návštěvní knize moc zápisů není. Oni lidi se nechtějí podepisovat. Nejspíš se bojí, aby to nebylo použito proti nim. Ale anonymní anketu vyplňovali s nadšením. Ta anketa byl dobrý nápad. Návštěvníci si to pochvalovali. Moc nás mrzelo, že se tu neobjevila ta mladá 35

fotografka. Snad příště. Říkali jsme si, že příště dáme jejich výstavu do hlavní sezóny.

Neznali jsme je, ale po tomhle úspěchu, … To je otevřeno denně a přijde mnohem víc návštěvníků. Viď, Pavle?“ konečně zastavila řeku slov.

„Opravdu jsme si mysleli, že by … „ začal starosta a pak se zarazil „Olgo, pan Vaněk je mrtvý. Už nic vystavovat nebude. Leda, nějaká výstava z jeho pozůstalosti.“ A hned se obrátil k Jamesovi. „Nezorganizoval byste něco takového, když je, eh, byl váš soused?“

„Já?“ byl James zaskočen. “Fotek má doma spoustu, … Obávám se, že vám to nemohu slíbit.“ Konečně se vzpamatoval.

„Vždyť to nemusí být letos. Ale třeba příští rok. Dejte vědět,“ ukončil toto téma starosta.

James pokýval hlavou, že jako ano, že dá vědět a sbíral se s Meg k odchodu.

„Děkujeme za vlídné přijetí a moc dobrou kávu,“ začal James „A za informace.“

„Asi jste čekali víc. Opravdu víc nevím,“ omlouval se starosta.

Pak pronesli vzájemně obvyklé fráze a provedli rutinu loučení a nakonec se ocitli, James a Meg, opět před hlavním vchodem do úřadu. Májka už stála a mladíci až na jednoho, který měl nejspíš první hlídku, byli pryč.

„Hele, šplhavci,“ ukazovala Meg na májku. „To je docela hezké.“

Opravdu, asi v polovině májky byly dvě postavy. Ona v šátku šplhala nahoru, co jí síly stačily, honěná nějakým mladíkem o dva metry níže. Z blízka bylo patrné, že jde o hadrové figuríny, ale z dálky si pozorovatel v první chvíli mohl myslet, že je to doopravdy.

„Já mám hlad. Co ty? Nezajdeme na oběd? Zvu tě,“ staral se James o žaludek.

„Tomu říkám přechod z poezie do prózy,“ poznamenala Meg. „Ráda přijímám.“

Hned na vedlejším domě se skvěla upoutávka na vynikající jídla místní zámecké restaurace, a tak vešli. Restaurace poskytovala příjemné prostředí, volná místa zvala k posezení a obsluha u nich byla synchronně s dosednutím. Dlouho nevybírali a objednali si specialitu dnešního dne.

„Tak si to shrňme, jak říkal jeden knižní detektiv. Víme totéž, co jsme věděli, když jsme ráno vyjížděli,“ zklamaně pronesla Meg, když se obsluha vzdálila.

„Skoro tolik.“

„Jak to skoro? Jenom tolik!“ zdůraznila Meg.

„Teď s jistotou víme, že je to studentka,“ opáčil James.

„Ne, to nevíme. Víme, že byla před rokem studentkou,“ nedala se Meg.

„Máš pravdu. Dobře, ať je po tvém. Víme, že s vysokou pravděpodobností je naše neznámá studentkou.“

„A co s tím? Jak nám to pomůže?“ dorážela Meg.

„Já nevím,“ rozmrzele reagoval James. „Nejspíš nijak. Ale nechci, abys to pokládala za ztracený čas. Sleduj pozitiva. Trénovala jsi řízení auta. Vidělas stavění májky. Navštívili jsme sochy v plenéru, a jestli chceš využít toho, že jsme na takovém turisticky atraktivním místě a prohlédnout si ještě nějaké kapličky, rád tě doprovodím. A možná především, jsme spolu a je nám spolu dobře,“ vyjmenovával na prstech. „Toho já si cením nejvíc.“

S posledními slovy dosedly talíře s jídlem na stůl. Libá vůně stoupala stolovníkům do nosu a rázem oba naladila na úplně jinou oblast zájmu. Klenba broskve spočívající na kuřecím mase překrytá plátkovým sýrem připomínala moderní stavbu zvanou blog. Oči se pásly na poezii servírování a zabraňovaly rukám vnořit do obsahu talíře příbory. Nakonec přece jen zvítězil pud konzumace a nůž s vidličkou zahájily dílo zkázy.

Dojedli, zaplatili a opustili pohostinnou restauraci. Jak se dohodli mezi sousty, vydali se na okružní cestu po kapličkách, a tak strávili příjemně několik hodin v krásné přírodě, i počasí jim bylo nakloněno.

Po návratu k autu si Meg vyžádala klíče a celou cestu domů opět odřídila. Však jí James složil poklonu, za vytrvalost a dobré řidičské návyky. Když dojeli do Rapidic, byla Meg natolik unavená, že jen zamávala a zmizela ve dveřích vilky. James přesedl za volant a po 36

několika minutách se vítal s Bellou, která byla za celý ospalý den plná energie, kterou potřebovala vyběhat.

„To víš, že půjdeme ven,“ povzdychl si James. Udělali svoje obvyklé kolečko k lesu, na vrcholek, stočit se ke skupině chat a po silničce zpátky do Hilína. Když zmizeli v chalupě, dostala Bella svou dávku granulí a James si udělal smažená vajíčka s pořádným krajícem chleba. Pustil si k tomu televizi, ale zprávy ho moc nezaujaly. Odklidil použitý talíř a udělal si hrnek kafe. Těšil se na večerní film, pohodlně se usadil do křesla a sledoval úvodní titulky.

Hilín

30. 4.

22:15

(sobota)

Mobil přehrával pořád dokola přiblblou melodii. James se pomalu probíral k životu.

„Musím tu vyzváněčku změnit. Tohle se nedá poslouchat.“ Hrábl po telefonu „Daneš.“

„Promiň. Já vím, že je už dost pozdě. Nebudím tě, že ne?“ ozval se hlas té, kterou před pár hodinami opustil.

„To je dobrý. Co potřebuješ?“ sdělil do mluvítka rozespale.

„Já tě vzbudila, viď? To mě mrzí.“

„Udělalas dobře. Usnul jsem u televize. Aspoň se přesunu do postele. Tak co je?“

„Nemůžu usnout. Pořád se mi honí hlavou ta studentka,“ vypíchla poslední slovo, „Že je taková tajemná. To není samo sebou. Měli bychom se znova podívat k němu do bytu. Určitě tam něco musí být, co nám pomůže. Co říkáš?“ naléhala.

„Máš naprostou pravdu. Budeme muset jít znovu pátrat u něho,“ přitakal.

„Co kdybych přišla zítra dopoledne za tebou? Musíme jednat rychle, ať nám nevychladne stopa.“

„Cože? Aha, stopa. No jo, proč ne. Kdy mám pro tebe přijet?“ tápal James mezi snem a skutečností.

„Nejezdi. Já přijdu pěšky. Potřebuji si rozhýbat svaly po tom, co jsem seděla tolik hodin za volantem.“

„Dobře. Přijď. Budu rád.“

„Tak. A můžu jít spát. Teď mi dá mozek už pokoj a usnu. Díky za výlet a dobrou noc,“

končila Meg.

„Dobrou.“ Počkal, až Meg zavěsí a odložil přístroj stranou. Pohled mu maně padl na kalendář. „Aha. Noc čarodějnic. To všechno vysvětluje,“ povzdychl si. „Nebo čarodějek?“

podumal a nakonec to shrnul do horníčkovské repliky „Obojí je správně.“

Vypnul televizi, ve které se zrovna hádaly dvě dámy, který prášek sežere víc špíny, vzdálenost k posteli překonal opět v polospánku. Zvládnul se ještě převléct do pyžama a usnul, ledva se dotkla jeho hlava polštáře.

Rapidice 1. 5.

9:02

(neděle)

Mobil zapípal, že přišla esemeska. James zmačknul tlačítko a četl.

„Nemohu prijit, az po obede. Prisla mi klientka se psem, ktery moc trpi. Musim mu pomoci. M.“

37

Hilín

1. 5.

14:18

(neděle)

„Říkala, že už byla v ordinaci včera, když jsme byli pryč. Nechápu, proč s ním nejela do Kamenice na pohotovost. Ale když jsem Alana viděla, nemohla jsem ho vyhodit. Ten pes měl zanícený dráp. Hrozně. Měl to od ní zafačované, a když jsem obvaz sundala, strašně to smrdělo. Fakt nechápu, že s tím nepřišla už dávno. Muselo ho to strašně bolet. Tak jsem mu ránu vyčistila, dala mu antibiotika a poslala ji do Kamenice na rentgen. Možná, že se bude muset ten dráp a okolí vyříznout, amputovat,“ vysvětlovala Meg svoje zdržení, když přece jen dorazila do Hilína.

„Ty jeho oči. Přece jen se mu ulevilo. Snad ta baba na ten rentgen opravdu pojede. Když se to zanedbá, mohl by přijít o celou nohu. To jsem viděla na škole od obrny. Jeden profesor, co nás učil, měl jezevčíka, který místo obou zadních nohou měl něco jako kočárek. Protézu.

A jak se s tím uměl pohybovat. To bylo úžasný,“ pokračovala Meg se svěřováním. „Neměli bychom už jít pátrat?“ připomněla důvod své návštěvy.

„Když ty tak hezky vypravuješ,“ usmál se. „Nedokázal jsem tě přerušit. Už proto, že mě to opravdu zajímá. Nicméně pořád ještě platí: nejprve práce, pak zábava. Tak jdeme.“

„Co se vlastně stane s tím domkem? Čí to teď je?“ zeptala se Meg, když přecházeli z jedné chalupy do druhé.

„Máme asi půl roku. Dokud nebude vyřízeno soudem vypořádání dědictví, tak se nic dít nebude a bude to všechno ve stavu jako teď. Protože nemá žádné dědice, to se právě soudně prověřuje, tak domek a všechno ostatní připadne obci. A ta to nejspíš někomu prodá. Víc nevím, co bych dodal,“ vyčerpal James skrytou otázku a odemknul dveře. Zarazil se.

„To je divný,“ zabručel si pod nosem. „Byl bych přísahal, že ….“

„Stalo se něco?“ starala se Meg.

„Ne,“ pravil nepřesvědčivě. „Mám nacvičeno zamykat na dva západy a teď bylo jen na jeden. Dávej pozor, jestli se od minule něco nezměnilo.“

Vešli do lehce zatuchlého prostoru.

„Chtělo by to vyvětrat. Myslíš, že můžu otevřít okna?“ chopila se iniciativy Meg.

„Raději ne. Radši to vydržíme. Kdyby si toho někdo všimnul, měli bychom oplétačky s policií. Uvědom si, že jsme se de facto dovnitř vloupali,“ zadržel ji James.

„Kde začneme?“ starala se Meg.

Nakoukli do kuchyně a mohli klidně přísahat, že je nezměněná.

„Zkusme ještě jednou ložnici. Posledně jsme ji celou neprohledali.“

Prošli pracovnou, která též vypadala stejně chaoticky jako předtím. Ovšem těžko tady odhalit, jestli někdo nepřehodil nějaké papíry nebo neposunul obrazovku či židli o pár centimetrů. Prošli dál do zadní místnosti určené ke spaní. Ani tady se na první pohled nic nezměnilo.

Minule je přitáhly desky s fotografiemi a na víc jim nezbyl čas. Teď se pustili do důkladnější prohlídky. James se podíval za obrazy a Meg do nočního stolku. Prohledali prostor pod postelí i v posteli, nic. James otevřel skříň. Na ramínkách tu visely kabáty, oblek, pár košil. V horní polici byl k vidění klobouk, nějaká čepice, šála, rukavice, na dveřích skříně visely kravaty a na dně dva páry zaprášených střevíců.

Zatímco James prohledával kouty skříně, kapsy a polici, Meg se věnovala prádelníku.

Byla to komoda o čtyřech šuplících částečně naplněná spodním prádlem, ponožkami, nějakým ložním a taky papíry. Na rozdíl od nepořádku v regálu v pracovně, tady bylo všechno pěkně vyrovnáno do sloupečků.

„Možná jsem našla poklad,“ přitáhla Jamesovu pozornost.

38

„ Ve skříni taky nic,“ odtušil James a zavřel ji. „Ukaž, pomohu ti. Vezmeme to každý z jedné strany.“

James měl na své straně krabici od bot. Vytáhnul ji a otevřel. Opět fotografie.

Zachycovaly nějaké malé dítě a jeho růst. Zachycovaly nějakou paní, jak si s ním hraje, a jak si čas hraje s nimi. „Rodinné fotky,“ došlo konečně Jamesovi. V krabici pod fotkami našel nějaké obálky, a když je otevřel, pochopil.

„Tahle krabice je jeho stará rodina. Fotky manželky a syna od mládí až po úmrtní listy.

Dvanáct let vdovcem. Co máš ty?“ komentoval svůj nález James.

„Hromada desek, v každých jiné papíry. Jsou tu jeho vysvědčení ještě ze základní školy.

Už v první třídě měl na konci dvojku. Ale čtyřku ani pětku jsem neviděla,“ informovala Meg.

„Tedy, Maggie. Čeho ty si nevšimneš?“

„Musím,“ rozmarně opáčila. „Taky tu jsou vysvědčení jeho syna, nějaký diplom ze závodů v atletice a všelijaké takové papíry. Další desky obsahují asi pracovní smlouvy, některé hodně staré. Ten si asi schovával všechno.“

„Dělej to taky. Máš-li dokázat, že jsi skutečně odpracovala za život nejméně pětatřicet let a máš tedy nárok na důchod, potřebuješ všechny papíry podobného druhu.“

„To přece někde eviduje stát, ne?“

„Ovšemže. A většinou je to v pořádku. Jenže nejednou se stalo, že hlášení někde ztratili a úředníkům je to jedno. Slyšel jsem o jedné paní, co ji místo třiceti let uznali jen šest, protože jim chyběli záznamy a ona neměla nic v ruce. Lépe se spolehnout sám na sebe než na úřad.

Vyhodit se to dá vždycky,“ zafilosofoval si James. Meg si jen povzdychla. Možná to bylo nejistotou, jestli má někde schovány papíry potvrzující její zaměstnání při studiu. Roky studia se nově už nepočítají jako dřív, a tak se ten rok a půl může dobře hodit. Kdo ví?

Druhý sloupec na Jamesově straně měl podobný obsah. Navrchu byly turistické mapy snad celé republiky a pod nimi dávno prošlé záruční listy na kamna, dvouvařič, na rádio a na foťáky, takový pel mel. Opět nic zajímavého.

Zato Meg měla větší úspěch. Když vytahovala svůj druhý sloupec papírů, vytáhla i plastovou krabici od nějakých čokoládových bonbónů. To ji zaujalo natolik, že ostatní odložila a krabici otevřela.

Krabice pokladů. Pomalovaný kamínek. Nějaký hadrový klaun. Obal od čokolády. Kolibří vydání Shakespearových sonetů. A ještě jedna knížečka malého formátu vázaná v plátně.

Vzala ji do ruky a zvědavě otevřela.

„Podívej!“ podávala Jamesovi tři fotky, které byly vloženy do knížky. Jednu už znali, dívka s růží. Pak táž dívka s malým foťáčkem u oka někde v Praze a do třetice snímek braný někde u potoka a opět ta neznámá s krásným šibalským úsměvem hlavně v očích.

„Pěkná holka,“ prohlížel si snímky James. „Co pro Vaňka asi znamenala?“

„Určitě hodně,“ listovala Meg knížkou. „Psal pro ni básně. A dokonce je nechal svázat do knížky. Poslouchej.“ A začala recitovat.

Těch osmnáct ti sluší, fakt,

jak bohyni uprostřed léta,

přestože vůkol listí spad

a po slunci je téměř veta.

Vždyť záře tvých očí je mi světlem,

co rozjasní šedý poklop nad námi,

nikoli krátce, jak fotku bleskem,

však stále, věř mi, ma amie.

Tvé dlouhé vlasy, jak deště příval,

a úsměv, čarovný úsměv ve tvé tváři,

do očí bych se ti pořád jen díval,

39

jsi celá nádherná, však oči, oči ti září.

V duchu jsem s tebou byť vzdálen právě,

ten metr nějaký překoná láska hravě.

„Vypadá na mladší,“ prohlásil James. „Aspoň nně se to tak zdá. Myslíš, že byl do ní zamilovaný?“

„Nevím. Ale rozhodně ji měl rád.“

„Tu dívku musíme najít. To je určitě klíč k jeho smrti. Hm. Láska a smrt, …“ zasnil se na romantické notě.

„Vezmu si to s sebou domů. Mně ještě nikdo báseň nenapsal,“ pravila a při tom Jamese hypnotizovala pohledem.

„Co je v tom balíku dál?“ dělal, že si jejího pohledu nevšimnul. Rozhodně si netroufal nějakou básničku napsat, a tak se vyhnul neuváženému furiantskému slibu. Vzal do ruky velkou obálku, co ležela na vrchu hromady, a vysypal z ní obsah na postel. Pár papírů a pár fotek. Na vrchu byla fotka tabla nějakých maturantů.

„Tak tohle je konečně stopa. Podívej se!“ ukazovala Meg tablo. „Jsou stylizovaní do mafiánů, každý s nějakou průpovídkou. A tadyhle je naše děvče. Dona Bella. Je to tu samá signora a signor, ale jak se jmenují doopravdy, tu není.“

„Čtyřleté gymnázium někde v Praze.“

„Proč myslíš?“ zeptal se nesoustředěně.

„Vždyť je to tu napsané: 4.B GnP Mafia di Praga. Když maturují a je to 4.B, musí to být čtyřleté. G to bude gymnázium a Praha je jasná.“

„Kolik může být v Praze gymnázií? Třeba je tu ještě něco dalšího,“ odložil James fotku a začal se přehrabovat ve hromádce papírů na posteli. Náhle jeden vytáhl. „A máme to.

Děkovný dopis žáků 4.B Gymnázia na Parukářce za tablo, které, jak píší, sklidilo velký úspěch. Podepsán předseda třídy. Datováno před dvěma lety.“

„Aspoň nemusíme navštívit všechna gymnázia, ale jen to jedno,“ poznamenala Meg s úlevným úsměvem.

„To máš pravdu,“ oplatil ji úsměv James. „Pojď. Doprohlídneme to, jo?“

Ještě se chvíli přehrabovali v dokumentech z prádelníku, ale nic zajímavého už neobjevili.

Nakonec po sobě uklidili, tedy vrátili věci na místo. Jen svazek básní a obálku s tablem a ostatními papíry vzali sebou.

Když zamykali, James počítal nahlas, aby bylo jasné, že zamkl na dva západy. Pak zašli pro Bellu, která se slunila před Jamesovým obydlím a vyrazili směrem do Rapidic. Když míjeli sousedovu parcelu, něco Jamese dodatečně napadlo. Vrátil se ke vchodovým dveřím, které před chvílí zamknul, a zastrčil mezi dveře a futro nahoře kousek papíru, ale tak, aby nebyl vidět.

Do Rapidic nešli po silnici, která vykazuje značný dopravní ruch, ale vzali to mezi loukami podél kolonie chat. Bella šťastně obíhala své průvodce a kontrolovala cestu vpřed.

Na konci kolonie vyrostl barák jako hrom. Zeď, vysoká jako dva lidé na sobě, nedovolovala nahlédnout do obehnaného světa. Jen barák čněl do výše, aby ukazoval své zazděné miliony světu aspoň přes kamenný plot. Vrata s automatickým otvíráním připomínala vězeňskou bránu.

Když minuli toto místo, začala se cesta mírně svažovat, až dosáhli okraje lesa. I tady na ně čekali ploty se zabraným územím a nějakým tím srubem. Propletli se kolem nástěnky trempské osady Orlí hnízdo a cesta se začala prudce svažovat.

„Tudy musíme dolů, ale chtěl bych ti nejdřív něco ukázat.“ Chytil ji za ruku a táhl stranou. Nechala se poslušně vést až k okraji srázu.

„Tady všude v okolí je krajina samý hluboký zářez,“ začal James, když stanuli na okraji.

„Pod námi vpravo vidíš Střelku, která vyhloubila hlavní kaňon a všude kolem jsou krátké 40

kaňony vymleté přítoky, které často už dávno zanikly. Levým kaňonem propadá do Střelky jeden potok, který pramení v lese nad Hilínem,“ vykládal a mával rukama jako dirigent. Pak najednou ztichl a dotkl se jako náhodou její ruky. Sevřela ji. „Támhle,“ začal tišeji a ukázal levou rukou na protější stráň za Střelkou, „tam jsme spolu byli. Vidíš mezi stromy ten dům?

To je hájenka, která se ti taky tak líbila jako mně.“

Chvíli postáli nad údolím a pak se otočili zpět. S prsty propletenými jak březové proutky na pomlázce došli až k cestě, která ostře klesala na dno kaňonu. Úzká cesta nedovolovala jít vedle sebe, a tak Jamesovi nezbylo než dát její ruce svobodu. Po pěti minutách už byli na břehu Střelky a po asfaltové silnici lemované chatami a rodinnými domky pokračovali do Rapidic. Vlastně už v městečku byly na jeho krajním okraji. Bella se teď držela mezi nimi a nedovolila Jamesovi zopakovat jeho pokus o spojení dlaní. Možná něco tam nahoře nad srázem vycítila a teď jí žárlivost nutila k ráznému opatření. Páníček je její a basta.

„Kdy se vypravíme do toho gymnázia?“ začal James, když opouštěli břeh říčky a vstoupili do uliček města.

„Chtělo by to brzo, já vím,“ rozjímala nahlas.

„Nejde to o víkendu ani dlouho odpoledne. To už bychom ve škole nemuseli nikoho kompetentního zastihnout.“

„Já vím. Řekla bych, vyprav se tam sám, ale na to jsem sama moc zvědavá,“ přiznala Meg. „Pokud se nestane nic nepředvídatelného, tak by to mohlo vyjít ve středu. Dopoledne sloužím v Kamenici a končím ve dvanáct. Tady začínám až od pěti. Když si to zařídíš, abys mohl, …“ zůstala ve vzduchu viset otázka.

„To si zařídím. A ve dvanáct budu před klinikou.“

„Počkej na parkovišti. Za mnou dovnitř nechoď. Jen bys mě zdržoval.“ James němě přikývl. Ale to už stáli před ordinací. Chvíli po sobě pokukovali, až Meg řekla „Už musím.“

James vztáhl ruku a pohladil ji něžně po tváři. Byl plný touhy ji obejmout ale i studu to udělat. Otálel až ta důvěrná chvíle, k jejich smůle, odplynula.

„Děkuji ti, žes byla se mnou,“ tiše podotknul.

„Já děkuji tobě. Ta cesta sem byla moc příjemná. Tak ahoj.“ Otočila se a zmizela jako víla, jako mlha nad zeleným pažitem.

Kamenice

4. 5.

12:00

(středa)

James přijel před pěti minutami na parkoviště před budovou veterinární kliniky. Vypnul motor a zůstal sedět v autě, jak to přede dvěma dny slíbil, a čekal. Měl štěstí v tom, že získal strategicky výhodné místo, ze kterého dobře viděl na vchod, odkud očekával, že se Meg objeví. Už ji neviděl třetí den a musel si přiznat, že má regulérní absťák. Bez ní se cítil nějaký nekompletní. Dokonce se přistihl, že jeho ruka sama od sebe hledá tu její ruku. Vždycky se při tom zastyděl, protože si pokaždé vzpomněl na jeden nedávno vyslechnutý rozhovor dvou žákyň z 9.A. Bavily se o klucích, bla, bla a najednou slyší: „Ten Honza je nějakej divnej.

Pořád mě chce vodit za ruku a já si při tom připadám, jako bych ji měla ve ždímačce.“

V jednu chvíli se zdálo, že bude muset dnešní akci odvolat. Ředitelka svolala na odpoledne narychlo provozní poradu k nějakému ministerskému nařízení. Teprve když se zapřísáhl, že se bude detailně informovat od kolegů, svolila k jeho nepřítomnosti. Naléhal a vysvětloval, že dlouhodobě připravoval toto setkání předsedů předmětové komise za účelem předání zkušeností jistého matematického projektu a už ho nelze odvolat. Mluvil o přínosu, který by to mohlo pro jejich školu mít, jednak samotný projekt pro výuku a jednak tou účastí školy na jeho tvorbě a rozvoji. Zatím je to slibné, ujišťoval ji, ale teprve podrobnosti, které se má právě na tomto setkání dozvědět, budou určující pro další osud samotného projektu. Sám 41

se divil, jaké věrohodné bláboly mu to plynou z úst. Když ještě ubezpečil ředitelku, že si opravdu nehledá nové místo, svolila. „Co všechno člověk neudělá pro pravdu? Dokonce i nestoudně lže,“ pomyslel si filosoficky.

Pohlédl na hodinky a zjistil, že Meg už deset minut mešká. Chyběla mu natolik, že to včera nevydržel a zašel s Bellou do její ordinace. Když ale viděl plnou čekárnu, zase tiše zmizel. Tak jí jen poslal esemesku potvrzující, že dnešní detektivní výlet do Prahy platí.

Konečně ji uviděl vycházet. Zablikal dálkovými světly, aby na sebe upozornil a vystoupil z vozu.

„Chceš řídit?“ zeptal se, když byla v doslechu.

„Dnes ne. Jsem trochu rozhozená,“ ukládala si věci na zadní sedadlo. „Povím ti to cestou.“

James vycouval z parkoviště a propletl se městským provozem na výpadovku směr Praha.

Teď už nemusel tolik pozornosti věnovat chodcům bezhlavě křižujícím vozovku a vozidlům, které se vynořovaly neznámo odkud a snažily se předjet před něj.

„Co se stalo?“ pobídl Meg k hovoru.

„Pražská zoo přišla o slonici. Lidi jsou hrozný. Zasáhlo nás to všechny,“ odmlčela se.

James trpělivě čekal, až zase začne.

„Slonice Jumbo,“ pokračovala „ráda mlsá. Vlastně mlsala,“ musela se opravit. „Jak bylo v pondělí pěkně, přišlo do zoo nějak moc dětí s pytlíkem bonbonů. Asi celé školy. Kdo jiný by mohl dopoledne ve všední den? Sloni, to se ví, loudili a děti jim házeli bonbony. Přitom je tam obrovská cedule: Nekrmit! Kdo na to dbá? Kdyby si tak uvědomili, co způsobí,“ zajíkla se. Po chvíli už věcně konstatovala. „Co se stalo. Už večer bylo Jumbě zle. V noci lehla na bok a ošetřovatel volal veterináře. Dostala projímadlo, které nepomohlo. Do rána byla mrtvá.

Nejprve si mysleli, že ji někdo otrávil. Jsou takový lidi. Pak ji pitvali a z chemického rozboru zjistili, že musela sežrat asi dvě stovky bonbonů. Ten cukr je pro slona jed. Lidi mizerný….“

„To není moc veselá historka.“

„Jumbo byla taková veselá, šikovná. Je jí škoda… Hele, mluv o něčem jiném. Třeba něco o škole.“

„Ve škole je to pořád stejné. Je květen, žáky to táhne ven a učení je jim ukradené.

Podařilo se mi vyhnout se poradě, abychom mohli jet, za cenu malé lsti. Lhal jsem plynně úředním jazykem a bylo mi uvěřeno. Spíš nebylo, ale proti úředně znějícím větám se těžko ubráníš. Víš, takové to nesrozumitelné ptydepe. To se ve prospěch vlastní sebeobrany taky naučíš. A časem nebudeš ani zvracet,“ nezvednul náladu ani James. Ale hned dodal veselejším hlasem „Jednu dobrou zprávu přece jen mám.“

„Povídej! Ať nám není tak smutno.“ Meg opravdu vypadala, jakoby se měla každou chvíli rozplakat.

„Volal jsem na ten gympl. Chtěl jsem sjednat schůzku s ředitelem. S ním jsem osobně nemluvil, ale přes jeho hospodářku jsem dostal vzkaz, že tam dnes bude a počká na nás.“

„Jen aby něco věděl. A byl ochoten nám to říct,“ vyslovila své pochybnosti Meg.

„Proč by neřekl?“

„Co já vím? Bylo by to moc jednoduché. Třeba proto.“

„Ty máš teda dneska pesimistickou,“ povzdechl si James. „Copak jsi dnes neměla v práci žádný úspěch?“

„Ale ano, celkem to šlo.“

„Já jsem se dnes dozvěděl něco nového z botaniky. Měl jsem suplování ve třetí třídě, kdy se probírají některé květiny. A dozvěděl jsem se od jedné žačky, že, a teď dávej pozor, že kopretina má květ z lístků, a některým se říká ano a některým ne. To je docela hezký, ne?“

snažil se rozveselit. „Malé děti jsou občas neuvěřitelné.“

„Nemáš ještě nějaké moudro? Myslím to dětské.“

42

„Nemysli si, že to trousí, kudy chodí. To jen když je vhodná konstelace,“ vzpomínal James. „Kolega je sbírá už několik let. Má popsaný celý sešit v tvrdých deskách. Já si vzpomenu … moc se mi líbilo tohle. Jednotka duté míry je jeden hrnec.“

Cesta jim uběhla celkem rychle. Jak je místní jméno Parukářka staré a známé už ze středověku, tak malé sídliště o několika domech, které vzniklo na pozemcích někdejšího statku a později továrny na motory, je vsazeno do staré zástavby teprve asi dvanáct let.

Gymnázium je naplněné jen díky širokému zázemí středního Žižkova rozloženého podél jižního svahu vrchu Vítkov.

Zajistili auto a vešli do budovy. Po pár schodech narazili na dveře ovládané z vrátnice.

„Dobrý den. Jdeme za panem ředitelem. Jsme očekáváni. Můžete nás pustit dál?“

Ve vrátnici seděla korpulentní dáma v letech a vlídně jim pokynula na pozdrav. Vzala telefon a oznámila návštěvu.

„Ředitelna je v prvním patře. Dobré pořízení,“ popřála jim vrátná a bzučák na zámku dveří se rozezvučel.

Ředitelnu nalezli snadno. Šlo se do ní přes kancelář hospodářek. U nich se nezdrželi, protože ředitel na ně čekal ve dveřích a zval je, ať vstoupí. Sotva se usadili, ředitel spustil.

„Tak vy máte aprobaci fyzika?“

„Ano. Matematika a fyzika,“ přisvědčil James poněkud zmaten přece jen nečekanou otázkou.

„To je báječné. Zvláště fyzikáři jsou vzácné zboží. Zrovna jednoho potřebujeme a nikdo se nám dosud na inzerát nepřihlásil. Zkoušeli jsme získat aspoň nějakého studenta v posledním ročníku matfyzu, jenže jednoho perspektivního nám vyfoukla konkurence. A váš obor, slečno? Nebo paní? Taky jste fyzikářka?“ zajímal se ředitel dál.

„Já nejsem učitelka,“ odvětila Meg.

„Škoda,“ povzdechl si ředitel. „Zaměstnal bych vás oba. A kdy byste mohl nastoupit, pane kolego?“ obrátil se cele k Jamesovi.

„To je nějaký omyl. Já nehledám místo. Jsem spokojený, kde jsem.“

„Jakže?“ překvapen vyhrkl ředitel. „Proč jste tedy přišel?“

James položil na stolek před ředitele fotku neznámé dívky, kterou nalezli v šuplíku kuchyňského stolu a fotku tabla. „Podle tabla byla tato dívka vaší studentkou a odmaturovala zhruba před dvěma lety. My bychom potřebovali vědět, kdo to je a kde bychom ji mohli najít.

Můžete nám pomoci?“ upřel na ředitele tázavý pohled.

„Ano. Předloni odmaturovala s vyznamenáním. Byla to dobrá studentka. Ale obávám se, že vám pomoci nemohu,“ odložil ředitel fotografie.

„Vy si nepamatujete její jméno? Ale snad není problém podívat se do třídního výkazu,“

navrhoval James.

„Ovšem, že si pamatuji její jméno. Laskavě pochopte, že podle zákona nesmíme předávat žádné osobní údaje o zaměstnancích ani o studentech nepovolaným osobám. Obávám se, že tu tedy problém je,“ podtrhnul ředitel a dodal „Něco jiného by bylo, kdybyste byl naším zaměstnancem. V tom případě byste, samozřejmě, byl oprávněn nahlédnout do výkazu. Takto ale ne.“

James byl zvyklý na úřednické výmluvy, ale toto přece jen nečekal.

„Vyšetřujeme vraždu a toto je svědkyně,“ ozvala se Meg.

„Vy jste od policie?“

„Nejsem, ale …“

„V tom případě promiňte!“ důrazně poznamenal ředitel. „Myslím, že naše jednání skončilo,“ a povstal.

Nezbylo, než aby odešli.

„Jak jste pořídili?“ přivítala je vrátná.

„Nepořídili.“

43

„Z toho si nic nedělejte. Náš pan ředitel už je takový. A co vlastně potřebujete?“

pokračovala v hovoru.

„Hledáme jednu dívku, co tady studovala,“ navázala Meg na konverzaci. „Ukaž přece fotku!“ vyzvala Jamese. Zkazit se nic nedá, pomyslel si a podal snímek vrátné.

„To je přece Martinka Horáková. No jistě. Sluší jí to,“ ihned ji vrátná poznala. „Počkejte, to už bude dva roky, co tu maturovala. Moc fajn děvče.“

„Konečně má jméno,“ zajásal v duchu James a nahlas se zeptal „Nevíte náhodou, kam šla studovat?“

„To nevím. Opravdu ne,“ bylo vrátné líto.

„Ani kde bydlí?“ přidala se Meg. „Dost nutně ji potřebujeme.“

„Nemohu sloužit,“ kroutila vrátná hlavou. „Počkejte. Možná by to mohla vědět Katka Vlková. Ony byly hodně nerozlučný, třebaže jsou mezi nimi dva roky. Jak bych vám ….“

přemítala, když tu přišlo pár studentů si něco nechat nakopírovat. Vrátnice totiž sloužila pro studenty také jako placená kopírka.

„Poslyš, znáš Katku Vlkovou ze čtvrťáku?“ optala se prvního zájemce.

„Neznám.“

„Zná ji někdo?“

„Já. Chodím s ní do třídy,“ ozvala se jedna studentka.

„Ukaž, co potřebuješ. Já ti to zkopíruju a ty mi mezitím Katku seženeš,“ rozhodla vrátná.

„Tak běž už!“ pobídla ji.

Fronta zahučela něco o protekci, ale vrátná to uťala „Pořadí kopírování určuju já. Má někdo námitky?“ a nikdo se už neozval. Po několika minutách se vrátila vyslaná studentka s doprovodem.

„Katko, tady ti lidé by s tebou potřebovali mluvit. Jde o Martinu. Tak buď na ně milá,“

vyzvala ji vrátná. Katka se obrátila tázavě na Meg.

„Potřebovali bychom nutně mluvit s Martinou Horákovou. Kde bychom ji mohli najít?“

zeptala se.

„To nevím,“ odvětila Katka.

„Prosím vás,“ přidal se James „Nemohla byste si na nás udělat chvíli čas. Vyšetřujeme zločin a každá maličkost nám může být k užitku.“

„Marty se něco stalo?“ polekala se Katka.

„Ne. Ona by mohl být důležitým svědkem. Co kdybychom vás pozvali na kávu? Co říkáte?“ kul železo James.

„Kávu nepiju. Dobře, tak na čaj. Teď mám ještě hodinu a pak se sejdeme …. Když půjdete dolů k tramvaji, tak narazíte na čajovnu. Tam se sejdeme ve tři, ano?“ vyhrkla Katka do zvonění a zmizela v útrobách budovy.

Čajovna 4. 5.

15:03

(středa)

Vybrali si stolek v koutu místnosti, který vzbuzoval dojem, že je nikdo jiný nebude poslouchat. Katka se zpozdila jen o tři minuty. Vstoupila a zamávala na ně. Cestou něco prohodila se servírkou a vzápětí si k nim přisedla.

„Nevadí, že jsem nám objednala jasmínový čaj?“ podívala se po nich. Zavrtěli hlavami, že nevadí. „Často a ráda sem chodím. Chodívaly jsme sem s Marty a probíraly důležité věci.

Někdy se i učily. To když bylo před písemkami.“

Katka byla drobná dívka s nakrátko ostříhanými vlasy a velkýma očima pod dlouhými řasami. A byla hodně řečná. James si pomyslel, že by to mohla být pro ně výhoda. Třeba nebudou muset klást moc otázek, bude stačit, když budou poslouchat.

44

„Tak co byste chtěli vědět? Marty byla moc príma holka. Kamarádily jsme spolu už na základce. Ani to nás nerozdělilo, že jednu dobu už byla na gymplu a já ještě ne. My jsme totiž spoustu let chodily spolu na gymnastiku. Docela se mi po ní stýská,“ vychrlila jedním dechem.

Vzduch zavoněl jasmínem a sliboval skvělý chuťový zážitek. James zamyšleně zamíchal lžičkou v šálku.

„Vy už se nestýkáte?“

Vzdorovitě pokrčila rameny. „Asi nechce. Když odmaturovala, jakoby se ztratila. Má jiný číslo mobilu. Na tom starém jen pípá, jako že neexistuje a na maily mi taky neodpověděla.

Třeba ani nestuduje a někam utekla,“ odmlčela se Katka a sledovala vlnky v šálku.

„Kam se chystala jít studovat?“ postrčila dialog Meg.

„Byla moc dobrá na biologii. Tak uvažovala, že by jí studovala pořádně. Jen nechtěla tady v Praze. Víte, ona se moc nesnášela s rodiči. Ne, že by je neměla ráda, to ne. Její táta byl takový despotický diktátor, a tak se celou dobu těšila, že bude studovat někde hodně daleko.

Vím, že si podala přihlášku na přírodovědu do Českých Budějovic. A pak na zemědělskou školu do Brna a ještě na veterinu a myslím ještě do Olomouce, taky na přírodovědu. Ale kam se dostala, to nevím. Nedala mi žádnou zprávu,“ posmutněla.

„To tak pálila mosty za minulostí?“ podivila se Meg. „Přítele neměla?“

„Měla fajn kluka. Staršího. Hodně spolu chodili na výlety. Její otec ho ale moc nesnášel, tak to měla dost napjatý. Jednu dobu se k němu chtěla dokonce nastěhovat, ale nenašla odvahu. Byla do něj hodně zamilovaná. Tak moc až zanedbávala ostatní kamarády. I mě často. Přála jsem jí ho, už pro to, co měla doma. Ale stejně mě to moc mrzelo. A mrzí,“

ztichla, aby se napila. Dva, tři doušky a hned pokračovala. „Víte, ten kluk, co s ním chodila, jí slíbil, že s ní odejde tam, kde bude studovat. To je přece úžasný, co pro ni chtěl udělat.

A věřím, že udělal. Byl to takový typ mužskýho.“

„Tys ho znala?“ využil James malé přestávky v toku řeči.

„Párkrát jsem ho viděla. Proč?“ cítila, že je něco divného v hlasu tazatele a zpozorněla.

„Myslíš, že by mohl ten muž někoho zabít? Třeba ze žárlivosti.“

„To jako Marty?“ vyděsila se Katka. „To určitě ne. Ten byl všechno jen ne násilník.

Myslím, že kdyby k něčemu došlo, musela by spíš Marty bránit jeho než naopak. O jaký zločin vlastně jde. Říkali jste, že vyšetřujete …“ a zabodla oči do Jamese.

„Jeden starý muž byl zavražděn a určitá stopa vede k Markétě Horákové.“

„Jako že ona? Tomu nevěřím a neuvěřím.“

„Myslíte, že spolu vydrželi? Jestli se s ní odstěhoval, pak se možná vzali? Jak byste to odhadovala?“ zeptala se Meg.

„Určitě se nevdala. To by musel být konec světa. Tisíckrát opakovala, že se nikdy nevdá, když viděla ten příklad u nich doma. Ale jestli spolu vydrželi? To je zajímavá otázka,“

přemítala Katka nahlas. „Chodili spolu něco přes rok před maturou a teď je to další dva roky, a jestli se opravdu odmítla vdát, on by byl spíš pro, … No, asi ne. Asi má už jiného. Víte, chtěla bych studovat psychologii, tak si čtu různý věci, a nedávno jsem četla takovou studii …“ zvedla oči ke stropu a lovila v paměti. „České ženy touží být stále zamilované a laskavost pro ně není žádná hodnota. Jé, asi jsem to trochu pomotala. Počkejte, já to najdu.“

Otevřela batůžek na jednu kšandu a vytáhla z ní knížku s názvem Sociologie a psychologie. Ukázala jim obálku a začala listovat. Našla, co hledala a začala předčítat.

„Benjamin Kuras říká, cituji: Na rozdíl od žen jiných národností skoro každá Češka téměř každého věku, i když už by měla mít rozum, pořád touží po zamilovanosti a laskavost, ať vezme čert. A laskaví muži jenom civí, odkud ty facky lítají a za co vlastně. Konec citátu,“

zavřela knížku a zase ji schovala v batůžku. „Tak jsem to ani moc nepředělala,“ vítězně na ně pohlédla.

45

„Kde Markétu najít to nevíte. Ale její rodiče by to vědět měli. Dejte nám jejich adresu,“

požádal James.

„Vím a nedám,“ z jejího hlasu zazněl strach. „Vy jste od policie, tak si ji zjistěte jinak.“

„Uklidněte se, Katko“ chlácholila ji Meg. „Nejsme od policie. Už proto ji potřebujeme od vás. Prosím.“

„Vy to nechápete. Já nemůžu,“ sklopila hlavu a zdálo se, že se snad rozpláče. Meg a James zůstali v rozpacích, co mají dělat. Naštěstí pro ně se Katka vzchopila.

„Abyste rozuměli. Když vám tu adresu dám, budete mluvit s jejím otcem. I kdyby ne s ním, tak se to stejně dozví, že jste se na ní vyptávali. A udělá jí hrozný peklo. Já jsem to jednou zažila a to jí nemůžu udělat.“

„Mlátí ji?“

„Ne, to ne. Strašně ji psychicky deptá. Říkala jsem, že se chtěla nastěhovat k tomu svému.

Ona především uvažovala, že by utekla z domova. Jenže nedokázala opustit mámu a svého milovaného psa. Tak to snášela dál.“

„Teď je ale už dospělá, mimo přímý rodičovský dosah. Co by se jí tak hrozného mohlo stát?“ konstatoval James.

„Je vidět, že si to neumíte představit. Já to zas nedokážu dostatečně věrně popsat,“

a v jejím hlase bylo cítit zoufalství bezmoci. „Víte, já ji nechci ztratit. Jsme dlouholeté přítelkyně a já věřím, že to tak bude až do smrti. Už se mi dlouho neozvala, ale určitě na mě nezapomněla. A až …. Víte, my jsme uzavřely přátelství. Ne kamarádství, ale přátelství. Přítel je, kdo o vás všechno ví a má vás pořád stejně rád. Elbert Hubbard. Co vám to povídám? Už musím jít.“ Zvedla se, batůžek si přehodila přes hlavu. „Věřte, že když se to dozví její otec, že ji někdo hledá, tak to šeredně odskáče. A když se dozví, že jsem to byla já, bude po přátelství.“

„Vám na ní záleží, že?“

„Záleží. Díky za čaj.“ Otočila se a byla pryč.

„Co ty na to?“ přerušila po chvíli Meg ticho. Po odchodu Katky strávili několik minut v tichosti. Každý z nich se snažil vstřebat všechno to, co jim Katka řekla. Čaj krásně voněl i chutnal. A tak relaxovali, než Meg pocítila potřebu ticho přerušit.

„Má ráda citáty. Taky jsem je kdysi sbíral.“ odpověděl James.

„A jinak?“

„Přece pokračujeme v pátrání, Meg. Najdeme ji a pak uvidíme.“

„Pokračujeme. Dobře. Ale jak?“

„Já jen vím, že toho nemohu nechat. Musím najít jeho vraha. Je to hloupé, iracionální. Asi mi soused nějak přirostl k srdci,“ odvrátil se James a vzdorně civěl oknem na protější dům.

Meg vztáhla ruku a lehce se dotkla té jeho. James si dal na čas, než zareagoval. Pak ale jeho ruka sevřela pevně tu, která byla ještě před chvílí navrch.

„Zkusme pouvažovat,“ pohlédl Meg do očí, aniž ruku pustil a jeho hlas zněl zase rozhodně. „Máme čtyři vysoké školy, a na jedné z nich nejspíš studuje. Stačí vypátrat na které. Buďme rádi, že jich není víc.“

„A co když nestuduje?“

„To bude blbý,“ konstatoval. Ruku už nedržel tak pevně, jen ji něžně občas pohladil. „Já myslím, že studuje. Mluví se o ní jako o chytré dívce a nedobrých vztazích v rodině.“ Meg ruku stáhla, protože se jí to zdálo neslučitelné s obsahem hovoru. James si povzdychl a začal kantorsky vysvětlovat.

„Kontroluj mě, prosím. Kdyby nestudovala, pak by se musela vrátit domů do Prahy, a o tom by Katka určitě věděla. Nebo by to znamenalo, že z domova utekla, a pak by se nám pátrání moc zkomplikovalo. Takže bude rozumnější, když budeme předpokládat, že studuje.

To se máme čeho chytit.“

46

„Jak šalamounské,“ ironizovala Meg Jamesovu úvahu. „To budeme objíždět všechna ta města?“

„Dík za to my,“ usmál se potěšeně James a napětí, které začalo narůstat, se rozplynulo. „Já bych to nejprve zkusil na dálku. Někoho se zeptat. Třeba poslat dotaz mailem na studijní oddělení těch fakult. Pěkně, prosím, nestuduje u vás Martina Horáková?“

„To je dobrý,“ přitakala Meg.

„Já nevím. Obávám se, že nám úředníci na tohle neodpoví,“ zesmutněl James. „Navíc si musíme uvědomit, že záporná odpověď nám toho moc neřekne. Jen to, že odpovídající ji nezná. Potřebujeme kladnou odpověď.“

„Pokud si z nás neudělají legraci.“

„Přesně. Vidím, že jsi přijala mé pesimistické brýle.“

„To bych nerada. Poslyš, Jamesi,“ změnila téma „říkal jsi, žes učil na několika gymnáziích. Proč jsi z nich odešel a učíš na základce. To je přece o stupeň níž.“

„Níž to není. Jen je to víc o výchově a méně o odbornosti předmětu.“

Zahleděl se Meg do očí. Ta s nimi neuhnula a nadále vysílala směrem k Jamesovi své otazníky.

„Tak dobře,“ podlehl James. „Když jsem dostudoval, bylo manželství mých rodičů už dávno v troskách. Máma se jako upřímná katolička nechtěla rozvést, a tak otec se jednoho dne sebral a zmizel. Už jsem ho nikdy neviděl. Máma na tom se zdravím nebyla zrovna nejlíp. Za války pracovala jako služka v jedné zbohatlické famílii, co koketovala s německými okupanty. Moc o tom nechtěla mluvit, ale užila si tam bití, zimu a hlad,“ povzdychl si a přerušil tok řeči. „Nemůžu se zbavit dojmu, že si zažila ještě něco hroznějšího. No,“

vymanil se z melancholie a pokračoval už věcně. „Po válce se jako nekvalifikovaná potloukala v různých zaměstnáních. V prádelně, na stavbě, kdoví kde všude. Po čase si vzala mého otce a narodil jsem se já. Táta věčně nebyl doma a mámu pamatuju, jak po nocích šije rukavice. Teprve později jsem se dozvěděl, že jí táta nedával skoro žádné peníze na domácnost. Zkrátím to. Byla hodně nemocná, až to bylo zcela neúnosné a jediné, co jí mohlo prodloužit život, bylo žít na vesnici. Tak jsem koupil ten domek v Hilíně a našel si práci v místě. Máma si to tam užila ještě další čtyři roky, za což jsem osudu vděčný. No a pak nějak jsem už zůstal.“

„A to jsi nechtěl jít zase učit na nějaké gymnázium?“ podivila se Meg.

„Jednu chvíli jsem na to pomýšlel. Jenže pro člověka je od úmyslu k činu hodně daleko.

Nakonec jsem si říkal, co je pro učitele nejvyšší vyznamenání? Když nějaký jeho žák je v životě úspěšný. Jako třeba Honza Cihelka. Toho jsem učil tři roky, byl jsem i jeho třídní.

Šel na gymnázium a za mnou chodil někdy na radu v matice a někdy jen tak. Loni odmaturoval s vyznamenáním a teď studuje na přírodovědě v Budějicích. Sakra!“ docvaklo Jamesovi poznání. „Svět je malý. Honza nám může zjistit, jestli Martina Horáková studuje v Budějovicích nebo ne. A tomu lze věřit.“

„Nechci tě honit, ale asi bychom měli už jet. Od pěti mám službu v ordinaci,“ připomněla Meg.

A tak zaplatili a opustili čajovnu. Vrátili se k autu, nasedli a bez úhony opustili Prahu.

Cesta jim rychle uběhla a přijeli právě včas. Před ordinací postávala stařenka a v náručí držela pudla, který se celý třásl.

„Vidím, že máš klienta, tak nebudu rušit,“ řekl James, když starou paní uviděl. „Ostatně čeká na mě Bella.“ James by rád udělal víc, ale prostory auta mu to nedovolily. Aspoň chytil Meg za ruku do svých obou, ještě než vystoupila, aby se rozloučil. „Bylo mi s tebou dobře.“

„Mně s tebou taky.“

Meg vystoupila a odebrala se ke dveřím ordinace.

„Paní doktorko, moc prosím, pomozte mému pejskovi,“ slyšel James, když otáčel auto.

Zamával Meg, ale ta se už věnovala jen své klientce.

47

„Co ho trápí?“ účastně se zeptala a zároveň odemykala vchod.

„Udělala se mu boulička. Asi nádor,“ popotahovala paní.

„Hned se na to podíváme,“ otevřela Meg dveře do čekárny. Rychle se převlékla a zvala návštěvnici do ordinace.

„Položte mi ho tady na stůl, ať ho mohu prohlédnout. Tak kde má tu bulku?“

„Tadyhle za uchem. Ráno tam ještě nebyla…“ prosebně zírala paní na Meg. Ta rozhrnula zvířeti srst a spatřila klíště úctyhodných rozměrů.

„Je to jen klíště. To nic není, buďte klidná. Hned ho vyndáme.“ Meg to netrvalo ani minutu a klíště bylo hozeno do biologického odpadu.

„Jenom klíště?“ nevěřila paní. „Já už špatně vidím. Já myslela, že je to rakovina.“

Meg ranku vydezinfikovala jódovou tinkturou a pejska vrátila paničce.

„Děkuju, paní doktorko.“ Meg slyšela, jak do čekárny vešel další zájemce.

Rapidice 5. 5.

18:12

(čtvrtek)

James popíjel ve veterinární ordinaci kávu. Seděl s Meg jako obvykle u psacího stolu a odpočíval. Meg před chvílí ošetřila asi šestiletou fenu kolie Anitu. Přišla s ní panička celá nešťastná, že Anita začala kulhat a vůbec, že poslední dobou nějak špatně chodí.

Diagnóza byla jednoduchá. Anita měla přerostlé drápy.

„Paní Nováková, že vy s Anitou chodíte málo ven. Má přerostlé drápy a to jí způsobuje velké bolesti při chůzi. Proto to kulhání.“

„To víte, mám svou práci a času není mnoho. Ale ven s ní chodím. Dokonce každou sobotu děláme půlhodinovou procházku po lese.“

„V lese je dost měkký povrch. Pes potřebuje běhat po něčem pevném a hrubém, aby se drápy přirozeně obrušovaly. Tohle je už moc. A zároveň ošetřím zuby. Vidíte ten zubní kámen? Takže jí musím dát narkózu, aby jí to tolik nebolelo. Podržte mi ji.“

Meg Anitu převážila a natáhla do injekce potřebnou dávku přípravku. Anita za chvíli usnula a bylo možné se dát do práce.

„Podívejte se, jak se jí roztahují prsty, protože drápy jsou moc silné a nemají místo.“

„To mě mrzí. To jsem nevěděla. Víte, já jsem psa nikdy nechtěla, ale když tchýně zemřela, neměla jsem to srdce dát Anitu pryč. Nějak jsem si na ni zvykla. Já nejsem žádná chovatelka.“

„To ani být nemusíte. Stačí se k ní chovat jako k sobě. Taky potřebujete čas od času ostříhat nehty, strhnout zubní kámen, a tak. Přišla jste ještě včas. Když se to nechá dál zarůstat, pak dochází k deformaci prstů, tlapy a nakonec někdy i celé končetiny,“ nezdržela se Meg poučování a přitom hbitě pracovala s kleštičkami. Zvládla to bez zástřihu jako opravdová profesionálka.

„Teď ještě ten zubní kámen,“ vyměnila Meg nástroje. „Podržela byste, prosím, tlamu otevřenou? Děkuji. Kupodivu nemá zánět dásní. To je dobře,“ prohlásila Meg po zevrubné prohlídce dutiny ústní. Kdyby se něco takového objevilo, třeba krvácení, vydezinfikujte ji třeba roztokem hypermanganu. Dobrý je také heřmánek,“ a dala se do práce.

„Já raději přijdu za vámi, paní doktorko,“ ujistila ji klientka.

„Jistě. To můžete. Ááá, už se nám probouzí,“ rychle Meg dokončila všechny úkony.

„Hotovo.“

Anita otevřela jedno oko a protočila ho tak, aby zrakem obsáhla, co největší prostor.

Nadzdvihla hlavu a uviděla svou paničku. To už zaplácela ocasem o stůl a vyskočila na všechny čtyři.

„O srst se staráte dobře, to je vidět.“

48

„Češu ji každý večer při zprávách v televizi. To je vám zajímavé. Na některé politiky se vždycky rozštěká a jiné snáší dobře. Myslíte, že je opravdu rozeznává?“ uplatnila svůj postřeh paní Nováková.

„Když to tak pozorujete, tak asi ano. Obecně to říct nelze. Třeba má Anita zvláštní nadání,“ polichotila Meg své návštěvnici a podala jí účet za práci.

Paní Nováková účet vyrovnala se zaokrouhlením nahoru. „Byla jste moc šikovná. Zbytek máte jako příspěvek na ordinaci. Děkujeme.“ Anita i její panička se hrnuly ke dveřím čekárny. „Máte tu dalšího pacienta. Nashledanou.“

Vešel James a Bella.

„Něco je s Bellou?“ polekala se Meg.

„Nic jí není. Jen tě jdeme navštívit.“ Z ruky, co měl dosud za zády, vykouzlil kytičku fialek, kterou jí podával na přivítanou. „Nikdo tu nečekal, tak jsem si říkal, že budeš sama, a že ti tedy službu trochu zpestříme.“

„To jste hodní. Ráda vás vidím,“ vzala si fialky a strčila je do kádinky. „Dáš si kafe?“

„Moc rád,“ přitakal James a rozhlížel se po ordinaci. „Zdá se, že se tu nic nezměnilo.“

Meg se pobaveně zasmála. „S čím přišla ta dáma jak ze žurnálu?“

„Její fenka měla přerostlé drápy. Už to hodně vadilo. A taky jsem strhávala zubní kámen.

Tady máš kafe,“ položila hrnek na psací stůl a Belle dala do misky trochu vody. „Je něco nového? Ozval se ten tvůj žák z Budějovic?“ Na Meg bylo znát, že ji pátrání zajímá a ráda by dělala rychlé pokroky.

„Vždyť jsem mu sotva dneska stačil poslat mail,“ překvapeně reagoval James. „Teprve včera …“ ozvalo se zaklepání.

„Viděla jsem tě naposledy, … no jo, včera! Stejně mi to přišlo nějaký moc dlouhý.“

Mezitím, co mluvila, vstala a došla ke dveřím, které otevřela. Za dveřmi stála uplakaná holčička a v náručí nesla štěně s krvavou tlamou.

„Pojď dál. Co se stalo?“

Za holčičkou vešla její matka. „No, pověz paní doktorce, co provedl. Dobrý den, pane učiteli,“ pozdravila, když si ho všimla. „No tak, Vendy, bude to?“

„Pokousal ježka,“ bylo sotva rozumět přes slzičky a popotahování.

„Podíváme se na něj. Polož mi ho tady na stůl, ano? A přidržuj mi ho, aby se nebál. Jak se jmenuje? Děláš to výborně.“ Vendulka stála s rukou na štěněti a plakala dál. „To nic není.

Nemusíš tolik plakat. To se mu rychle zahojí,“ chlácholila ji Meg.

„To zvíře je hrozné. Žere, na co přijde. Venku jsou to žížaly, škvoři, teď už i ježci. Když vidím, jak třepe s botou nebo panenkou. Doma už zničil, kde co, a já ho nechci. Nechte si ho tady.“

„Je to velšteriér, lovecký pes, tak se nedivte, paní Slámová. To je hodně živé zvíře, takové hyperaktivní. Měla jste si pořídit něco klidnějšího,“ komentoval to James.

„Já si ho nepořídila. Manžel ho odněkud přinesl. Nějaký zákazník mu ho dal pro děti a Vojta ho vzal. Myslela jsem, že to snad půjde, když se Vendy tak líbil. Ne! Nejde to.

Nevydržím to,“ obrátila se na Meg. „Nechte si ho. Dejte ho někomu. Ale já ho odsud už nevezmu.“

Meg psa ošetřila a pozorovala nešťastné děvčátko.

„Já nejsem zvířecí útulek. Tady ho nemůžete nechat. Tohle je ordinace.“

„Mám ho tedy přivázat venku ke stromu?“ vyjela paní Slámová s nahromaděnou frustrací.

„Jen klid. To samozřejmě ne. Já se o něj postarám,“ prohlásil James a Meg se po něm udiveně podívala, jako že nevěří vlastním uším.

„Jak se jmenuje, Vendulko?“ obrátil se James k holčičce.

„Denny.“

„A necháš mi ho? Víš, já bych ho dal jednomu klukovi. On je moc smutný. Žije u dědečka a babičky. Tátu vidí jen večer a celý den se cítí opuštěný. Myslíš, že by mu Denny udělal 49

radost?“ Vendulka kulila na pana učitele oči s rozšířenými zorničkami a lehce přikyvovala.

„Jestli proti tomu nic nemáte, paní Slámová, tak bych ho takto předal.“

„To je v naprostém pořádku. Když to dokonce někomu udělá radost, …“ a obrátila se k dceři. „Dej Dennyho panu učiteli a jdeme.“

Vendulka pomalu a nerada přistoupila blíž a James si z její náruče Dennyho převzal.

Denny se mu hned sápal na obličej, že ani nestačil uhýbat. Bella dosud ležela nevšímavě pod umyvadlem, ale teď přistoupila ke svému pánovi a dožadovala se jeho pozornosti. Strkala mu hlavu do klína a James jednou rukou drbal Bellu za ušima a druhou se snažil udržet Dennyho v dostatečné vzdálenosti od svého nosu.

„Sluší vám to, pane učiteli,“ zaslechl pobavený hlas. „Nashledanou.“ A pak už jen zaklaply dveře čekárny a obě, matka a dcera, zmizely.

„Opravdu ti to sluší. Hotový psí táta,“ smála se Meg. „Polož ho na zem. Snad nestihne nic zničit.“

Denny se ocitl na zemi a bleskurychle proběhl celou ordinací. Zastavil se u misky s vodou a napil se. Bella se posadila u Jamesových nohou a pozorovala psího kluka. Ten, k velkému překvapení všech, se přiblížil k Belle, lehl se vedle ní a usnul. Bella se jen ohlédla, olízla ho jazykem a opět si položila hlavu na tlapky.

„Hádám, že máš nějaký plán,“ poznamenala Meg. „Jinak nevím, jak bys to dělal. Bella je vyrovnaná se životem, ale tohle mládě potřebuje dohled a pořádný výcvik.“

„Já vím. Nechat si ho nemohu. Ale ta situace mě inspirovala. Třeba to vyjde. Je tu jeden třináctiletý kluk, kterého máma opustila a moc ho to sebralo. Možná mu pomůže psí terapie.

Jen jestli to otec dovolí. Hned mu zavolám.“ James vytáhl notýsek, chvíli se v něm přehraboval a pak začal mačkat čísla na mobilu. „Když se setkám s nějakým problémovým žákem, vždycky si píšu nějaké spojení. Člověk nikdy neví. Dobrý večer. Tady učitel Daneš.

Pane Chládku, mluvili jsme spolu asi před třemi týdny. Možná bych měl něco, co by mohlo Láďu dostat aspoň trochu z jeho zoufalství.“

„Poslouchám,“ ozvalo se s nadějí ze sluchátka.

„Já to vidím tak, že potřebuje spoustu lásky. Vy mu ji, samozřejmě, dáváte, ale přece jen nejste pořád doma a vaši rodiče jsou už v letech a potřebují spíš klid.“

„Jistě. Máte pravdu.“

„Třeba se mýlím, ale kdyby se Láďa musel o někoho starat a ten někdo ho bezmezně obdivoval a miloval, mohlo by mu to pomoci.“

„Jak to chcete zařídit?“

„Co kdyby dostal štěně. Souhlasil byste s tím? A bylo by to možné u vašich rodičů?“

„Rodiče by námitky neměli. Vy myslíte, že by to pomohlo?“

„Nejsem psycholog, ale myslím, že ano.“

„Dobře. Tak já se po nějakém poohlédnu.“

„Nemusíte. Já vám volám proto, že tu jedno volné štěně zrovna mám. Jeho majitelka se ho právě zbavila. Odvrhla ho. A já jsem si vzpomněl na Láďu. Musíte se rozhodnout hned. Jinak ho budu nucen dát do útulku.“ Na druhé straně se rozhostilo ticho. „Když přijdete hned do veterinární ordinace, můžete si ho rovnou vzít domů.“

Bylo slyšet, že v pozadí někdo mluví, ale nebylo rozumět. Posléze se opět ozval pan Chládek: „Pane učiteli, říkal jsem to Láďovi, ale je stejně apatický jako v poslední době. Tak nevím.“

„Dostaňte ho sem. Až ho uvidí, třeba změní názor. Třeba si padnou do oka. Neváhejte. Za pokus to rozhodně stojí.“

„Tak jo,“ ozvalo se po chvíli. „My se tam do čtvrthodiny dostavíme. Ale nic nezaručuju,“

ukončil hovor nešťastný otec nešťastného kluka.

„Ty jsi ale intrikán. Čekáš, že kluk neodolá stejně jako to štěně, viď?“

50

„Jako když matka uvidí své právě narozené dítě,“ přitakal potutelně James. „Toho kluka je mi líto, a jestli to zabere, budu jen rád. A co my?“ převáděl řeč jinam. „Co děláš o víkendu?

Nepojedeme někam na výlet,“ upřel tázavé oči na Meg. „Zašoféruješ si, zatrénuješ, uvidíš něco nového, …“

„A co s toho budeš mít ty?“ přijala hru.

„Že budu s tebou. Stejně nemůžeme dělat nic jiného než čekat na odpověď. Honzovi jsem mailoval. A na zbývající tři školy taky, na studijní. Máme pauzu. Tak, co? Pojedeme?“ lákal ji všemi tóny svého hlasu.

„Neměli bychom raději prohledat tu půdu, jak si už dlouho slibujeme? Třeba tam něco najdeme.“

„I na to jsem myslel. Jenom … Být s tebou sám na půdě je lákavé“, pronesl mlsně jako kocour, „ale já bych chtěl být s tebou taky jinde než jen na špinavé půdě. Tak jsem si myslel, že bychom v sobotu mohli vyjet do světa a v neděli pátrat v jeho domku.“ Už byl zase jako romantický student.

„Měl jsi být hercem. Střídáš role, tři v jedné větě,“ znělo napůl pobaveně napůl obdivně.

„Stupínek je jeviště a kantor musí být herec. Jen role není předem napsaná. Tu zná jen rámcově. Podobně jako komediant v komedii del’arte. Zbytek je namáhavá improvizace.

Přičteš-li k tomu věčné opravování testů, písemek a domácích úkolů, máš chudáka učitele živě před sebou.“ Svou řeč doprovázel bohatou gestikulací a skončil jako zmoklý strašák do zelí. Meg se smála a paprsky štěstí jí šlehaly z očí.

Ozvalo se zaklepání a pomalu se otevřely dveře. V nich se objevil pan Chládek a před sebou postrkoval syna Láďu. Hluk, který přece jen svým příchodem udělali, probudil Dennyho, který se protáhl a šel očuchat příchozí. Bella jen pozvedla hlavu, zhodnotila situaci a zase oči zavřela. Láďa stál s hlavou sklopenou a nejevil žádné zvláštní známky zájmu o své okolí.

James vytáhnul z koše inzertní noviny a zmuchlal je do koule, kterou hodil po štěněti. To začalo okamžitě kouli honit po místnosti. Nakonec ji dostrkalo před Láďu a začalo na něj vyskakovat. Láďa nic, jen papírovou kouli odstrčil od sebe. Denny okamžitě po ní vyjel a dovlíknul ji před chlapce, posadil se a zbožně na něj hleděl s vrtícím ocáskem. Když se kluk nehýbal, začal Denny na něj opět vyskakovat, až se dočkal. Láďa kouli odkopl. Denny celý výstup opakoval a Láďa začal reagovat čím dál rychleji. Konečně vzal Dennyho do náruče a ten ho plný vděčnosti celého oslintal. Všichni si oddychli a uvolnili se.

„Jmenuje se Denny,“ řekl James. „Potřebuje mámu a tátu v jednom. A potřebuje výcvik.

Rád bych ti ho svěřil, Láďo, jen od tebe chci slyšet slib, že se o něho budeš dobře starat.“

Láďa pořád držel štěně v náruči a jen něco zamumlal do jeho chlupů.

„Promiň, Láďo, ale chci slyšet jasný chlapský slib. Jinak ho budu muset svěřit někomu jinému. Slibuješ, že se o něho budeš dobře starat?“ trval na svém James.

Láďa zvedl hlavu a podíval se na Jamese. „Budu.“

„Budeš ho cvičit?“

„Ano. Můžu si ho nechat?“

„Chci slyšet: Slibuji,“ byl James neoblomný.

„Slibuji,“ dostal Láďa namáhavě ze sebe.

„Děkuji. Teď je, Láďo, tvůj. Když ho bude něco bolet, přijď s ním sem za paní doktorkou.

A běda, když uslyším, že mu něco chybí.“

„Možná, že jste na to kápl. Jsem vám vděčný,“ ozval se chlapcův otec. James vstal a podal mu ruku, která byla ihned přijata.

„Kdyby se něco zvrtlo, dejte vědět.“

„Tak jdeme, kluci. Děkuji, paní doktorko. Nashledanou.“

Chládkovi odešli a James s Meg a Bellou opět osaměli.

51

„Musím říct, žes byl úžasný,“ projevila svůj obdiv Meg. „Tak to uděláme, jak jsi navrhoval. V sobotu výlet a v neděli pátrání.“

„Ten výlet bude s Bellou. Nemohu ji nechat samotnou. Snad ti to nevadí.“

„Jsem veterinářka, ne?“ připomněla. „Mně zvířata nevadí. A kam to bude, abych se mohla těšit?“

„Co bys řekla rezervaci Soos? Zjistil jsem si, že se tam může i se psy.“

„To neznám.“

„Aspoň bude nějaké překvapení.“ James vstal, přistoupil k Meg a objal ji. „Děkuji, žes pozvání přijala.“ Odpovědí mu byl konečně polibek na ústa a nikoli za ucho jako dosud.

„Tak už běžte“, vymanila se Meg z jeho rukou. „Musím tu ještě poklidit a něco sepsat.

Uvidíme se v sobotu.“

„Až?“ protáhl James.

„Ráno v osm,“ vyhazovala je oběma rukama z ordinace.

Cheb

7. 5.

11:02

(sobota)

Právě přešla nejhorší sprška, a tak vystoupili, přestože voda nepřestávala padat. Bella šťastně proběhla okolními loužemi. Ovšem není se co divit, vždyť zlatý retrívr je vodní pes, že? Oblékli pláštěnky a vykročili.

Vyjeli podle plánu v osm ráno a propletli se místními silničkami na dálnici D5 směrem na západ. James v duchu bojoval s obavami, jak si Meg bude počínat na dálnici, na žádné dosud nejela, natož takovou štreku, ale s úlevou zjistil, že je na ni naprosté spolehnutí. Plzeň objeli díky konečně otevřenému obchvatu. James neměl jistotu, zda opravdu bude už průjezdný, neboť projíždět městem se mu nechtělo. Měl s tím v minulosti potíže. Naštěstí jízda proběhla docela hladce. Asi dva kilometry obchvatu se ještě dostavovaly a muselo se jet po provizorní komunikaci, ale i tak to byla paráda.

Auto řídila v rámci tréninku Meg a šlo jí to velmi dobře. James seděl jako spolujezdec a mezi nohama mu seděla, ležela a všelijak se vrtěla Bella. Jízdu snášela jako obvykle dobře a klidně. Jen čas od času čumákem vrazila do autorádia a změnila naladěnou stanici. Jamesovi se nepodařilo odpoutat se od řidičských návyků, tak spolu s půvabnou řidičkou sledoval dopravní značky a občas se neudržel, aby neradil. Meg to snášela jako nutné zlo a svým způsobem byla ráda, že v tom není sama. Přece jen nebyla tak vyježděná a chyba v řízení by mohla být osudná. James se nachytal, že občas šlape na neexistující brzdový pedál nebo přidává plyn. To byl takový jeho nepřiznaný tik. Přitom vysoce oceňoval, jak rychle se Meg zacvičila a nešetřil chválou nad jejím řidičským výkonem. Doufal, že to Meg zvyšuje řidičské sebevědomí a že ji to snad aspoň trochu těší. Faktem je, že mu nijak nedávala najevo ani kladné ani záporné pocity.

Na exitu 128 sjeli na silnici směr Mariánské Lázně. Cesta teď vedla na sever. Dopolední slunce pálilo Jamese do pravé ruky a Bella začala být neklidná. Tak odbočili z trasy u Kynžvartu a udělali si krátkou přestávku. Zámecký park je přivítal temnou oblohou.

Jednopatrový zámek postavený do písmene U a čerstvě rekonstruovaný zářil svou světlou omítkou na pozadí tmavých oblaků a temné zeleně. Zatím nepršelo, jen hrozilo. Tak udělali jen pár fotografií a krátce protáhli všichni tři svá ztuhlá těla.

Po dalších dvaceti kilometrech je přivítal Cheb prudkým deštěm. Zaparkovali pod hradem v nějaké úzké uličce a čekali, až se to nejhorší přežene. Pohled z auta na hrad nebyl zrovna potěšující. Hradní zdi se tyčily do výšky, která byla prodloužena ještě travnatým návrším.

Cihlové zdi měly na mnoha místech rozsáhlé výpadky, jako když chybí kusy masa. Ještěže zdi jsou tlusté, a tak jde, svým způsobem, jen o povrchové rány. Spodní kamenná část touto 52

leprou netrpí. Mezi stromy ve stráni stála boží muka bez obrázku, jen se sloupkem ozdobeným krásným tesaným krajkovím spletených prutů. Ovšem, co nebylo z kamene, to už bylo nenávratně pryč.

Začali stoupat vzhůru k hlavní bráně. Po chvíli zjistili, že se pohybují po dně někdejšího vodního příkopu, z něhož dnes vedly vzhůru schody. Příkop byl překlenut dřevěným mostem, který vedl z trojúhelníkového náměstí přímo do pevnosti, ve kterou se hrad proměnil někdy v 17.století. Hned za bránou se tyčila pověstná románská Černá věž, která je černá nejen podle jména, ale i podle barvy. Vlastní hrad je více méně zřícenina, a protože je nijak zvlášť nezajímali vystavená děla, do hradu nevešli. Také fakt, že Bella by musela zůstat sama před branami, je od vstupu odrazoval.

Meg zaujal prkenný plot v blízkosti mostu, přes který přepadával trs krásných žlutých květů. V šedi plotu a hradeb květy zaháněly i nepříjemné pocity z mrholení, které naštěstí pomalu ustávalo.

Od Chebského hradu se vydali k monumentálnímu chrámu sv. Mikuláše a dále na hlavní náměstí Krále Jiřího z Poděbrad. James si matně pamatoval zchátralé omítky a celé budovy, kdy Cheb navštívil jako mladík. Teď byl mile překvapen renovovanými fasádami v zářivých barvách. Špalíček vystupující do náměstí ho fascinoval novým kabátem, v němž výrazně vystupovaly trámy hrázděné stavby. Byl vděčný osudu, že má s sebou průvodkyni, které se mohl svěřovat se svými pocity překvapení a úžasu. Prošli se celým náměstím a obdivovali zachovalost a krásu měšťanských domů ze středověku. Nikam nevešli, ani dům, kde byl zavražděn vojevůdce Valdštějn je nezlákal. Teprve na konci náměstí neodolali pozvání restaurace Hvězda. Však byl čas k obědu.

První, co udělali, když vešli, zeptali se, jestli můžou dovnitř se psem. „Je velmi hodná a poslušná. Lehne si mi k nohám a tam zůstane,“ přesvědčoval James mladou servírku.

„Jé, ta je krásná. Tak dobře,“ dostal svolení.

Místnost byla asi třikrát delší než širší. Uprostřed delší strany vévodil velký krb s připravenými poleny a plápolajícím ohněm. Protější strana byla prošpikována pěti okny vedoucími na náměstí. Bytelné stoly a lavice umístěné kolmo k oknům měly krásnou hnědou barvu starého udržovaného dřeva. Ozdoby ve stylu doby Valdštějna celkový ráz místnosti vhodně doplňovaly.

Nebyli tam sami, ale nelze říct, že byla místnost přeplněná. Minuli obsazené stoly a objevili dokonce jeden zcela volný. Zřejmě volný nebyl ještě před chvílí, protože se na něm nacházelo použité nádobí a nějaké noviny v rámu. Přesto se usadili a nádobí přisunuli tak, aby jej mohla obsluha snadno odnést. Ta se objevila kupodivu rychle a zjednala nápravu. Meg vzala rám s novinami, že ho pověsí, když ji James zarazil.

„Půjč mi to, prosím tě.“ Meg mu noviny podala a on se zahleděl na poslední stranu.

„Tady je výzva,“ citoval udiveně, „aby se přihlásili všichni, kteří mají pohledávky za firmou IT Vojtěch Sláma, a uplatnili je v řízení o konkurzu.“

„Co má být?“ nechalo to Meg chladnou.

„Já nevím, jestli je to shoda okolností,“ otočil James noviny a pátral po datu vydání.

„Nějaké staré. Z února,“ zašpital si polohlasně. „Víš, pro školu občas dělá Vojtěch Sláma servis na počítačích a občas si škola něco od něj koupí. Dělá to pro celé Rapidice. Všichni ho totiž mají za velkého guru. Jeho manželka s dcerkou přinesla to štěně, že ho nechce.

Vzpomínáš?“

„Jistě. Krásný velšteriér.“

Přerušila je servírka, která přinesla jídelní lístek. A k němu misku s vodou, kterou postavila ke zdi v jejich blízkosti. „To je pro vaši fenku.“

„Jen čistá voda?“ otázal se James.

„Ovšem. Taky mám psa, šeltii. A vy si dáte k pití?“ zněla odpověď. Tak si objednali sodu s odkazem, že jsou řidiči.

53

„Je to divný,“ navázal James, když obsluha zmizela. „Jestli je to ten samý, měla by být škola opatrná.“

„Ta nafoukaná ženská nevypadala na to, že je v konkurzu,“ namítla Meg.

„To mě právě mate. Navíc tohle je nějaký místní plátek. Chebský zpravodaj. A ještě ke všemu starý,“ uzavřel James debatu. „Buď tak hodná a pověs to. Díky.“

Obratem tu byla servírka s pitím a chtěla objednávku jídla. Meg si vybrala krůtí roládu s nádivkou, restovanými brambory a červenou řepou. James dal přednost pečenému candátu na víně s americkými brambory a zeleninovou oblohou a k tomu si dal na vrh rajčatový salát.

„Kdysi v pravěku dějin,“ začal James vyprávět, „jsem dělal vedoucího na dětských táborech. Jednou jsme se domluvili my vedoucí, že se v září sejdeme a půjdeme do Čínské restaurace na pravou čínu. Dnes je všude spousta takových stánků, ale tenkrát byla jen jedna ve Vodičkové ulici a jen na předem provedenou rezervaci. Abys měla představu.

U sousedního stolu si objednali jako dezert karamel. Říkal jsem si, asi nějaký zmrzlinový pohár, jenže jim donesli doslova rozpuštěný cukr a misku s vodou. Namáčeli nějakou hůlku do cukru a ono se to táhlo a tvořilo to dlouhé ostny,“ zasmál se té představě. „Jídelníček byl plný naprosto nepochopitelných výrazů, a tak jsme se rozhodli, že si každý objedná něco jiného a ochutnáme všechno. Bylo nás pět, tak že sníme pětinu porce a pošleme talíř kolem dokola.“

Servírka přinesla oválné talíře pokryté naaranžovaným jídlem a popřála jim dobrou chuť.

Oči se topily v té pastvě a sliny se zbíhaly přesně podle pouček akademika Pavlova.

„To tvoje vypadá taky báječně.“ Ani nevěděli, který z nich to vyslovil dřív.

„Uděláme to stejně. Co říkáš?“ navrhla Meg. James se tvářil poněkud natvrdle, a tak upřesnila: „Každý sníme půlku porce, a pak si to vyměníme,“ zkoumala jeho obličej.

„Dobrý nápad,“ prohlásil, když mu to došlo. „Jak to vidím, mám chuť na obojí. Ať žije tradice,“ a pustil se do své porce.

„Krůta je báječná, bude ti moc chutnat,“ pochvalovala si Meg, když přistrkovala talíř na druhou stranu stolu.

„Až na kosti je to lahoda,“ varoval její spolustolovník.

Dál už nemluvili, jen obsah talířů přemisťovali do svých útrob.

Velmi si pochutnali, což dali hlasitě najevo při placení. „Děkuji za Bellu. Jste laskavá.“

Servírka se jen polichoceně uculila a sbírala nádobí se stolu.

Vyšli a opět se ocitli na náměstí. Jejich dnešní cíl byl jinde, a tak se vraceli k opuštěné Fábii. James neměl rád, když se musel vracet po vlastní stopě, a tak volil jinou cestu. Minuli divadelní budovu, knihovnu, a když míjeli františkánský klášter, zlákaly je zahrady, které k němu patřily. Aspoň nakoukli do upraveného prostoru, který připomínal libosad velikosti malého náměstí. Protože hned u vchodu byla značka zákaz vstupu psů, konstatoval James, že aspoň nemají důvod se tu zdržovat.

K autu došli bez problémů. Nasoukali se do něho a vyjeli. Meg si opět nenechala řízení vzít a James dělal navigátora. Bella odpočívala mezi jeho nohama a jako jediná z cesty nic neviděla. James si sice pletl tu a tam levou a pravou stranu říkajíc něco jiného než ukazoval, ale nakonec se bez nehody vymotali ze spleti městských ulic a exitů z rychlostní silnice.

Jaké bylo jejich překvapení, když na cestě k rezervaci narazili na poutače k motýlímu domu. Měli to při cestě, a tak neodolali a zastavili. Bella připoutaná vodítkem k autu musela zůstat hlídat vozidlo a oni dva vstoupili dovnitř.

Už vstup z předsíně do hlavního sálu byl ve znamení motýlů. Prosklené dveře obsahovaly falešné vitráže s kresbami motýlů na průhledných samolepkách. Spodní místnost s pokladnou pak byla plná krabic s vystavenými napíchnutými motýlími krasavci. V jistém smyslu to připomínalo muzeum, pravda, s prodejem suvenýrů. Motýli na hrnečcích, na vázičkách, jako přívěsky ke klíčům, jako umělá mávátka k dětským hrám nebo je přimíchat mezi proutí rozkvetlých kočiček. Jako dekorace na záclony, či keramické zrůdičky v podobě těžítek.

54

A motýli to nebyli ledajací. V hranatých krabičkách se nabízely i obrovské exempláře exotů z Afriky.

Místnost v patře byla zařízena jako přírodní oáza subtropů. Vcházelo se přes dvojité dveře a ještě se závěsem, který měl zabránit motýlům v útěku na svobodu. Přítomní s úžasem pozorovali motýli sedící na umělých pítkách tvořených různobarevnými kalíšky na vrcholcích tenkých prutů připevněných k podlaze, které si zjevně pletly s květinami. Živé rostliny tu byly ovšem také. Obrovský motýl s kresbou děsivého ksichtu s rozpětím nejméně dvanácti centimetrů odpočíval na listu fíkusu. Motýl velikosti dlaně dospělého se složenými křídly plnými koleček třeštícími do prostoru jako oči bláznů pomalu popocházel po listu filodendronu. Přítomné děti natahovaly ruce a těšily se z toho, když některý motýl přistál a jal se prozkoumat jejich prstíky. Nejvíce jich však zlákalo světlo v oknech, a tak seděli na záclonách podobných zdravotní gáze.

Meg byla přímo nadšená, dokonce některé znala jménem. Jamesovi jako nebiologovi z toho adrenalin nestoupal, ale měl velkou radost, že ona má radost, a to mu přinášelo uspokojení. Oba udělali pár fotek na své amatérské foťáčky a když se nasytili té přírodní barevné palety, vrátili se k Belle.

Do rezervace Soos už to bylo doslova jen pár kilometrů. Když zaparkovali, přivítala je záchranná stanice pro poraněné dravce a geologický park s obrovskými balvany různých hornin. Klece nebyly prázdné, a tak chvíli pozorovali sokoli a poštolky. Meg zaujal velký komár sedící na drátěném pletivu jedné klece. Nelenila a vyfotila ho, třebaže výsledek byl velmi nejistý.

Konečně se pustili po povalovém chodníku naučné stezky do nitra rašeliniště. První část tvořila plochá krajina s řadou jezírek mezi břízami porostlá travou, kdy jen občas byla vidět vodní hladina zakrytá žabincem. Dřevěná podlaha pod nohama se občas pohupovala jako ztuhlý pudink. Bella občas zavětřila, ale ani ji nelákalo opustit jistotu prkenné podlahy.

Došli k Císařskému prameni, nejznámějšímu a nejvydatnějšímu prameni v celé rezervaci.

Vydlážděné okolí umožňovalo snadný přístup k náběrovému místu.

Jak informuje naučná stezka, Císařský pramen vyvěrá z velké hloubky a s rozsahem teploty 14-18°C je nejteplejším přírodním vývěrem v Chebské pánvi. Ovšem, varuje, kvůli projímavým účinkům není vhodná k dlouhodobějšímu používání. Obsahuje totiž velké množství minerálních látek především Glauberovu sůl a síran železnatý. Voda z Císařského pramene je považována za nejchutnější minerální vodu v okolí vůbec.

Bella si jen přičichla a odvrátila se. Oni dva neodolali a ochutnali.

„Myslím, že jsem už pil chutnější,“ poznamenal James po několika doušcích z dlaně. Meg neřekla nic, jen lehce pokrčila rameny. Možná jí to chutnalo, aspoň se tvářila spokojeně.

Jamese si moc nevšímala a vyrazila po chodníku k další zastávce. Bella se přidala k ní, a tak James osiřel. Díval se za nimi s láskou v očích a povzdechem na rtech. Pak si řekl, že si holky musí taky užít samy sebe a sklonil se ke kameni, který byl pokryt vrstvou rzi. Vyfotil si ten důkaz, že minerálka vskutku obsahuje železo.

Pokračoval zvolna za děvčaty. Procházel plochami bahna bez vegetace pokrytými bělavými výkvěty solí. Snažil se to nafotit, ale měl pocit, že na snímku stejně nebude vidět tu fantazijní krásu, kterou zde vytvářila krystalizace. Bahnitá půda nebyla celistvá a plochá.

Naopak vytvářela pahorky a prolákliny. Na některých místech tvořila malé či větší krátery s dírou až do středu Země. Nejspíš. Některá místa naopak byla zaplněna vodou a tvořila miniaturní různobarevnou kaluž s bublající pěnou. Některé otvory připomínaly ústa neznámých živočichů s vyšpulenými rty a ucintanou bradou, jak čekají, až jim do jícnu spadne neopatrná kořist.

Na tabuli naučné stezky se dočetl něco, co ho jako fyzika zaujalo.

Rosivky, řasy s křemitými schránkami z třetihor, odumřeli a usazením vytvořily vrstvu silnou několik metrů, tak zvaný křemelinový štít. No a v roce 1867 vyrobil Alfréd Nobel za 55

pomoci křemeliny a nitroglycerinu dynamit. Nebyla to sice křemelina odsud, kterou Nobel použil, ale později byla právě zde těžena a k výrobě dynamitu sloužila. Snažil se to zapamatovat, aby to mohl při vyučování použít. Uvažoval, jestli by stálo za to, zorganizovat sem dokonce školní výpravu. Vždyť tu jsou, jak se dále dočetl, ve střední Evropě ojedinělé mofety, nesprávně označované bahenní sopky. To jsou ony nálevkovité prohlubně vytvářené v povrchové vrstvě křemeliny unikajícím oxidem uhličitým. Ztichnul a napnul uši, jestli něco uslyší, protože se dočítal, že mofety jsou někdy naplněny vodou a bublají, což pozoroval, ale těmi prázdnými prohlubeninami má unikat oxid za hlasitého syčení. Napínal uši, ale syčení plynu neslyšel.

„Nějak ses nám ztratil,“ uslyšel za to za sebou. Ohlédl se a srdce se mu zajíklo přívalem citu. Na chodníku stála Meg ve svých červených tříčtvrtečních kalhotách a bundě do deště a usmívala se na něj. Cítil hmatatelně, že je to úsměv na něj a ne jemu. U její nohy seděla Bella a upírala na něj moudré oči s mírně skloněnou hlavou na stranu. I ona, říkal si James, se na mě usmívá.

„Ahoj, holky!“ a vykouzlil něco, co pokládal za úsměv. „Sluší vám to spolu.“

„Je tu spousta bahničky, ale rosnatku okrouhlolistou jsem ještě neviděla.“

„Cože?“ nezmohl se James na nic jiného.

„To je masožravá rostlina a měla by tu být.“

„Já nechci, aby mi sežrala Bellu,“ konečně se James vzpamatoval.

„Ráda bych ji viděla.“

„Tak jo. Jdem ji hledat.“ Všichni tři pokračovali v předurčené trase naučnou stezkou a hlavně cestou, kterou určoval dřevěný chodník. Prošli celý okruh, ale rosnatku nikde neviděli. Možná není její čas anebo roste v jiné části, mudrovali, když prošli rašeliništěm na prašnou cestu vedoucí zpět k výchozímu bodu.

Když byly na pevné zemi a navíc mohli kráčet vedle sebe pro dostatek místa, dodal si James odvahu a uchopil Meg za ruku. Nevytrhla se, čeho se James obával. Naopak, propletla své prsty mezi jeho. I Bella pochopila, že se děje něco důležitého a nesnažila se je rozdělit.

Obíhala a hlídala si je oba. Chvíli šla u nohy jednoho a pak druhého. Šli mlčky a vychutnávali si dotyk svých dlaní.

…

„Ano, ano. Vzájemná důvěra je důležitá,“ navazoval James v autě na hovor, který vedli spolu už několik kilometrů. „Někdy o důvěru člověk těžce bojuje, a přesto ji nezíská. A někdy se objeví jako krásné překvapení. Třeba je úžasné, jak tě Bella hned vzala za svou. Hned k tobě pojala důvěru a já taky.“

„To už jsi říkal,“ zasmála se Meg. „Nějaký jiný příklad nemáš?“

„No, …“ znejistěl James a chvíli přemýšlel. „A mám.“ Skoro vykřikl, když si vzpomněl na něco, co mu v minulosti udělalo velikou radost, třebaže z toho nakonec nic vážného nebylo. „Stalo se to v době, kdy jsem studoval na vysoký. Tehdy v jednom kině dávali týden francouzského filmu a byl o lístky velký zájem. Stál jsem ve frontě a za mnou stála dívka možná ještě školou povinná. Fronta na hodiny a my se dali do řeči. Čas běžel, a když jsme byli od pokladny asi desátí, musela ta dívka domů. Představ si, že mi svěřila peníze a dala adresu, abych jí lístky koupil a odešla. Na tehdejší dobu to bylo hodně peněz, asi jako dneska tisícovka.“

„Tys je zpronevěřil. Přiznej se,“ špásovala Meg.

„Lístky jsem koupil, donesl jí je domů a předal. Její starší sestra si myslela to samé co ty, a tak byla možná zklamaná jako ty.“

„Já nejsem zklamaná,“ zahráli jí rarášci v očích. „Jen nevím, jestli nemám žárlit.“

„To bys měla,“ zdůraznil vesele James. „S oběma sestrami jsem pak byl na koncertě tehdy známých Karkulek. Víš, ta její důvěra mně udělala velkou radost.“

56

„Spíš bych řekla, že to byla od ní naivita. Kdyby narazila na nějakého jiného, třeba by ty její peníze propil.“

„Třeba,“ bylo znát malé rozladění v hlase. „Byl to od ní velký risk a nejspíš měla velké štěstí, že narazila na mě. Ale mně to udělalo moc dobře.“

„To ti věřím,“ poznamenala a u višňovky zahnula ze silnice na krátkou spojku do Hilína.

Původně to byla prašná polní cesta. Pak se objevil nějaký papaláš a koupil si tu chatu. Místní výbor mu chtěl udělat radost, řečeno slušně, a polní cestu nechal vyasfaltovat. Jak běžel čas, cesta se vymlela a jet tudy autem připomínalo testování na autodromu. Pak ale přišla stoletá povodeň a řeka strhla hlavní silnici z Rapidic do Kamenice. Bývalá polní cesta z Hilína se náhle stala důležitou tepnou, jak se vůbec z Rapidic dostat do světa a překonat dopravní izolaci. Proto cestu opravili, znova vyasfaltovali a dokonce rozšířili natolik, aby mohl projet pohodlně i autobus. Bohužel ji nerozšířili dostatečně, aby se měl kam vyhnout s protijedoucím osobním autem. Nezbývá než v takovém případě zajet do pole. Po opravě silnice podél řeky zůstala spojka ve funkci záložní trasy.

Meg právě zastavila před Jamesovým domkem.

„Zavezu tě domů. Jen tu nechám Bellu na zahradě,“ vystoupil s Bellou. Vystoupila i Meg a vzala si svoje zavazadlo. „Snad nechceš jít pěšky?“ podivil se.

„Jen do tvého domu,“ usmála se. „Rozhodla jsem se, že tu dnes přespím. Zítra máme naplánováno další pátrání na půdě, tak proč mám cestovat tam a sem, že?“ Bella už pobíhala po zahradě a protahovala si údy. James se zmohl jen na dlouhý pohled. „Tobě se můj plán nelíbí, Jamie?

„Líbí a to velmi. Jen mi to vzdalo dech. A co teta?“ staral se.

„Coby. Má navařeno a ví, že se výlet možná protáhne.“

„V tom případě buď obzvlášť vítána, má paní,“ otevřel James branku dokořán. „Pyžamo máš?“

„To budu potřebovat?“ podivila se. „Slyšela jsem, že ženám moc sluší pánské košile,“

podotkla rozverně a vešla do domu.

Hilín

8. 5.

7:15

(neděle)

Obloha bez mráčku umožnila slunci svítit plnou silou už od rána.

James se za celý život nenaučil spát při světle. Když bylo světlo, tak boulil oči do prostoru. Zavřená víčka se mu sama otvírala, zavřené je musel držet silou. A tak mu oči pálily a žadonily o spánek, jenže marná snaha. Někdy byl tak urvaný, že potřeboval trochu spát i přes den. Pak musel přes okno přehodit tlustou deku, aby v místnosti bylo světla nejvýše tolik, kolik ho dokáže vyvinout jedna vosková svíčka. I to bylo občas moc.

Tady na venkově si liboval, neboť ho nerušilo žádné pouliční osvětlení jako kdysi v Praze.

Tam se bez žaluzií nebo závěsů prostě neobešel. Ovšem v Hilíně je v oknech prakticky nepotřeboval. A nepotřeboval ani budík. Chodil spát dlouho v noci, to už byla spolehlivě tma a vstával, když denní světlo dosáhlo jeho obličeje. Většinou ho od sebe v rozespalosti odháněl a odvracel tvář ke stěně, jen aby aspoň o chvíli oddálil to nevyhnutelné, vstát. „Kde jsou ty dny, kdy spát do oběda nebyl žádný problém?“ říkával si často, když na sebe natahoval čisté prádlo a mobilizoval síly do dalšího dne.

I dnes ho slunce vytáhlo podle něj časně ráno z postele. Tiše se vytratil, aby Meg neprobudil. Vypustil Bellu na zahradu a sám se posadil do proutěného křesla a snažil se znovu si vychutnat právě prošlou noc s Meg v náručí. Cítil se po hodně dlouhé době zase šťastný a spokojený. Pozoroval přemnožené kosy, jak se perou o kořist a Bellu, která absolvovala své kontrolní kolečko kolem zahrady a teď v klidu ležela v jeho blízkosti.

57

Jamesovo snění bylo přerušeno. Meg se objevila ve dveřích na verandu v jeho nedbale zapnuté košili, se záplavou rozpuštěných vlasů, které dosahovaly až někam hluboko pod lopatky, zářivýma očima a předlouhýma nohama. Vše ozařovalo dosud nízké ranní slunce a Jamese ovládal jediný pocit, navštívila ho víla. Meg se ve slunci protáhla jako motýl, co si rovná zmačkaná křídla, a James konečně dostal své myšlenky a tělo pod kontrolu.

„Dobré ráno, krásná vílo,“ přivítal ji. „Mám servírovat snídani sem na verandu nebo raději dovnitř?“

Zavřela oči a nastavila tváře slunci. „Raději sem.“

Vstal, a když šel kolem Meg, neubránil se a zlehka ji políbil do vlasů. Přál by si víc, ale neměl tu možnost, když ji nechtěl rušit v očistné sluneční lázni. Jakmile zmizel kdesi v útrobách domku, sedla si Meg na lavici za stůl a rozhlédla se po obzoru. Zalesněné vrchy byly ještě ve stínu a svou temnou barvou ostře kontrastovaly se zářivým listím blízko stojících stromů a keřů. Něco ji šťouchlo do nohy. To Bella ji přišla pozdravit a Meg ji to oplatila jemným podrbáním za ušima. „Máš bezvadného pána,“ pronesla jen tak pro sebe a psí uši.

Bella jen spokojeně zívla a lehla si jí k nohám.

James se objevil s plným tácem. Dva šálky, podšálky, konvičku s mlékem, cukřenku a velkou konvici kávy. „Překapávaná ti bude, doufám, vyhovovat.“ Meg jen přikývla a pozorovala, jak zručně vše naservíroval na stůl. Pak jako kouzelník na chvíli zmizel, aby se opět objevil a z tácu vykládal na stůl ošatku s rohlíky, talířek s nakrájenými kousky vánočky, miskou ovocného salátu a druhou s rostlinným máslem a ještě jednu s jahodovou marmeládou. Odložil prázdný tác stranou a posadil se proti Meg.

„Páni, to se mi jen zdá,“ vydechla Meg. „Kde jsi to všechno vzal? Já myslela, že starý mládenec má doma nejvýše kus okoralého chleba.“

„Toto je tradiční Hilínská nedělní snídaně,“ poučil ji James. „Když jsme se sem nastěhovali s mámou, zavedli jsme, tedy ona, takovýhle nedělní rituál. Vždycky se na to celý týden těšila,“ zavzpomínal. „Už jsem ho čtyři roky nedělal. Až dnes na tvoji počest.“

„No jo. Ale kde jsi to všechno vzal? Nemohl jsi vědět, že tu zůstanu. Já sama to nevěděla,“ snažila se šokovaná Meg přijít na kloub té snídaňové záhadě. „To jsi nemohl teď ráno někde nakoupit.“

„Moje malé tajemství,“ usmál se, „Přeji dobrou chuť. Mohu ti nalít?“

„Počkej, já sama.“ Vzala konvici a oběma nalila kávu. „Pěkně voní,“ konstatovala a přilila si trochu mléka. Plátek vánočky, který si potřela marmeládou, okusil její zuby. „Dobrý!

Neříkej, žes ji sám upekl.“

James se šťastně usmál a jen zavrtěl hlavou. Sám si vzal tmavý rohlík s trochou másla a také marmeládou.

„Báječné! Když bych se tady objevila každou neděli po ránu, čekala by mě tu vždycky taková snídaně?“ zeptala se Meg, když se dost nasytili a dopíjeli své třetí šálky kávy, čímž konvici zcela vyprázdnili.

„Zcela určitě. O to bych se postaral,“ potvrdil s vážnou tváří její společník. „Jen si vyhrazuji v zimě a při nevlídném počasí servírovat uvnitř. „Mám to chápat jako trvalou objednávku od příští neděle?“ vrhnul naléhavě tázavý pohled do jejích očí.

Seděli proti sobě a jejich oči se přes stůl vpíjely do sebe a vážily množství něhy, touhy a obdivu na analytických vahách srdce. Pohledy se pomalu zastíraly závojem snění. Živý obraz byl přerušen trhnutím stolu, jak do něj Bella drcla, když se přemisťovala ze slunce do stínu.

„Tak dobře se ještě neznáme, pane hoteliér,“ zaflirtovala. „Dobře se mi u vás spalo, snídani máte dobrou, vyhlídka také není k zahození, …“ uvažovala nahlas. „Budu o tom uvažovat,“ usmála se. „Dám vědět později.“

„Mohu se připomenout?“ otázal se „Myslím v případě, že byste se dlouho neozývala. To víte, kšeft je kšeft.“

58

„Ano,“ připustila, „můžete.“

Rázně vstal a začal nádobí a zbytky skládat na tác. „Myslím, že je čas podívat se vedle,“

řekl zcela věcným tónem a zmizel za dveřmi.

Hilín

8. 5.

9:45

(neděle)

Když odemykal, počítal, kolikrát musí otočit klíčem v zámku. Dvakrát. To nic neznamená, pomyslel si, ale nahlas nic neříkal. Kdyby to bylo jednou, je jasné, že tu někdo mezitím byl. Takto se nedalo nic poznat. Otevřel opatrně dveře a shora se pomalu snesl kousek papíru. Vzpomněl si na své opatření a poznamenal, že tu od posledně nikdo nebyl.

Bleskově nahlédli do všech místností, aby konstatovali, že všechno vypadá, jak to opustili, a přesunuli se ke schodům na půdu. James šel první a nadzdvihl těžké padací dveře.

Vystoupal až nahoru, za ním Meg. Půda byla prakticky prázdná. Jediné, co bylo všudypřítomné, byl prach a krov střechy. Půlkou nad kuchyní procházel komín, který byl jediným vybočením jednotvárného rytmu dřevěných trámů. Na druhé půlce se válely krabice od počítače a tiskárny a bůhví čeho ještě.

Meg přelezla několik pozednic a jala se zkoumat obsah krabic. James se jen rozhlížel a hluboká vráska mu dělila čelo na dva nesymetrické kusy. Prostě vypadal, jako když usilovně přemýšlí. Meg otevřela poslední krabici a povzdychla si.

„Nic. Vůbec nic. Jen pár obalů a nějaké letáky. Myslela jsem, že tu najdeme nějaké další vodítko.“ Zklamání v jejím hlase přímo křičelo. „Co ty?“

„Snažím se … Kdybych tu chtěl něco důležitého schovat, kam bych to asi dal?“

„Jak radí Edgar Allan Poe, když by to byl nějaký papír, tak snad nejlíp do toho regálu pod námi. To probrat je předem odrazující. A při probírce se snadno přehlédne,“ předvedla Meg svoji kvalifikaci pátrače.

„A když to není papír? Co říká Edgar?“ otázal se James, který pomalu začal obcházet celý prostor a pozorně prohlížel zákruty spojování trámů do sebe.

„To nevím. Asi nic,“ přidala se k němu Meg. „Co hledáme?“

„Netuším. Možná nic. Jak vypadá nic? Hm. Možná něco malého.“ Sáhl do štěrbiny mezi trámem a cihlami. Vytáhl prázdnou ruku oblepenou starými pavučinami. „Nejspíš jsme do té půdy vložili moc nadějí,“ utíral si ruku do kapesníku. „Ještě nám zbývá ten odrazující regál.“

„Pojďme dolů. Tady nic nenajdeme,“ navrhovala Meg, když pomalu obešli už asi dvě třetiny a ona sama rychle zbytek.

„Těch pár minut nás nezabije. Buďme důslední, ať si to nemusíme později vyčítat,“

pokračoval James v pomalé chůzi. „Jestli chceš, tak jdi dolů. Já přijdu za chvíli taky.“

Meg čekala. Pozorovala Jamese, jak pomalu krok za krokem postupuje kolem obvodu a projíždí zrakem trámy a spoje od shora dolů a zpět. Občas se zastaví a případně na něco sáhne. Pak jí zmizel za komínem.

„Jsi tu ještě?“

„Ano.“

„Pojď se na něco podívat.“

Obešla komín a připojila se k němu.

„Podívej. Tyhle tři vodorovné trámky mezi komínem a touhle stojnou. Ty mi nepřipadají jako původní.“

„Možná je sem někdo dal, aby se tu nedalo procházet. Hned za tím je poklop. Zábrana, aby tam nikdo nespadl,“ uvažovala Meg.

„Jo, to je možné,“ řekl mechanicky a sehnul se ke spodní příčce. „Zdá se mi, že je nějaká divná.“ Zaťukal kloubem prstu shora, proklepal to v celé délce. „Hmmm!“ Povstal a proklepal 59

střední trámek. Zkusil to i ze strany. Pak se sehnul a proklepal ze strany i ten spodní. Zvuk byl až dosud stejný, ale teď to zaznělo dutě. „Slyšíš to? Řekl bych, že je to duté.“

„Něco, jako tajná schránka,“ prohodila lehce pochybovačně.

„Přesně tak!“ vzrušeně odpověděl. „Teď jen přijít na to, jak se dovnitř dostat.“ Klekl na kolena a prohlížel trámek zblízka. Odfukoval nanesený prach a špinil si ruce, když jimi ohmatával povrch a hledal nějaký zámek. Svislá strana měla vypadlý suk. Vložil do prohlubně prst a zatáhl. Nic se nestalo, přesto měl pocit, že se něco malinko pohnulo. Pak si všimnul, že na straně u komína je shora masivní hřebík, který na druhém konci chybí.

Vytáhnul z kapsy nožík a hřebík podebral. K překvapení přítomných bylo možné hřebík lehce vytáhnout, přestože byl dlouhý téměř jako síla trámku. Pokusil se znovu zatáhnout za prohlubeň po suku a přední strana se u komína opravdu pohnula.

„Ještě to drží na druhé straně,“ pronesl víc pro sebe. Hřebík na druhé straně chyběl, tak kde to drží, hmatal zespodu, ze strany. „Tady to je.“ Opět použil nožík a vytáhl druhý dlouhý hřebík z boku. Teď se již prkýnko zakrývající bok trámu dalo odstranit. Ukázalo se, že trámek je dutý, vydlabaný a vznikla tak tajná schránka.

„To jsem nečekala,“ vydechla Meg úžasem. „To je jak na strašidelném zámku.“

„Vždycky měli lidi potřebu něco schovat. Když prchali před vojáky, do emigrace, před potomky. Co já vím. Peníze, šperky, …“

„Díky! Taky jsem přečetla nějaké historické romány,“ zarazila ho. „Co je v té krabici?“

V objevené skrýši se nalézala krabice od bot a spousta prázdného místa ještě nejméně pro další dvě podobné. James krabici vyňal a podal ji Meg. „Otevřeme to až dole. Teď to tu zavřu.“

„Jdu dolů do kuchyně.“ James vracel prkýnko na své místo, aby zahladil aspoň trochu stopy. Bez krabice uvnitř, která dělala svého druhu zarážku, mu dalo trochu víc práce hřebíky zase zasunout do otvorů. Nakonec to zvládl a sešel z půdy.

Meg seděla u kuchyňského stolu, na který položila krabici a čekala. James si nejprve umyl ruce, otřepal prach z kolen a pak se posadil vedle ní. Oba byli plni očekávání, jaké tajemství krabice ukrývá.

„Otevřeme ji společně, ano,“ navrhnul vzrušeně James. Meg už netrpělivě držela jednu stranu víka. James se přidal a víko sejmuli a položili stranou. Nahlédli dovnitř. Navrchu byl vidět jen kamínek, krabička z nějaké průhledné umělotiny a pod tím vším nějaký papír.

Vyndali krabičku a pozorně si prohlíželi obsah. Na vrstvě vaty jako šperk trůnil brouk. Brouk měl tělo z oválného kamínku a nohy, tykadla a další detaily byly vyrobeny z měděného drátku.

„To je hezký,“ vydechla Meg. „Jako holka jsem taky něco podobného vyráběla. Korále z přírodnin, misky z papírových serpentýn, vystřihávala dečky.“

„Úžasný! Opravdu. A co origami? Na to jsem měl dokonce knížku,“ přidal se James.

„Uměla jsem jenom nebe-peklo-ráj.“ A rychle dodala, jak si vzpomněla, „A ještě parník.

Ten mě naučil můj děda.“

„Musíš mi ho složit. Dám si ho na poličku.“

„Nechci tě zklamat, ale už to neumím,“ zatvářila se nešťastně.

„Škoda. Tak co je ještě uvnitř.“ Sáhl do krabice a vyndal na stůl obálku. Pod ní objevili světlemodrou stuhu s připevněnou umělou růží a krabičku z černého bakelitu. „Tak.“

Meg sáhla po stuze a ukázalo se, že je to maturitní šerpa s nápisem M aturant ‘64. „To je dost dávno.“

James prohlížel černou krabičku, na které bylo plasticky napsáno: Divadelní líčidla.

Otevřel ji a opravdu uvnitř byla líčidla. Krásně to zavonělo. „To vydrželo pěknejch pár let,“

poznamenal a dal Meg přivonět.

„K čemu potřeboval líčidla?“ položila otázku.

60

Zavrtěl hlavou. „To netuším. A nejspíš se to nikdy nedozvíme.“ Zavřel krabičku s líčidly a sáhl po obálce. Vyjmul z ní dva listy papíru. Jeden menší psaný ručně podal Meg a sám se rozevřel kancelářský papír s textem vytištěným z počítače. Nahlédl do něj a odložil ho.

„Myslím, že bude dobré, když nejprve přečteš ten svůj nahlas. Buď tak hodná,“ požádal Meg.

„To je od dárkyně toho brouka.“ Začala pomalu číst.

Milý Johánku,

měl jsi narozeniny a mně to nikdo neřekl. Chtěla jsem tě ale překvapit něčím zvláštním. Protože je už tak hluboce „po termínu“, nepíšu klasické blahopřání a dárek nebalím. Ono je stejně mnohem důležitější, co je uvnitř, než jak je to zabalené – jako u lidí. Jestli’s to nepoznal, dostal’s brouka. Šest noh, oči, tykadla. Kamenný krunýř. Brouka jsem pro tebe udrátovala, zdálo se mi, že můj nápad je úžasný. Jestli je to pravda, to posuď sám.

Každá noha je za deset let tvého života. Nejsou pravidelné, rovné a zdají se i různě dlouhé, tak jako ty roky.

Přeju ti, ať si ve zdraví užiješ ještě nejméně čtyři další „nohy“.

Ať se podíváš nejen do vysněné Anglie, ale kamkoli, kam budeš chtít.

Chtěla jsem ti udělat radost a nejvíc radosti bývá právě z maličkostí. Tak snad se ti ten malý brouček (možná vypadá trochu jako pavouk, ale ty to stejně nepoznáš ? ) aspoň trochu zalíbil a necháš si ho někde poblíž, aby měl nad tebou dohled. Představuje 60 let lidského života. A ukazuje, jak je takový člověk ve světě malý a ztracený, jako ten brouk v trávě.

Martina

„Je tam datum?“ zeptal se.

Meg jen zavrtěla hlavou. „Je to k šedesátinám. Tak to bude staré tři roky, ne?“

„Tenhle dopis má letošní lednové datum. Poslouchej!“

Tak to vidíš, brouku, zůstali jsme sami. Ani telefon nezvedá. Ani necinkne. Dokonce už ani neodpovídá na maily. Asi mi nevysvětlíš, proč mi tedy věštila život do sta let? Abych byl další roky sám a sám? Samoty jsem si užil dost i před tím, než jsem ji poznal. Nepotřebuji další samotu. A to mi tě dala k mým prvním narozeninám, co jsme se znali. Prý, prý … To je jedno. Před všema mě zapírá, teď i před sebou. Stydí se za mě, co jiného. Připadám si, jako když mě někdo zazdí. Kolem dokola, kam se podívám jen cihly. Jsem neviditelný. Když je člověk malý, chce být neviditelný, aby mohl nepozorovaně sledovat, co se kde děje, neodhalen vstupovat do míst, kam si zamane. Netuší, že být neviditelný, znamená především být uvězněný.

Uzavřeli jsme nádherné přátelství. Já a ona. Tolik si to považuji, tolik. Rozdal bych se pro ni. A vidíš, teď nezvedá ani telefon. A když jsme se přece jen setkali, kdy vlastně naposled(?), tak mě v posledním roce jen odhání. Nerozumíš, viď? Já taky ne. To je jen stále „nelez mi do bubliny!“.

Broučku, od mé milované, nejspíš si namlouvám, že naše přátelství naše náklonnost je oboustranná. Ale tolik po tom toužím, že tomu i opravdu věřím. Moc tomu věřím. Já na tom stavím svou duševní rovnováhu. Tolik bych chtěl z jejích úst slyšet zájem a starost. Aby mě přestala před světem zapírat. Co bych za to dal, kdyby se konečně začala chovat aspoň jako opravdová dcera, měla mě ráda a chovala se podle toho. Abych to cítil a mohl být trochu šťastný. Co myslíš, brouku? Mám na tu trochu lásky právo? Ať mě pořád od sebe nevyhání, ani z té její bubliny. Fakt tomu nerozumím. Když ztratila klíče, sama mě objímala oči plné slzí, a vůbec jí nevadilo, že je to před mnoha lidmi na nástupišti autobusů. A naposledy? Když 61

jsme šli bok po boku, tak bylo všechno v pořádku. Jen jsem se k ní otočil čelem, abych jí něco řekl, hned začala ustupovat, jako bych byl prašivý, nakažlivý, nemocný, pryč z bubliny, nařídila. Víš, jak nně bylo trapně a poníženě. Dělal jsem, že nic, ale v duši to byla strašná bolest. Co myslela, že se stane??? Nerozumím tomu.

Možná, … Možná je to jen malá holčička v ní, která má strach a bojí se mě. Ale proč?

V každé ženě je malá holčička a v každém muži malý kluk. Možná ta malá holčička v ní se ještě stále hněvá kvůli něčemu, co se stalo tak dávno, že už si ani nedokáže vzpomenout na podrobnosti, jen na hlubokou bolest. Co jsem ti provedl? Přísahám, že nemám nejmenší ponětí. Všechny své blízké miluju. I ji miluju, svou vílu, kterou jsem přijal bez výhrad jako dceru, jako součást sebe sama.…. A zůstane mou už napořád, i když mě nejspíš opustila.

To víš, že nepláču, to je jen smítko v oku, chápeš? Ten malý kluk ve mně má strach, že ji definitivně ztratí. Ale já to nedopustím, ve mně bude pořád.

Jak to bylo krásné, chtěli jsme spolu cestovat. Tedy bylo to mé přání a myslel jsem, že jí to udělá radost, když pojede se mnou, jako mně. Dokonce mi to písemně slíbila. Ach moje holčička. Nakonec to odvolala, že se mnou nikam nepojede. Ať jedu sám. Sám?! Proč mám jezdit do ciziny, když se tam nedomluvím. Aby mě tam okradli a zabili? To svedou domácí taky. Pro smrt si tam jezdit nemusím, zbytečná námaha. Ta přijde za mnou i sem. Jako pro mé drahé, …

Vždycky jsem se musel hodně ohánět, abych vydělal dost prostředků na slušný život rodiny a kupodivu nikdy žádné nepřebývaly. Teď mám víc peněz než kdykoli a nevím, co s nimi. Chtěl jsem cestovat s ní, ukázat jí trochu svět a sám dohnat, co mi uniklo. Našetřil jsem pro ten účel dostatek prostředků. Přál jsem si … Prý … Vždyť je to všechno jedno, když mě odmítá. Tak jsem jí ty peníze, nabídnul jako stipendium, když nechce se mnou cestovat, aby měla na učebnice i na trochu zábavy a nemusela shánět jen nejlevnější podnájmy a nějaké brigády. Taky odmítla. Brouku, broučku, poraď mi. To jsou její peníze, každá koruna nese její pečeť.

–

Tak jsem na něco přišel. Možná jsi mi to v noci vnuknul ty, když jsem nemohl spát. Když ty peníze nechce teď, a vyhrožuje, že mi je obratem vrátí, tak jí je odkážu. Udělám to tak, že založím nový účet na její jméno, a na ten to převedu. Jinak by to schlamstnul berňák. A pro ni uložím dopis, kde bude jméno a heslo, a který dostane, až tu nebudu. Až tu nebudu, už to nebude moci vrátit a konečně najdou svoji adresátku. Bylo by lepší, snazší a bezpečnější, kdyby nedělala obstrukce a peníze hned přijala, ale když to nejde jinak… Pak snad konečně pochopí, že jsem to všechno myslel vážně.

Musím to zařídit, co nejdřív.

A ještě mě napadlo. Napíšu závěť a tam bude, že když ona dědictví odmítne, tak připadne jejímu dítěti. A to odmítnout nemůže, to musí spravovat až do jeho 18 let. Takhle na ni. Ach, broučku kamenný, proč jen to musí být tak komplikované.

Nejhorší je pomyšlení, že si nejspíš pořád říká, že nejspíš chce, abych jí dal konečně pokoj. Jenže jí dosud nedošlo, že dokud budu živ, nikdy se nemůžu přestat o ni zajímat. To vevnitř mi to nedovolí. Tolik pro mě znamená. Víš, každý dárek, každé setkání, každý úsměv, každá zpráva,… je to, jako bych ji objímal. Malá náhražka za to opravdové objetí. Je mi zima.

K čertu! Dobře, že se to už nedoví. Nikomu to neprozraď, brouku stoletý.

Když skončil, rozhostilo se ticho. Každý z nich přemýšlel nad významem toho, co právě přečetli.

„Oni se měli moc rádi,“ prolomila ticho Meg. „A ten jeho dopis, ten mi připadá jako,…

jako dopis na rozloučenou. Jamie, …“ poslední slovo zaznělo hlasem tak naléhavým, a tak zoufalým, že uslyší zpětně, co slyšet nechce, že Jamesovi zatrnulo.

62

„Je ti něco?“ zeptal se vyveden z rovnováhy.

„Nemá nakonec policie pravdu?“ upřela na něj tázavé, vyjukané oči. Záměrně se vyhnula slovu sebevražda, aby ji nakonec nepřivolala.

„Nemá,“ řekl pevně. „Nebyla to sebevražda, třebaže ten dopis vyznívá kapitulansky,“

zdůraznil James. „Vlastně ani ne tak moc, protože na konci … Asi měl krizi a zoufal si. Ale přes noc našel řešení a to zní odhodlaně a pozitivně. Nevěřím, že na sebe sáhl. Určitě byl zavražděn. Teď jde pořád a stále o to kým a proč,“ dodal zcela přesvědčivě.

„Co budeme dělat?“ zaznělo už klidněji.

„Pátrat dál. Musíme konečně najít Martinu. Tu jeho adoptivní dceru, jak se vyjádřil.“

Opět nastalo ticho, které přerušovalo jen bzučení otravné mouchy. James sledoval její let, a když dosedla před něj na stůl, opatrně zvedl ruku, že s ní udělá krátký proces. Moucha však nečekala, až rána dopadne a hbitě odletěla ke sporáku. „Ruší mě v přemýšlení,“ snažil se vysvětlit své chování.

„Nemůžu se zbavit dojmu, že jde o žárlivost,“ začala Meg. „Tys ji nazval adoptivní dcera.

A on to možná taky tak myslel. Jenže žádný právní vztah tohoto druhu tu není. Seznámili se, když jí bylo skoro osmnáct, to už byla plnoletá. Právně. A stali se z nich přátelé. A měli se rádi. A možná se cítili jako otec a dcera. Jenže, bohužel, tomu bude málokdo věřit. Chápeš to?

Lidi jsou hrozní! Když to není, když to nevypadá, jako ustálená varianta, tak to lidi zničí.

Všechno hezké zničí. Kdyby měli papír o adopci, jo to je něco jiného, je to táta s holkou, ale když ho nemají! Copak někdo je ochoten věřit na přátelství mezi mužem a ženou? Málokdo.

Opravdu jen málokdo. Možná proto mu přestala brát telefony. Možná je z toho dokonce i nešťastná, že to tak dopadá, ale bojí se okolí, bojí se odsouzení. To ustojí jen silná povaha.

A za určitých okolností ani ta ne.“

„Osobní zkušenost?“ zaznělo do odmlky.

„Neptej se!“ pokračovala opět Meg. „Uvažuj se mnou. Katka pochybovala, že by Martina vydržela s tím svým prvním až do teď. Ten o starém pánovi věděl. Divila bych se, že by se to v Praze utajilo. Zato tomu dalšímu to mohla tajit a kalkulovat s tím, že jeden v Praze druhý v Brně nemají šanci se náhodně potkat. Jenže Felix se to přece jen nějak domákl. Udělal žárlivou scénu, a proto ona přerušila kontakt. Tomu ovšem Felix nevěří, a tak vypátrá pana Vaňka a dojde si to s ním vyřídit. – Co tomu říkáš?“

„Proč Felix?“

„Pracovní jméno. Přeci nebudeme říkat Ten-víš-kdo, jako v Bradavicích.“

James na ni hleděl a přemítal, hned o dvou věcech najednou. Meg se něco ošklivého v minulosti muselo stát. Nejspíš něco, co právě obecně popsala a nechce o tom mluvit, protože je to ještě bolestivé. To znamená, že to má prožité a tedy ví, o čem mluví, což zvyšuje pravděpodobnost, že to tak proběhlo i v tomto případě. Tady mu to ale poněkud skřípe.

„Pěkná úvaha, gratuluji,“ pomalu začal s oponenturou. „Řekněme, že se to takhle stalo.

Pak ale bych rozuměl tomu, že přijede a Vaňkovi domluví buď slovně, výhružkama, nebo pěstí. Vražda, navíc neprovedená v afektu, mi k tomu nejde. Žárlivost mi na to připadá slabá.

Nějakej dědek mu za to nemohl stát. Leda … Leda, že by to byl nějakej typ fotbalovýho výtržníka, který si potřebuje zvedat sebevědomí tím, že někoho zmlátí.“

„Co Othello? Tomu žárlivost k vraždě stačila.“

„Ano, ale měl svého Jaga. A kde je tady Jago? Připouštím, třeba o něm ještě nevíme a odněkud se vynoří. Stejně se mi to nějak nezdá,“ zpochybňoval vlastní úvahu. „Ještě jsem Martinu neviděl, ale těžko uvěřím, že by si vybrala takového partnera.“

„Nemusí to být jen žárlivost. V tom dopise se píše o nějakých penězích.“

„Že jí je odkáže.“

„Ne. Před tím.“ Vzala ze stolu dopis a vyhledala příslušnou část. „Cituji: Našetřil jsem pro ten účel dostatek prostředků., Tak sem jí ty peníze, nabídnul jako stipendium., To jsou 63

její peníze. Konec citátu. Mně z toho vyplývá, že s ní musel nějak mluvit o penězích a ona je odmítala přijmout. Co když se Felix o tom dozvěděl a ty peníze chtěl místo ní.“

„Nó … Jestli ta suma byla větší, sto tisíc, dvě stě tisíc, … To by mohlo být,“ připustil James. „Pálí ti to, Maggie,“ přidal uznale. „Další důvod ji najít.“

Meg začala nesměle: „Říkala jsem si, že zkusím napsat doktorce Benešové. Měla mě na laborky, kterými musí projít všichni. Jestli Martina studuje v Brně veterinu, musí k ní povinně taky chodit. Dobře jsme spolu vycházely a já ji dokonce jeden rok dělala pomocnou vědeckou sílu. Když ji to dobře vysvětím, myslím, že nám zjistí, jestli veterinu skutečně studuje. Tedy jestli nemáš nic proti,“ zůstala očima viset na Jamesovi.

„Ovšemže ne. Dobrý nápad. Určitě jí napiš,“ souhlasil James. „Mne zase napadlo, že když už jsme tady a máme ještě dost času, zkusíme se dostat do počítače. Zmiňuje se, že si posílali maily a ona přestala. Třeba je najdeme a pomůže nám to dostat se dál. Ano?“

Meg jen mlčky přikývla a uložila všechno zpátky do krabice. Pak přešli přes chodbu do pracovny. James vložil zástrčku do zásuvky a zapnul počítač. Ten začal vrnět a po čase se na obrazovce objevilo okno s volbou administrátor nebo user. Odklikl možnost user a počítač požadoval heslo. James odklepl prázdné políčko, ale počítač se nedal. Jakoby říkal buď heslo, nebo nic.

„Jednou v lese mi Vaněk povídal o tom, jakým systémem si volí hesla. Chtěl se ubezpečit, že je pokládám taky za bezpečná. Já mu to odkýval, ale pouštěl jedním uchem tam druhým ven. Jak to jen bylo?“ v hlase byla znát rozmrzelost nad sebou samým. „Říkal něco o tom, že jako uživatele dává významnou postavu nějaké divadelní hry a jako heslo název té hry. Jenže já neznám žádnou hru, kde by vystupoval user. Jsou tu nějaké knížky? Třeba to bude jejich název.“

Už věděli, že se knihy nalézají jen v regále u dveří. Knih tu sídlilo dobře ke stovce, možná o něco více. A tak Meg diktovala jeden název za druhým, James to zkoušel udat jako heslo, ale počítač byl jiného názoru a hlídal přístup k informacím, jako bájný Kerberos vstup do záhrobí, jak to James jednu chvíli nazval.

Nakonec své úsilí vzdali.

„Co požádat o pomoc toho místního guru přes počítače,“ navrhla Meg.

James vrtěl hlavou. „To není dobrý nápad.“

„Proč?“ divila se.

„Protože jsme tu nelegálně a nikdo by o tom neměl vědět. Protože učím jeho děti a nechci, aby měl na mě páku, jak jim vylepšit hodnocení.“

Meg jen stiskla rty a nic neřekla. Vrátila vytažené knihy na místo a chystala se odejít.

„Nebuď zklamaná,“ reagoval James. „Já něco vymyslím. Zkusím zavolat jednomu kolegovi, se kterým jsem učil na gymplu.“

„Fajn. Půjdeme?“ optala se, a aby srazila napětí, které náhle vzniklo, dodala. „Musím za tetou. Už jsem ji nechala bez dozoru“, usmála se, „moc dlouho. Nebo máš ještě nějaký nápad?“

„Nemám. Teď ne. Svezu tě autem. Je to dost daleko.“

A tak se i stalo. Zavřeli pečlivě za sebou na dva západy. James uložil krabici i s obsahem k sobě domů a nastartoval auto. Bella zůstala na zahradě a oni dva byli za pár minut před ordinací.

„Nemám pro tebe zajít odpoledne i s Bellou na procházku?“ zeptal se James před dveřmi při loučení.

„Dnes ne. Ale zítra mi zavolej. Uvidíme, jak na tom budu. A děkuji za moc pěkný výlet,“

usmála se Meg už proto, že chtěla napravit to rozladění, které ne a ne zmizet. Možná se jí to nedařilo proto, že se najednou cítila moc unaveně. „Tak už běž. Bella na tebe čeká,“ pobídla ho.

64

„Už jdu,“ prohodil mechanicky James, a když chvilku, co stáli proti sobě, začal pociťovat jako dlouhou, vztáhl ruku a pohladil ji po tváři. Moc ji chtěl obejmout, ale netroufal si a ona mu nedala žádné znamení.

„Opatruj se mi,“ řekl procítěně, otočil se a odcházel. Než nastoupil do auta, ještě se otočil, aby zamával, ale Meg už byla pryč. Cestou domů si nadával do blbců, že nenašel odvahu a neobjal ji. Jenže, kdeže loňské sněhy jsou, jak říká klasik.

Rapidice 9. 5.

9:35

(pondělí)

Byla zrovna velká přestávka, když James vstoupil do kanceláře zástupce ředitele.

„Dobře že jdeš. Zrovna jsem tě chtěl vyhledat. Dělal jsem kontrolu třídních knih a musím konstatovat, že nejvíce nedostatků jsem našel u 7.B, kde jsi třídním. Podívej se, takhle by to nešlo. Urychleně to dej do pořádku. Máš špatně číslované hodiny některých předmětů, chybí ti průběžně spočítané absence, a pak týdny, co už proběhly, musí být v prázdných kolonkách přeškrtnuté nejlépe pravítkem. Chápej, když k nám přijde nenadále inspekce, tak půjde především po školní dokumentaci. A tu musíme mít v pořádku. Tak doufám, že do konce týdne všechny závady odstraníš. Jasný?“

„Jistě. Promiň. Nějak jsem to v poslední době nestihl.“

„No, trvá to už poměrně dlouho.“

„Podívám se na to,“ sliboval James. „A můžu něco já?“

Zástupce ředitele, kolega s aprobací na občanskou výuku, byl velmi akurátní člověk. Co dělal v mládí po škole, nikdo nevěděl, ale všichni věděli, že ve středním věku pracoval jako ředitel jednoho odboru na místním úřadě a nakonec se stal asistentem na vysoké škole. Čas a osud tomu nicméně chtěl, že v padesáti se změnil v pedagoga základní školy a po roce působení jako řadový učitel povýšil na statutárního zástupce a ve funkci je už bezmála tři roky. Zřejmě jeho minulé pracovní návyky ovlivnily genovou výbavu a administrativní dokonalost důsledně vyžadoval od všech a všude.

„Co bys rád?“

„Možná to víš, ale já to nevěděl. Tento víkend jsem shodou okolností byl v Chebu. Tam jsem v jedné restauraci dostal do rukou místní noviny asi z února. Mluvím o tom proto, že v nich byla uveřejněná výzva, aby se přihlásili všichni, kdo mají pohledávky za firmou IT

Vojtěch Sláma, a uplatnili je v řízení o konkurzu. My s ním přece dost spolupracujeme. Tak jsem si myslel, abychom uplatnili jako škola také naše případné pohledávky.“

„O tom víme. Máš hodně starou zprávu. Pan Sláma se dostal do nějakých potíží, takže ho posílali do konkurzu. Ale než byl skutečně vyhlášený, tak všechny pohledávky poctivě vyrovnal a konkurz byl bezpředmětný. Všechno je v pořádku. Nicméně děkuji za upozornění,“ podal informaci zástupce a jednání uzavřel otázkou. „Ještě máš něco?“

„Ne, díky. Musím jít učit. Teď mám matiku v 5.A.“

„Nezapomeň na třídnici.“

„Jistě, nezapomenu,“ snažil se James co nejrychleji opustit místnost. Když vyšel a pečlivě zavřel dveře, hlasitě si oddychl. V duchu si říkal, proč jsem tam jen lezl, mám to zapotřebí, jako bych ho neznal. Na rozdíl od zástupce ředitele nepokládal štábní kulturu v jakékoli dokumentaci za projev dokonalosti, ale jen za nutné zlo a to ještě nutné jen někdy. Často si říkal, že je podivné, že občankář tolik bazíruje na vnějším projevu a věcnou stránku už prakticky nekontroluje. Vždyť v třídnicích bylo u jednotlivých hodin napsáno tolik blábolů, až oči přecházeli. O Jamesovi nelze říct, že by byl nedůsledný, nepřesný nebo dokonce chaotický. Vždyť výuka matematiky musí být velmi systematická, logická a přesná, výuka 65

geometrie pak navíc v rýsování precizní. Ale jestli bude čára v třídnici podle pravítka nebo od ruky, ho nechávala zcela chladným. Zrovna tak s tím ostatním.

Ještě než stačilo zazvonit do hodiny, zazvonil mobil. James se podíval, kdo volá a protože to byla Meg, hovor vzal. Poodešel k oknu, aby měl při hovoru výhled do přírody a nerušily ho školní kulisy a hlavně pokládal za rozumnější mluvit do skla než do prostoru sborovny.

„Volám ti ze dvou důvodů. Jednak abych ti řekla, že jsem poslala mail doktorce Benešové, jak jsme se dohodli. Jednak abych se tě zeptala, co děláš zítra po obědě? Dnes jsem na klinice dlouho do noci, tak mám zítra volný den.“

„Zítra? Velkou procházku s Bellou. O víkendu se víc vozila, než chodila, tak si zaslouží aspoň deset kilometrů. A co budeš dělat ty?“

„Ráda bych se připojila, jestli to nevadí?“

„To se budu muset zeptat Belly,“ laškoval James. „Taky mám jednu zprávu. Dostal jsem odpověď z Olomouce, že informace takového druhu studijní oddělení neposkytuje. Tečka.

Přesně podle očekávání. Jó, a Bella říká, že to nevadí, že budeme rádi, když se připojíš?“

„Ty máš Bellu ve škole?“

„Ne. To my jsme jen telepaticky propojení. Proto mám tak brzo její odpověď.“

„To je ovšem něco jiného,“ pobaveně přisvědčila.

„Hele, zvoní, musím do třídy. Kdy se máme pro tebe zastavit? Ve dvě? Dřív to nestihnu.“

„To je rozumný čas. Tak ve dvě. Těším se.“

„Já určitě víc. A Bella nejvíc. Pa,“ a položil. Sebral připravené drátěné modely krychle, hranolu a jehlanu a spěchal do třídy 5.A.“

Rapidice 10. 5.

14:00

(úterý)

Úderem druhé zastavil James před ordinací a vystoupil i s Bellou na chodník. Protáhli se a James vyndal z kapsy mobil a zacinkal signál, že dorazili a stojí připraveni na startu.

Netrvalo dlouho a vyšla Meg. Bella se k ní hned vrhla a šťouchala jí do břicha na přivítanou.

Meg ji poplácala a poškrábala za ušima, což Belle dělalo očividnou radost. James mezitím vyndal z auta kytici pěti růží a podával jí se širokým úsměvem a se slovy: „Donesl jsem ti první úrodu ze zahrádky.“

„Ty jsou krásné,“ přijala Meg květy a přivoněla. „Můžu jich pár dát tetě? Rozdělíme se spolu.“

„Ovšemže. S tím jsem tak trochu počítal. Ukaž, podržím ti batůžek a jdi si je dát do vody.

Počkáme. Viď, Bello?“

Po chvíli čekání se vydali k ústí Střelky a pokračovali proti proudu. Bylo krásně slunečno a klid. Brzy opustili městečko a ocitli se v hlubokém kaňonu, který si Střelka po staletí vymývala ve zdejší vápencové vrchovině. Vzhledem ke vzdálenému cíli nasadili slušné turistické tempo. Bella radostně pobíhala kolem a občas se, jako správný vodní pes, smočila v peřejích. Zvolna míjeli domky a posléze chaty, které se táhnou několik kilometrů.

„Dnes ráno u mě byl Láďa Chládek na prohlídce s Dennym,“ vzpomněla si Meg na předchozí den. „Musím říct, že se o něj pečlivě stará. Pochválila jsem ho a přímo zářil.“

„To je moc dobře, vždyť to nemuselo vyjít. Matka o něj nestojí, a tak jsme mu našli náhradu. Není to sice máma, …. Ve škole se taky zlepšil. Díky.“

„Ty děkuješ mně?“ podivila se. „To byl tvůj nápad.“

„Jo. Ale za tvé asistence,“ přebíjel, „To je také zásluha.“

„Ty máš rád děti, viď?“ zeptala se překvapeného průvodce.

66

„Jistě. To bych nemohl dělat učitele. Jsou tací kolegové. Vidíš na nich, jak učí s nechutí až odporem. Jen nemají dost odvahy odejít a najít si něco jiného. Já jim občas nemohu přijít na jméno a rozčiluju se, ale ve své podstatě jsou to všechno moje děti,“ svěřil se.

„Proč nemáš vlastní?“ vypadlo z ní a honem to zažehlovala. „Promiň. Nic mi do toho není.“

„Neomlouvej se, nemáš proč,“ uklidňoval ji. „Jak jsem říkal. Máma byla moc nemocná, byt byl malý na to, abych si tam někoho přivedl. Prostě to tak vyšlo.“

„A teď, když už nemáš povinnosti k mámě? Chtěl bys mít vlastní dítě?“

„Ty máš dneska otázky? Nechceš raději změnit téma? Něco o zvířátkách třeba,“ zarazil ji a dál šli mlčky. Protože ale měl pocit, že ji nějak odbyl, po chvíli ticha přidal ještě pár slov.

„Abych pravdu řekl, nevím. Nejsem už nejmladší. To na jedné straně. Asi se i bojím, jestli bych na to měl ještě nervy. A za druhé … Jo, nějaké pískle by tu moji chýšku mělo oživit.

V každém případě to má háček. Jako znalá biologie víš, že sám od sebe neotěhotním.

Potřeboval bych k tomu nějakou samu samičku. A dost. Končíme. Teď ty o zvířátkách.“

Cesta jim ubíhala v družném hovoru a najednou se ocitli v místě velkého zúžení. Chaty skončily a kolem vody se vinula jen úzká stezka pro kamzíky a odvážné lidi. Bella se cítila jako kamzík a ujala se první pozice. Stezka poletovala tu nahoru přes kameny, tu dolů až skoro ke hladině a zase vzhůru.

„Kdybychom vyšplhali přímo nahoru, ocitli bychom se na kraji Hilína,“ poznamenal James. „Jednou jsem tu zažil, jak to jeden mladý pár šplhal i s kočárkem. Dalo jim to zabrat, ale zmákli to.“

Přes Střelku se za zákrutem objevila železná lávka. Opustili levý břeh s neposednou stezkou a zamířili příčným kaňonem do lesa. Dřevařská cesta je teď táhla směrem vzhůru.

Míjeli postupně tři rybníčky navlečené na úzký potok řinoucí se ke Střelce.

„Znáš nějakou paní Zázvorkovou?“ James pokrčil rameny, že neví. „Přišla za mnou s papouškem. Ten byl chudák zřízený. Vyškubal si peří na krku a na hrudi, ale jak. Musel to dělat už dlouho. Nejprve jsem myslela na nemoc, infekční nebo kožní. Vyšetření nic neukázalo. Ani paraziti to nebyli.“

„Špatná strava?“ zapojil se James už proto, aby ukázal, že vnímá, co se říká.

„Ne. Zkontrolovala jsem to dokonce u ní doma. Stravu má správnou a dostatek. Klícku udržovanou a dost vody.“

„Hm. A přišla jsi na to, co mu je?“ zajímal se už soustředěněji.

„Nakonec přišla. Zkus hádat. Schválně,“ jala se ho otestovat.

„Nemoci jsi vyloučila“, přijal hru, „dietní chybu jsi vyloučila, … To koukáš na odborný termín dietní chyba, co? A papoušek zlobí dál. Hmm. Jako dítě, ne? Nudí se. Potřebuje zaměstnat. Jak se může zaměstnat papoušek?“

„Bingo!“ ocenila jeho výkon. „Skutečně, dělal to z nudy. Paní Zázvorková změnila zaměstnání, musí dojíždět dál a doma už není tak často jako dřív. Žije sama, takže papoušek je hodně sám v bytě, cítí se osamělý a nudí se.“

„To mě zajímá. Cos jí poradila za léčbu?“

„Je to jednoduché. Buď musí dát papouška někam, kde bude mít společnost, nebo mu musí pořídit kamaráda či kamarádku.“

„Vlastně je to stejné se zvířaty jako s dětmi potažmo s lidmi vůbec. Když je nezaměstnáš, tak se nudí a zlobí,“ promluvil pedagog.

„Mně ten papoušek připomněl pana Vaňka. Taky se cítil osamělý. Kdyby byl papoušek, vytrhá si všechno peří možná až do krve.“

„Jenže nebyl to papoušek,“ poznamenal věcně.

„Já vím. Jenže tohle je papouščí způsob sebepoškozování. Jestli to nakonec není stejné i u Vaňka.“

67

Nastalo ticho vyplněné jenom praskáním větviček pod nohama. Stoupali mlčky, až se ocitli na vrcholu a kaňon zmizel. Asfaltové cesty se křižovaly a dovedly je zanedlouho k několika bizardním stavbám, které sloužily očividně jen k rekreačním účelům. Hned ta první ozdobená groteskní věžičkou připomínala jakýsi sci-fi zámek z fantazijních filmů.

Raději kolem rychle proběhli a opět se ponořili do lesa. Posléze narazili na turistickou cestu a pěšinou s prudkým spádem je zavedla ke starému mlýnu na Střelce. Bella se radostně vrhla do vody a stříkala nejen při brouzdání, ale i při výlezu na břeh. To měli napilno, rychle se vzdálit, aby studená sprška neskončila na jejich šatech.

Starý mlýn byl metou, kterou plánovali dojít a otočit se zpět. Proto se vydali po proudu Střelky, která je měla dovést až do Rapidic. Cestou obdivovali scenérie, které se jim nečekaně otevíraly za zákrutem tu vpravo, tu vlevo. Krásný osamocený strom stojící na téměř dokonale rovné louce v širokém údolí prosvětlený bodovým reflektorem slunce na ně udělal majestátní dojem. Jak postupovali, byli vždy v jiném úhlu dopadajících paprsků a strom měnil kabát jako měňavé barvy na večerní toaletě krásné ženy. Pak se údolí uzavřelo a za ohybem esovitého tvaru narazili na sotva metrový přepad s hlasitě brebentícími vodními kapkami. O kus dál prošli starou trempskou osadou, kde obyvatelé zrovna hráli turnaj ve volejbalu. Tak se střídala místa s lidmi s místy bez lidí až k železné lávce, po které před pár hodinami přešli na druhý břeh.

Když se ocitli už na okraji Rapidic a bylo jasné, že až dojdou ke dveřím ordinace, musí následovat rozloučení, stočil James hovor zpátky nepřímo na Vaňka.

„Tobě se pátrání zdá už moc dlouhý, viď? Nemáme žádné kloudné výsledky a navíc mi připadá, že se spíš přikláníš k názoru policie. Hele, jestli nechceš pokračovat, nemusíš.

Pochopím to.“

Meg si povzdechla. „Ano. Zdá se mi to dlouhý, ale z pátrání neutíkám. To bys mně špatně rozuměl. Jen jsem plná pochybností, jestli nakonec opravdu nejde o … Mlč!“ zareagovala, když viděla, jak se James chystá otevřít ústa. „Nemůžeš říct nic nového, tak mlč. Já prostě nevím. Třeba celé pátrání je jen tvoje záminka, jak mě dostat na výlet,“ zaflirtovala. „Což, musím uznat, se ti povedlo. Pro mě je stále zajímavé rozmotat tajemství kolem Martiny.

Dokonce možná víc než jeho úmrtí. Už jsem ti říkala, že jsem napsala doktorce Benešové?“

James přikývl. „Tak vidíš, že spolupracuju.“

„Jak ti chutná pomeranč?“ zeptal se James zcela vážně. „Já vím, jak chutná mně. Ale nevím, jak chutná tobě?“

Meg nejprve zkoprněla a hleděla na Jamese jako na blázna. Pak se z ničeho nic rozchechtala. Jamesovi zacukaly koutky a za chvíli se chechtal taky.

„No, přece sladce a šťavnatě.“ Popadla ho za ruku a táhla dopředu ve snaze běžet. „Kdo bude dřív u božích muk?“ pustila mu ruku a běžela jako o závod. Jestli mezi nimi byly nějaké stíny, tak doznívající hurónský smích všechno smyl jako jarní bouřka a vzduch byl opět plný kyslíku. Bella zareagovala bleskurychle, a tak byla u muk jako první a běžela dál. Meg ji přivolala zpátky a pak společně čekali na Jamese, který se přece jen s otálením rozběhl taky.

„Jen pecky kdyby to nemělo,“ dodala rozjařeně, když doběhl. Byl to jen nový impuls k propuknutí smíchu. Ze dveří přilehlého domku vykoukla stará paní, co se děje. Meg si toho všimla a zavelela: „Jdeme. Sledují nás.“ Jen to znovu zavibrovalo bránicemi a smáli se celý zbytek cesty až k ordinaci.

„Jsi moc krásná, zvlášť když se směješ. Moc mě zajímáš,“ šeptal ji James do ouška, když ji objal na rozloučenou. Pak zmizela v domě a on s Bellou nasedli do auta a odjeli domů.

68

Rapidice 15. 5.

14:20

(neděle)

„A ještě jeden smysl ta cesta měla,“ dodala Meg. „Standa, kolega, co jel se mnou, je vynikající doktor a je na něj v práci spolehnutí. Je fajn společník, a tak. Ale teď jsem s ním trávila spoustu času v dopravních prostředcích, v hotelu, po městě. Bylo to príma. On taky.

Pořád něco vymýšlel, nebyl k zastavení, samé vzrůšo. Ale víš, jak to bylo pořád, bylo to nakonec strašně únavné. A já jsem si uvědomila, co doma určitě nechci.“

Sešli se po pěti dnech a teď pomalu procházeli po druhém břehu řeky s líně se šourající Bellou v patách. Bylo dusno a počasí nevylučovalo bouřku.

Ve středu se Meg musela narychlo rozhodnout, jestli pojede na služební cestu do Francie s kolegou Wintrem nebo ne. Zaskočilo ji to, a tak volala Jamesovi. „To je báječná příležitost.

Schvaluji tvé rozhodnutí neváhat a jet. Tedy jestli vůbec o mé schválení stojíš. Bella bude trochu smutná, ale to jí nezabije,“ uslyšela ze sluchátka. A tak jela. Rozhodně nelitovala.

I když to byla krátká návštěva na Veterinární klinice university v Nice na jihu Francie, po odborné stránce jí dala hodně. Dokonce rozuměla francouzsky natolik, že to hlavní pochopila a to jí zvedlo sebevědomí. Možná i proto snášela kolegovy nápady bezstarostně a s nadhledem. Jen si nějak uvědomila, že ač čtyřicátník, je to pubertální dítě, a muset ho snášet trvale a pořád, že by na to dost možná nestačila ani hluboká zamilovanost. V kontrastu s ním cítila, že James, ač ještě starší, v ní vyvolává pocity naprostého bezpečí a oázy klidu.

Tahle cesta ji utvrdila v poznání, že člověk přece jen potřebuje občas klid a konejšivé prostředí. A že vlastně ho nemusí daleko hledat.

Vrátila se včera pořádně utahaná až večer kolem deváté. Musela si popovídat s tetou, která byla celá natěšená a nadržená řečmi, což mělo za následek, že zalezla do postele po další hodině a úplně vymluvená. Jen dolehla, usnula. Ráno se ozvala Jamesovi a pozvala ho s Bellou na krátkou procházku, to aby si vyměnili nové informace. Hned mu oznámila, že nemůže počítat s nějakým výletem ale jen s procházkou, protože musí dohnat všechny domácí a jiné práce, které se samy neudělaly. Třeba vyprat.

„Mám pro tebe novinu,“ spiklenecky zamrkala, když zašli za ohyb řeky a otočili se zase zpátky, protože opravdu Meg víc nemá dneska čas a udělala si ho jen proto, že se tak dlouho neviděli. „Máme ji.“

„Koho máme?“ nechápavě vypustil James.

„Martinu,“ zdůraznila a hned popisovala ranní událost. „Dnes jsem stahovala poštu a doktorka Benešová z veteriny mi sdělila, že má Martinu Horákovou na praktická cvičení.

A protože jsem jí musela říct aspoň trochu, proč ji hledáme, nabídla nám, jestli chceme, že se s ní můžeme setkat u ní v pracovně. Že si ji na danou dobu pozve a mi tam budeme. Navrhla tuhle středu v 11 hodin. Myslíš, že by ses mohl uvolnit? Musím jí to, když tak potvrdit.“

„To je trochu moc narychlo,“ zalapal po dechu. „Ty bys mohla?“

„Já ano. Za tu cestu si můžu vybrat den náhradního volna.“

„Dobře,“ pravil rozvážně. „Čas nám plyne a moc pokroků jsme zatím nezaznamenali.

Zařídím si to. Ať ti tedy potvrdí, že doopravdy platí. My se pak domluvíme na dopravě.“

„Dobře.“

„Taky mám novinu. Ten můj student z Budějovic napsal, že tam žádná Martina Horáková nestuduje, což nepřekvapuje, že? A dostal jsem návod, jak obejít heslo počítače. Musím z něj disk vymontovat a připojit ho jako další na jiný počítač. Tak jsem to udělal a ono to funguje.

Mám ho připojený k mýmu. Myslel jsem, že bychom se v něm spolu pohrabali,“ otočil tázavé oči k Meg.

„Nemám čas. Opravdu. Musíš sám.“ A šibalsky dodala, „Spoléhám na tebe.“

„Tak začnu,“ kapituloval. „Jenže víc očí a hlav víc vidí, víš?“

69

Povídali si dál a mlčeli, smáli se a vážně kopali do kamínků. Kráčeli zvolna, snad v nevyslovené naději, že tím oddálí nevyhnutelný konec dnešních společných chvilek. Když zabočili k ordinaci, už z dálky na ně někdo mával.

„To je pan Hubáček, jak jsem ti říkal. Dcera po úrazu a kůň,“ informoval tlumeně.

„Já to s koňmi neumím,“ děsila se Meg. „To nemůžu.“

„Prosím tě. Buď sebevědomá. Určitě to zvládneš. Jen nedávej najevo, že si nevěříš.

Vždycky si můžeš vyhradit čas na konzultaci s kolegy. Budu s tebou,“ šeptal ji urychleně svou podporu. Vděčně na něj pohlédla.

„Dobrý den, pane učiteli. Dobrý den, paní doktorko. Viděl jsem vás přes řeku, a tak jsem si tu na vás počkal. Potřebuji, abyste se podívala na mou, na Ivetinu kobylku. Vůbec se mi nelíbí, je nějaká divná. Je jakoby celá ztuhlá, chodit se jí nechce a má oteklé nohy. Ne moc, ale přece. Pojďte se na ni podívat, prosím. Je to jen kousek cesty.“

Pan Hubáček vypadal velmi zkroušeně a prosebně, že to Meg nakonec nedalo a ozvala se v ní lékařka nemocných zvířat. „Jak dlouho to trvá?“

„Začalo to předevčírem, jenže to jste tu nebyla.“

„Byla jsem na služební cestě. Proč jste s tím nebyl v Kamenici na klinice?“

„Víte, co by to znamenalo? Já nemám vozejk pro koně a nevím ani, jestli bych ji do něj dostal, když nechodí. A taky jsem si říkal, že to třeba přejde samo. Jenže už to trvá třetí den a řekl bych, že je to čím dál horší. Paní doktorko, prosím. Už kvůli Ivetě.“

„Tak dobře,“ podlehla. „Jen si vezmu brašnu.“ Na chvíli zmizela, aby se objevila s nezbytnými nástroji a všichni tři vyrazili.

Kobylka apaticky stála na kraji pozemku a nechala se bez odporu prohlédnout. Meg to vzala poctivě a důkladně. Prohlédla zduřelé kotníky, břicho, krk, změřila teplotu, zkontrolovala oči, … Nakonec se obrátila k majiteli.

„Nohy vypadají na zánět kopyt, ale žádný jsem nenašla. Dýchá trochu chraptivě, tak to nebude jen tak. Naberu si ještě vzorky krve na testy. Nejspíš půjde o nějakou infekci.“

„Co pro ni mohu udělat?“ ptal se starostlivě.

„Ovažte ji suchým hadrem kopyta a pozorujte. Bandážování by mohlo otoky pomoct stáhnout. Já jí dám antibiotika a zítra večer uvidíme. Přijdu se na ni podívat. To už bych mohla mít i nějaké výsledky testů.“

Když se vraceli k ordinaci, s Meg odpadla maska suveréna a musela se Jamese chytit. Ten nesl její lékařskou brašnu a uklidňoval ji.

„Byla jsi báječná. Udělala jsi ten nejlepší dojem. Nikdo by se takové role nezhostil líp.“

„Když já fakt o koních nic moc nevím. Mám z toho zkoušku za dvě, ale od té doby jsem to neviděla a tehdy to taky byla jen taková rychlovka, rychle do hlavy, zkouška a z hlavy ven.“

„To je možný, ale standardní dovednosti, jako nabrat krev, prohlédnout pacienta, změřit teplotu, to je jistě stejné u všech zvířat. Zahájit léčbu, co si můžeš přát víc.“

„Jenže já nevím diagnózu. Nevím, co jí je. Co když ji léčím špatně?“

„Podívej, Meg. Zachovala jsi se perfektně. Když jdeš sama za sebe k doktorovi, tak si poslechne ozvy, koukne do krku, zeptá se na teplotu a nechá ti vysát krev. A abys neřekla, že o tebe málo pečuje, předepíše ti antibiotika. A víš, co je na tom nejlepší?“ vyčkával.

„Ne.“

„Že taky neví, co ti je a jen doufá, že nic nezkazil,“ zasmál se. „Dej si říct. Udělala jsi to všechno naprosto profesionálně. Jsem na tebe hrdý.“

„Díky,“ povzdechla a vděčně se usmála, třebaže trochu křečovitě. „Budu muset něco nastudovat.“

70

„Přijdeš na to. Naprosto o tom nepochybuju. Jak jsi mi to dneska řekla. Spoléhám na tebe.“ To už byli zpátky u hlavních dveří ordinace a James ji pohladil a objal. „Drž se děvče.

Budu na tebe myslet. Já ti věřím.“

„Taky na tebe budu myslet. Děkuji ti.“ Krátce ho políbila a zmizela v domě.

Brno

18. 5.

(středa)

Vyjeli časně ráno, protože schůzku chtěli stihnout bez nějakých stresů a rychlostních závodů. Jejich cesta vedla částečně po páteřní dálnici mezi Prahou a Brnem, ale zbytek se odehrával na úzkých silničkách druhé výjimečně první třídy. Přece jen Rapidice nebyly zrovna na hlavní tepně. Vlastně to pokládali za přednost. I tak skrz městečko jezdilo aut víc, než se většině obyvatel líbilo.

Střídavě si povídali o všem možném, střídavě poslouchali písničky z CD, které Meg vzala sebou. James se tak seznamoval se zpěváky, které měla jeho přítelkyně ráda.

„Ještě jsi mi neřekla, jak je na tom kobylka pana Hubáčka. Přišla jsi na to, co jí je?“ zeptal se, když najeli konečně na dálnici u Jihlavy.

„Přišla jsem na to. Heč!“ radostně mu sdělila. „V pondělí večer byla Bětka, tak jí říkají, ještě špatná. Objevilo se jí na sliznici tečkovité krvácení a to jen potvrdilo moji diagnózu.

Purpura. Popis nemoci a léčbu jsem našla až ve starých skriptech, jinak nikde ani zmínka. Je to zřídkavé onemocnění, nikdo neví, jak vzniká, ale když se včas nasadí penicilin a kortikosteroidy a laskavá péče, je průběh mírný a pacient se brzo uzdraví. Včera už Běta dýchala docela dobře, i to krvácení se nezvětšovalo. Myslím, že do týdne by mohla být dobrá.“

„Vidíš, že jsi profík. Skvělé! Já myslel, že purpura je nějaké voňavé bejlí k Vánocům.“

„To taky, ale je to zavádějící. V seznamech nemocí koní na internetu jsem purpuru nenašla. Ale našla jsem ji u dětí. To je svinstvo. Jde o zánět cév, hlavně těch v těle nejmenších, vlásečnic. Stává se z nich v podstatě cedník, který propouští krev do kůže, do sliznic, do orgánů, prostě všude. Bolestivé jsou především otoky: nohou, břicha, ledvin, šourku, … “

„No, tě bůh,“ ulevil si James.

„U dospělých je to vzácné, u dětí do 15 let asi půl promile, hlavně chlapci,“ sypala to ze sebe.

„Já zírám, jaké máš znalosti.“

„Musela jsem to načerpat, abych toho koně vyléčila,“ pronesla nesmlouvavě.

„Když už jsme u těch nemocí. Proč jsi kobylce jako první dala hned antibiotika, i když jsi nevěděla, co jí je? Přece na viry tahle léčba nezabírá.“

„Na viry ne. Nevím jak u lidí, ale u zvířat platí, že viry zvíře oslabí, oslabí mu imunitní systém, a tak snadno podlehnou následné invazi bakterií. Antibiotika jsou nutná právě pro tyto druhotné bakteriální infekce.“

„Stačilo. Už to nestíhám,“ bránil se James. „Bylo to velmi zajímavé. Děkuju.“

Projeli pár kilometrů mlčky. Krokem minuli bouračku tří aut. Tahle nehoda byla dnes druhá, kterou viděli. Naštěstí šlo jen o plechy. James už chtěl poznamenat, že je divné, že ještě nenarazili na uzavírku, když se k jedné přiblížili. Pomalu jí projeli, a když zas měla dálnice oba své pruhy průjezdné, vrátil James hovor na téma, kvůli kterému do Brna jeli.

„Už jsem ti říkal, že jsem připojil Vaňkův disk k sobě na počítač?“

„Říkal. Něco jsi našel?“

„Něco jo. Budeme to muset projít důkladněji. Soustředil jsem se jen na maily. Naštěstí si je stahuje ze serveru na počítač. Bral jsem to proti toku času a objevil jsem ten, kde Vaněk 71

říká Martině, že jí odkazuje peníze. Že je má na účtu u W-Banky. Ale není tam, jak se k nim dostane. Tím myslím identifikaci a heslo.“

„Třeba to Martina ví. Vždyť psal o nějakém dopise a závěti, vzpomínáš?“

„Možná. Pokud ho stačil napsat,“ zaznělo skepticky.

V tomto duchu se odvíjel i další dialog mezi nimi. Zopakovali si jen to, k čemu dospěli v předchozích dnech. Zjistili, že žádnou jinou teorii případu nemají, že to pořád vypadá na žárlivost nebo chamtivost a nejspíš na obojí. Doufali, že setkání s Martinou je posune o kus dál, ne-li dokonce k vyřešení případu.

Když vyjížděli z Rapidic, mírně mrholilo a jednu chvíli to vypadalo na déšť. Když už měli Brno na dohled, vítalo je slunce na obloze. Sjeli z dálnice, vyhnuli se historickému centru a propletli se k zadnímu vchodu do Veterinární a farmaceutické fakulty. Na bývalém vojenském parkovišti zanechali auto a vešli otevřenou branou do areálu. Pěší slalom začal u ústavu výživy, pak z kopce dolů, a ještě než došli k pavilonu profesora Klobouka, zahnuli vlevo. Pochvíli se ocitli před nově vystavenou přízemní budovou ambulance malých zvířat.

Za recepcí se dali úzkou chodbou ve tvaru L a skoro na konci zaklepali na dveře pracovny doktorky Benešové. Když vstoupili, ukazovaly hodiny za 10 minut 11 hodin.

Proběhlo vzájemné představování, srdečné přivítání mezi hostitelkou a její bývalou studentkou, usazení hostů, objednání kávy.

Ozvalo se zaklepání na dveře a vstoupila Martina. Natolik byla fotografie s růží věrná, že ji James i Meg okamžitě poznali. Ona sama znejistěla, když uviděla tolik nečekaných lidí.

„Pojďte dál, Martino. Už na vás čekáme,“ zvala ji doktorka dál.

Martina těkala pohledem z jednoho na druhého ve snaze pochopit, o co může jít.

„Jmenuji se Jakub Daneš“, povstal James a ujal se slova, „a toto je moje spolupracovnice Magda Černá. Potřebujeme spolu s vámi rozluštit jeden problém. Doktorka Benešová byla tak laskavá, že zprostředkovala tuto schůzku. Omlouváme se, že jsme vás takto zaskočili, ale hledáme vás již dlouho a je to nutné. Prosím, posaďte se,“ pokynul na prázdné křesílko u stolku, kde oba seděli.

„Magda Černá je naše absolventka,“ podotkla hostitelka a byla přerušena vstupem pomocné pracovnice přinášející kávu. Když postavila tři šálky na stolek s hosty a odešla, zeptala se doktorka Benešová, zda ještě něco nepotřebují a se slovy „mám něco na práci“

opustila místnost.

„Dovolil jsem si objednat kávu i pro vás,“ začal James. „Nemusíte ji pít, jestli nechcete.

A posaďte se, prosím.“

„Děkuji.“ Martina si váhavě přisedla. Křeslo bylo pohodlné, ale ona seděla jen tak na krajíčku, snad aby mohla v případě nebezpečí rychle vystartovat pryč. Kávy se zatím nedotkla, jen těkala z jednoho na druhého a čekala, co se bude dít.

„Znáte pana Johana Vaňka?“ zeptal se James. Martina jen mlčky přikývla. „Myslíte, že by mohl spáchat sebevraždu?“

„Ne!“ vyšlo z jejích úst. „Stalo se mu něco?“ Tvář Martiny se změnila z obávajícího se výrazu o sebe ve výraz zděšení o druhého. „Vy jste od policie?“ vyhrkla. „Co se mu stalo?“

„Nejsme od policie. Promiňte, jestli jste si to myslela. Kolegyně je veterinářka a já učitel z Rapidic jižně od Prahy. Váš přítel je mrtev. Policie si myslí, že to byla sebevražda a případ uzavřela. My jsme přesvědčeni, že si to sám neudělal. Chceme to dokázat,“ uklidňoval ji James.

„Proto jsme vás vyhledali. Myslíme si, že nám můžete pomoci. Že také budete chtít, aby to někomu neprošlo,“ přidala Meg.

Martina dlouho mlčela. Už nevyzařovala obavy a nejistotu. Její tvář reflektovala snahu uchovat si rozvahu a nepodlehnout emocím. Mechanicky kroutila lžičkou v kávě a snažila se vzpamatovat.

„Vy,“ obrátila se k Meg, „vy jste opravdu veterinářka?“

72

„Ano. V Rapidicích mám ambulantní ordinaci a sloužím na klinice v Kamenici.

Absolvovala jsem tady na škole, už to budou pomalu dva roky. Přijeďte se podívat, jestli chcete.“ Meg se snažila nastolit přátelskou atmosféru a Martinu svým hlasem, co nejvíce uklidnit.

„Vy jste Johana znala?“

„Já osobně ne. Jamie byl jeho soused.“

„Aha,“ odložila lžičku, „Co se mu stalo?“

„Moje fenka ho našla mrtvého v zahradním bazénu s podřezanou žilou na zápěstí. Zavolal jsem policii a ta nakonec prohlásila, že spáchal sebevraždu. Já to ale vidím jinak a sebevraždě vůbec nevěřím. Co si myslíte vy, slečno? Mohl ji spáchat?“ shrnul výchozí stav James.

„Já nevím,“ zatěkala Martina.

„Podle nás jste ho znala velmi dobře. Myslíte, že si mohl sáhnout na život?“

„Víte, já jsem s ním v poslední době moc nemluvila.“

„Ale předtím ano. Dost jste spolu jezdili fotografovat. A pořádali jste spolu výstavu.

No…?“ dožadoval se James odpovědi.

„Jezdili jsme spolu leckde a fotili. Ale tu výstavu celou zařizoval sám. To už jsme spolu moc nebyli.“ Rozhostilo se ticho, kdy James s Megy hleděli na Martinu a ona zase do hrnku s černou chladnoucí vodou.

„Vy se bojíte, jestli si to udělal kvůli vám, viďte?“ ozvala se Meg. „Vy se moc bojíte.

Proto to nechcete ani vyslovit. Možná jste nám dobře nerozuměla. My dva si to nemyslíme.

Jsme přesvědčeni, že byl zavražděn.“

Martina prudce vzhlédla a upřela zrak na Meg. Nějakou chvíli jakoby hrály hru na přetahovanou. Když jí konečně došel význam vyřčených slov, s podmíněnou úlevou v hlase se zeptala: „Proč si to myslíte?“

„Jak známo, ďábel se skrývá v detailech,“ začal vysvětlovat James. „Zahodil by čokoládu?“

„Cože?“ otázka vyvedla Martinu z konceptu.

„Jestli by někdy dobrovolně vyplivnul, nebo zahodil čokoládu?“

„To sotva. Byl čokoládou posedlý. Vlastně na ní byl závislý.“ Šok ze změny tématu měl na Martinu blahodárný účinek. Umožnil jí najít ztracenou rovnováhu a začít uvažovat klidně a racionálně.

„Moje fenka Bella sežrala nejspíš celou tabulku čokolády, kterou našla na zemi. Bylo jí zle, a tak jsme se seznámili,“ zagestikuloval ve smyslu my dva s Meg.

„To je pro psa jed. Je v pořádku?“ okamžitě zareagovala studentka veteriny.

„Naštěstí přišli oba včas,“ potvrdila Meg s úsměvem.

„Našli jsme zapadlý kus čokolády napuštěný éterem. To sebevrazi také nedělají. A jiný detail. Umíte si představit, že si jdete podřezat žíly do betonového bazénu, kam jste před tím donesla horkou vodu ve dřezu a přitom venku je kolem tří stupňů, když pohodlnější a v teple byste to měla doma? Je toho víc, ale policie to přehlížela,“ doplnil.

Martina jen přenášela pohled z jednoho na druhého a snažila se vyčíst z jejich výrazu, z očí něco víc než jí právě řekli. Nemohla uvěřit, že se opravdu něco takového stalo. Pravda, už dlouho s Johanem nemluvila, ani od něj nedostala mail, prostě nebyl čas. Uvědomila si, že jí to vlastně mělo být divné.

„Kdy se to stalo?“ zeptala se.

„Na začátku dubna,“ zněla odpověď.

„Na oslavě?“

„Jaké oslavě? Co máte na mysli?“ zaznělo překvapeně.

„Prvního má narozeniny. Ty se přece slaví. Zabil ho nějaký gratulant?“ napadlo Martinu, až se té myšlenky sama lekla.

73

„Vy jste byla na oslavě jeho narozenin?“ James se teď vpíjel do Martina obličeje, jestli neuvidí něco, co by jí prozradilo. Hned si uvědomil, že je to blbost, sama by takovou operaci nezvládla fyzicky a teď byl přesvědčen, že ani psychicky. Martinu jeho pohled popudil.

„Nebyla. Ani jsem mu nevolala, jestli to chcete vědět. Prostě jsem zapomněla,“ a bylo to jako obrana útokem.

„Znala jste ho … Jak dlouho, vlastně?“ klidným hlasem se Meg snažila utlumit vzniklé napětí.

„Něco málo přes tři roky?

„To je dost dlouho, abyste o něm leccos věděla. Kdo by mohl mít zájem na jeho smrti?

Příbuzní, známí, obchodní přátelé?“

„To netuším.“ Martina se rozhodla, že se bude bavit jen s Meg a dělala, že James v místnosti není. „Pokud vím, rodinu neměl, o žádných příbuzných nikdy nemluvil. Ani si nevzpomínám, že bychom se někdy společně s někým setkali. Po pravdě, ani jsem o to nestála. On možná ano.“

„Takže žádné obchodní schůzky? Když jste se setkali, těsně předtím někdo neodcházel?“

„Většinou jsme se setkali na stanici tramvaje, nebo pro mě přijel autem před dům.

Nejčastěji jsme vyrazili někam ven z Prahy, kde jsme fotili hrady, města, pamětihodnosti.

Hodně jsme toho najezdili. Taky jsme často navštěvovali zoologické zahrady. A na zbývajících schůzkách jsme na počítači nafocené snímky vyhodnocovali. To je vlastně všechno.“ Odmlčela se a vyšetřovatelé také mlčeli.

Ticho přerušila Martina: „Co ode mě chcete? Já nevím, kdo ho zabil. Ani proč. Proč by ho někdo zabíjel? Vždyť nic zlého nikomu neudělal. Vždyť jen fotil,“ zarazila se. „On něco vyfotil?“

„Myslíte, že by někoho vydíral?“

„To pochybuji. Ne, nevěřím. Vždycky byl korektní a velkorysý.“

„Jak by se podle vás zachoval, kdyby na fotce měl najednou něco kompromitujícího? Co myslíte?“ vstoupil do rozhovoru opět James.

„Jak to mám vědět?“ ohradila se Martina a vzápětí dodala, „Myslím, že by takovou fotku smazal. Snažil se mě různě fotit, ale když jsem řekla ne, tak snímky vymazal. Co jsem ho znala, snažil se konfliktům vždycky vyhýbat.“

„A co váš partner?“

„Co ten s tím má společného?“

„Obvyklým motivem vraždy jsou peníze nebo žárlivost.“

„To jako že Petr … Vždyť o něm vůbec neví,“ popřela tuto možnost Martina.

„Vy jste svému partnerovi neřekla o Johanovi Vaňkovi, který vám pořádal výstavu? A se kterým jste strávila tolik času? Proč?“

„Nějak to tak vyšlo.“

„To mi nestačí.“ Když neodpověděla, pokračoval, „Jednou v minulosti jsem byl s jednou kolegyní ve Slaném. Když skončilo jednání, vylezli jsme na místní kopec. Byli jsme zvědaví na pohled na městečko z výšky. Jen jsem se zmínil, že se může pochlubit doma, že byla na Stolové hoře, velmi mě překvapila svou reakcí. Tušíte, co mi odpověděla? – Já se o tom nesmím ani zmínit, nebo se manžel zblázní. Já dokonce budu muset předstírat, že jsem tu poprvé, kdybych sem někdy zavítala s ním. – Vy jste mu neřekla o Johanovi, protože se bojíte Petrovy žárlivosti, že? A to přesto, že je tu takový věkový rozdíl, což by mělo mít na vašeho Petra stejné účinky jako sedativa. Tak se ptám: taky budete muset předstírat, že jste na daném místě poprvé v životě, přestože jste tam nacvakala řadu fotek?“

„On to nedělal! Nemohl to udělat, protože o něm neví,“ vzrušeně vyvracela Martina nevyslovené obvinění.

„A jste si jista, že se o něm nedozvěděl odjinud?“

„Odkud by mohl?“

74

„Co já vím. Od kamaráda, spolupracovníka, z internetu, …“

„Je žárlivý víc, než se mi líbí. Ale naprosto vylučuji, že by něco takového udělal,“ důrazně prohlásila. „Já Petra znám.“

„Co pro vás Johan znamená?“ změnila Meg téma.

„To je …. To je těžký. Takový pohádkový dědeček,“ nerozhodně pokrčila rameny.

„Ublížil vám někdy?“ zajímal se James.

„Johan? Nikdy. Byl ochoten pomoci, byl laskavý, …“

„Máme důvod se domnívat, že vás adoptoval jako dceru,“ poznamenala Meg.

„Mne se neptal, jestli s tím souhlasím. Ale asi si to myslel, třebaže právně je to blbost.

Pamatuji si, že se párkrát takhle vyjádřil. Jenže stejně důrazně nechtěl, abych mu říkala tati,“

usmála se poněkud křečovitě. „Říkal o sobě, že je můj přítel. A to určitě byl. Jenže, ono je to složitější. Víte, … Já nevím, jak bych to řekla. Znamená pro mě moc a nechci o něj přijít.

Sakra!“ uvědomila si absurdnost té věty. „Jak často dostáváte od svého táty květiny?“ obrátila se k Meg.

„Na narozeniny. Někdy.“

„Právě!“ zdůraznila Martina.

„Nerozumím,“ vmísil se James.

„Já ano,“ potvrdila Meg.

„Tak mi to vysvětlete. Já slyším, že vám nic zlého neudělal, naopak. Dělá, co vám na očích vidí, přesto ho vytěsňujete, a to i přes to, že pro vás znamená moc. On se cítí strašně osamělý a vy mu ani nezavoláte. Nechci být neslušný …“ zmlknul.

„Myslím, že vás nebudeme déle zdržovat,“ zahájila Meg uzavření rozhovoru. „Moc děkujeme, že jste nám věnovala svůj čas. Pokud vás něco napadne, dejte mi, prosím, vědět,“

podávala Martině svou navštívenku.

„Určitě,“ uschovala si ji. „Můžu se ještě na něco zeptat?“

„Ovšem.“

„Kde je pohřbený?“

„Obřad měl ještě v dubnu. A urna s jeho popelem je dosud u Jamese v domě. On totiž prosadil a zařídil, že vůbec nějaký pohřeb měl,“ informovala Meg.

„Nemohl jsem dopustit, aby se s ním nikdo nerozloučil,“ dodal James. „Víte, slečno, já toho vraha najdu, i kdyby nně to mělo trvat sebedéle. A on, Johan, ať se vám to líbí nebo ne, stále patří k vám.“ Otevřel své příruční zavazadlo a vyjmul z něj obálku, kterou podal Martině. „Jeho dopis, který není adresovaný vám, ale kamennému brouku od vás. Vzhledem k tomu, kde jsme ho našli, nepočítal s tím, že ho bude někdo někdy číst. Přesto jsem přesvědčený, že v skrytu duše ho psal vám. Především vám a ne archeologům. Nespěchejte, přečtěte si ho, až budete někde v klidu sama. Možná, že se k němu pak přihlásíte i veřejně.

Třeba i před Petrem. Na mrtvého snad nebude žárlit. Nebo snad je jeho žárlivost silná až za hrob?“

„To’s nemusel,“ poznamenala Meg.

„Víte, slečno,“ nebyl k zastavení, „před chvílí se mi vybavilo jedno japonské dvojverší: Tajně a skrytě ty mě máš ráda a já tě mám rád. Až jeden z nás zemře, pod jakou záminkou obleče druhý smuteční šat? “ recitoval a díval se Martině upřeně do očí, jako by ji hypnotizoval, a ona ty své nedokázala odtrhnout. Tak chvíli setrvali, i když recitace už skončila.

Pak James vytáhl ze zavazadla v průhledných deskách fotku Martiny, kterou našel v kuchyňském stole a položil ji před Martinu. „Je mi líto, ale ještě mám pár otázek. Nejde ani tak o to kdy to bylo foceno a kde,“ otočil fotografii, „ale o to, jestli víte, co znamená tato poznámka. Víme, že Beatrice je postava ze Shakespearovy hry Mnoho povyku pro nic. Ale proč si to napsal na vaši fotografii a navíc uložil mezi účty.“

„To je ID a heslo k účtu, přesněji mnemotechnická pomůcka,“ vysvětlila věcně Martina.

75

„Ano?“

„Johan šetřil na cestování. Myslel, věřil, že s ním budu cestovat po světě. Když pochopil, že s ním nikam nepojedu, prohlásil, že ty peníze jsou moje, že mi je přepošle. Odmítla jsem a řekla, že když to udělá, pošlu mu je zpátky. Tak založil na internetu účet a peníze uložil tam.

Tohle je k němu přístup. ID a heslo mi poslal. Ani nevím, kolik na účtu je. Nikdy jsem se ani nepodívala. To je všechno,“ vysypala Martina ze sebe ve snaze, co nejrychleji už rozhovor ukončit.

„Petr o tom účtu neví?“

„Ne,“ odmítla Martina. „Ani jsem mu to nenechala někde nastrčené,“ ohradila se předem.

„Věřím vám,“ stvrdil hlavou James. „Věřím, že Petr v tom nemá prsty. Aspoň do doby než by se ukázal opak.“

„Neukáže.“

„Ve vlastním zájmu si ověřte, co dělal 3. dubna a v noci na 4. Když to neuděláte a vrah se nenajde, bude vás do smrti strašit, to neúprosné: co kdyby. Prosím, až budete znát odpověď, dejte vědět Meg, ano?“

Martina pokývala na souhlas a James fotku zase uschoval.

„Děkuji vám, že jste nám věnovala tolik času. A nezlobte se na nás. Nám opravdu záleží na objasnění té události. Jsem přesvědčen, že vám taky.“

Povstal a podal jí ruku. Martina vstala a krátce si rukama potřásli. Rozloučila se i s Meg a s ulehčením opustila místnost. James a Meg se zase posadili.

„Jaký z toho máš dojem?“ začala Meg.

„Já nevím. Snad jsem na ni nebyl moc ošklivý. Ale najednou se to tlačilo ze mě ven.“

Ozvalo se zaklepání a vešla Martina. Popošla ke stolku a podávala Meg kus papíru.

„Tady jsem napsala svoje telefonní číslo, abyste měli na mě spojení.“ A směrem k Jamesovi zdůraznila: „Mně taky opravdu záleží na objasnění vraždy. Nashledanou.“

A definitivně odešla.

„Tak tohle mluví v její prospěch,“ poznamenal James, když za Martinou zapadly dveře a uplynul bezpečnostní čas.

„Já jí věřím,“ pravila Meg.

„Já taky,“ přitakal. „A teď mi vysvětli, co ty jsi pochopila a já ne.“

„No co. Nejspíš se k ní choval jako milenec. Pozor,“ umlčela námitku, „určitě to tak nemyslel, bylo to nevědomé, ale vypadalo to tak, pociťovala to tak. Ach vy muži. Buď se chováte jako neandrtálci nebo jako neodolatelní. Nic mezi tím.“

„Hádám, že se k ní choval rytířsky. Pořád si stýskáte, že jsme k vám málo pozorní.“

„Právě! A když jste o trochu víc, je to přinejmenším podezřelé. Takže každý rytíř je dneska a priori hodný obezřetnosti,“ přitvrdila.

„Aha! To bych si měl dobře pamatovat,“ zaznělo trpce.

„Nó,“ protáhla Meg samohlásku, „myslím, že ti dovolím, abys byl občas rytířem.“

„Třeba dneska?“ přistoupil na hru.

„Proč ne. Zkus to. Uvidíme,“ usmála se.

„Tak díky. To je povzbudivé.“ Z laškovného tónu přešel opět do vážného a pokračoval v úvaze. „Vaněk byl ze staré školy, takže rytířství mu nejspíš nebylo cizí. Já to vidím asi takhle. Seznámili se, bylo jim spolu nejspíš dobře. Ačkoli jí nic zlého neprovedl, začala ho najednou odstrkovat. Proč? Proč ho začala vytěsňovat? Nejspíš si uvědomila, že se do něj zamilovává,“ Meg se zakuckala smíchem, ale James nedbal a důrazně pokračoval, „možná jen maličko, ale stejně! A bála se toho, co by tomu řekli rodiče, vrstevníci, okolí vůbec – tak ho začala vypuzovat. Proto o něm neřekla partnerovi. O kom se nemluví, ten prostě neexistuje a hotovo. Když proti němu nic nemá, tak je to jedině strach z něčeho. On se možná chová nevědomky jako její milenec, jak říkáš. Platonický, zdůrazňuju! Ona si nevěří, že to ustojí, 76

sobě nevěří, a tak se tomu raději vyhýbá. Tak nějak to asi bude. Škoda. Hlavně její, jen nevím, jak jí to vysvětlit.“

„Škoda je to pro oba. Ale s tím zamilováním opatrně. Uvědom si, že zároveň chodila s klukem přiměřeného věku, jak víme od té holky z gymplu,“ upřesnila Meg. „Hm. Co teď?

Půjdeme nebo počkáme na paní doktorku?“

„Slušnost je počkat.“

Nemuseli čekat dlouho. Doktorka Benešová se záhy objevila ve dveřích. Poděkovali za přijetí, za kávu, za laskavost. Meg ujistila hostitelku, že to zbytečná schůzka nebyla a rozloučili se.

Opustili ambulanci, opustili areál školy, opustili Brno. Zpáteční cestu řídil James a většinou mlčeli a poslouchali hudbu. Teprve, když James kroutil volantem v zatáčkách na posledních kilometrech před Rapidicemi, se vrátili k hlavnímu tématu.

„Říkám si, proč mě nenapadlo, že motivem může být také vydírání.“

„Aspoň si můžeme říkat, že ta cesta nebyla zbytečná ztráta času,“ zasmála se Meg.

„To by stejně nebyla ztráta času už proto, že jsme ho strávili spolu,“ pohladil spolujezdkyni.

„Drž volant pořádně,“ rovnala ho Meg, „nebo ještě vybouráme.“

„Co děláš o víkendu? Budeme muset prohlídnout všechny fotky.“

„Myslíš na vydírání? To by bylo lepší dostat se na jeho účet v bance. Ve filmech to tak bývá,“ dodala.

„Nejlépe obojí. Tak jak?“

„Kus víkendu tomu obětujeme. Dám ti ještě vědět. Zítra a pozítří budu dohánět dnešek, tak nepočítej, že se udivíme.“

„Rozumím,“ připustil James. „Co ale mám říct Belle?“

„Nebuď hloupý. Ona je ženská, pochopí to,“ poučila ho Meg. To už auto zabrzdilo u ordinace. „Ani nevystupuj. Nemůžu se zdržovat.“

„Děkuji ti za pomoc a za společnost. Zavoláme si.“

„Zavolám ti, jak na tom budu.“ Naklonila se k němu a dostal letmé políbení. „Ahoj.“

Zmizela tak rychle, že James nepostřehl ani kam. Předpokládal, že ve vile, ale přísahat by na to nemohl. Hluboce se nadechl a vydechl. Nastartoval motor, otočil auto ve slepé ulici a vracel se za Bellou, která na něj celý den trpělivě čekala.

Hilín

21. 5.

15:25

(sobota)

Už přes hodinu přehrabovali jeden stoh fotek z regálu po druhém. Šlo jim to dost pomalu, protože fotky byly opravdu pěkné. Zvláště nad některými setrvali v obdivu delší čas.

„Fakt byl dobrý,“ ocenila nejeden snímek Meg a James musel jen souhlasit. Kdyby on dokázal tak dobře zachytit svět kolem, vzdychal si v duchu.

Prohledali už skoro všechno. Jednu fotku po druhé, mezitím nějaké letáky a nepodstatné papíry. Ani moc uspořádání v tom nenalezli. Nejvíce to připomínalo náhodný nepořádek.

Prostě, teď se potřebovalo něco odložit a tady ještě bylo místo, …. Darmo se neříká, že knihy a papíry jsou hrozně agresivní.

James si vzpomněl na spolužáka, který to silně zažil na vlastní kůži. Žil s rodiči v bytě 2 plus 1. Jeho otec byl literární vědec, a tak jedna místnost byla jeho pracovna s knihovnou přes celou zeď. Další místnost byla ložnice a plus 1 představovalo kuchyň. V době, kdy James spolužáka navštěvoval, už byla jeho maminka mrtvá asi dva roky. A knihy byly všude. To že se válely v pracovně ve sloupcích na podlaze a po židlích, není nic překvapivého. Ale že když otevřel v kuchyni kredenc, aby vyndal hrnky na kafe a půl prostoru mezi porcelánem zabíraly 77

knihy, bylo při prvním setkání šokující. Ukázalo se, že hrnce, pokličky a pánev vystěhovaly nadobro na pracovní stůl. Vitríny, ve kterých obvykle paní domu vystavuje své vzácné kousky na obdiv, sídlily svazky básní a maloformátové novely. A poslední vydání knižního klubu se tísnilo na poličce spolu s načatou krabicí kostkového cukru a sklenicí kávových granulí.

Takovou invazi tu pan Vaněk neměl. Vlastně z tohoto úhlu pohledu zde byl vzorný pořádek. V těch fotkách měl trochu zmatek, jak se Jamesovi zdálo, ale knížky byly soustředěny jen na jedno místo. Zřejmě moc velký čtenář nebyl. Nejvíce knih se zabývalo fotografií. Pak tu bylo několik klasických divadelních her především od Williama Shakespeara. Dokonce našli i pojednání o Shakespearovi a jeho díle. Zbytek pak bylo pár detektivek a nějaké díly historických románů.

„Nic,“ povzdechla si Meg a vrátila do regálu poslední stoh, který právě zkontrolovala.

„Žádná fotka, která by mohla sloužit k vydírání.“

„Asi to bude zavádějící motiv. Žádné vydírání v jeho smrti není,“ zauvažoval James.

„Zkusit jsme to museli,“ pokrčil rameny.

„Hele, já bych to ještě nevylučovala,“ nesouhlasila Meg. „Jestli tu nějaké takové fotky byly, mohl je odnést vrah.“

„Hm. To je pravda,“ připustil.

„A protože, jak to všechno dosvědčuje, byl pan Vaněk chytrý muž, pochybuji, že by si je nechal tady na ráně,“ rozvíjela dál svou myšlenku. „Jestli někde jsou, tak v nějaké skrýši.

Třeba jako s tím broukem.“

„Půdu jsme prohlédli důkladně a nic dalšího tam není. A tady,“ rozhlížel se kolem, „taky nic nevidím. Dvě skrýše na jednom místě? Pochybuju. To spíš bych věřil na bankovní schránku.“

„Pravidelné platby na účet. Účet by nám mohl prozradit víc. Co nám brání?“ měnila Meg směr pátrání.

„Maggie,“ znělo směsí zoufalství a rodičovského domlouvání „přece nevíme, v jaké bance měl účet. Ani heslo a další.“

„Přece jen bych to zkusila,“ prohlásila rozhodně.

„A kde chceš začít?“ zapochyboval o soudnosti své partnerky. Ona tu barvu hlasu velkoryse přehlédla, jen si v duchu posteskla, proč jsou ti muži občas tak nechápaví.

„Vzpomínáš, co nám řekla Martina? Beatrice a Mnoho povyku pro nic, jsou přístupové parametry pro účet, který pro ni založil. Co když jeho účet je zabezpečen v podobném duchu?“ vysvětlovala svou myšlenku. James se díval nevěřícně a pochybovačně. „Já vím, že je to spekulace. Jenže spekulace kvalifikovaná. Našla jsem totiž tohle.“ Z kapsy vytáhla složený papír, který mu podala.

„I ty malá čarodějko, co ještě tajíš?“ vzal papír a nerozložil ho. Jen pozoroval její obličej.

„Vypadlo to z jedné knihy o Shakespearovi a mimoděk jsem ji zastrčila do kapsy. A před chvílí nně to docvaklo, jak jsme mluvili …“ velké otazníky v jejích očích ho odzbrojily.

„Schválně, jestli tě napadne totéž, jako mě.“

James se začal věnovat tabulce, která byla obsahem listu.

Jindřich VI.

The First Part Of Henry 1590

Jindřich

Jana z Arku

(1.,2.,3.díl)

The Sixth, The Second

Part, The Third Part

Richard III.

King Richard The Third 1592

Richard

Anna

Komedie omylů

The Comedy Of Errors

1592

Antifol

Adriana

Titus Andronikus

The Tragedy Of Titus

1592

Titus

Andronicus

78

Zkrocení zlé ženy The Taming Of The

1593

Petruccio

Kateřina

d

Shrew

Dva veronští páni

The Two Gentlemen Of 1594

Valentin

Silvie

Verona

Proteus

Julie

Lásky marná

Love’s Labour’s Lost

1594

Ferdinand

francouzská

snaha

princezna

Romeo a Julie

The Tragedy Of Romeo 1594

Romeo

Julie

R

And Juliet

Richard II.

King Richard The

1595

Richard

Second

Sen noci

A Midsummer Night’s

1595

Oberon

Titanie

svatojánské

Dream

Puk

Král Jan

King John

1596

Jan

Benátský kupec

The Merchant Of

1596

Shylok

Porcie

S

Venice

Jessika

Jindřich IV.

The First Part Of King

1597

Jindřich

(1.,2.díl)

Henry The Fourth, The

Falstaff

Second Part

Mnoho povyku

Much Ado About

1598

Benedikt

Beatrice

w

pro nic

Nothing

Jindřich V.

The Life Of King Henry 1598

Jindřich

Kateřina

The Fifth

Julius Caesar

The Tragedy Of Julius

1599

Julius Caesar

Caesar

Jak se vám líbí

As You Like It

1599

Orlando

Rosalinda

e

Večer tříkrálový

Twelfth Night Or What 1599

Orsino

Viola

You Will

Hamlet

The Tragedy Of Hamlet, 1600

Hamlet

Ofelie

Prince Of Denmark

Veselé windsorské The Merry Wives Of

1600

Falstaff

paničky

Windsor

Troilus a Kressida The History Of Troilus 1601

Troilus

Kressida

And Cressida

Konec vše napraví All’s Well That Ends

1602

Bertram

Helena

Well

Veta za vetu

Measure For Measure

1604

Vincenzio

Isabela

g

Othello

The Tragedy Of

1604

Othello

Desdemona

Othello, Moor Of

Venice

Král Lear

The Tragedy Of King

1605

Lear

Kordelie

L

Lear

Macbeth

The Tragedy Of

1605

Macbeth

Lady

Macbeth

Antonius a

The Tragedy Of Antony 1606

Antonius

Kleopatra

Kleopatra

And Cleopatra

Koriolanus

The Tragedy Of

1607

Koriolanus

Coriolanus

Timon athénský

The Life Of Timon Of

1607

Timon

T

Athens

79

Perikles

Pericles, Prince Of Tyre 1608

Perikles

Marína

Cymbeline

Cymbeline

1609

Cymbeline

Zimní pohádka

The Winter’s Tale

1610

Polixenes

Perdita

Bouře

The Tempest

1611

Prospero

Miranda

Jindřich VIII.

King Henry The Eighth 1612

Jindřich

Anna

Boleynová

To je přece seznam Shakespearových děl s rokem vydání a nějakými postavami. James prohlížel list papíru nahoru a dolů a snadno si všimnul malého w u jedné položky, zrovna u té, kterou označila Martina jako vstupní parametry k účtu ve W-bance.

„Chceš říct, že je to soupis hesel k různým vstupům?“ uvažoval nahlas s tázavým pohledem k Meg, která přikyvovala. „To není blbý nápad. To je dokonce moc chytrý nápad,“

zašklebil se v úsměvu a hned zvážněl. „No jo! Co ale znamenají ta jednotlivá písmenka?“

„To nevím. Ale myslím si, že jedno známe, a to bychom měli vyzkoušet,“ prohlásila Meg.

Udělalo jí dobře, že se James vyjádřil pochvalně k jejímu nápadu a teď ji vzrušení z objevu hnalo k jeho co nejrychlejšímu ověření. Cítila, že má pravdu, jen kdyby kolem toho nebylo ještě tolik záhad.

James se rozhlédl kolem. „Tady už nejspíš nic nenajdeme. Ložnici jsme už prohledali.

Půdu a kuchyň taky.“

„Tak jdeš?“ pobízela ho Meg ode dveří.

Všechno pečlivě zamkli a přešli do vedlejšího stavení. Bella je vítala svým psím způsobem. Strkala do nich čumákem a snažila se je přimět k podrbání za ušima. Její radost, že je má opět u sebe, byla nefalšovaná a hnala se s nimi až k počítači. James pustil počítač, Meg si přitáhla blíž druhou židli a Bella se posadila mezi ně a civěla, stejně jako oni, na zvolna se probouzející obrazovku. Větrák počítače bzučel a Bella větrala vyplazeným jazykem. Na obrazovce se postupně ustálila směs ikon připravená k akci. James vyvolal klienta internetu a zadal stránky W-Banky. Po chvíli škrundlání se objevila úvodní informace. Zvolil internetové bankovnictví a počkal na vstupní formulář, který vyzýval: zadej uživatele a heslo.

„Uživatel je jasný – Beatrice,“ vyplnil příslušné políčko. „A heslo?“

„Mnoho povyku pro nic,“ diktovala Meg.

„Jak to mám napsat? To je otázka.“

„Já bych to napsala normálně.“

„Dobře.“ James napsal Mnoho povyku pro nic a odeslal.

Počítač hned zareagoval: „Error Charakter“

„Něco se mu nelíbí. Nejspíš ty mezery.“ A tak napsal Mnohopovykupronic.

Chvíli museli počkat na odezvu. Ta přišla s lakonickým: „Error User Or Password.“

„Zkus psát vždycky první písmeno velké. Tak se píšou úsporné esemesky.“

James tedy napsal MnohoPovykuProNic, ale odezva byla stejná. „Někdy se píší jako heslo jen počáteční písmena nějaké básničky,“ poznamenal a vyťukal MPPN. Banka je opět na účet nepustila. Bella zívla. Přestalo ji to bavit, ani jeden si jí nevšímal. Odšourala se pod stůl, kdy si lehla, položila hlavu na přední pracky a už jen občas zvedla jedno víčko, aby zkontrolovala svoje stádo, jestli se zase nerozuteklo.

„Co teď?“ povzdychl si James. „Ukaž ten papír, prosím.“

Meg rozložila tabulku před ně na klávesnici. Oba se ponořili do hloubání. „Jaký znaky nesmí být v hesle?“ zeptala se po nějaké chvíli, kterou rušilo jen tikání starých pendlovek.

„Mezera a nabodeníčka, teda diakritika. Tu tady nemáme.“

„Ale u jiných českých názvů ano. Jestli si to vymyslel univerzálně, … „ přemýšlela nahlas.

„… tak musí používat anglické tituly,“ doplnil James, kterému došlo, kam Meg míří.

Meg se na něj usmála. „Zkus to!“ povzbudila ho.

80

Prsty se rozběhly po klávesnici a v příslušném políčku se objevily hvězdičky, které zastupovaly MuchAdoAboutNothing. Ovšem ani tentokrát se brána neotevřela.

„Kruci!“ ulevil si James. „Máme to tu jako na stříbrném podnose a něco nevidíme.“ Vstal a začal nervózně přecházet po místnosti. Bella zvedla hlavu a hned ji zas položila zpátky na packy. Znala tyto stavy svého pána, a tak věděla, že dokud nedostane nápad, tak se bude jen pohybovat jako kyvadlo sem a tam.

Pro Meg to bylo nové, takto Jamese dosud nezažila. James si asi při pátém průchodu všimnul jejího výrazu. „Promiň!“ zastavil se. „Když na něco nemůžu přijít, tak mě to nutí chodit. Někdy to pomůže.“

„To nic. Připomínáš mi lva v kleci. Jednou jsem si dala práci a napočítala, že přešel sem a tam celkem 587 krát, než si zase lehnul.“

„To je ono!“ vykřikl James podobně jako kdysi Archimédes svoje Heuréka. „Ty jsi génius!“ vzal její hlavu do dlaní a vtisknul jí něžný polibek na čelo. Seděla, a tak na ústa nedosáhl. Přitom jeho radost musela ven okamžitě. Pak zasedl a přes klávesnici vložil MuchAdoAboutNothing1598. „Odborníci doporučují, aby hesla obsahovala jak písmena obou velikostí, tak číslice. Tak jsem za název napsal ještě rok vydání.“ Nadechl se a ruka mu poklesla. „Jestli to nebude ono, …“

„Tak už to zmáčkni!“ nedočkavě pobízela.

„Pojď, oba najednou, jo? Ty jsi připomněla čísla. Na tři …“ Oba vložili prst na klávesu Enter a v dohodnutý čas ji stiskli. Plni očekávání nespouštěli oči z obrazovky. Tentokrát trvala odezva trochu déle. Jednu chvíli už se zdálo, že se počítač snad zasekl, ale nakonec se přece jen objevil základní údaj účtu. Po rozkliknutí transakcí se objevila informace, která je zajímala.

„To je celý roční průměrný plat,“ nezdržel se James a prstem ukázal na konečný zůstatek.

„Ani se nedivím, že to nechtěla,“ prohodila Meg.

„Proč?“ nechápal.

„Vždyť to byli vlastně dva úplně cizí lidi.“

„Cože? To nemyslíš vážně! Sama jsi nedávno konstatovala, že se museli mít moc rádi?“

opáčil.

„To ano. Určitě se měli moc rádi a nebýt jeho smrti, řekla bych, že se mají rádi stále.

Jenže dary a dárky s tím nemají nic společného?“

„Tak tomu už nerozumím vůbec. Můžeš mi to aspoň trochu vysvětlit?“

Meg narazila na problém, jak svůj názor zdůvodnit, vysvětlit. Cítila, že to myslí správně.

Nebo snad ne? Tahle otázka, protože si ji v sobě vyslovila, ji rozhodila, a tak se zmateně odmlčela. Když neodpovídala, ozval se James: „Podle toho, co o něm víme, mně to přijde přirozené. Rodiče obvykle dávají svým dětem dary, zabezpečují je na studiu a sponzorují jejich aktivity. Později často i nedobrovolně. Samozřejmě, pokud na to mají.“

„On ale není žádný rodič.“

„Chceš říct, že pěstouni nejsou rodiče a tedy nemají nárok své adoptivní děti podporovat?“

„On není ani pěstoun,“ trvala na svém.

„O to je to komplikovanější. Přesto v tomto směru nevidím problém.“

„Je tu velký problém. On za svůj drahý dar očekává vděčnost a ona mu nechce být zavázána.“

„Tak tohle je to čertovo kopýtko. Poslyš! Vděčnost očekávají od dětí všichni rodiče. Ale jisté je, že pan Vaněk v současnosti už určitě ne.“

„Pochop, Markéta a Vaněk jsou přece v jiném než rodičovském vztahu,“ namítala Meg celá nešťastná, že nedokáže přesně vyjádřit, co cítí. „On byl pro ni něco jako pohádkový dědeček.“

81

„A od pohádkových dědečků každý rád přijímá dary, že?“ smečoval James a hned smířlivě dodal: „Chápu, že je to těžké a záleží to na těch dvou lidech. Přesto si myslím, že v tomto konkrétním případě by měla Martina dědictví přijmout a udělat mu radost aspoň in memoriam, když už to neudělala dřív. Nikdo nemůže zpochybnit, že jí to dává z lásky k ní a určitě ho nikdo nemůže podezřívat, zvláště nyní, že tím kalkuluje s nějakými protislužbami.“

Meg se chystala něco poznamenat, ale James ji zarazil a pokračoval. „Jestli dovolíš, mám tento návrh. Tuhle diskusi ukončíme. Já se nechci dohadovat, zvlášť když vůbec nezáleží na našem názoru, ale na tom, co si myslí a cítí Martina sama. Já jsem ho poznal trochu líp, protože jsem si při pátrání přečetl jejich maily. Tím jsem nejspíš ve svém úsudku velmi ovlivněn. Až to tu skončíme, odvezu počítač k tobě a ty, jak budeš mít čas, si jejich korespondenci taky pročteš a možná mi dáš potom za pravdu. A teď bych rád dál pátral po jeho bance.“

„Souhlasím,“ přikývla Meg a oba se obrátili opět k obrazovce. „Napravo v řádku je banka, odkud platba přišla. S největší pravděpodobností hraničící s jistotou, tak to vždycky říkal jeden asistent na škole, to musí být z jeho účtu a kód banky je 2255. Říká ti to něco?“

„Ne. Ale máme internet.“ Zavřeli účet, vystoupili z bankovnictví a dali vyhledat kódy bank. V seznamu pak našli její jméno: Eurobanka. Vyvolali si vstupní formulář do bankovnictví Eurobanky. V seznamu Shakespearovských her bylo e jen v jediném řádku, a tak zkusili analogicky použít jeho údaje: uživatel Orlando, heslo AsYouLikeIt1599. A ono to vyšlo.

„To je najednou jednoduché.“

Na výpisu Vaňkova účtu nebyla jediná položka jako předchozím případě. Zde jich bylo mnoho a mnoho, jak se platby a příjmy střídaly v průběhu času. Nejprve vyhledali příkaz k platbě pro Martinu. Našli ho jako sedmou položku od konce s datem 27.března – týden před smrtí.

„Soustřeďme se nyní na příjmy. Jestli je v tom vydírání, tak budou nějaké pravidelné platby od stejného konkrétního člověka.“

A tak listovali a hledali nějaké známky pravidelných úložek. Nic podezřelého nenašli.

Příjmy byly vesměs nepravidelné od novin, časopisů či pořadatelů výstav. Vše nasvědčovalo tomu, že jde vesměs o honoráře. Pravidelný příjem činil pouze důchod. Ani výdaje nebudily pozornost. Byly to platby za elektřinu, nějaké nákupy fotopotřeb a výběry v hotovosti. Jen ten jediný poslední výdaj působil jako bomba. Byl z 3.dubna ve 21:13 minut a převáděl celý zbytek účtu, několik set tisíc, až na povinný zůstatek, na neznámý účet. „Co to může být?“

ptali se jeden druhého.

„Takové peníze na jeho zůstatku je další důkaz, že nezemřel přirozeně. Kdyby se totiž chystal dobrovolně na onen svět, jistě by mnohem víc převedl na Martinu, ne-li všechno. Ale tohle na Martin účet odesláno není. Takže vrah našel oběť u počítače, zavraždil ho, převedl si peníze na svůj účet a zmizel,“ začal rozvíjet teorii James.

„Nemůže to být nějaká nadace? Provedl převod pro humanitární organizaci a ukončil svou pouť,“ podala protinávrh Meg.

James se na ni podíval úkosem. „Já myslel, že pátráš se mnou a ne, že pracuješ pro policii.“

„Když budu kývat, ničeho se nedobereme. Musím ti odporovat,“ uchechtla se Meg.

„Můžeme nějak zjistit, čí je to účet?“

„Na to jsem krátký,“ odtušil. „Banku určíme snadno. Myslím, že podle kódu je to všeobecná státní. Ale majitele? Pro strýčka příhodu si číslo opíšu, ale byla by to velká náhoda.“

Vzal tužku a udělal si poznámku. Meg číslo pečlivě překontrolovala a papír si James uložil do peněženky.

82

„A teď?“ naznačila Meg, že netuší, jak pokračovat.

James pokrčil rameny. „Vypnu počítač, protože nevím, co dál. Musím si to rozmyslet,“

zašklebil se. „Možná přiletí geniální nápad. Nyní sbalím počítač a odvezu ti ho dolů a tam ti ho zprovozním. A potom bychom mohli zajít k Nekvasilům na večeři.“

Restaurace U Nekvasilů byla vyhlášená svou kuchyní, a tak tam James s Meg občas zašli.

Podstatné pro ně bylo, že směla dovnitř i Bella, což umožňovalo dopřávat si její tiché společnosti a jejich společnost určitě vyhovovala její psí duši.

„To není špatný nápad. A ještě bychom mohli po večeři zajít do letního kina. Všimla jsem si, že dnes začínají sezónu a dávají … „ zamyslela se. „Už jsem to zapomněla. Ale název mě fakt zaujal. Myslím, že je to britský film.“

„Prima. Jdeme na to.“

Rapidice 25. 5.

17:42

(středa)

Telefon musel zvonit nejméně pětkrát, než ho James uslyšel a zvedl.

„Ahoj, Meg,“ řekl vesele do přístroje, který mu na displeji prozradil volající osobu.

„Kde jsi?“ vystřelila otázku.

„Ještě ve škole, něco dodělávám.“

„Na něco jsem přišla. Nemohl bys na chvíli zajít? Chci ti to ukázat,“ prozradil vzrušený hlas na druhé straně.

„Moc rád přijdu, už jsme se tak dlouho neviděli. Ani nevíš, jak moc mi chybíš. Tak to musíme napravit.“

„Přijď hned. Dnes je v ordinaci prázdno.“

„Hned nemohu, promiň. Musím něco dodělat. U tebe budu tak za půl hodiny. Moc se těším.“

„Jo, nenech mě čekat. Zatím pa,“ zavěsila.

James se věnoval administrativě v souvislosti s funkcí třídního učitele. Vyplňoval nějaké školní dokumenty a přenášel data do počítače. Pamatoval dny, kdy se musela psát vysvědčení ručně či na psacím stroji a běda, když se udělala nějaká sebedrobnější chyba, hned bylo nutné celý blanket vyplňovat od začátku. Dnes se zadají všechna data do počítače, v něm se i zkontrolují a nakonec vytisknou. Pokud se nevloží blanket vysvědčení do tiskárny obráceně, bude vysvědčení jako vytištěné, zašklebil se. James se snažil nutnou práci udělat, co nejrychleji. Teď, když věděl, že na něj Meg čeká, mu všechno připadalo jako málo důležité a jen ho to zdržuje od daleko příjemnějších zážitků. V hlavě mu bzučela otázka, co to Meg objevila, a ubíralo mu to na koncentraci. Nakonec se přistihl, že začal dělat chyby, tedy nejvyšší čas toho nechat. Všechno, celá jeho bytost, se příčila práci a táhla ho za Meg. Rázně zavřel složky, shrnul papíry a všechno uklidil do psacího stolu. Vypnul počítač a těšil se, že už jen pár minut a zase bude s ní.

Meg, když položila sluchátko, si opět sedla k počítači. V předchozích dnech neměla žádnou chvilku volnou a teprve dnes se konečně dostala k tomu, aby prověřila obsah disku pana Vaňka. James ji svůj počítač postavil do ordinace, aby byla zároveň v práci. Jak byly minulé dny nabité klienty a čekárna nebyla ani na chvíli prázdná, tak dnes se neobjevila ještě ani jedna návštěva. Ticho a klid cítila jako balzám na duši a přestože věděla, že by si měla především udělat pořádek v posledních záznamech, které nestihala, nedalo jí to a pustila se do pátrání. Už prošla korespondenci obou protagonistů a v duchu dala za pravdu Jamesovu názoru, že se Martina ničemu nezaváže ani nezpronevěří, když dědictví přijme. A pak ze zvědavosti zabrousila do jiných adresářů a našla něco ….

83

„Dobrý den,“ ozvalo se jí za zády. Ani nepostřehla, že někdo vešel až do ordinace. Otočila se k příchozím. Paní Nádvorníková s dcerou, která držela v náručí štěně, se hrnula dovnitř.

„Dobrý den,“ vstala Meg a přistoupila blíž. „To je tvůj pejsek?“ zeptala se dívenky.

„Ano,“ nesměle přikývla a přitiskla si ho blíž k tělu. Psí jazýček jí za to oblíznul bradu.

„Jana dostala k desátým narozeninám od nás štěně šeltie. Přišli jsme za vámi, abyste udělala prohlídku, jestli je v pořádku. Ujistili nás, že ano, ale chceme mít jistotu,“ objasnila paní důvod návštěvy.

„Tak, Jano, postav mi ho na stůl, ano?“ obrátila se k holčičce. „Jak se jmenuje?“

„Hnědáček.“

„To že je takový pěkně hnědý?“ Jana jen přikývla a Meg se jala psíka prohlížet. Pes stál klidně, koukal se zvědavě na všechno kolem a vrtěl přátelsky ocasem.

Meg mu nejprve prohlédla oči, jestli jsou jasné, bez zakalení a výtoku. Pak se zaměřila na čenich, zuby, pysky a tlamu vůbec a nakonec uši. „Vypadá moc dobře.“

V druhém kole prohlídky se zaměřila na trup. Prohlédla hrudník, linii hřbetu a kořen ocasu. „Je bez blech. Na ty si dejte pozor. Když nějaké objevíte, tak je hned likvidujte. Je několik přípravků, které se dají použít.“ Prohmatala břicho a okolí pupku. „V pořádku,“

zamumlala.

Třetí etapa patřila prohlídce končetin. Tu se ozvala paní Nádvorníková: „Na přední noze na lokti jsem si všimla nějaké bouličky.“

„Podívám se.“ Meg prohmatala postupně přední i zadní nohy. Prohlédla jak všechny klouby, tak jednotlivé prsty a drápky. Pak se znovu vrátila k loktům předních nohou. „Jak je starý?“

„Je mu dva a půl měsíce.“

„Asi 11 týdnů. Ta bulka zatím nic neznamená. Je malá a měla by sama za pár týdnů zmizet. To je vývoj kloubu, trochu zduřelý tihový váček. Ale nic nepodceňujme. Sledujte to, a když se bude zvětšovat nebo se neztratí do dvou měsíců, tak přijďte na kontrolu. Jano,“

obrátila se k majitelce, „teď potřebuju, aby se Hnědáček prošel několikrát sem a tam po stole.

Pomůžeš mi?“

Jana se snažila psíkem postrkovat, ale ten se moc nedal. Nakonec vymysleli trik, kdy maminka psa přidržela na jednom konci a dcera si ho na druhý přivolala. Hnědáček se vždycky rozběhl ke své velitelce a radostně ji oblízal obličej.

„Váš psík je naprosto zdravý. Už byl proti něčemu očkován?“ zeptala se Meg.

„Pokud vím, tak ještě ne.“

„To by měl dostat očkování proti tetanu. Za chvíli se mu budou měnit zuby, to jsou štěňata zvlášť náchylná. A po třetím měsíci věku je povinné očkování proti vzteklině,“

připomínala veterinářka. „Těch očkování je více, psinka, hepatitida, parvoviróza, … Dám vám vysvětlující leták s termíny aplikace a cenami. Očkovat proti vzteklině by se měl tak za dva, tři týdny. Mohla bych zároveň provést i další očkování, ale potřebovala bych to vědět předem, abych si zajistila potřebné vakcíny.“

„Dobře, paní doktorko. My se ozveme. To číslo na dveřích je platné?“

„Ano. Mám tu i záznamník, kdybych to nemohla vzít, nebo tu nebyla,“ ujistila klientku.

Nádvorníkovi zaplatili za provedené služby, rozloučili se a odcházeli. Meg šla za nimi zkontrolovat čekárnu a objevila Jamese sedícího na židli.

„Jak jsi tu dlouho? Proč jsi nešel dál?“ vítala ho.

„Měla’s tam pacienta, tak jsem nechtěl rušit.“

„Ten byl naštěstí zdravý. Nemocných jsem měla včera a předevčírem až nad hlavu. Dnes to byla příjemná změna. Ale pojď dál. Chceš kafe?“ chrlila ze sebe a bylo na ní vidět, jak je ráda, že ho vidí.

„Žádný kafe. Těch jsem měl dneska …“ mávl rukou. „Kofein mi musí stříkat z očí.“

84

„Že by? Ukaž!“ chytla se toho a začala mu zblízka kontrolovat zrak. „Nic špatného nevidím.“ Lákalo ho to políbit ji. Když se k tomu rozhodl, bylo pozdě. Otočila se a vešla do ordinace. Nezbylo než ji následovat.

„Nalákala jsi mě na objev století, tak mě tu máš,“ připomněl škádlivě.

„Možná to bude k ničemu, ale objev to rozhodně je,“ řekla důležitě. „Něco, co nás ani ve snu nenapadlo. Ani napadnout nemohlo.“

„Tak ukaž. Na co čekáš?“ zaznělo unaveně. „Dnes byl den blbec. Dohady s rodiči a papíry, papíry. Ukaž, prosím.“ James si přitáhl židli k počítači a posadil se.

„Ale no tak. Co je s tebou? Já si to chtěla vychutnat a ty mi to kazíš,“ durdila se Meg.

Nicméně přitáhla si také židli a pustila počítač. „Nejprve jsem si přečetla jejich maily. Docela zajímavé čtení a možná, že by to Martina mohla vydat pod názvem Korespondence se slavným fotografem. Ani by nemusela dopisovat moc komentáře. Nebo to zpracovat do románu. Ale jednu věc jsem pochopila. Byl velkorysý, tolerantní a uvnitř moc osamělý.

Nejspíš proto bral jejich vztah, řekla bych, smrtelně vážně. Ne, že by on sám sebe tak bral, to ne. Ale nejspíš proto z ní udělal v sobě nejbližšího člověka. Možná právě proto se od něj začala trochu odtahovat. Snad mi rozumíš.“

„Nechal se ochočit,“ poznamenal. „To je z Malého Prince.“

„Tak! Zato ona ne. A tady je ten jejich rozpor. Jako u zvířátek. Ochočené se už do divoké přírody vrátit nemůže, a když nemá potřebnou péči, tak zahyne.“

„Pravila zvěrolékařka.“

Meg po něm jen loupla očima. Pohlédl na obrazovku a zjistil, že počítač je připraven.

„A co bude s tím objevem,“ zaznělo od něj skoro vesele.

„Pamatuješ, jak jsme našli tu básničku k 18. narozeninám? Byla jsem zvědavá na nějaké dalším, tedy jestli ještě nějaké jiné napsal. Tak jsem se trochu proklikávala do různých adresářů, až jsem našla nejen další básničky, ale i krátké povídky, a tak tuhle.“ Při řeči Meg klikala myší na další a další odkazy, až se zastavila na wordovském souboru, který otevřela.

„Čti!“

James se naklonil blíž a začal číst text z displeje.

Bylo pozdní odpoledne. Po celém dni jsem se cítil všelijak, a tak jsem se rozhodl, že teď všechnu práci odložím a udělám si malé pochodové cvičení.

Vymyslel jsem si okruh a rázně vyšel ze vrat. Slušně foukalo, tak se mi pot hned odpařoval z kůže a žádné kapičky po mně nestékaly. Prorázoval jsem kolem polí do sousední vesnice. Tou jsem prošel za asistence psího pěveckého sboru. Název neznám, ale kánon to byl určitě. Hlasy na sebe navazovaly v rytmu rodinných domků a chalup, jak jsem kolem nich procházel.

„To je přece ….“ Nejprve dobře nechápal, ale s každým slovem mu to docházelo.

„Pokud si to dobře pamatuji, nechal jsi mi to číst nahoře na kopci. A říkal jsi, že to napsal nějaký tvůj žák,“ připomněla Meg jejich první výlet nad Rapidice.

„Jak k tomu přišel? Že to ten kluk neměl ze své hlavy, bylo jasné od samého počátku.

Jenom jsme mu to nemohli dokázat. Jak se ale mohl dostat Vaňkovi do počítače? Těžko spolu něco měli, aby mu to Vaněk dal.“

„Takže mu to ukradl,“ konstatovala Meg.

„To je divný. Čtrnáctiletý kluk dostane za úkol vypracovat sloh na dané téma. Nechce se mu vymejšlet, chce to opsat. Nepřekvapilo by mě, kdyby se k Vaňkovi vloupal. Ale, proboha, jak mohl vědět, že je to právě ve Vaňkově počítači. To nemá logiku.“

„A nevydal to Vaněk? Třeba to vyšlo v novinách, nebo časopise, odkud to mohl kluk opsat,“ navrhovala Meg řešení.

85

„No, to nevíme. Vyloučit to nejde. Řekněme, že to vydal,“ uvažoval nahlas, „jak můžeme přijít na to, kde?“

„Když jsme u něho dělali …“ Meg nenacházela vhodné slovo, a tak James doplnil: „inventuru, nenašli jsme žádnou stopu. Ani smlouvu, ani účet, ani staré noviny.“

„Tak se zeptáme,“ rozhodla Meg.

„Koho, nevíš?“

„Přece Martiny. Ta by o tom mohla vědět.“ Meg se začala prohrabávat různými poznámkami, které měla v ploché krabici na stole. Nakonec našla telefonní číslo, vyťukala ho na mobilu a čekala na spojení. Nejprve operátor upozorňoval, že přepojuje do jiné sítě, pak se několikrát ozvalo vyzvánění, které se po chvíli změnilo na vyzváněcí tón. Meg nevěřícně zírala na displej. „Ona mi to zamáčkla. Přece není tak pozdě?“

James to nekomentoval. Jeho zrak byl upřen dovnitř, přemýšlel. Po chvíli nekoordinovaného těkání po místnosti, pomalu vypouštěl jednotlivá slova. „Já si myslím, že nic nepublikoval. To bychom v mailech museli najít nějakou zmínku. Vždyť Martinu o všem informoval a ptal se jí na názor. Ona mu většinou neodpověděla, ale to je o něčem jiném.

Vždyť třeba o výstavě je několik mailů. To je můj názor,“ uzavřel krátkou úvahu.

„A záhada zůstává,“ konstatovala nemohoucně. To byl ovšem stav, který nesnášela. Proto vzápětí opět přešla k aktivitě. „Co kdyby ses ho přímo zeptal?“

James pokýval hlavou. „Moc se mi do toho nechce, ale je to nejjednodušší řešení. Potíž je v tom, že mi nejspíš neodpoví nebo si něco jen tak vymyslí.“

„Neshazuj to předem. Je to momentálně jediná cesta, jak pokračovat.“

„Tak v tom máš pravdu. Hned zítra ho podrobím křížovému výslechu,“ zasmál se. „To jsem sám zvědav. Vůbec nevím, jak na to.“

„Napsal toho docela dost. Básně, povídky, všelijaké úvahy. Všechno Martině nejspíš neposlal, protože ne všechno je dokončené.“

„Že by byl grafoman,“ usoudil zbrkle.

„Nemyslím. Určitě ne. Evidentně s ní potřeboval často mluvit, a protože mu nebyla na blízku, psal pro ni. Ze všeho mám pocit, že píše jako by s ní mluvil. Je toho celkem hodně a přečti si to sám, když budeš chtít. Jednu krátkou skoro anekdotu ti chci ukázat. Schválně, co tomu řekneš.“ Chvíle počítačového čarování a na obrazovce se objevil text: Vodník a víla

„Co je s tebou? Jsi tak smutný, že je to až ošklivý,“ řekla víla starému vodníkovi, který seděl až na vrcholku vrby. Vodník nic. Seděl strnule na suché větvi a koukal na oblaka, co se odrážela v hladině jezírka.

„No, tak. Nedívej se takhle do tý vody,“ naléhala víla a drcla do vodníka ve snaze ho vyprovokovat k nějaké akci. Vodník pomalu otočil hlavu a upřel svůj smutný zrak na vílu.

„Opravdu to chceš vědět?“ Víla jen tiše pokývala hlavou a upřeně pozorovala svého společníka. „Jseš si jistá?“ Víla jen naklonila hlavu na stranu a opět nic neřekla. „Stoprocentně?“ Vílu to přestalo bavit a odvrátila se.

Vodník zesmutněl ještě o poznání víc. „Přemýšlím, jestli je možné, aby se vodník utopil.“

„Cože?“ překvapeně ujelo víle. „Snad nechceš …? To je nějaké divné.“

„Taky si to myslím. Asi to možné není,“ přikývl vodník. „Škoda“ dodal ještě.

„No, co mám říkat?“ ošíval se James. Nechtělo se mu přiznávat, že to zase nahrává výkladu policie. Prostě měl jen splín, nic víc. „Kdy to napsal?“

„Podle data uložení souboru to bylo někdy před rokem a půl,“ vyčetla z obrazovky.

86

„Tak to nic neznamená,“ odtušil. „Ale myšlenka je to zajímavá. Může se vodník utopit?“

Meg na to nijak nereagovala. Jí se ta myšlenka zas tak zajímavá nejevila. „Jestli si chceš ještě něco přečíst, je to ve stejném adresáři. Já teď dodělám zápis té poslední prohlídky.“

A tak oba seděli před počítačem. James se prohraboval texty pana Vaňka a Meg u svého doktorského počítače zapisovala údaje o Hnědáčkovi paní Nádvorníkové.

Čas plynul v tichu ordinace přerušovaném jen klapotem klávesnice a pípáním myši. Meg svou zprávu již dokončila a vypínala počítač, když jí zazvonil mobil.

„Veterinární ordinace Rapidice. U telefonu doktorka Černá.“

„Dobrý den. Tady Horáková, Martina Horáková, jestli si ještě pamatujete,“ ozval se ženský hlas.

„Dobrý den, Martino.“

„Promiňte, že jsem váš telefon nevzala. Volala jste mi před nějakou dobou, že? Víte, …

Byla jsem s Petrem. To nemohu telefonovat. Co jste potřebovala?“ trochu nesouvisle vysvětlovala.

„Teď už mluvit můžete?“ ujišťovala se Meg.

„Ano, jsem sama. Je něco nového?“

„Potřebujeme se na něco zeptat. Zjistili jsme, že pan Vaněk napsal pro vás nějaké básně a … a řekněme povídky. Je možné, že něco z toho veřejně publikoval v novinách nebo v časopisech nebo tak …?“

V telefonu se ozývalo jen občasné zapraskání. „Haló, jste tam ještě?“ nevydržela to Meg „Ano. Jen jsem přemýšlela. Napsal mi toho docela dost. Vždycky mě ujišťoval, že je to jen mezi námi. Jste první cizí, co to četli.“ Nastala krátká pauza. „Na vaši otázku: Jsem přesvědčená, že by se mě nejprve zeptal, jestli to může někde vydat. Nebránila bych mu, ale nikdy se nezeptal. Proto myslím, že nic z těch textů nepublikoval.“

„Jste si jistá?“

„Úplně. V tomhle byl naprosto spolehlivý.“

„Zeptej se jí na alibi toho jejího,“ připomínal James.

„Díky. Mám ještě jednu otázku. Už víte, kde byl a co dělal ten váš v inkriminovaný čas?

Zeptala jste se?“

„Ne. Já se ho ptát nebudu,“ a po tiché pauze přidala, „Petr nic špatného neudělal. A jestli ano, tak to nechci vědět. Ještě něco?“

„Ne, děkuji, že jste zavolala.“

„Tak nashledanou. A kdybych to zase nebrala, tak mě omluvte. Určitě se ozvu sama,“

a zavěsila.

„Nashledanou,“ řekla Meg už jen mechanicky do hluchého sluchátka.

„Jak se dostal ten text do ruky toho kluka?“ položil si James nahlas otázku, když si vyslechl od Meg stručný obsah předchozího hovoru s Martinou. „Možná je to zavádějící.

Možná je to klíčové. Hned zítra ho musím pořádně vyzpovídat.“

„Nechceš jít na procházku?“ zeptal se, když chvíli pozoroval, jak Meg uklízí ordinaci.

„Teď? Nemůžu, v sedm mi končí ordinace tady a od devíti mám službu na klinice.

Hlídáme koně po operaci kolena. Zablokoval se mu kolení kloub na zadní noze a už se to nevrátilo.“

„To je možný? Mně se to taky může stát?“ vyhrkl překvapený James. „Občas mi v kolenou křupe.“

„To je koňská specialita. Jak víš, koně mohou spát vstoje. A aby ulehčili zadním nohám a ty pod nimi ve spánku nepoklesly, roztáhnou je, čéška se zvedne k vrcholu stehenní kladky, střední čéškový vaz se zahákne nad mediálním hřebenem kladky a tím kloub zablokuje. No a za určitých okolností se mu to nepodaří vrátit,“ stručně přítele poučila.

„Je to častý?“

87

„Ani ne, ale stává se. Většinou to za pár minut či hodin poleví samo. Někdy však pomůže jen operace.“

„Tak to mu nezávidím. Aspoň něco není přenosné na člověka,“ zasmál se.

„Ráda bych byla s tebou, ale nejde to. Chápeš, že? Navíc na tebe doma čeká jiná. Neměl bys Bellu zanedbávat. To si nezaslouží,“ připomenula mu jeho povinnosti.

Proč jen nás tak často povinnost nutí udělat něco jiného, než bychom si přáli. Pak nezbývá než se rozloučit, třebaže je nám zrovna strašně, ale strašně, smutno.

Rapidice 26. 5.

9:34

(čtvrtek)

„Co jsem zas provedl?“ utrousil místo pozdravu Tomáš, když vstoupil do fyzikálního kabinetu. Byl tu jeden velký stůl, kde si připravovali fyzikáři pokusy, a kolem stěn velké, černé, zasklené skříně s pomůckami. Místnost byla dlouhá a úzká. Ze všeho nejvíce připomínala chodbu, což byl správný postřeh, protože tak skutečně v minulosti fyzikální kabinet vznikl: přepažila se chodba zdí.

Stůl byl pokryt několika demonstračními voltmetry a ampérmetry, propojenými s cívkami navlečenými na železná jádra. Jen malý úsek na kratší straně nebyl zasažen elektřinou a ležel na něm popsaný papír. Před papírem stála prázdná židle a vedle seděl na druhé židli James.

Tvářil se přísně a mlčky Tomáše pozoroval. Teprve až Tomáš začal nervózně přešlapovat, gestem ho vyzval, aby se posadil.

Dlouhé mlčení mělo na Tomáše rozkladný účinek, protože nevěděl, neuměl si představit, co se vlastně děje. Seděl na krajíčku židle a jeho obvyklá zpupnost se soustředila hlavně na vyzývavě vystrčenou bradu. Zato očima těkal někde v regálech směrem k učiteli za jeho zády.

„Podívej se na ten papír a řekni mi, co to je?“ vyzval ho James Tomáš vzal papír ze stolu a po krátké prohlídce vyjel na učitele: „Jak to, že kopírujete moji práci? Porušujete moje autorská práva a na to je zákon.“

James to nekomentoval. Z desek vytáhl jiný list papíru a položil ho na stůl vedle prvního.

„Teď se podívej na tenhle text a řekni mi, co to je?“

Tomáš ho kus přečetl a vyjekl: „Kdo mi to ukradl?“ Obrátil se k Jamesovi: „To byste neměl trpět, pane učiteli, aby někdo opsal moji práci a dostal za to jedničku. Tomu se říká plagiátství.“

„To co předvádíš, je klasická demonstrace lidového úsloví: zloděj křičí, chyťte zloděje.“

„Já to neopsal. To někdo opsal ode mě. Ani to není podepsaný,“ hledal marně podpis.

„Takže anonym! A tomu věříte, jó?“

„Tak dost! Oba víme, žes to opsal ty.“

„Někdo to opsal ode mě. A řeknu vám jak. Moje slohovka je uložená ve školním počítači.

Odtamtud to opsal,“ tvrdošíjně hájil svou pozici Tomáš.

„A kde na počítači?“

„Co máme určeno pro informatiku. Jasně! Je to psané ve Wordu, tak se přesvědčte sám, kdo založil soubor. Kdybych to překopíroval, tak by tam jako autor byl uveden někdo jiný. To dělá počítač sám.“ Na tváři se mu rozprostřel vítězný úsměv.

James ho chvíli pozoroval beze slov. Uvažoval, kde se bere v tom klukovi taková arogance a přehnané sebevědomí. Ozval se zvonek, hlásající konec přestávky.

„Můžu jít?“ připomněl se Tomáš a jeho tvář víc než úsměv teď připomínala škleb.

„Ne.“

„Já musím do hodiny. Teď máme zeměpis,“ namítl.

88

„Už jsem tě u kolegyně omluvil,“ konstatoval James a dál si ho mlčky prohlížel. Čím déle to trvalo, tím víc začal Tomáš ztrácet na jistotě. Jeho suverenita navenek neztrácela na intenzitě, ale oči začaly být zmatené.

„A teď mi řekni,“ konečně se ozval učitel mírným, domlouvavým hlasem, „kdy a jak ses vloupal do počítače k panu Vaňkovi z Hilína.“

„Cože?“ vypadlo z Tomáše. „Neznám.“

„Neznáš? Tenhle text, přesně tenhle, byl vytištěn z jeho počítače,“ důrazně zaťukal prstem na list papíru. „Jak mi to vysvětlíš?“

„Tak mi to ukradl on,“ už to neznělo tak přesvědčivě, jen se Tomáš držel zuby nehty své myšlenky. „Vloupal se do školního počítače. Asi nějaký hacker.“

„Pan Vaněk byl na začátku dubna zavražděn. Ten text napsal před rokem. A po jeho smrti se objevil v tvé slohové práci.“

Teď se Tomáš vyděsil a veškerá dosavadní póza zmizela. „Chcete říct, že jsem ho zabil pro slohovku? Já jsem ho nezabil,“ vykřičel. „Slyšíte, nezabil! Copak jsem doktor Hyde?“

„Myslíš ztělesněné zlo?“ přeformuloval James Tomášovu otázku. „Ne. To si nemyslím.

Proč tě ale zrovna napadl doktor Hyde, je psychologicky zajímavé,“ vychutnával si ho James, třebaže se tomu snažil bránit. „Tak znova. Jak to bylo s panem Vaňkem? A nevymýšlej si.

Teď na to není ta pravá chvíle.“

„Toho pána vážně neznám.“ Teď už byl z Tomáše jen vyděšený kluk. „Ani nevím, kde bydlí. Bydlel.“

„Dobře. A jak mi vysvětlíš, že jeho rok stará povídka se ocitla slovo od slova v tvé letošní slohové práci.“

„To nevím,“ sklopil hlavu.

„Nějak ses k ní dostat musel,“ naléhal James. „Nebo chceš pořád tvrdit, že sis ji vymyslel sám?“

Tomáš seděl schlíple na židli se sklopenou hlavou, ruce v klíně, a mlčel.

„Podívej se na mě!“

Pomalu a nerad zvedl Tomáš hlavu a oči upřel na svého učitele. Hned s nimi ale uhnul mezi regály.

„Jestli mi neřekneš, kde jsi to opsal, budu nucen případ předat policii. Vražda je vražda, s tím nelze žertovat. Máš poslední příležitost,“ řekl James pevným hlasem bez emocí v neutrálním tónu.

Tomáš nervózně poposedl a hledal očima oporu někde u stropu, na zemi a ve všech koutech místnosti. Nakonec ze sebe vysoukal přiznání: „Opsal jsem to ze školního disku.“

„Ve škole? Rozumím dobře?“ James čekal leccos, tohle však ne.

„Ano. Na disku U:“

„Co si zase vymýšlíš? Disk U: ve školní síti není.“

„Nevymýšlím. Přísahám. Tehdy byl. V březnu. Teď už zase není,“ bránil se Tomáš.

Jamese tato informace hodně překvapila. Zatím nevěděl, co znamená. Pohled na Tomáše mu říkal, že tentokrát mluví pravdu. „Prověřím to. A běda ti, když to nebude pravda.“

„Je to pravda,“ ujišťoval student.

„Dobře, věřím ti. Můžeš jít,“ propustil ho.

Tomáš se hbitě postavil a rychle opustil místnost. James, který se těšil, že ho odhalení zdroje opisování dovede přímo k vrahovi, se cítil poněkud podvedený. Záhada se jenom zkomplikovala. Najednou pocítil nutkavou touhu mluvit s Meg. Svěřit se jí se svým zmatkem a výsledky pátrání. Jenom slyšet její hlas. Ujistit se, že existuje. Vzal mobil a vyhledal její číslo. Po pátém vyzvánění se ozval strojový hlas, že účastník není dostupný. Povzdychl si nahlas a cítil najednou plnou tíhu samoty.

Opět zvonilo, tentokrát konec hodiny. Následovala krátká pětiminutová přestávka a po ní hodina matematiky v 3.B. To bude zase dřina, pomyslel si a vyšel z místnosti.

89

Rapidice 26. 5.

13:50

(čtvrtek)

„Ahoj. Konečně jsem tě zastihl,“ začal James rozhovor s kolegou Novákem, který na škole dělal správce počítačové sítě a vyučoval informatiku.

„Co potřebuješ?“ přešel k věci Novák, aniž zvedl oči od obrazovky.

„Nerad tě obtěžuju, ale potřebuji si něco ověřit. Hledám jeden soubor, který by měl být na disku U:“

„Takový disk nemáme.“

„Já vím. Teď! Ale měli jsme ho.“

„To ses musel splést.“

„Hele, Franto. Já ten soubor potřebuji. Někdy v březnu jsem s ním pracoval a byl na disku U:“ Novák konečně obrátil pozornost k Jamesovi. „Vážně. Je to nutný. Nikde jinde jeho kopii nemám.“

„Říkáš v březnu?“ přemítal Novák. „A tady ve škole?“ kroutil hlavou. „To si nevzpomínám.“

„Ano, tady ve škole to bylo,“ trval na svém James.

„Co takhle disketa?“ snažil se být Novák konstruktivní.

„To je vždycky disk A: Nebo mě zkoušíš?“

„Promiň.“

„Hele, ani disketa, ani cédéčko, ani fleška. Bylo to objemnější,“ naléhal James. „Co se dá ještě připojit?“

„Třeba skener.“ To už se Novák opět věnoval rozdělané práci.

„Jistě,“ odvětil sarkasticky James, protože cítil, že mu kolega nehodlá pomoct, že na to musí přijít sám. Tak začal vyjmenovávat další přístroje, které je možné připojit k počítači jako přídavné zařízení: „Tiskárna, dataprojektor, externí disk. To je ono! Máš tu nějaký externí disk?“

„Ten jsme nikdy neměli.“

„Přece jsem se nezbláznil,“ konstatoval James a v duchu si říkal, že nejspíš Tomášovi naletěl. Na druhou stranu byl v tomhle bodě Tomáš naprosto přesvědčivý. „Trochu se tu porozhlídnu, jo?“

„Když mi nevěříš?“ utrousil Novák a jinak se už nenechal vyrušovat.

James zvolna obešel počítačovou učebnu. Hledal na zemi i ve skříňkách, nic. Zvolna přešel otevřenými dveřmi do kabinetu informatiky. Taky už nebylo všechno pěkně učesané.

V polici na stěně byly chaoticky nastrkány krabice se softvérem, v koutě se válelo klubko kabelů, u jedné stěny trůnil zapnutý server, kterému hučel větrák, připomínající zvukem meluzínu. Tady bych sedět nechtěl, politoval Nováka, který tu měl stálé sídlo. Chaos vytvářely i nesrovnané manuály a učebnice, po stole se válely jakési studentské práce a obrázek informační krajiny doplňovalo zátiší s tonery a dalším spotřebním materiálem.

Novák tu sídlil sám a bylo vidět, že žádná ženská ruka tady nemá patronát.

James těkal z jednoho místa na druhé a otáčel se kolem osy jako při tancování. Nakonec si ho všimnul. Byl pohozený za židlí u dveří před jakousi skříňkou obtočený kabely přesně tak, jak ve fyzice své žáky učil, že se to nemá dělat, protože takto se snadno mohou kabely poničit, hlavně přelámat, potrhat vodiče uvnitř.

A tak se sehnul a externí disk vylovil z jeho úkrytu. Vybral si jeden přístupný počítač v učebně a disk připojil. Naštěstí to byl moderní přístroj, který se dal připojit přes USB port.

Počítač zvolna naběhl, pak hlásil nález nového hardvéru a nakonec prohlásil, že je disk připojen. James spustil průzkumníka a disk se mu objevil pod písmenem H: Chvíli trvalo, než 90

James pochopil, že se dívá na kopii disku pana Vaňka. Možná ne celou, to si tak detailně nepamatoval, ale hlavní adresáře byly jednoznačné. Našel soubor s povídkou o srnce, takže Tomáš přece jen v tomto nelhal.

James se ohlédl po Novákovi. Ten byl zabraný do své práce a nevšímal si ho. Tak se James rozhodl prozkoumat disk blíže. Aspoň kdybych zjistil, kdy se s ním pracovalo naposledy, pomyslel si. Namátkou prohlédl několik adresářů a zjistil, že všude byly poslední založené soubory z března, tedy před smrtí pana Vaňka. Nakonec narazil na koncepty dopisů nebo zpráv, které posílal Vaněk Markétě. Těch si na Vaňkově disku nevšimnul. Buď tam nebyly, nebo je někdo stačil vymazat. Konceptů bylo na disku mnoho. Byly číslované a u některých názvů bylo navíc připojeno NE. Většinou se číslo konceptu ještě jednou opakovalo a jeho obsah byl o poznání diplomatičtější. Tyto dopisy měl pocit, že už četl v podobě mailů. Tak začal studovat ty pro něj neznámé s připojeným NE. Hned ten poslední z března byl jen torzem, ale nejspíš odhalil motiv vraždy.

Víš, těšil jsem se, moc jsem se těšil, že spolu vyjedeme na poznávání cizích krajů. Bohužel mi nedošlo, že to tvé odsouvání je hlavně proto, že ty nechceš a přitom to nechceš říct přímo. No nic. Sice jsem se s tím nesmířil, jen je mi jasné, že hlavou zeď neprorazím. Pro co ale hodlám hlavou o zeď mlátit, až ji prorazím, je, že přijmeš kapitál, který jsem pro nás nashromáždil. Pochop mě, prosím, jsi můj nejbližší člověk a dnes už jediný. Ve formě stipendia jsi to odmítla ? ; bylo by to jednodušší. A protože mi vyhrožuješ, že budeš hrát pink-ponk z účtu na účet, jen bychom tím krmili, už beztak otylé banky, vymyslel jsem toto: Založil jsem účet u W-Banky a převedl na něj prostředky, které ti dávám k dispozici už teď, patří jen tobě. Stačí, když se přihlásíš na její stránky a můžeš je čerpat jako Beatrice na svůj běžný účet (zařízeno). Heslo ti pošlu přes sms.

Když to neuděláš dnes, uděláš to zítra, i když tu třeba už ani nebudu. To je část, kterou můžeš čerpat okamžitě. A ostatní zbytek (polovina ? bankovky, o které napsal Mark Twain svoji povídku) bude tvoje dědictví po nně ? . Chci zajít co nejdříve někam k notáři a zařídit to.

James soubor zavřel a připojil flešku, kterou nosil stále sebou. Na tu nakopíroval právě objevený soubor. Pro jistotu, aby se neztratil. A teprve pak se přihlásil k Novákovi.

„Tak jsem ho našel. Franto, co je to za disk?“

„Jaký disk?“ nechápal Novák.

„Tenhle,“ ukázal na něj.

„To nevím. Kde byl?“

„Hned za dveřma tvého kabinetu, vedle skříňky vlevo. Kabely byly na něj jen tak volně namotaný.“

„Jo, tenhle,“ rozpomněl se informatik. „Ten je Slámův. Když tu naposledy opravoval síť, tak ho tu zapomněl. Pár týdnů byl připojený, než jsem si toho všimnul a dal ho stranou. Volal jsem mu, ale zatím si pro něj nepřišel.“

„A nevadilo by ti, kdybych si ho vzal do sborovny k počítači, než si pro něj přijde?

Docela by se mi hodilo na něj něco archivovat. Rozumí se dočasně.“

„Nějaké filmy, jo?“ s potměšilým porozuměním se kolega zašklebil.

„To víš, jsou to moc velký soubory. Já bych to využil a přenesl si je na domácí počítač.

Tak, co?“

„Klidně, můj není. Když si Sláma přijde, pošlu ho za tebou,“ rozhodl Novák a zase se ponořil do práce.

91

„Díky.“ James disk odpojil a vypnul počítač. Zašel do kabinetu a přinesl si igelitovou tašku, jednu z mnoha, které si všimnul. Nechtěl se teď, když znal majitele, disku dotýkat.

Proto na něj tašku nejprve natáhl a pak ho do ní překlopil i s kabely.

„Ahoj. Měj se,“ prohodil při odchodu, když Nováka míjel, ale ten jen něco zabručel.

Ve sborovně přeorganizoval spodní šuplík svého stolu a tašku i s obsahem zastrčil co nejhlouběji. Před ní nacpal kde jaký papír, takže přes papíry všeho druhu nebylo tašku vůbec vidět. „Trezor by byl lepší, ale tohle snad taky není špatný úkryt,“ pochválil se.

Rapidice 26. 5.

18:50

(čtvrtek)

Dalším pacientem byl velšteriér Denny. Tlamu měl krvavou jako posledně, jen ho nenesla holčička ale kluk.

„Nosil v tlamě ježka a nechtěl ho pustit,“ žaloval Láďa Chládek. „Má strašně moc propíchaný čumák,“ dělal si starosti.

„To nic nebude. Podívám se na něj. Dej mi ho, prosím tě, na stůl,“ těšila ho Meg.

Láďa položil Dennyho opatrně na stůl. Denny hrdě a bojovně stál na všech čtyřech a sledoval Meg, jak si připravuje potřebné věci na ošetření. Láďa ho pro jistotu držel za zadní nohu a jeho pohled vyjadřoval směs důvěry k doktorce a strach o kamaráda.

„Ty se bojíš víc než Denny. Jak to?“ Láďa jen posmutněle pokrčil rameny.

„Neboj se. Tohle teriéři dělají. Jsou to lovečtí psi a musí tedy stále něco lovit,“

domlouvala Láďovi a obrátila plnou pozornost na Dennyho. „Ty ses zřídil. Já myslela, že jsi už od minula pochopil, že ježci mají ostré bodliny na popíchání dotíravých pejsků. Ale ty ne, nedáš si říct.“

Denny hrdě mlčel a držel se statečně, když ho Meg ošetřovala.

„Užijete si spolu hodně legrace, viď?“ mířila otázka zase k Láďovi.

„To jó!“ vyhrkl Láďa. „Jednou jsme šli s tátou od vlaku a pustili jsme ho na kraji lesa, ať se proběhne. Mně je ho vždycky líto, když musí být na vodítku. Jenže tam byly slepice, o kterých jsme nevěděli. Někdo jim nechal otevřenou branku na pole. Denny je začal prohánět,“ začal se Láďa smát z té představy.

„Nějakou chytil?“ chtěla vědět Meg.

„Né. Slepice utekla na dvorek, Denny za ní, já se ho snažil chytit. A byl tam pán a ten mě začal honit s prknem. Křičel, že ho zabije.“

„To je jak v pohádce o řepě. Nejprve slepice, za ní Denny, pak ty, pak pán s prknem, pak … Poslouchej, nevymýšlíš si tak trochu?“

„Tak to bylo,“ ohradil se Láďa. „Naštěstí jsem Dennyho chytil včas a chlapovi utekl. Táta říkal, že měl strach, že mě tím prknem opravdu praští.“

„A co tomu říkala maminka?“ chtěla vědět Meg.

Láďa se zarazil a díval se na Meg jako na hada za sklem v teráriu. Trvalo to jen pár vteřin, ale stačilo to na to, aby si Meg uvědomila, že se v domě oběšence o provazu mluvit nemá.

Láďa se rychle vzpamatoval. „Myslíte babička? Té jsme to neřekli. Jí stačí, když Denny někde sežere škvory a pak je na verandě vyblije. To mu nadává. Ale já vím, že ho má taky ráda.“

„To máš fajn babičku,“ přitakala.

„Jó a dědu taky,“ doplnil. „Už si ho můžu vzít?“ zeptal se, když viděl, že Meg nástroje zase uklízí.

„Ano, můžeš. Dennymu nic není, to se rychle zahojí. Dala jsem mu na rány léčivou mastičku.“

92

Láďa vzal Dennyho do náruče a pes mu vděčně olízl celou tvář, což mělo za následek, že Láďa instinktivně schoval svou tvář v jeho chlupech. Bylo vidět, že jeden pro druhého znamenají mnoho.

„To je všechno? Můžeme jít?“

„Všechno. Můžete. Dávej na Dennyho pozor,“ nabádala Meg.

„Budu. Nashledanou, paní doktorko!“ zahlaholil a skokem byli u dveří.

„Vyřiď v čekárně, ať chvíli počkají. Ahoj.“

Když zavřel dveře, Meg si povzdychla. Cítila, že jen náhodou nic nezkazila. Snad nezkazila. Ta zmínka o matce, o které věděla, že od Ládi odešla,… Potřebovala chvíli klidu, než přijme dalšího pacienta. Postála u okna a sledovala, jak Láďa a Denny utíkají k řece.

V náhlém popudu vyťukala na mobilu číslo a čekala na spojení.

„Ahoj, paní doktorko. Jak jdou kšefty?“ ozval se ve sluchátku James.

„Hádej, koho jsem tu teď měla.“

„Něco se stalo? Máš divný hlas.“

„Tak hádej.“

„Hygienickou kontrolu,“ tipnul si James.

„Ještě to tak,“ zděsila se Meg. „Ne. Stejně bys to neuhodl. Láďu Chládka s jeho Dennym.

Toho, co jsi mu naordinoval psa.“

„Něco vážného se stalo?“

„Skoro jsem to zvorala. Ne skoro, určitě,“ obviňovala se Meg. „Začala jsem se ptát na jeho matku. Nechtěla jsem. Bylo to jen tak mezi řečí.“

„A on, jak se zachoval?“

„Chviličku se mi zdálo, jakoby se někam propadl. Skleněný oči. Jen pár vteřin. Pak začal mluvit o babičce.“

„Když mluvil o babičce, tak to bude v pořádku. Myslím, že se Láďa z nejhoršího dostal.

Ten nápad se psem byl moc dobrý. Myslím, že nic lepšího jsme pro něj udělat nemohli. Už zase vypadá normálně. Jen trochu víc zvážněl a dělá míň klukovin. Pokud vím, o psa se stará vzorně.“

„To mohu potvrdit.“

„Tak vidíš,“ chlácholil ji. „Jeho babička je dobrosrdečná paní. Myslím, že na ni přenáší své maminkovské představy. Myslím, že jsi neudělala nic škodlivého.“

„Děkuju. To jsem potřebovala slyšet. Promiň, mám plnou čekárnu,“ uzavírala Meg hovor.

„Ještě něco. Mám tě ráda,“ řekla a zavěsila. Na tváři se jí rozprostřel úsměv. Pak rozhodně vykročila ke dveřím a rázně zvolala: „Další, prosím.“

dálnice D5

29. 5.

9:25

(sobota)

Meg opět řídila. James seděl na sedadle spolujezdce a Bella mu ležela u nohou. Byla sobota a tohle byl společný výlet ve třech. Cílem bylo městečko Manětín severně od Plzně.

Těšili se na prohlídku zámeckého parku a navíc zde měli pracovní schůzku s kapitánem Segetem. James mu zavolal, když se v pátek večer s Meg dopracovali k poznání, že víc zjistit o smrti pana Vaňka je již mimo jejich možnosti obyčejných občanů. Požádal vyšetřovatele o setkání, kde by mu přednesli, co všechno vypátrali. Kapitán ho nejprve odbyl, ale na Jamesovo naléhání se nakonec uvolil, že se s nimi setká v Manětíně v zámecké hospodě přesně v poledne, protože právě tam se bude služebně nacházet.

Bella slintala pánovi na nohavici a ten poslouchal neuvěřitelný sen.

93

„Vyspala jsem se dobře,“ vyprávěla Meg, „na rozdíl od jiných nocí, ale zdál se mi neuvěřitelný sen. Zapálila jsem táborák a začala na něm opékat tatranku, tu oplatku s čokoládou. Ale pozor! Tatranka byla asi metr dlouhá. Umíš si to představit? Úzká a dlouhá.“

„Aspoň jsi ji nemusela na nic nabodávat,“ řekl pobaveně.

„To ani nevím, za co jsem ji držela. Ale vím jistě, že jsem na ni měla okurku.“

„Proč ne. Okurky mám rád.“

„Počkej! Nech mě domluvit. Tu okurku jsem na tatranku vymačkala z tuby.“

„Nerozumím.“

„Jako se vymačkává zubní pasta.“

„No jistě, jak jinak. Když okurka, tak z tuby.“ Jamese ta představa rozesmála.

„Neposmívej se! Je to můj sen,“ naoko se durdila Meg.

„Tak promiň. Já si to jen živě představil. Pozor! Teď musíme uhnout doprava na Kyšice, ať se vyhneme Plzni.“ V autě všichni ztichli a soustředili se na odbočení. Jen Bella se začala převracet. Nejspíš by ráda udělala několik otočení, jak už to psi dělají před ulehnutím.

Bohužel nedostatek místa jí to neumožnil, a tak skončila opět ve stejné pozici.

„A co jsem dělal já?“ navázal James, když byl manévr dokončen. „Nebo chceš říct, že jsem nebyl s tebou?“

„Nebyl. Nemusíš být u všeho.“

„Jak ti ta specialita chutnala?“

„K tomu jsem se už nějak nedostala. Co by asi řekli vykladači snů?“

„Sladké a slané dohromady … Kdybys to jedla, řekl bych, že jsi těhotná. Tys to ale nejedla, tak nevím.“

„Dívala jsem se na internet do snáře. Zadala jsem si opékat, táborák, tatranka, půl metru, tuba a nic. Neměl k tomu výklad. Jedině okurka zabrala. Víš, co to znamená?“

„No, nevím.“

„Jíst okurku ve snu, znamená nemoc a jenom ji vidět, znamená horoucí lásku.“

„K okurce?“ zdůraznil otazník na konci.

Meg to rozesmálo.

„Sluší ti to, když se směješ.“ Bella se zavrtěla a zabafala. James ji pohladil „Tobě to taky sluší.“

Projeli Třemošnou a do cíle zbývalo ještě asi 25 kilometrů. Cesta ubíhala v klidu a bez dopravních problémů. Zatím. Jen Bella se občas zavrtěla a Jamesovy kalhoty značně proslintala. James to snášel trpělivě, což Meg ocenila nejen pohledem.

Motor auta ukrajoval kilometry silnice a přibližoval je baroknímu městečku víc a víc.

První je vítal hřbitovní kostel svaté Barbory za benzinovým čerpadlem. Trochu to připomínalo kvočnu s jedním kuřetem. Zastavili u kraje silnice, aby se Bella mohla protáhnout.

Znovu nasedli a vzápětí si připadali jako ve snu. Projížděli vítacím špalírem soch světců a světic. Celá cesta jimi byla lemována až na náměstí. A náměstí? To je galerie pod širým nebem. Kdysi to musel být prudký svah, dnes je to terasa s kamennou výzdobou. Sochy na zábradlí hledí do oken zámku na jižní straně náměstí ve výšce prvního patra. Příjezdová cesta k zámku je pod terasou v pětimetrové hloubce.

Neodolali a obešli náměstí, které připomínalo tatranku ze snu: dlouhý úzký obdélník.

Všemu vévodí plastika Nejsvětější Trojice přesně uprostřed. Na severní straně směrem k občanským domům jsou sochy Léta a Zimy a několik dalších, u kterých si nebyli jisti identifikací. Zato na jižní straně terasy stojí sedm ctností: Spravedlnost, Statečnost, Víra, Láska, Naděje, Opatrnost a Mírnost. Nejvíce je zaujala socha Lásky: matka sedící na kolébce a čtyři po ní lezoucí děti.

Zámek je spojen krytou chodbou s kostelem na západní úzké straně náměstí. Když obešli náměstí, ještě než mohli projít pod obloukem spojovací chodby, zabočili do zámeckého 94

parku. Z francouzské zahrady budila budova zámku romantické představy. Vodotrysk na kašně a rozkvetlé lekníny v dalším bazénu jen dokreslily a posílily romantickou náladu, se kterou se pustili do hloubi parku.

Manětín 29. 5.

12:18

(sobota)

„Promiňte to zpoždění. Žel, nejsem vždycky pánem svého času,“ byla první slova, která jim kapitán Seget adresoval, když vstoupil do Zámecké restaurace a přisedl si k jejich stolu.

Obsluha zde byla rychlá, tak již stačila sklidit použité talíře a příbory. Oběd jim chutnal a nyní již jen seděli a čekali na jeho příchod. Bella spokojeně odpočívala pod stolem u Jamesových nohou.

Kapitán si už cestou k jejich stolu objednal a právě mu přinesli guláš se šesti knedlíky a sycenou vodu. „Tak spusťte! Jaká je vaše teorie?“ vyzval je kapitán a zároveň se zařízl do knedlíku.

„Čím mám začít?“ ptal se James.

„Třeba, jak podle vás ta údajná vražda proběhla. Nezapomeňte, že oficiálně je to sebevražda,“ řekl s plnou pusou kapitán.

„Dobře. Vrah přišel pod nějakou záminkou, možná ho Vaněk sám pozval, k němu domů.

Muselo ale jít o nějakou službu nebo práci, za kterou mu Vaněk platil. Třeba něco prodával, těžko říct. Je uvnitř a čeká na zaplacení, které se provede přes internet. Vrah musí …“

„Říkejte raději pan X,“ poznamenal vyšetřovatel.

„Tedy X musí počkat, až bude puštěný počítač a otevřené bankovnictví. To je otázka identifikace a hesel. A když je to všechno zpřístupněno, zaútočí,“ vyprávěl James. „Vaněk miloval čokoládu. Byl na ní docela závislý. Zkonzumoval takové množství, že jedné obchodnici v Rapidicích stálo za to mu udělat extra cenu. A to bude ten náhodný faktor, který osud přimíchává do jinak promyšleného plánu. Domníváme se, že Vaněk při otvírání počítače také otvíral další tabulku čokolády. Obal jsme našli v koši jeho pracovny. Když se zpřístupnil jeho účet, musel si zrovna ukousnout, a tedy měl kousek tabulky v puse. X mu zezadu přitiskl na obličej něco s éterem a Vaněk omdlel. Přitom čokoládu v ruce upustil na zem, kde ji později našla Bella a sežrala. Ten kousek, co měl v puse, vypadl až u bazénu. Představuji si, že X Vaňka tím éterem přikrmoval během celého transportu do zahrady. Tam naaranžoval jeho tělo do bazénu a to ostatní a podřezal mu žíly, načež Vaněk vykrvácel. Sám z otevřeného účtu pak vydal příkaz k převodu peněz na svůj vlastní účet. Byl natolik chytrý, že malý zbytek na účtu nechal, aby formálně účet žil dál. Pak účetnictví zavřel a vytratil se pryč. Nejspíš ještě zahladil nějaké zjevné stopy.“

„Proč mluvíte o éteru?“ zeptal se kapitán.

Meg se nadechla a spustila: „Jamie donesl kousek čokolády do ordinace. Byla trochu ocucaná a potažená šedivým povlakem. Tak jsem ho dala do analyzátoru a ten našel molekuly ethoxyethanu, to je éter, theofylinu a kofeinu, to za čokoládu.“

„Máte z toho záznam?“

„Ano. Zkoumaný vzorek a protokol,“ potvrdila Meg.

„Víte, o kolik jde peněz, nebo je to jen spekulace?“

James vytáhl peněženku a z ní papírek. „Opsal jsem si částku i účet.“ Položil poznámku před kapitána na stůl. „Něco přes 400 tisíc.“

Seget dojedl, utřel si ústa a napil. Odstrčil talíř stranou a pohlédl z jednoho na druhého.

„Musím vás zklamat. Možná se to takhle seběhlo, ale k otevření případu to není.“

„To chcete říct, že vražda zůstane nepotrestaná?“ vyjel zprudka James.

95

„Jen klid, pane učiteli. Já si pamatuji, že na sebevraždu nevěříte od samého počátku,“ tišil ho kapitán. „Pochopte, ten kus čokolády jste mohl sebrat kdoví kde. I s tím éterem …

Zpochybnit nelze jen ten protokol z analyzátoru. Peněžní částka je hodně vysoká, ale to mohl být regulární obchod. To, že vám přijdou na účet peníze, z vás ještě vraha nedělá. Ať už je odeslal sám Vaněk nebo pan X, neznamená to, že je X totožný s majitelem obohaceného účtu.

Lituji.“

„Promiňte, kapitáne, ale my víme, kdo je vrah,“ ozvala se Meg.

„Na 99 celých 9 procent,“ upřesnil James.

Seget pohlédl na hodinky a vzdychl. „Tak povídejte.“

„V únoru letošního roku vyšel v místním plátku, četli jsme to v Chebu, výzva k připojení se ke konkurzu na firmu IT Vojtěch Sláma. Naše škola od něj občas něco bere, tak jsem na to upozornil zástupce a dozvěděl se, že konkurz byl stažen, protože byly všechny pohledávky vyrovnány.“

James se odmlčel, aby se napil. Když odložil sklenici, pokračoval: „Teď přijde spekulace.

Podle mě si zahrál osud. Sláma je v Rapidicích skoro nepostradatelný. Malé městečko, lidé počítačům moc nerozumí, a když se dostanou do problémů, on jediný je po ruce. Proto si ho pozval i Vaněk. Sláma mu pomohl, ale tajně si stáhnul data z jeho počítače na externí disk.

Možná měl i pro nějakou část dat svolení, že hledal nějakou chybu. Podstatné je, že když si v klidu prohlížel, co stáhnul, našel koncept dopisu, ve kterém Vaněk píše o půl miliónu, které chce přes notáře odkázat v závěti. Byl v konkurzu a tady se nabízel kapitál, který by mu všechno vyřešil. To je motiv, proč šel a zabil Vaňka.“

James se opět potřeboval napít.

„Hezká spekulace,“ sarkasticky poznamenal Seget. „I kdyby ten účet byl Slámův, jak naznačujete, dokazuje to nejvýše zpronevěru. Vaněk si u něho něco objednal a dal mu zálohu a on si ji po jeho smrti ponechal. Chápete, ano?“

„Osud je prevít. Zahrál si ruletu ještě jednou,“ vykládal James svůj příběh dál. „Teď jde o fakta ne o spekulaci. Musím zdánlivě odbočit. Jeden žák napsal slohovou práci na jeho schopnosti neuvěřitelně dobrou. Vzniklo podezření, že to někde opsal. Nemohli jsme přijít na to kde. Až se nakonec přiznal, že to našel ve školní síti. Tak jsem pátral, jak je to možné a našel jsem ten externí disk. Sláma s ním přišel do školy a připojil si ho pro nějakou práci a zapomněl ho tam. Možná schválně, myslel, že to dobře uklidil. Přiznám se, že nechápu, proč ho nevymazal. To je ta osudová chybička. Náš informatik ho asi po 14 dnech odpojil a odložil do svého bordelu. Na disku je ten zmíněný koncept dopisu i ten zdroj slohu. A doufám, že jsou na něj i otisky prstů pana Slámy. To je ovšem vaše práce. Poptal jsem se u hospodářky a číslo účtu, kam posíláme platby Slámovi, je totožné s číslem, kam odešly Vaňkovy peníze.“

James poslední větu doprovodil poklepáním prstem na papírek, co stále ještě ležel na stole.

„Zdá se, že jste vyhrál,“ smutně reagoval vyšetřovatel. „Zase mám práci, jakoby jí nebylo dost i tak. Kde je ten disk teď?“

„V igelitové tašce ve škole u mě ve stole,“ informoval James a upíral oči na kapitána.

„Uděláme to takto,“ mluvil už zase rázně kapitán. „Všechno, co jste tu řekli, dejte na papír. Přidejte k tomu tenhle papír s účtem, protokol z analyzátoru i ten vzorek. Napište, jak se dostat do Vaňkova účetnictví. Přidejte i ten sloh a odkazy, kde najít předlohu slohu a dopis na disku. A samozřejmě i ten disk. Tohle všechno mi doručte do recepce na tuhle adresu,“

zatímco mluvil, vyjmul z kapsy navštívenku a podal ji Jamesovi.

Kapitán přivolal obsluhu a zaplatil. Zaplatil i James. Kapitán vstal, podal jim ruku. Ještě na závěr poznamenal: „Dobrá práce. Teď už nic nedělejte. Přebírám to. A užijte si to tady. Já, bohužel, musím zase za prací.“ A nasadil takový chlapecký naivní výraz.

Zůstali sami. Účet za oběd byl vyrovnán, tak vyšli opět na náměstí. Spravedlnost stála na okraji zábradlí s taseným mečem a váhami úplně stejně, jako když vcházeli.

96

Epilog

Autobus z Kamenice přijel podle jízdního řádu na čas. Z hlavní příjezdové silnice procházející Rapidicemi zabočil ladným obloukem k výstupnímu ostrůvku. Protože zde měl konečnou stanici, opustili ho všichni cestující až na řidiče. Ten prošel mezi sedadly, zkontroloval zhruba pořádek a s autobusem zacouval na vyhrazené místo k odpočinku. Poté také vystoupil, autobus zamknul a vydal se k místnímu bufetu na šálek kávy.

Lidé vystoupili z autobusu a rozutekli se všemi směry, ne nepodobní hejnu slepic. Jen jedna mladá žena se cítila poněkud nesvá v cizím prostředí. Začala studovat plánek umístěný na stěně bufetu. Pomáhala si prstem a zároveň se rozhlížela kolem sebe. Něco se jí stále nezdálo, a tak, když se přiblížil řidič na doslech, zeptala se na cestu. Řidiče to evidentně potěšilo, jak bylo možné vyčíst z jeho radostné gestikulace. Ukázal jí cestu k cíli mávajícími pažemi ve stylu moderního tance a pak se z jeho gest dalo usoudit, že ji zve na něco dobrého.

Mladá žena poděkovala, avšak nabídku nepřijala. Řidič s pokrčením ramen vešel dovnitř a ona se vydala směrem dál od řeky.

Kráčela celkem svižným krokem. Bylo na ní znát, že není zvyklá na loudavé procházky.

Protože bylo v těchto dnech stále pořád hodně teplo, měla na sobě bílou halenku bez rukávů, dlouhou světlou sukni s postraními rozparky nad kolena a na nohách sandály. Dlouhé vlasy měla spletené do tlustého copu, na očích brýle proti slunci a přes záda hozený moderní batůžek na jedno rameno. V levé ruce nesla zabalenou kytici.

Zabočila kolem pošty doleva, minula hasičskou zbrojnici a po mostku přešla přes Střelku.

Teď už bez váhání pokračovala levým obloukem v mírném stoupání ke kostelu. Obešla ho proti chodu hodinových ručiček, otevřela branku a ocitla se na hřbitově. Chvíli pozorovala rozložení hrobů a spřádala v hlavě plán. Když dosáhla rozhodnutí, jala se systematicky procházet po jednotlivých cestičkách a pročítala jména vytesaná na náhrobcích.

Čas líně plynul. Slunce vypalovalo asfalt na silnicích, avšak na cintoríně pod hlavami košatých lip byl stín a chládek. Hřbitov nebyl příliš rozsáhlý, přesto to návštěvnici trvalo okolo 20 minut, než jej poctivě prochodila. Poslední kolo obchůzky zahrnující pamětní desky podél kamenné zdi končilo u ústředního bodu, velkého dřevěného kříže proti vstupním vrátkům.

Došla zvolna ke kříži a ve tváři měla zapsané zklamání. Zřejmě nenašla, co hledala. Chvíli ještě těkala pohledem kolem v naději, že přece jen ke shledání dojde, ale nakonec přistoupila ke kříži blíž. Kytici zbavila papírového obalu a položila ji ke kříži na podstavec. Starý omšelý pískovec se rozzářil jasnou červenou květů gladiol. Tiše postála v zamyšlení a vzpomínkách.

Svou seanci zakončila úklonou ke kříži a vyšla do prudkého slunce.

U kostelních vrat se zarazila a otočila zpět. Byl to takový náhlý popud, kterému člověk obvykle nerozumí, ale přesto jej vykoná. Vrátila se do zahrady náhrobků, z batůžku vylovila fotoaparát a udělala si pár snímků kříže v celku i v detailu položených květů.

Ze hřbitova se vracela po vlastních stopách, až se opět ocitla na autobusovém nástupišti.

Nikde ani živáčka, i autobus, kterým přijela, byl už zase někde na cestě. Zkontrolovala jízdní řád a plánek Rapidic.

Tentokrát se vydala opačným směrem. Došla na zvýšený břeh řeky a zahnula vpravo proti proudu. Minula první postranní příčnou ulici, do té druhé zabočila. Pár kroků od ústi se zastavila před vilkou s poutačem veterinární ordinace. Zkontrolovala ordinační hodiny, jako by se bála vyrušovat v jiný čas a zazvonila. Ozval se bzučák, a tak vešla. Směrovka ji tlačila vpravo do čekárny, která byla kupodivu prázdná. Dveře ordinace se otevřely a ozval se příjemný hlas.

97

„Dobrý den. Pojďte dál,“ řekla Meg, která se objevila mezi zárubněmi. Návštěvnice se přiblížila a Meg ji poznala. Její hlas přešel z profesionální úrovně do výrazně srdečnějších tónin. „Jen pojďte dál, Martino!“ a ustoupila, aby mohla projít.

V ordinaci seděl James na svém oblíbeném místě z boku psacího stolu a u nohou mu ležela Bella.

„To je ale překvapení!“ zvolal James. Hned vstal a podával jí ruku. „Vítám vás u nás.“

„Děkuji,“ potřásla si s ním. „Doufám, že neruším, když přicházím neohlášeně.“

„Vůbec ne,“ ujišťovala Meg. „Posaďte se třeba semhle. Zrovna pijeme kávu, chcete také udělat?“

„Děkuji,“ přikývla nesměle.

Meg se otáčela kolem přípravy nápoje a Bella se zvedla a šla očuchat návštěvnici.

„Tys ale krásná!“ podrbala ji Martina za ušima. Bella se slastně olízla a lehla si jí k nohám.

„Nevěrnice jedna,“ naoko zahuboval James a obrátil se k Martině. „Vidím, že už patříte do rodiny. Jednoznačně láska na první pohled.“

Martina párkrát prsty prohrábla Bellinu srst na zádech. Bylo na ní vidět, jak ji to těší, jak z ní padá počáteční ostych a nervozita. „Máte hezkého psa. U rodičů jsem měla taky takovou fenu, ale na studiích v podnájmech si to nemůžu dovolit. Musím počkat.“

„Jak se vám studuje?“ zeptal se se zájmem.

„Teď už dobře. Třetí ročník uzavřen. Minulý týden jsem dělala poslední zkoušku. Loni jsem měla trochu potíže, ale už jsem se chytla.“

„Gratuluji!“ postavila před ní Meg kouřící šálek. „Druhák je těžký. Taky jsem s ním měla potíže. Anatomii jsem udělala na podruhé s odřenýma ušima. A biochemie, to byl teda zážitek!“ přátelsky naznačovala, že v tom není Martina samotná.

„Chtěla …“ začala Martina, „chtěla jsem vám poděkovat za ta cédéčka, co jste mi poslali.

Netušila jsem, že mi toho Johan tolik napsal. A ty jeho fotky…. Moc děkuju,“ pravila dojatě.

„Rádo se stalo. Bylo mi líto, aby jeho dlouholetá práce jen tak zmizela. A taky jsem si říkal, že přečíst si znova všechna jeho slova, která adresoval vám, může pro vás být důležité.

Četla jste vždycky jen kousek, jednotlivý maily v časovém odstupu, ale dohromady to musí být něco jiného. Silnějšího. Tak nějak,“ ukončil trochu zmateně.

„Byla jsem na hřbitově. Hledala jsem Johanův hrob. Nenašla jsem ho,“ přiznala se Martina.

„On není pohřbený,“ informovala Meg. „Zatím nikde. Jamie mu zařídil obřad a nechal ho spálit s tím, že dál se uvidí.“

„Zatím mi hlídá dům. Stojí na stráži na komodě v obýváku. Zpočátku jsem si myslel, že ho necháme obřadně rozprášit, ale zatím k tomu nedošlo. Víte, zní to hloupě, ale já stále nevím, kde by se mu líbilo.“

„Možná s jeho manželkou a synem,“ navrhla Martina.

„Vy víte, kde mají hrob?“ ptal se James, ale dočkal se jen zavrtění hlavou. „Když jsme s Meg vypátrali jeho vraha, pátrali jsme i po hrobě jeho příbuzných. To se nám nepovedlo.

Nenašli jsme žádné záznamy. Vzhledem k tomu, že jeho žena a syn zahynuli před více než deseti lety a pronájmy hrobů se dělají jen na deset let, už je nejspíš obsazený někým jiným,“

dodal věcně.

Po jeho slovech se rozhostilo ticho. Nějak nikdo z nich nevěděl, jak navázat dál. Nakonec to byla Martina, která promluvila.

„Obdivuji vás, vás oba, že jste toho, co to udělal, odhalili. A jsem moc ráda, že to není Petr. Víte, já se ho ptala a on mě odbyl povrchním blábolem. Já se ho nemohla zeptat přímo, a proč to chci vědět. Tak se mi občas o tom zdálo. Jsem moc ráda, že Johan si to neudělal sám. A že to nebyl nikdo blízký. Děkuju, že jste mi to hned dali vědět. Ulevilo se mi, ani nevíte jak moc.“

98

„Chcete vidět, kde bydlel? Byla jste tam někdy? Já vás tam dovezu, jestli chcete,“ nabídl se James.

„Ne,“ vrtěla hlavou. „Raději ne. Tam se to stalo a já si nechci … Ne, děkuju. Nikdy jsem tam nebyla a bude lepší, když to místo nebudu znát.“

„Já myslel, že to je důvod vaší návštěvy.“ James vypadal hodně překvapeně.

„No, já … Vlastně ani nevím, proč jsem přijela,“ povzdychla si. „Asi bych už měla jít.“

„Nemáte kam spěchat, žádný autobus teď nejede. Nebo tu jste autem?“ snažila se Meg změnit téma hovoru a překonat tu podivnou rozpačitou atmosféru. Protože návštěvnice jen potvrdila, že autem nepřijela a že nemá žádný doprovod a skutečně se ještě dnes vrací zpátky do Prahy, nabídla se Meg, že ji na kraj Prahy odveze.

„Jestli vám nebude vadit, že vás vysadím hned na kraji u metra. Víte, do vnitřní Prahy se bojím jezdit,“ a dodala rozverně: „Jsem jen venkovanka. Když už je nezbytné jet dovnitř, tak musí řídit Jim.“

„Jen jestli vám to nebude vadit?“ starala se Martina a těkala pohledem mezi přítomnými, když hledala známky nesouhlasu, aby včas nabídku odmítla.

„Nebude,“ usmál se James a jeho pohled se přenesl na Meg. „Sami jsme vám to přece nabídli. A já se vydám s Bellou k domovu,“ povstal. Jak zaslechla Bella svoje jméno, zpozorněla, a když vycítila, že James odchází, zvedla se také a přesunula se ke dveřím.

„To se ani nerozloučíš?“ vyčítavě na ni promluvila Meg. Bella se otočila, popošla k ní a nechala se podrbat a pohladit. Pak přešla k Martině a drcla do ní.

Martina celá potěšená ji začala hladit a poplácávat. „Ty jsi slušně vychovaná,“ pochválila ji. Bellu to po chvíli přestalo bavit a zase se přesunula ke dveřím s očima na klice.

„Dneska se moc neproběhla, proto je tak natěšená,“ komentoval to James a předal Meg klíče od auta.

„Až se vrátím, pojedu hned nahoru za tebou,“ slíbila Meg a políbila ho na tvář.

James se rozloučil rukoudáním s Martinou a otevřel dveře. Bella vystartovala jako blesk.

„Ta ho dneska prožene,“ komentovala to Meg, když obě mladé ženy osaměly. „Myslím, že bychom si mohly tykat. Já jsem Magda a ty Martina. Jak se ti líbí moje ordinace? Taky bys takovou chtěla?“

Do konce ordinační doby ještě zbývalo asi 20 minut, které vyplnily příhodami ze studia na veterině a praxe v ordinaci.

„To je Jimiho auto,“ poznamenala Meg, když po další půlhodince zamkly ordinaci a nastupovali. „Měla jsem čerstvý řidičák a žádné auto. Jim byl tak odvážný, že mě nechal řídit a já získala praxi. V poslední době ho podezřívám, že to nebyla odvaha, ale vypočítavost,“

zasmála se. „Vždycky, když někam jedeme spolu, chce, abych řídila já. Prý musím trénovat, abych si udržela čestný titul vynikající řidička. Sám se veze bezstarostně na vedlejším sedadle a já abych byla pořád ve střehu.“ Smích prozrazoval spokojenost nad daným stavem.

„Magdo, …“ osmělila se Martina, když už ujely pár kilometrů na Prahu. „Proč si říkáte anglickými jmény?“

„Zdá se ti to divný?“ jala se vysvětlovat Meg. „Za to mohu já. A nejde o nějakou módní pózu. Kdysi jsem chodila s Jakubem. Byly jsme stejně staří a moc jsme se milovali. A pak, ze dne na den, to skončilo. Jen tak mi to vzkázal,“ odmlčela se pohnutím „Promiň.“ Ještě chvíli mlčela, jak nabírala odvahu a dál už pokračovala naprosto věcně. „Když jsem se seznámila s Danešem, nemohla jsem mu říkat Jakube, to prostě nešlo. Tak se stal Jamesem. A on to chtěl mít v rovnováze, proto jsem pro něho Meg. Je to zvláštní. On se pořád snaží udržovat rovnováhu, ve všem.“

„Ty s ním žiješ?“ vyhrkla Martina celá vylekaná z otázky, kterou právě vyslovila. „Ne.

Nic mi do toho není. Jen mi to tak…“

„Ano žiju. Je to báječný mužský. Možná lepší než si zasloužím.“ Hned dodala „Ne, abys mu to řekla. To si vyprošuju.“

99

„Ten rozdíl ti nevadí? Johan byl o 41 let. To mezi vámi je míň, ale stejně.“

„To, kamarádko, vůbec není důležité. A neříkej, že to nevíš z vlastní zkušenosti.“

„Někdy jsem žádný rozdíl necítila. Někdy. A jindy veliký. Ono to ani nešlo, necítit to, protože okolnosti a lidi kolem nedovolovali na to zapomenout. Někteří byli hodně krutí.“

„Proto jsi ho před ostatním i zapírala.“

„Asi taky proto. S Petrem je mi fajn, ale nevím, jak by na něj reagoval. Možná časem. Ale víc o tom nechci mluvit. Promiň,“ zarazila konverzaci na toto téma Martina.

To už byly v ulicích Kamenice. Když míjeli kliniku, Meg ukázala na své pracoviště, inspirativně se rozhovořily zase o různých příhodách se zvířaty a osobní řeči už nevedly.

Cesta do Prahy v družném hovoru uběhla nepozorovatelně rychle. V blízkosti konečné stanice metra zabočily do postranní ulice a zastavily. Najednou se jim nechtělo loučit. Obě měly pocit, že mají k sobě blízko, že jsou jako sestry.

„Magdo,“ promluvila Martina a dívala se přitom přes čelní sklo, „chtěla bych tě o něco poprosit.“

„Tak jen do toho,“ povzbudila ji Meg, když se zdálo, že prodleva je nějaká dlouhá.

„Přála bych si, aby mi Johan byl stále na blízku. Často píše, jak se cítí sám,“ zašklebila se.

„Teď to nejde, ale až dostuduju a nebudu v podnájmu, tak bych ho chtěla rozptýlit ve své zahradě, aby si nemohl pořád tolik stěžovat, trapič jeden. Prosím tě, ohlídej mi ho do té doby.“

„Máš ho stále ráda, viď?“

„Ráda?“ opáčila. „Oba jsme zbožňovali chuť čerstvých meruněk,“ usmála se na Meg, rázně otevřela dveře auta a vystoupila. „Díky za všechno. Čau,“ zahučela a už se jen vzdalovala směrem k metru.

Když se ztratila v podzemí, Meg nastartovala, otočila vozidlo a vyjela. Cestou si začala pobrukovat veselou melodii. Netrvalo zas tak dlouho a vyjížděla kopec do Hilína. Zarejdovala k domku na konci slepé cesty a zastavila. S potěšením zaznamenala čekajícího Jamese na lavičce před domkem.

Vystoupila a slastně se protáhla, když tu v tom do ní vrazilo třicetikilové torpédo Bellinina těla.

KONEC

100