© Jaromír Slušný, 2006

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2006

ISBN 80-87021-06-1

Ú V O D

K a ž d á vražda otřese pozůstalými, přáteli a dotkne se i lidí, kteří třeba dotyčnou osobu vůbec neznali. Ztráta někoho blízkého znamená vel

k o u bolest a žal, zvláště když je zřejmé, jakou měrou oběť při útocích trpěla ať již fyzickým násilím, či psychickým stresem, když si uvědo

movala neodvratitelnost smrti. Skutečná vražda však nemá nic spo

lečného s tím, co čteme v detektivních románech či vidíme ve filmo

vých a televizních inscenacích.

Proto také jsou na dokumentování a objasňování těchto trestných činů zpravidla vybíráni policisté, kteří jsou dostatečně o d p o v ě d n í

a schopní na této velmi náročné problematice pracovat. Pokud bude násilnou trestnou činnost vyšetřovat někdo, kdo si myslí, že se zvidi

telní a bez tvrdé práce se proslaví, dlouho mu to nevydrží a bude muset dříve či později z problematiky odejít.

S n a d největším handicapem bývá to, že m á m e oběť, ale většinou n e m á m e nikoho, kdo by byl schopen nám vysvětlit, co se vlastně sta

lo. Proto musí odborníci místo činu nebo nálezu mrtvého do nejmenších detailů ohledat a všechny dosažitelné stopy zajistit a zadokumen

tovat. Následuje p o d r o b n á analýza, na základě které si lze vytvořit určitou představu o chování pachatele, ale i oběti. Tato práce vyžadu

je spoustu času a námahy a pachatel zatím získává stále větší náskok. A tak je nakonec zásadní problém v tom, zda se podaří tento náskok eliminovat a pachatele zjistit a usvědčit.

U loupežných a sexuálně motivovaných vražd je vždy vysoké rizi

ko, že pachatel bude skutek opakovat. Ne vždy však vyšetřování po

kračuje tak rychle, aby byl pachatel dopaden před tím, než spáchá

další vraždu. Pak může vzniknou série, která děsí celou policii. Laická

veřejnost se p o t o m často domnívá, že po nějaké době se případ odloží

do archivu a upadne v zapomnění. Zcela zodpovědně m o h u říci, že t o m u tak rozhodně není, neobjasněné případy jsou stále sledovány a průběžně se hledají cesty a způsoby, jak je vyřešit. Lze to dokumen

tovat na řadě vražd objasněných po letech. Například v nedávné době

byl mediálně zveřejněn případ vraždy tří žen v obci Klučov u České

ho Brodu, který se podařilo objasnit až po třinácti letech. Povedlo se to především díky tomu, že při provádění počátečních úkonů byly zajištěny stopy, které jsme v době události ještě neuměli vyhodnoco

vat, neexistovali odborníci ani potřebné zařízení. S t o p y však byly ar

chivovány, a protože postupem času došlo k rozvoji kriminalistické

techniky a byli vyškoleni experti za asistence policejních sborů západ

ní Evropy a U S A , byl nakonec pachatel d o p a d e n a usvědčen. Tak tomu bylo i v celé řadě dalších neobjasněných případů. Čtenář se při čtení této knihy dozví, že i když se první skutky - ať již z jakýchkoliv d ů v o d ů - na počátku vysvětlit nepodařilo, nakonec byla celá série objasněna a pachatelé postaveni před soud. V některých případech je časové období od prvního skutku do doby dopadení pachatele i ně

kolikaleté, přesto se však na tyto starší případy nezapomíná. Čtenář by neměl v této knize hledat pouze senzaci a informace o pachateli, o pátrání po něm, o jeho dopadení a následném trestu, ale měl by se zamyslet nad tím, v jaké době a jakými (z dnešního p o

hledu někdy velmi nedokonalými) prostředky celé přípravné řízení

probíhalo, a představit si alespoň částečně, kolik sil kriminalisté mu

seli vynaložit, než dosáhli kýženého výsledku.

K t o m u je třeba zdůraznit, že většina pachatelů sexuálně motivo

vaných vražd se na veřejnosti chová naprosto nenápadně, a násled

kem toho se velice obtížně typují potenciální podezřelí. Zpravidla neexistuje žádný vzájemný vztah útočníka a oběti. Bývá to většinou náhoda, kdy se pachatel setká s objektem zájmu na takovém místě, kde nehrozí, že bude někým vyrušen a dopaden.

K r i m i n a l i s t é j s o u vůči veřejnosti často velmi s k o u p í o h l e d

ně podávání informací o vyšetřovaných skutcích. Je k t o m u řada dů

vodů. Především je to úcta k oběti a k pozůstalým, jejichž žal nad ztrátou blízké osoby nechtějí zbytečně jitřit senzacechtivými zpráva

mi bulvárních sdělovacích prostředků. Kriminalisté dále nemají zá

jem detailně informovat veřejnost o své práci, technice a způsobech objasňování trestných činů, protože členové podsvětí tyto informace ihned zneužívají, aby se chyb, kterých se dopustili a na základě kte

rých byli dopadeni a usvědčeni, v budoucnu vyvarovali.

Žánrově kniha patří do oblasti literatury faktu. Zpracovat p o d o b

nou publikaci tak, aby byla „stravitelná" pro laickou veřejnost, je ob

tížné a autor se úkolu zhostil velice dobře. Čtenář zde bude mít mož

nost si alespoň částečně vytvořit představu o náročnosti a složitosti práce kriminalistů, kteří řeší ty nejzávažnější trestné činy, protože ztráta života je vždy nenahraditelná.

Čtenář po přečtení této knihy pochopí, že vynikající detektiv, kte

rý spletitý případ objasní bez větších problémů a v podstatě sám, exis

tuje pouze v románech. M n o h é z nich jsou d o b r o u oddychovou čet

bou, s realitou běžné práce kriminalisty však nemají nic společného. Vždy jde o úsilí celého kolektivu a není rozhodující, kdo učiní posled

ní krok k odhalení a usvědčení pachatele. Vždy se jedná o týmovou práci. N a p ř í k l a d v kauze tzv. orlických vrahů, kdy pachatelé tři ze svých obětí shodili ze Žďákovského mostu do Orlické přehrady, trva

lo téměř dva roky, než se podařilo určit místo, kde se těla zavraždě

ných m u ž ů přibližně nacházejí, a teprve p o t o m je mohli potápěči v hloubce více než čtyřiceti metrů nalézt. Zatýkání pachatelů bylo pak již běžnou policejní rutinou. Co však předcházelo, tedy zacházení

s m n o h d y velmi neurčitými poznatky, na základě kterých se celý pří

pad postupně rozplétal a hromadily se důkazy, byla vysoce kvalifiko

vaná práce kriminalistů, kteří jej řešili.

Kupříkladu známý brutální vrah Mrázek byl na konci padesátých let odhalen v podstatě díky náhodě. Byl dopaden při tom, jak vykrá

dá v šatně na dole věci horníků, kteří byli v p o d z e m í na s m ě n ě . V důsledku toho se u něj provedla domovní prohlídka a při ní policis

té nalezli m i m o jiné velké množství potravin, které k n á m byly po válce dováženy v rámci akce U N R R A . A právě proto, že d o m o v n í

prohlídka byla velmi pečlivá, našla se při ní dobře uschovaná pistole, kterou Mrázek střílel své oběti. Řeklo by se náhoda, ale i té se musí

pomoci. D í k y pečlivé a důsledné práci kriminalistů byla pistole odha

lena, a pachatel byl tak usvědčen.

Vždy všechno není tak perfektní, jak by se snad mohlo zdát. N a

příklad v případě vraždícího páru manželů Stodolových, který byl až

příliš medializován, se policisté jednoho útvaru dopustili řady chyb. Druhý policejní útvar, který p o t o m celou sérii vyšetřoval, dokázal bez ohledu na chyby svých předchůdců věc dodatečně objasnit. Již nikde se nepsalo o tom, že všechny nedostatky a přehmaty se velmi podrob

ně analyzovaly a byla provedena řada opatření, aby se riziko p o d o b

ných pochybení v b u d o u c n u nemohlo opakovat.

Zrušení trestu smrti je další problém, o kterém se velmi p o d r o b n ě

diskutovalo během roku 1990. Společnost byla názorově rozpolcená. Jedni kriticky namítali, že je příliš brzy na to, aby byl trest zrušen, další se přikláněli k názoru, že v demokratickém zřízení n e m á trest smrti co dělat. D o m n í v á m se, že je třeba si položit otázku: Co je vlast

ně trest smrti? Likvidace člověka, který n e m á pro skutky, které spá

chal, ve společnosti co dělat. Představme si však trest doživotí. Já osobně

jej považuji za přísnější. Trest smrti je jen krátkodobá záležitost. Být v š a k z a v ř e n v e v ě z n i c i bez m o ž n o s t i j a k é k o l i v s e b e r e a l i z a c e s představou, že za těmito zdmi m u s í m dožít, je podle m é h o názoru přinejmenším p o d o b n á perspektiva jako trest smrti. plk. Karel Malý

D l o u h o jsem se rozmýšlel, než jsem souhlasil s tím, že tuto knihu napíšu. Je plná násilí, neštěstí a obětí. Má se o nich vůbec psát? N e b o se m á m e tvářit, že takovíto vrahové a jejich oběti vůbec neexistují?

Je m n o h o otázek a ne na všechny lze nalézt jednoznačnou odpověď. Jedno je však jisté. Důsledky každého zločinu, vraždu nevyjímaje, jsou často dalekosáhlé a zasahují široký okruh lidí, protože neexistuje zločin, který by měl svou oběť pouze v poškozeném. J s o u případy, kdy je obětí

činu i sám vrah, i když tento fakt jeho vinu samozřejmě nesnižuje. V každém případě bývají poškozeni příbuzní oběti i vraha, a to ti nejbližší i vzdálenější. Často to d o p a d n e tak, že se rodiče nebo souro

zenci vraha musí odstěhovat z místa, kde dosud žili, začít na novém místě vlastně znovu, od začátku, a doufat, že se jim podaří dožít život v zapomnění, které snad časem jejich rány vyléčí. M ů ž e se ale najít

„dobrodinec", který jejich okolí ochotně informuje, kdo že se to do jejich blízkosti nastěhoval, a oni pak raději znovu balí kufry. Kolikrát jsou tito příbuzní svým okolím štvaní víc než samotní vrahové nebo vražedkyně!

O b ě ť m i bývají i další lidé. Svědomí trápí nahodilé svědky, kteří

slyšeli výkřik oběti, ale neuvědomili si, nebo si uvědomit nechtěli, co se poblíž nich děje, a oběti nepřišli na p o m o c . Výčitky m o h o u sužo

vat kolegy nebo sousedy oběti, v jejichž okolí k tragédii došlo, avšak také policisty, kteří byli včas informováni o m o ž n é m problému, ale situaci podcenili. „Kdybych něco udělal, mohl ten člověk žít," říkají

si, a přidávají se tak k dlouhé řadě nepřímých obětí m n o h a závažných trestných činů. A my všichni, čím víc o zločinu víme, tím lépe je do

vedeme pochopit a vrátit klid jejich duším.

N e , n e m á m v úmyslu stavět p o m n í k zločincům nebo zločinům. Chci ukázat pohnuté lidské osudy, které se někdy tak zkřížily, až do

tyčné zavedly do slepé uličky vraždy. Ale stejně tak si ukážeme takový

typ vrahů, kteří si přisvojili právo rozhodovat o životech druhých lidí

zcela podle své vůle.

Ale je tady ještě jeden významný problém. Po listopadu 1989 byl zrušen trest smrti a byl nahrazen tresty výjimečnými, k nimž patří

trest doživotního vězení. To ovšem neznamená, že se odsouzení již

nikdy z vězení nevrátí na svobodu. Také oni m o h o u po jisté době

a splnění jistých p o d m í n e k požádat o podmíněné propuštění a záleží

na společnosti, zda jim vyhoví, nebo ne, zda je mezi sebe přijme, nebo je uzamkne do klece doživotní izolace.

Případ takzvaného spartakiádního vraha Jiřího Straky, který byl nedávno propuštěn na svobodu, je v m n o h a ohledech typický a m n o

hé naznačuje pro nás ostatní. Dokážeme vůbec žít s několikanásobnými vrahy p o d jednou střechou, jsme ochotni přijmout je za své sousedy?

Oceníme pokus Jiřího Straky zařadit se mezi běžné lidi, zapome

nout na svou minulost a stát se jedním z nás?

Na druhé straně je tu ale případ známého násilníka, který po útě

ku z léčebny v K o s m o n o s í c h přestal brát prášky, brutálně znásilnil m l a d o u ženu a pak spáchal sebevraždu...

Společnost zatím váhá a časem snad sama najde nejlepší odpověď. K tomu, aby člověk mohl soudit, měl by se lépe seznámit s činy, které

dotyční spáchali a na které žádný z nich nemůže být hrdý. Jaromír Slušný

Lidé se štítí tvorů, kteří cizopasí na jiných, přiživují se na nich, číhají

na jejich slabost a snaží se je zákeřně o vše připravit. Pijavice patří

mezi ně, i když určité druhy dokážou lékaři využít k léčbě některých nemocí, takže jsou vlastně alespoň v tomto ohledu užitečné. Nejhorší

však jsou pijavice lidské. Mají m n o h o p o d o b , m n o h o tváří. Některé

vysávají svým obětem zdraví a často i život, jiné se vrhají na jejich majetek.

Takovou pijavicí byl Hubert Pilčík, který využíval lidského neštěstí

a o život připravil nejméně pět lidí. Jistý český deník jeho příjmení

uváděl jako Petlan, ale v úředních spisech je uvedeno j m é n o Pilčík. Byl to snad největší poválečný vrah na našem území. Netvor v lidské

podobě, pro kterého neštěstí jiných bylo jen cestičkou k vlastnímu obohacení. Pro peníze a m a m o n jednal krutě a bezcitně. Zvíře by mělo víc soucitu než on.

Ú n o r 1948 poznamenal osudy m n o h a lidí. M n o z í z nich se roz

hodli opustit naši republiku. Jinak než přes západní, takzvanou zele

nou hranici, to nešlo. Obnovila se živnost převaděčů a pašeráků lidí. Za převedení přes hranice se dobře platilo, respektive převaděči často žádali nehorázné sumy. Také Hubert Pilčík si chtěl tímto způsobem vydělat. Až do té doby se ničím významnějším neproslavil. Byl takový

jako jeho j m é n o - docela průměrný, obyčejný a nenápadný. J e d n a zvláštnost tu ale přece jen byla: Pilčík se k vraždám uchýlil až na prahu důchodového věku a část svých obětí vraždil již jako dů

chodce. V roce 1948 mu totiž bylo již sedmapadesát, a když ho poli

cie dopadla, táhlo mu na šedesátku. Nestává se často, že by člověk jeho věku vstoupil na zločineckou dráhu, a dokonce takovým způso

bem, jakým to udělal on.

N a r o d i l se 14. října 1891 v N o v é m Hrozenkově na Vsetínsku. Prošel několika zaměstnáními, nakonec skončil v plzeňské Škodovce, z níž odešel do důchodu. Byl ženatý, manželka Antonie byla o jede

náct let mladší než on, vlastní děti neměli.

N i k d o z jeho okolí netušil, že by mohl být vrahem. R á d si vypil, miloval především víno, poseděl v hospodě, poklábosil se sousedy nebo známými. Těšil se t o m u , čemu se říká dobrá pověst. Byl skutečně

přátelský, dovedl s lidmi navázat kontakt a bavit je. Měl velmi bujnou fantazii a s oblibou se vydával za jednu z obětí tragického konce slav

ného Titaniku. Tvrdil, že potopení lodi osobně zažil. Lidé ho měli rádi, a tak se ani nikdo nepídil po tom, zda je jeho vyprávění pravdi

vé, nebo není.

Příznivce si také získával svým dobrým vztahem k přírodě. Milo

val ptáky, amatérsky se věnoval ornitologii. Na své zahradě nedovolil porazit ani borovici, která sousedům bránila ve výhledu, protože - jak tvrdil - ptáci by si pak neměli nač sedat.

Vyznal se rovněž v léčivých bylinách. R á d je sbíral, sušil a dovedl využívat jejich léčivých vlastností. Pro sušené směsi za ním chodili lidé z širokého okolí. I k nim se choval hezky, některým dokonce v létě

pronajímal pokoj ve svém d o m ě jako letní byt a s hosty vyrážel na dlouhé, i několikahodinové túry. Věk mu vůbec nevadil. Lesem a lou

kami se toulal v době sklizně léčivých rostlin a za vzácnou bylinou byl ochoten se vydat i několik kilometrů daleko. Vypadá takhle vrah?

N e c h c e se t o m u věřit, ale bohužel skutečně vypadá. To je na tom to nejtragičtější, přirozeně kromě vražd, které spáchal.

Na otázku, kdy se Hubert Pilčík vydal na cestu zločinu, se krimina

listům nepodařilo najít přesnou odpovědět. Až v průběhu vyšetřovaní

se ukázalo, že na svých turistických výletech vykradl také nějaké chaty, ale to by ho asi k vraždění lidí samo o sobě přivést nemohlo. J e h o akční rádius byl velký. Pilčík se netajil tím, že celý prostor kolem Plzně, ale také jisté oblasti Šumavy, má dobře prochozené; tvr

dil, že až tam ho prý dovedla jeho turistická a sběratelská vášeň. Na Š u m a v ě znal několik místních lidí, kteří mu radili, kde by měl léčivé

byliny sbírat. Mezi nimi si snad také později našel agenty, kteří měli za úplatu dostávat zájemce před hranici.

M o h l a to být pravda i nemusela. M u s í m e však vzít v úvahu, že Pilčík uměl znamenitě fabulovat a balamutit lidi, a p o k u d vlastní fan

tazii spojil s tím, co o Šumavě a jejích tajemstvích věděl, jeho tvrzení

mohla znít přesvědčivě. Zájemci o případný přechod přes hranici na Z á p a d se proto u něj začali hlásit, a to i přesto, že žil až ve vesnici Senec, ležící severně od Plzně, a ne přímo na hranici, jak to známe z televizního zpracování jeho příběhu.

Z p o č á t k u snad skutečně několik lidí, kteří kdysi u něj byli na let

ním bytě, do Bavorska přes Š u m a v u dostal a na jejich doporučení se pak na něj začali obracet další zájemci. Jeho nová živnost vzkvétala. D n e s už nikdo přesně nezjistí, kolik do svého třípokojového d o m k u nakonec nalákal lidí, které připravil o život, majetek nebo obojí. Vel

ká část jeho zločinů není zdokumentována, protože vyšetřování ně

kterých případů nebylo dovedeno do konce. Výjimkou je případ ro

diny Balleyových z Plzně.

Pan E m a n u e l Balley byl bývalý úspěšný plzeňský obchodník, na

rozený v roce 1886. Již před první světovou válkou získal poměrně

slušný majetek a t o m u odpovídající postavení, které si ještě upevnil v předmnichovské republice. Únorové události v roce 1948 ho přiro

zeně zaskočily a situaci chtěl řešit o d c h o d e m do zahraničí, kde měl jako bývalý obchodník poměrně dost přátel.

Stejně smýšlela i jeho jednatřicetiletá dcera Renata, povoláním fo

tografka. Před svými známými se svými názory vůbec netajila a je pravděpodobné, že některý z nich ji spojil s Hubertem Pilčíkem. Všech

no pak proběhlo podle předem domluveného plánu. Pilčík ale odmítl převést otce s dcerou přes hranici současně. J e h o snahou bylo osoby, které se svěřily do jeho rukou, od sebe izolovat, aby se s nimi mohl vypořádat odděleně. J e n to mu zaručovalo úspěch.

O b a Balleyovi v Plzni rozhlásili, že se b u d o u stěhovat do Zruče, vesničky která ležela hned vedle Sence. Dali si tam dokonce odvézt nábytek a většinu svršků, ale v novém bydlišti se nikdy neukázali. Na cestu na Z á p a d vyrazil jako první pan Emanuel Balley. V úterý

6. března 1951 zajel za H u b e r t e m Pilčíkem a oba spolu odešli do hájovny Lipovka nedaleko vesnice Nekmíř. Hájovna přitom neleží

na jih od Plzně, ale směrem na severozápad, takže se od hranice spíš

vzdalovali, než že by k ní směřovali. K hájovně dorazili pozdě o d p o

ledne, zjistili, že je prázdná, a něco málo pojedli.

„Měl byste si na chvilku zdřímnout,“ navrhl Balleyovi Pilčík. „ M á m e před sebou ještě dlouhou cestu a musíte být alespoň trochu svěží.“

E m a n u e l Balley souhlasil. Cesta byla pro něho dost namáhavá

a vyčerpávající. Na jeho fyzickém stavu se podepsalo i nervové napětí, které přitom prožíval. Natáhl se tedy a za okamžik už spal. Pilčík z něho nespustil zrak. Počkal ještě chvíli, a když se přesvědčil, že Bal

ley tvrdě spí, vytáhl z vaku gumový obušek, na jedné straně zpevněný

kovem, a vší silou udeřil oběť do hlavy. Balley ztratil vědomí, ale stále ještě žil. Pilčík ho proto udeřil znovu a pak ještě j e d n o u a ještě... J a k ukázala pozdější pitva, i po všech těchto surových ranách byl Balley stále ještě naživu.

Pilčík si to b u ď neuvědomil, nebo se tím nezabýval. Řešil důleži

tější problém: jak se zbavit těla. Prohledal celou hájovnu, až nakonec na p ů d ě našel dvě lahve s nějakým olejem. Rozhodl se proto, že mrt

volu spálí. Vylil na ni obsah o b o u lahví, navrch naházel suchou slámu a seno a vše podpálil. O h e ň zanedlouho zachvátil celou hájovnu a tělo z větší části skutečně strávil.

Požár zahlédli lidé a běželi hasit. Hájovnu se ale zachránit nepoda

řilo a hasiči, kteří přijeli na místo, sotva zabránili t o m u , aby se oheň

nerozšířil na okolní stromy. Hubert Pilčík už na místě nebyl. Počkal, až se požár rozhoří, a spěchal d o m ů do Sence.

Po několika dnech navštívil v Plzni příbuznou Balleyových, u které

zatím bydlela Renata spolu s dvanáctiletou neteří, dcerou své sestry.

„Váš otec je už na druhé straně,“ řekl jí. „Teď jste na řadě vy.“

Po několika dalších dnech se u Pilčíkových objevila Renata Balleyová. Její příchod nikoho ze sousedů nepřekvapil. Domnívali se, že to bude zase jedna z turistek, které přijížděly k Pilčíkovi na letní byt, nebo zájemkyně o léčivé byliny - ty si v jeho d o m ě doslova podávaly dveře. Renata Balleyová nezůstala u Pilčíka dlouho. V sobotu 17. března 1951 ji Pilčík omráčil úderem svého obušku a p o d o b n ě jako jejího otce se ani ji nepodařilo hned zabít. Byl ale odhodlán udělat vše, jen aby m l a d o u ženu zbavil života. Do úst jí nacpal kapesník a kolem krku nadvakrát omotal šňůru na prádlo, kterou ji nakonec uškrtil. Stál však před stejným problémem jako v případě Renatina otce: kam ukrýt mrtvé tělo. N a k o n e c se rozhodl, že ji zahrabe v pískovně

v lese nedaleko Sence. Aby mrtvolu nebylo tak snadné identifikovat, svlékl jí šaty. Ponechal jí pouze bílou košili bez m o n o g r a m u a podpr

senku bez značky výrobce. O b ě ť odnesl do pískovny, vykopal mělký

hrob, tělo do něj uložil na levý bok a zahrabal. Kdyby měl víc času nebo lepší nervy, mohl vykopat hrob hlubší a nikdo by se nikdy o vraždě nedověděl.

V květnu 1951 si do d o m u přivedl dvanáctiletou neteř Balleyových. Také s ní měl své plány. Nejdříve dívce namluvil, že její teta a děda odešli na Z á p a d do Bavorska a že ona by je měla brzy následo

vat. Přechod přes hranice ale neustále p o d různými záminkami odklá

dal. Současně začal omezovat svobodu dívčina pohybu. Aby ji nikdo cizí u něho nezahlédl, nejdřív jí zakázal vycházet z d o m u , později se musela i v d o m ě ukrývat a z úkrytu směla vycházet pouze večer, kdy už všichni v okolních d o m e c h spali. Pilčík ji také donutil, aby psala dopisy pro rodiny lidí, které údajně převedl úspěšně přes hranice.

„ M á m e se dobře, daří se nám, všechny zdravíme, přijeďte za námi!“

Takový byl ve stručnosti jejich obsah. Pilčík později s těmito dopi

sy, které podepsal vymyšlenými jmény, navštěvoval rodiny uprchlíků

a tvrdil jim, že mu je z Bavorska přinesli jeho agenti. Ani tuto „služ

b u “ nedělal nezištně. Za všechno si nechal bohatě zaplatit - zlatem a stříbrem. Peníze nebral.

K d y ž dívku přinutil, aby podobný dopis napsala své plzeňské tetě, muselo jí být jasné, že něco není v pořádku. D o p i s oznamoval, že všichni, tedy včetně ní, jsou zdraví a dobře došli. Dívčino podezření

začalo narůstat, a tak se Pilčík někdy uprostřed léta 1951 rozhodl k radikálnímu řešení.

Vzal dvě delší prkna a vzájemně je spojil. Na j e d n o m konci a do středu připevnil řemeny, na druhý konec přibil bedničku s dvojitými stěnami a prostor mezi nimi vyplnil starými hadry. Ve spodní části měla bednička otvor o šíři dívčího krku, víko bylo také dvojité a dalo se zaklapnout. Donutil dívku, aby si lehla na prkna a hlavu strčila do bedny. Pak zaklapl víko, takže děvče mělo hlavu zavřenou v bedně. M o h l o křičet, jak chtělo, přes dvojité stěny a hadry mezi nimi, nebylo nic slyšet. Aby se uvnitř neudusila, protáhl víkem kovovou trubku, kterou dívka m u s e l a držet v ústech. N a k o n e c ji řemeny přivázal k p r k n ů m v pase a kotníky stáhl dalšími řemeny.

Zcela znehybněnou dívku ukryl v kozím chlívku na konci zahrady. V t o m t o mučícím zařízení muselo děvče zůstat 12 až 16 hodin denně

podle jeho nálady. Později vyšlo najevo, že dva ze čtyř měsíců, které

u Huberta Pilčíka strávila, byla vězněna takovýmto způsobem. Zcela nehybná a bezbranná. N e m o h l a zahnat myši ani brouky, kteří po ní

v chlívku lezli, nemohla jít ani na záchod. Její věznitel ji navíc znásil

ňoval a sexuálně zneužíval! Teprve když ji vysvobodila policie, mohla se vrátit k normálnímu životu. Později se dokonce provdala a měla děti.

S a m a policie se k řešení případu dostala p o m ě r n ě pozdě. Tehdy neexistovala a ani nemohla existovat přesná statistika lidí, kteří z Čes

koslovenska uprchli na Z á p a d . Uprchlíci byli považováni za nezvěst

né a naopak - nezvěstné osoby mohly být pokládány za uprchlíky, a proto po nich nikdo nepátral.

Až do roku 1951 neměla policie nejmenší potuchy o tom, že by se v Senci a jeho okolí děly takové hrůzy. Vše se změnilo až po požáru hájovny u N e k m í ř e .

Vyšetřování začalo 6. března 1951 jako rutinní záležitost - shořelo stavení a bylo nutné zjistit proč. Jenže krátce po první obhlídce spále

niště bylo objeveno značně ohořelé tělo. Teď už policisty zajímala jiná

věc: čí je ta mrtvola a co bylo příčinou její smrti. Plzeňští vyšetřovatelé

měli již tehdy podezření, že smrt toho člověka a příčina vzniku požá

ru spolu souvisejí.

A jejich podezření se začalo potvrzovat hned příští den. Na spále

ništi se objevili pracovníci plzeňského Ústavu pro soudní lékařství

a na místě konstatovali, že mrtvola byla pravděpodobně polita něja

kou hořlavinou a úmyslně zapálena. Ke svému závěru došli na základě

toho, že běžný požár by mrtvolu nemohl zdevastovat tak rozsáhlým způsobem. Z těla totiž zůstala jen značně ohořelá hlava, kus krku a části trupu. Zbytek, především všechny končetiny, oheň zcela zničil. Pracovníci Ústavu pro soudní lékařství se proto soustředili na de

tailní rozbor pozůstatků. Nejdříve byla prozkoumána hlava a krk. Byl objeven malý medailonek na řetízku, jehož články měly tvar malých obdélníků. Pak byl sesbírán všechen popel, a pozorně přesypán přes síto. Policisté tak získali další stopy: dvě skla do brýlí, přezku z boty, dvě přezky od podvazků na ponožky, kovové výztuže do límce košile, a dokonce i kousek kravaty, který se na začátku požáru oddělil, spadl na zem a nestihl shořet.

N a k o n e c se pracovníci Ústavu pro soudní lékařství vrátili znovu k přezkoumání pozůstatků trupu. Opatrně zbytky těla obrátili a čeka

lo je další překvapení. Ukázalo se, že ničivý požár nezničil kousek kůže o ploše přibližně 7 krát 7 centimetrů v místech mezi lopatkami. Kůže byla silně ochlupená, což jen potvrzovalo domněnku, že v hájovně

byla spálena mrtvola muže.

Teprve p o t o m byly zbytky mrtvoly převezeny do Plzně a druhý

den - 8. března 1951 - byly podrobeny důkladné pitvě. Stav a ulože

ní zbylých orgánů potvrdily, že jde skutečně o muže. Dalším vyhod

nocením, zejména p r o z k o u m á n í m kostí, obratlů, dásní, žil atd., se zjistilo, že m u ž mohl být přibližně padesát let starý. Délka zachova

lých kostí zase svědčila o tom, že byl asi 1 7 0 - 1 7 5 centimetrů vysoký, měl tedy jen průměrně vysokou postavu.

Ale i když se soudní lékaři snažili sebevíc, ze zachovaných pozů

statků nedokázali určit příčinu smrti. V j e d n o m však kriminalistům přece jen pomohli. Podrobně prozkoumali tepny mrtvoly a zjistili, že se v nich nachází takzvaná „vařená krev“. To bylo důležité zjištění, protože ukazovalo, že m u ž byl spálen zaživa. Po smrti steče krev z tepen do žil a tepny se vyprázdní.

Policisté mezitím vyslýchali lidi z širokého okolí, ale žádné svědky, kteří by v okolí hájovny nebo na přístupových cestách k ní viděli dvo

jici mužů nebo skupinu neznámých lidí, nenašli. N i k d o neviděl niko

ho k hájovně přicházet, ani od ní utíkat. Nenašly se ani žádné stopy

Hlava masového vraha patří mezi rarity plzeňského

Ústavu soudního lékařství.

Hodiny denně musela dvanáctiletá dívka ležet s hlavou v bedničce, znehybněna řemeny. Pilčík ji mučil a znásilňoval.

vlečení nebo tažení tak velkého předmětu, jakým lidské tělo je. Bylo jasné, že uhořelý m u ž přišel do hájovny po svých a byl zavražděn na místě. V t o m se závěry policie shodovaly se závěry soudní pitvy. Přes všechno své úsilí ale nic jiného nezjistili. Případ p o m a l u začal zapadat prachem a snad by zapadl úplně, kdyby nedošlo k novým událostem.

V pátek 2 0 . července 1951 si skupina dětí ze Sence vyrazila do blízkého lesa. Na jedné z mýtin děcka objevila písek a začala si na něm hrát. Nejdřív zkusily vyhrabat menší jámu, ale brzy s hrou skon

čily. V písku totiž objevily část lidské nohy, a tak s jekotem utekly d o m ů . Rodiče okamžitě vše nahlásili na místní úřadovně Veřejné bez

pečnosti a o d t u d šlo hlášení do Plzně. Protože již začínal večer, bylo rozhodnuto, že specialisté přijedou na místo nálezu až druhý den ráno a zatím b u d o u mýtinu a její okolí hlídat místní policisté. V sobotu se na mýtinu dostavili jak kriminalisté, tak pracovníci plzeňského Ústavu pro soudní lékařství. Opatrně odstranili z těla oběti písek a hned na místě konstatovali, že jde o mrtvolu mladé ženy, jen z části oblečené a pravděpodobně zavražděné. Šaty neměly žádnou značku; určitým vodítkem mohly být jen náušnice ve tvaru šroubků, které měla žena v uších.

Pitva mrtvoly byla provedena ještě tentýž den a v m n o h é m potvr

dila podezření, které už policie měla. Především byla zcela vyloučena možnost sebevraždy, takže případ byl dál vyšetřován jako vražda. I když

zbytky těla byly výrazně poznamenány hnilobným rozkladem, bylo zjištěno, že žena byla uškrcena, a to pravděpodobně šňůrou na prádlo, kterou měla o m o t a n o u kolem krku. Podle stupně rozkladu bylo urče

no, že tělo neleží v písku déle než tři až pět měsíců.

Nejlepším vodítkem, které nakonec policisty dovedlo k vypátrání

totožnosti stále ještě neznámé zavražděné ženy, byl stav jejího chrupu. Na třech zubech měla korunky - dvě korunky byly ze zlata, třetí byla acolitová inlay.

Déle než měsíc obcházeli plzeňští policisté se zuby všechny zubní

ordinace, ambulance a nemocniční oddělení. Ukazovali je všem zu-bařům, dentistům a zubním laborantům a doufali, že některý z nich svou práci pozná. To se stalo až koncem srpna 1 9 5 1 , v době, kdy už

slábla naděje, že stopa někam povede.

,,Ano," řekl jeden ze zubních techniků, „tuhle inlay jsem dělal já!

Když chvíli počkáte, podívám se do evidence pacientů a hned vám řeknu, pro koho jsem ji dělal.“

Policie se tak dostala ke jménu Renaty Balleyové, což byla rozho

dující stopa. Podle policejních záznamů se ona a její otec odstěhovali z Plzně do Zruče. Policisté se tam hned rozjeli, ale žádného člena ro

diny Balleyových ve Zruči nenašli.

„ N i k d y jsme je tady neviděli,“ tvrdili místní lidé. „Přivezli sem jen jejich nábytek, ale ten pak zas nějací dva muži hned v březnu odvez

li.“

Od března do července uplynuly čtyři měsíce, což odpovídalo před

pokládané době, po kterou mrtvola Renaty Balleyové ležela ve svém písečném hrobě. A přesně ve stejné době - v březnu 1951 - v hájovně

u N e k m í ř e shořela mrtvola neznámého muže, jehož věk odpovídal Renatina otce. M o h l a to sice být jen náhoda, ale zdálo se velmi prav

děpodobné, že se otec i dcera stali v březnu obětí zločinu a že pacha

tel, nebo pachatelé se jejich mrtvol zbavili.

Policisté se proto začali zajímat, jak vlastně Renata a její otec vypa

dali, zda neměli na těle nějaké zvláštní znamení. Hledali jejich známé

a příbuzné. Přirozeně že narazili na jejich plzeňskou tetu, která nej

dříve bydlela u Balleyových a později se Renata Balleyová přistěhovala k ní. Popisy, které teta uvedla, odpovídaly předpokládané p o d o b ě o b o u zavražděných, Teď již nebylo pochyb o tom, k o m u patří mrtvoly, kte

ré policisté objevili u N e k m í ř e a Sence.

N a s t a l a další etapa vyšetřování, objasnění p o h y b u o b o u obětí

v březnu 1 9 5 1 . Policisté brzy zjistili nejen to, že Renata Balleyová nový

režim v lásce neměla a rozhodla se „zmizet co nejdřív za kopečky“, jak se tehdy říkalo, ale také to, že žila poměrně nákladným z p ů s o b e m života a měla několik milenců, které rychle střídala. Tak se dostali na stopu muži, který byl Renatiným posledním milencem. Právě na něj také padlo největší podezření. Byl zadržen a předveden k výslechu. Neznal příčinu svého zadržení a domníval se, že je to kvůli Renatinu útěku za hranice. Že by jeho milenka byla mrtvá, ho ve snu nena

padlo.

„Ano, znal jsem ji a byl jsem jejím milencem,“ přiznal proto rych

le. „Ale naposled jsem ji viděl v pondělí 11. března 1 9 5 1 , to si p a m a tuju docela přesně. Pak jsem ji už neviděl.

„To jste se ani nezajímal, co s ní je?“

„Ani ne.“ O d p o v ě ď byla vyhýbavá. „Ale po čase jsem zašel za její

plzeňskou tetou, u které tehdy bydlela, a ta mi řekla, že už je v Bavorsku, za hranicemi... I s tátou a se svou neteří.“

„ O d k u d to ona věděla?“

„Řekl jí to nějaký strýc ze Sence, který ji prý převedl přes hranici.“

Konečně tu byla nějaká konkrétní stopa! Huberta Pilčíka dělilo od zatčení už jen pár hodin. Policisté se okamžitě rozjeli k Renatině tetě

a ta vše potvrdila.

„ N e v í m ale, jak se ten strýc jmenuje,“ řekla. „ N e z n á m ani jeho přesnou adresu. Ale jednou jsem s Renatou v Senci byla a ta mi uká

zala d ů m , ve kterém bydlí.“

Následovala výprava do Sence. Teta okamžitě poznala Pilčíkův d ů m a ukázala ho policistům. Ti už déle nečekali, vešli do d o m u a Huberta Pilčíka legitimovali. Pak ho konfrontovali s Renatinou tetou.

„Je to on!“ prohlásila. „Tenhle člověk měl Balleyovy převést přes hranici. V létě ke m n ě přišel a odevzdal mi od nich dopis. Psali, že všichni tři hranici šťastně překročili a mají se dobře.“

Hubert Pilčík byl zatčen a v jeho d o m ě byla provedena d o m o v n í

prohlídka. V podkroví za rádiem policie objevila ostře nabitou auto

matickou pistoli a bubínkový revolver. Vrah naštěstí neměl dost času ani prostoru k tomu, aby mohl zbraně proti policii, nebo proti sobě

použít. N á l e z zbraní byl ale jen prvním překvapením. Policie v d o m ě

nalezla několik kufrů s pánskými a dámskými šaty, prádlem a botami. Byly tu rovněž různé šperky, mezi jinými i ty, které patřily Renatě

Balleyové!

Další kufry se šatstvem byly objeveny v tajné skrýši v kozím chlé

vě. V popelu na zahradě našli policisté občanský průkaz další pohře

šované osoby. Bylo jasné, že d o m e m prošlo věší množství lidí, které

Pilčík pravděpodobně později zavraždil. Minimální počet byl stano

ven na tři osoby, ale bylo zřejmé, že tento odhad je víc než střízlivý. Ve skrýši bylo nakonec objeveno mučicí prkno, jehož použití užas

lým policistům objasnila sama oběť - dvanáctiletá školačka D a n a . Vrah se ale stále ještě nevzdával.

„Ti lidé tady byli a věci si tu nechali. Já jsem je pak všechny odvedl k svému agentovi, který je převedl přes hranici. Stejně jako oba Balleyovy.“

Vytáčel se, vymlouval... K vraždě Renaty a E m a n u e l a Balleyových se přiznal až po předložení všech důkazů. N a k o n e c řekl i o trochu víc. Pro přítomné policisty to byl šok.

„ K d y ž jste objevili mrtvolu Renaty, bál jsem se, že mě dopadnete. Se vším jsem chtěl skoncovat v sobotu 8. září. Abych zničil všechny stopy, chtěl jsem ten den zabít D a n u , její plzeňskou tetu, ale taky svou ženu. Pak bych zmizel za hranicí. N i k d y byste mě nechytli.“

Podle zjištěných stop a všech indicií byl stanoven m o d u s operandi Huberta Pilčíka. Nejdříve zájemce o přechod do ciziny nalákal do nějaké odlehlé usedlosti, tam od nich převzal o d m ě n u pro sebe a své

ho „agenta“, který je měl přes hranici převést, pak je omráčil, zabil a zahrabal. Z místa vraždy odešel se vším, co měli utečenci s sebou, takže po nich nezůstaly žádné stopy. Vražda Renaty Balleyové byla v tomto směru výjimkou. U Pilčíka v d o m ě patrně něco objevila nebo na základě něčeho pojala podezření, a Pilčík se jí proto musel rychle zbavit. N e m ě l čas ji odvést někam dál do lesa, kde by pokračoval podle osvědčeného stereotypu. N a k o n e c neměl ani dost času, aby její

tělo důkladně zahrabal, což se mu nakonec stalo osudným. N a z á k l a d ě všech zjištěných skutečností byl Pilčík o b v i n ě n z pětinásobné loupežné vraždy, žhářství, n a p o m á h a n í k ilegálnímu útěku za hranice - což bylo tehdy trestné -, omezování osobní svobo

dy, týrání svěřené osoby, ohrožení mravní výchovy mládeže, p o d v o d ů

a krádeží.

J e h o přiznání však bylo předehrou k vlastní smrti. V neděli 9. září

1951 H u b e r t Pilčík spáchal ve vězení sebevraždu. Svázal d o h r o m a d y dva kapesníky a oběsil se na nich.

Odhalení a usvědčení Huberta Pilčíka bylo tehdy skvělým profesi

onálním výkonem policie. Vždyť plzeňští policisté a soudní lékaři dokázali již dříve, v roce 1946, podle chrupu odhalit totožnost rozčtvrcené mrtvoly, kterou pachatel naházel v pytlích a krabicích do vody. Případ Pilčík jejich schopnosti potvrdil.

O tělo mrtvého vraha neprojevil zájem ani jeden z jeho příbuz

ných. J e h o ostatky byly proto využity k lékařským a vědeckým úče

lům. J e h o hlava je dodnes zachována v Ústavu s o u d n í h o lékařství

v Plzni a mučicí zařízení, ve kterém držel malou D a n u , v M u z e u Po

licie České republiky.

Psychologové celého světa hledají odpověď na otázku, zda se člověk bestii již narodí, nebo se jí v průběhu svého života stane. J e d e n z největších sériových vrahů české i československé historie - Václav Mrázek - je typickým příkladem člověka, kterého k vražednému běs

nění přivedly jak vrozené dispozice, tak jeho životní osudy. Narodil se 2 2 . října 1925 v malé vesničce Svinařov mezi Slaným a K l a d n e m . Neprožil šťastné dětství. J e h o otec pracoval jako horník v Libušíně a m o c peněz d o m ů nenosil. Se ženou měl celkem dvanáct dětí, z nichž čtyři zemřely ještě v útlém věku. Otec nebyl sice přímo alkoholik, ale dovedl se napít. Opileckou zlost si pak vyléval na man

želce a dětech, které se ho bály a schovávaly se před ním. N e n í divu, že jak mohly, rodičovský d ů m navždy opustily. K u p o d i v u právě Vác

lav to d o m a vydržel ze všech dětí nejdéle. Slovo „ d o m a “ je ale v tomto případě skoro nepatřičné. Mrázkovi bydleli ve vyřazeném vagonu a na lepší bydlení se zmohli až na prahu druhé světové války. Násilí se stalo r á m e m ponurého plátna, na němž se promítalo ne

jen jeho dětství, ale později celý život. D o m a se nikdy dosyta nenaje

dl, a tak chodil krást. Bral všechno, co se dalo jíst - ovoce, zeleninu, drůbež... M a t c e to nevadilo, spíš naopak. Byla ráda, když d o m ů něco přinesl, a vůbec ji nezajímalo, odkud to má. N a k o n e c ho s a m a posíla

la krást a chtěla, aby zlodějině přiučil i své sourozence. Na učení čas nezbýval, a tak Václav do svých patnáctých narozenin absolvoval pouhých pět tříd. Po ukončení školy nastoupil jako po

m o c n ý dělník na šachtě v Kladně. Bylo mu šestnáct, když ho poprvé

potrestali za krádež. To už se psal rok 1 9 4 1 . Válku ale jinak přečkal bez úhony. J e h o příležitost přišla až po osvobození. K o n c e m roku 1946 nastoupil do strážného oddílu v Praze. Neza

jímala ho služba, ale zbraně. R á d střílel, ale víc než touha zastřílet si, která vábí tolik kluků a mladých mužů, ho vzrušoval pocit nadřaze

nosti a moci člověka držícího v ruce zbraň. A později ho právě tento pocit zcela ovládl.

Tehdy se stalo něco, co mělo negativní vliv na vývoj jeho osobnos

ti. Mrázkův strážný oddíl byl přidělen k ochraně dodávek U N R R A směřujících na Balkán. Tahle zkratka už asi dnes lidem m o c neříká, ale na konci druhé světové války byla pomocí v nouzi nejvyšší, která

m n o h a lidem zachránila život. J i ž dva roky před koncem války začali Američané a K a n a ď a n é financovat dodávky léků, potravin, oděvů, pohonných h m o t atd., které byly posílány do států poškozených bě

hem války, šlo zejména o státy v Evropě a D á l n é m východě. Celou akci přímo řídila Správa Spojených národů pro p o m o c a obnovu United Nations Relief and Rehabilitation Administration - U N R R A . Balíčky s potravinami a léky putovaly do osvobozené Evropy, ale brzy se bohužel staly předmětem rozsáhlého rozkrádání, spekulace a zneu

žívání. Konvoje U N R R A byly proto přísně střežené. Chránit tyto dodávky se stalo úkolem jednotky, do které byl zařazen také Václav Mrázek.

D o b r ý záměr se ale i zde změnil ve svůj pravý opak. Vojáci dodáv

ky rozkrádali a se získaným zbožím kšeftovali. Do transportů brali ženy, žadonící alespoň o kousek chleba, a zacházeli s nimi jako se se

xuálními otrokyněmi. Když jim nechtěly být po vůli, vytáhli zbraň což byl tehdy argument nejpádnější. N i k d o se už nikdy nedozví, ko

lik žen cestou na Balkán vojáci znásilnili a zda některá z nich svou touhu najíst se nezaplatila životem. Bylo to to nejhorší prostředí, kam se Mrázek mohl dostat. Už v mládí se naučil, že p o m o c í zločinu se dá

spousta věcí získat, a služba v strážní jednotce ho utvrdila v tom, že pravdu má ten, k d o drží v ruce zbraň. D o k o n c e i tehdy, když chce

„přesvědčit“ nějakou ženu, aby mu byla po vůli.

Asi po roce se Václav Mrázek vrátil do Slaného, kde začal pracovat jako p o m o c n ý dělník. Na p o d z i m roku 1947 nastoupil vojenskou prezenční službu v Rakovníku, kterou absolvoval ve zkráceném ter

mínu - přesně 2 5 . května 1949 -, a hned p o t o m začal pracovat ve Spojených ocelárnách Chomutov.

D á l bydlel u rodičů, kteří se mezitím přestěhovali do C h o m u t o v a , ale co bylo horší, začal opět krást. Poprvé byl zatčen v červnu 1949. D ů v o d ? N ě k o l i k dní předtím - 3 1 . května - ukradl prádlo a věnoval je své matce. Po návratu z vazby začal spolu s bratry Karlem a Jaromí-rem vykrádat byty a kradli i na koupalištích. Ukradené věci přechová

vala a rozprodávala jejich matka. V září 1949 bezpečnost všechny čty

ři zajistila a Václav šel na osmnáct měsíců za mříže. D o m ů se vrátil až

19. února 1951 a opět nastoupil do práce - jako p o m o c n ý dělník ve Válcovnách trub Gustava Klimenta v C h o m u t o v ě , které staří dělníci ještě stále říkali M u n e s m a n n k a . Osobní život se mu příliš nevyvedl. J i ž od vojenské prezenční služby udržoval milostný vztah s ženou, kte

rou měl zřejmě docela rád - dokonce se jim narodilo dítě -, ale žena nechtěla dále žít s člověkem, který si nedokáže najít místo ve společnosti a umí jen krást.

S n a d právě tohle bylo tou příslovečnou poslední kapkou, která

způsobila, že z Mrázka se nakonec stal sexuální maniak a vrah. Později si sice našel jiné partnerky, se kterými žil nebo s nimi udržoval kon

takt, ale nikdy to již nebylo takové jako s tou první. S jednou dokon

ce žil až do roku 1954, ale i ta ho nakonec opustila kvůli způsobu jeho života, jak uvedla, především však kvůli jeho skrblictví. Po několika kratších známostech se seznámil s prostitutkou, se kterou zůstal až do svého posledního zatčení.

Zajímavé je, že navenek Mrázek vedl v podstatě poklidný život a nic nenasvědčovalo tomu, že se změnil v bestiálního vraha. V jeho příbuzenství v C h o m u t o v ě byli dokonce dva příslušníci bezpečnosti, ale ani oni na jeho chování nepozorovali nikdy nic zvláštního. S prv

ním z nich se pravidelně stýkal, u druhého dokonce nějaký čas bydlel. Odvděčil se mu tím, že mu ukradl náboje do revolveru, který si sehnal koncem léta 1 9 5 1 .

O d b o r n é posudky se shodovaly v tom, že Mrázek je sadista, který

navíc trpí nekrofilií. Při výsleších tvrdil, že před vraždami pociťoval prudké bolesti hlavy, kterých se mohl zbavit jedině vraždou. Přesto podle specialistů byl schopen své jednání ovládat a za své činy byl plně

odpovědný. Odborníci současně upozornili na to, že Mrázek není ty

pický nekrofil, protože ho kromě soulože s mrtvolou pohlavně vzru

šuje už s a m a příprava vraždy a následně její provedení. V některých případech ejakuloval právě při střelbě, tak to alespoň přiznal psycho-logovi, který ho vyšetřoval. Na dotaz, aby uvedl okamžik, kdy se nej

víc vzrušil, odpověděl:

„ K d y ž tu dívku zasáhla kulka, ona se podlomila v kolenou a svezla se na zem.“

J e h o cílem bylo vyhlédnutou oběť výstřelem znehybnět a tak si ji připravit pro vlastní ukojení. Důležité bylo, aby se jeho partnerka nehýbala a on s ní mohl manipulovat, jak chtěl. To samozřejmě sou

viselo s jeho nekrofilií. Přiznal se dokonce, že se pokoušel vniknout i do márnice, aby mohl souložit s mrtvými ženami. A připustil také

sodomii.

Mrázek byl m u ž silně egocentrický, citově chladný a asociální. Nevynechal jedinou příležitost, aby se na úkor jiných neobohatil, při

čemž se nezatěžoval žádnými výčitkami svědomí. To bylo pro jeho jednání typické. J e d n a z jeho obětí zahynula pouze proto, že mu pře

kážela, v další viděl nepohodlnou svědkyni, a ne sexuální oběť. N e s m í m e ale z a p o m í n a t n a j e d n u j e h o d ů l e ž i t o u v l a s t n o s t . V případě ohrožení dovedl jednat velice racionálně a pohotově, ne

podléhal e m o c í m . Při útocích nepřestával sledovat okolí a uměl přes

ně stanovit m o m e n t , který mu zaručil jak úspěch, tak jeho vlastní

bezpečí, včetně možnosti včasného ústupu z místa činu. Díky tomu unikal policii skutečně velmi dlouho.

K ženám se choval slušně a zdvořile, někdy trochu škrobeně, jindy plaše. Nedokázal s nimi pokaždé navázat kontakt, a tak se jich spíš

stranil. S n a d jen v zaměstnání, kde se později propracoval až na nižší

vedoucí místo, byl ve vztahu k nim dominantnější a také agresivnější. Část jeho milenek se ale shodla na tom, že při milování byl něžný, a k partnerce pozorný, část naznačovala jeho určité problémy s erekcí. Ženy m o c nepřitahoval. Měřil jen 164 centimetrů, byl vyhublý, měl ostré tmavé oči, rád se oblékal do černého, zejména do delšího pláště

nebo kabátu. Prostě - žádný don Juan. Přesto ženám, se kterými žil, nevadila ani tak jeho podprůměrnost, jako spíš jeho lakota. Je to po

chopitelné. Jeho příjmy nebyly vysoké, v dětství žil z ruky do úst a ani později penězi neoplýval. Jistě velice zvažoval, co si koupit a co ne. Jinak nepil, nahrál karty, nesázel, a tak neměl ani m o c přátel. N ě

kteří lidé ho proto považovali za samotáře. Nevysedával rád s kamará

dy po hospodách, spíš se šel podívat na sportovní utkání, nebo nasedl na kolo a projížděl se po okolí či podnikal dlouhé pěší túry. Právě na nich se začala odvíjet jeho vražedná série, která v m n o h a směrech n e m á

u nás obdoby.

O první útoky na děvčata a mladé ženy se pokusil pravděpodobně

již počátkem léta 1 9 5 L Kriminalisté specializovaní na tento typ trest

ných činů se totiž shodují v tom, že sexuální vrah nezačíná hned vraž

dou, ale postupuje od menších pokusů násilí nebo znásilnění, které

kulminují a nakonec vraždou končí. Faktem je, že Mrázkovi před srp

nem 1951 žádná vražda prokázána nebyla. N i c m é n ě to, co nakonec policisté odhalili, zdokumentovali a prokázali, představovalo tak roz

sáhlou trestnou činnost, že se v ní menší případy úplně ztrácejí. I když

to neznamená, že by menším případům věnovali menší pozornost. Krvavá p o u ť Václava Mrázka začala 2 1 . srpna 1 9 5 1 . Při jedné ze svých projížděk potkal patnáctiletou H a n u C h l o u b o v o u . Za vesnicí

Drahonice nedaleko tehdejšího řečiště Ohře v klidu pásla krávy a ne

tušila, že se blíží vrah. Mrázek ji přepadl zcela neočekávaně. Ubil ji klackem, odtáhl do křoví a na její mrtvole se pohlavně ukojil. Z p ů s o b provedení této vraždy se natolik lišil od ostatních jeho vražd, že kri

minalisté s nimi tento případ dlouho nespojovali. Navíc na severu Čech tehdy policisté vyšetřovali další dva o b d o b n é případy vražd, což

celou situaci p o n ě k u d komplikovalo. Pravdu o smrti H a n y C h l o u b o vé se proto policie dověděla až v roce 1957, kdy se Mrázek ke svému činu přiznal.

Ubíjet dívky klackem se mu ale příčilo. Začal shánět zbraň a sku

tečně ji sehnal, byl to revolver značky Walter, ráže 7,65 m m , kterým později zavraždil pět lidí.

Od smrti H a n y Chloubové neuběhl ani měsíc a Mrázek znovu zaútočil. V neděli 16. září 1951 před o s m o u hodinou večer na cestě

mezi Jirkovem a Kyjicemi potkal dvaatřicetiletou Bronislavu Pajúrkovou. Elegantní a šarmantní žena, která o mužskou přízeň nikdy ne-měla nouzi, toho odpoledne navštívila v chomutovské nemocnici své

ho chorého manžela. Po skončení návštěvy nejela d o m ů , ale až do večera seděla v jisté příjemné společnosti v restauraci. Na zpáteční

cestu d o m ů do Ervěnic se tak vydala až po sedmé večer. Do Jirkova jela autobusem, protože na další spoj směrem na M o s t by musela čekat příliš dlouho, rozhodla se dál pokračovat pěšky. Doufala, že jí

nějaké auto zastaví a sveze d o m ů . Pěšky šla ale sotva patnáct dvacet minut, když místo na ochotného řidiče narazila na Václava Mrázka, který kráčel po cestě proti ní. Nebyl na procházce, byl na lovu. J i ž odpoledne ho začala silně bolet hlava, a tak se šel v podvečer projít do polí. Jakmile zahlédl blížící se ženu, začala mu krev ve spán

cích silně pulzovat. Bolest v hlavě se stupňovala, nervy měl napjaté

k prasknutí. S v o u deviaci se ani nesnažil ovládnout. K d y ž došel k Bro

nislavě Pajúrkové, bez výstrahy vystřelil a hned prvním výstřelem ji zasáhl do břicha. Ž e n a po zásahu ztratila vědomí a svezla se k zemi. Její tělo se přitom otočilo, takže druhý výstřel ji trefil do boku a třetí

do zad. Polomrtvá spadla do škarpy u cesty, kde se z ní život rychle vytrácel.

Mrázek sám si výstřel údajně neuvědomil. Později celou událost popsal takto: „Při první ráně jsem ani nevěděl, že jsem vystřelil. Tepr

ve při dalších ránách jsem si uvědomil, že po ženě střílím proto, abych rychle a bez přemlouvání dosáhl pohlavního ukojení na jejím bez

vládném těle. Střílení na ženu mě ještě víc sexuálně vzrušovalo a právě

tak její zhroucení a pád na zem.“ Zejména třetí výstřel, při kterém nebohá žena vydala smrtelný vzdech, ho doslova katapultoval k dalším činům.

Z a t í m se ale musel ukrýt. Bylo totiž slyšet zvuk přijíždějícího auta, a tak Mrázek hledal úkryt v křoví. Paradoxem je, že auto, které kolem místa vraždy projelo, bylo policejní a seděli v něm dva policisté. Jeden z nich vypověděl, že se mu zdálo, že vidí něco ležet v příkopě, ale ne

věnoval t o m u pozornost. M o ž n á tomu tak skutečně bylo, m o ž n á se mu tento obraz v pamětí vytvořil až druhý den. Je evidentní, že oba policisté mohli tragédii zabránit hned na začátku, nebo alespoň do-nutit vraha nějak se projevit - střelbou nebo útěkem. C h o m u t o v s k á

policie by pak jistě reagovala rozsáhlou pátrací akcí v nejširším okolí. Bohužel se tak nestalo, a bylo by zbytečné rozvíjet p o d o b n é kombina

ce.

Sotva auto projelo, Mrázek oběť odvlekl po cestě k můstku přes nedaleký náhon. T a m mrtvolu poprvé prohledal a ukradl jí prstýnek a hodinky. Protože z cesty na něj bylo vidět a on nechtěl riskovat žád

né další setkání s nahodilým svědkem, mrtvolu táhl dál přes louku k potoku, vzdálenému od cesty téměř sto metrů. Až tam ji sexuálně

zneužil a její tělo hodil do potoka. Za ním naházel šaty a kabelku, ze které vzal padesát korun. Pak už se na místě déle nezdržoval a pospí

chal d o m ů .

Na druhý den ráno mrtvolu objevili kolemjdoucí lidé. Běželi rych

le k cestě, po níž se právě blížilo policejní auto. S h o d o u okolností

v něm seděli titíž policisté, kteří tudy projížděli večer předtím. Ti vy

skočili z auta, a lidé je odvedli k potoku, v němž leželo nahé ženské

tělo. Vzápětí se rozeběhlo policejní vyšetřování. Žádní přímí svědci vraždy se však nenašli a těch několik trasologických stop, které policie zajistila, identifikovat pachatele nepomohly. Policisté zatím obě vraž

dy nespojovali, protože mezi nimi nebyla zjištěna žádná souvislost. A tak Mrázek mohl dál pokračoval ve své krvavé sérii. Výstřelů

z revolveru, které ho 16. září tak vzrušily, se ale začal bát. Zdály se mu příliš hlučné a obával se prozrazení. Proto opět změnil taktiku útoku. S nožem v ruce napadl 7. října 1951 a téhož roku ještě 16. listopadu další dvě ženy, ale obě mu utekly.

Po těchto neúspěšných akcích se skoro na rok stáhl. Příchod léta ho ale probudil k další činnosti. Začal objíždět okolí C h o m u t o v a a vyhlížet další oběť. A pak - v neděli 1. června 1 9 5 2 - udeřil. Ve vesnici H o ř e n c e se ten den konala vesnická zábava, která přilákala zvědavce a tanečníky z celého okolí. Otevřeným oknem nahlížel do tanečního sálu také Václav Mrázek. Pohled na tancující ženy ho roz

vášnil. Už cítil, že dnes bude zase vraždit. Příprava na vraždu ho při

t o m často vzrušovala víc než sám čin. V kapse hladil pažbu svého re-volveru, chystal se, že další „ženu dostane výstřelem“, jak později své

chování sám popsal. Všiml si, že před hospodou stojí jízdní kolo. Nasedl na něj a začal objíždět okolí vesnice.

Nejdřív narazil na dvaadvacetiletou Elenu M a r m o n o v o u . Dívka strávila celý den d o m a v Přečáplech a na zábavu odešla až kolem půl desáté večer. Už cestou do Hořence ji předjel pomalu jedoucí cyklista, který se po předjetí otočil a podíval se na ni. Elena si ho nevšímala. Neznala ho a zatím jí na něm nebylo nic nápadné. Jiné to bylo, když

jel na kole najednou proti ní. Ale ani tehdy jí to nepřipadalo podezře

lé. Na zábavě na setkání úplně zapomněla. Krátce před půlnocí se vydala d o m ů . Prošla vesnicí, kráčela ke křižovatce Seník, kde odbočila vpravo, a pokračovala po cestě k vesnici. Asi sto metrů od křižovatky na ni čekal Mrázek. V ruce držel revolver.

Počkal, až k n ě m u Elena došla jen na pár kroků, zvedl ruku s revolverem a na m l a d o u ženu vystřelil. Tentokrát stálo štěstí na stra

ně jeho oběti. Kulka zasáhla pouze límec Elenina kabátu, prolétla jím a zmizela v poli. Elena se lekla, i když stále ještě netušila, že se jí ten m u ž pokouší zavraždit. Myslela, že někdo poblíž vystřelil z poplašné

pistole. Instinktivně se však hluboce předklonila a to jí zachránilo ži

vot.

Přesně v té vteřině totiž na ni Mrázek vystřelil podruhé. N á b o j prolétl zády jejího kabátu a také zmizel v dáli. Elena ještě stále nechá

pala, co se děje. Mrázek snad ani nezuřil, pohlavně ho vzrušoval sám akt útoku, takže jeho pocity byly pozitivní. Namířil na ženu potřetí

a zmáčkl kohoutek revolveru. Místo výstřelu se ozvalo hluché klap

nutí. N á b o j se zasekl, zbraň selhala. Až tehdy Elena poprvé zareago

vala.

„ C o blázníš?“ zeptala se nechápavě.

Mrázek však již při druhém výstřelu ejakuloval, a o další útok pro

to ztratil zájem.

„Táhni, ty krávo!“ řekl jí, lehce do ní strčil a odešel. Poslechla ho a odešla d o m ů . Průstřelů na svém kabátě si všimla až

druhý den ráno. Až tehdy jí začalo docházet, co se vlastně v noci stalo. S obavami v duši kráčela na místo, kde v noci potkala Mrázka. Čekal ji další šok. V poli vojtěšky spatřila podivné stopy. Vydala se po nich a asi po dvaceti metrech nalezla tělo mrtvé dívky.

Byla to šestnáctiletá Marie Dvořáková z Údlic, která se v noci o něco později než Elena vracela ze stejné zábavy po stejné cestě. Doprováze

la ji kamarádka Vlasta a kamarád Rudolf, který se jí velice líbil. D o

hodli se, že R u d o l f odveze Vlastu na své motorce d o m ů jako první

a pak se pro ni vrátí. Tak b u d o u mít dost času na lásku, nebo jen pro něžná objetí. Marie vzala Vlastiny boty a držíc je v ruce kráčela ke křižovatce Seník. Bylo kolem půl jedné ráno 2. června 1952, když

zadní světla Rudolfova motocyklu zmizela před ní ve tmě. S a m a se vydala stejným směrem. Až do Seníka bylo kolem ní dost lidí, kteří ze zábavy odcházeli nebo odjížděli d o m ů . U Seníku zabočila vpravo, minula dvojici milenců a dál už pokračovala sama.

Po pěti minutách potkala Mrázka. Jel na kole a svůj revolver už

stihl opravit. K d y ž ji míjel, vystřelil. Stačil jediný výstřel a Marie byla mrtvá. Mrázek ujel na kole ještě několik metrů, ale protože viděl, že jeho oběti nikdo neběží na p o m o c , na kole se k mrtvé dívce vrátil. Tělo zatáhl do vojtěšky, nožem rozřízl šaty a prádlo, strhal je z něho a na mrtvole se ukojil. Také v tomto případě svou oběť ještě okradl. Marii vzal stříbrný prstýnek a padesát korun. Přes hlavu jí přehodil zbytky šatů, na hruď položil Vlastiny boty. D l o u h o se na místě nezdr

žel. Začalo pršet, a tak nebohé dívce sebral sukni, přikryl si s ní hlavu a odjel na kole d o m ů .

Nejen Elena M a r m o n o v á , ale také policie byla šokována. Ještě vět

ší šok způsobilo, když se vyšetřovatelům dostal do rukou odborný

balistický posudek. Vražda Pajúrkové a Dvořákové byly spáchány stej

nou zbraní a pachatel měl zřejmě stejnou zbraň v rukou, když útočil na Elenu M a r m o n o v o u . Dvojnásobná vražda a jeden pokus o vraždu navíc - to by uvedlo do pohybu nemalý počet policistů v jakémkoli státě. C h o m u t o v s k á policie rozběhla akci s názvem „Bronislava“, a při níž prověřovala vše, co se prověřit dalo. Elena M a r m o n o v á jim mohla poskytnout popis pachatele: malý, hubený, celý v černém. Přestože

Tělo zastřelené Marie Dvořákové.

Snímky Marmonové znázorňují vstřely a výstřely projektilů. Jedna z Mrázkových obětí.

příslušníci měli k dispozici poměrně solidní popis vraha, Mrázka ne

vypátrali. N e b y l to lehký úkol. Vždyť museli prověřit tisíce osob, a přitom Václav Mrázek nikdy předtím za násilnou trestnou činnost nebyl stíhán!

R o k rychle uplynul a Václav Mrázek se opět vydal hledat nějakou oběť. A právě ty nadcházející dva roky, 1953 a 1954, patří k těm nejotřesnějším. M r á z e k se přestal zajímat jen o m l a d é ženy a dívky a zaměřil se také na malé holčičky. Celkem čtyřikrát se je v průběhu léta 1953 pokusil znásilnit. K dětem se přiblížil p o d různými zámin

kami, vzápětí se na ně vrhl a vůbec mu nevadilo, že nedaleko stály jiné

děti. Takto napadl malou školačku Ivu, kterou doprovázela její kama

rádka Marie, která se dva roky p o t o m také stala objektem jeho útoku. O rok později se mu několik děvčátek podařilo znásilnit. Zatáhl je do lesa, strhal z nich šaty a škrtil je. Jen náhodou nezaplatilo ani jedno dítě jeho útok životem. V březnu 1954 se pokusil znásilnit dvanácti

letou Irenu. V květnu 1954 přepadl šestiletou Z d e n u , odnesl ji do lesa a zneužil. O měsíc později dopadla stejně osmiletá Věra. 17. května 1954 podle všeho napadl nedaleko Březince s loupežným úmyslem další ženu, ale ta mu utekla.

Červenec roku 1954 přinesl další vraždu. Ve středu 14. července si Mrázek vyrazil na kole z C h o m u t o v a jen tak se projet. Ani nevěděl jak, a octl se v lesíku U jezírek poblíž vesnice Černice u H o r n í h o Jiřetína. N i k d y předtím tam nebyl, ale místo se mu zalíbilo. Přestože se zde nacházel podle vlastních slov již kolem čtvrté odpoledne, nikdo jeho přítomnost nezaznamenal. Schovaný v křoví čekal na svou oběť. Po šesté hodině večer nasedl na kolo a odjížděl z lesa. Tehdy na lesní

cestě potkal sedmnáctiletou Jiřinu Helmichovou, která sem šla údaj

ně natrhat trávu pro králíky, ale ve skutečnosti tu měla rande se svým kamarádem. Mrázek projel kolem ní, pak zastavil, slezl z kola a dívku oslovil.

„ K a m jdeš?“ zajímal se naoko.

Nechtěl znát odpověď, nečekal na ni. Dřív než dívka stihla o d p o

vědět, držel v ruce revolver a ozval se výstřel. N e b o h o u dívku zasáhl do tváře a jedinou ranou ji usmrtil. Pak následovalo to, co již známe. Mrázek mrtvolu vláčel několik desítek metrů, protože stále nemohl najít místo, kde by na něj a jeho oběť nebylo vidět. K d y ž vhodné

místo našel, z mrtvoly serval šaty, ukojil se na ní, okradl ji a zmizel. Na brambořišti, přes které utíkal, zanechal poprvé otisk boty číslo 4 2 , což policistům umožnilo stanovit jeho přibližnou výšku a váhu. Policie znásobila své úsilí. Byla vytvořena speciální operativní sku

pina, která se zabývala výlučně pátráním po zatím n e z n á m é m vraho

vi. Vše bylo zatím marné. N e p o m o h l y ani posily z ostatních okresů

Čech a Moravy, ani aktivace všech okrskových zmocněnců a policej

ních agentur. N e p o m o h l y ani prověrky první skupiny podezřelých osob, jejichž počet se zastavil na neuvěřitelném počtu pětadvacet tisíc!

V době, kdy byl Mrázek konečně dopaden, začala prověrka další sku

piny podezřelých, mezi nimiž se již Mrázkovo j m é n o nacházelo. Čin

nost policie se zdokonalovala. Byli zjištění noví sexuální delikventi, objeveno množství ilegálně držených zbraní. Ale to bylo stále málo. Ještě nikdy předtím nemusela policie na našem území řešit tak obtíž

ný případ!

„Mrázek nás naučil pracovat ve velkém,“ glosoval po několika le

tech činnost zvláštního policejního štábu jeden z jeho šéfů. „ C o jsme se naučili u Mrázka, využili jsme později při pátrání po jiných vra

zích.“

Mrázek byl ale zatím nepolapitelný. H n e d se někde objevil a vzá

pětí beze stopy mizel. Když viděl, že se policisté nejen v okolí C h o

mutova, ale také Litvínova a M o s t u doslova rojí, stáhl se do ústraní. Až na začátku roku 1955 se opět pokusil znásilnit desetiletou dí

venku. V úterý 28. června 1955 napadl školačku Marii, o které jsme již psali. Číhal na ní ve zřícenině starého mlýna. Počkal, až děvče při

jde blíž, vyběhl ven, povalil je na zem a škrtil. Dívce se však podařilo přivolat p o m o c , a proto raději rychle utekl.

Léto ale bylo vždy obdobím, které vzněcovalo jeho touhy, a poli

cisté jen trnuli, kde a kdy zase objeví další mrtvé tělo. A nečekali dlou

ho. Ve středu 10. srpna 1955 brzy ráno šel z vesnice Březeněc do C h o - mutova do práce jeden z místních obyvatel. N a j e d n o u u cesty na okraji pole uviděl ležet nahé ženské tělo. Již z jeho pozice bylo zřejmé, že žena je mrtvá a že se stala obětí sexuálního zločinu. M u ž zavolal poli

cisty a ti prohledali celé okolí. Pátrali po stopách a nalezli ještě jednu mrtvolu - mladého muže! Mrtvola ležela v silničním příkopu p o d nánosem trávy a větviček asi šedesát metrů od zavražděné ženy. O b ě

oběti usmrtila kulka z revolveru!

Rozbor stop a pozdější výpověď Václava M r á z k a celou tragédii detailně popisují. K vraždám došlo den před nálezem o b o u mrtvých těl - 9. srpna 1955 kolem deváté hodiny večer. Mrázek si opět j e d n o u vyrazil na výlet a revolver si nezapomněl vzít s sebou. Mířil po silnici k C h o m u t o v u , když před sebou uviděl dvojici milenců. Tehdy šesta

dvacetiletý Karel Trlifaj držel devatenáctiletou Libuši Dufkovou ko

lem ramen a to Mrázka dopálilo na nejvyšší míru. Podle vlastní výpo

vědi „dostal vztek, když viděl, jak se k sobě mají“. Přidal do kroku a brzy milence dohnal. O b a uslyšeli jeho kroky, a aniž by se zastavili, otočili k n ě m u hlavy. Uviděli malého muže s revolverem v ruce, který

na ně bez váhání zaútočil. Trlifaj stihl proti revolveru zvednout svou pravou ruku, ale to bylo vše, co mohl udělat.

Právě jeho si Mrázek si vybral za svůj první cíl. V případném kon

fliktu by proti mladému, fyzicky zdatnému muži vůbec neměl šanci. Namířil na něj revolver a třikrát zmáčkl kohoutek. První kulka pro

střelila mladíkovi zvednutou ruku a zasáhla ho do ramene, druhá do pravé lopatky, třetí ho minula. Trlifaj klesl k zemi, ale na zem padla také jeho milá. Nebyla zasažená, smrt pouze předstírala v naději, že v rozhodujícím okamžiku vrahovi uteče. Skutečně to zpočátku vypa

dalo, že se jí to povede. Mrázek se soustředil na mrtvolu jejího milen

ce, odtáhl ji do p ř í k o p u a snažil se ji zamaskovat. K d y ž se Libuši Dufkové zdálo, že je touto činností plně zaměstnán, vztyčila se a chtě

la zmizet. Ale Mrázek byl rychlejší. Zvedl revolver a jedinou ranou ji zabil. Její mrtvolu odtáhl stranou, strhal z ní šaty, zneužil ji a okradl. Dvojnásobná vražda potvrdila to, co policisté již věděli: že vraha může zastavit pouze rychlé odhalení. Ukázal se ale nový, alarmující

fakt: pachatel se soustřeďuje jen na ženy, ale je připravený zavraždit každého, kdo by mu v jeho počínání překážel. J e h o nebezpečnost ros

te, stejně jako jeho agresivita.

V té době ale v životě Václava Mrázka došlo ke změně. Zcela neočeká

vaně se v říjnu 1955 odstěhoval i se svou družkou z Chomutova do Klad

na. Nejdříve žili v podnikové ubytovně v Libušíně, později, od ledna 1956, na sídlišti 9. května na Kladně-Kročehlavech, kde Mrázek dostal podni

kový byt. To bylo jeho štěstí, smyčka kolem něj se mohla stáhnout který

koli den. V Kladně byl v poměrném bezpečí, až sem aktivita zvláštního policejního štábu nedosahovala. Mrázek sám se zde cítil natolik bezpeč

ně, že si do nového bydliště vzal s sebou svůj vražedný revolver a ukryl ho do sklepa. Jistě jen čekal na chvíli, kdy ho opět použije. Z a t í m nastoupil nejdříve jako vrátkař, později jako lázeňský na D o l e Nejedlý v Libušíně. Peněz neměl nikdy dost, a tak začal znovu krást. Vykradl několik bytů, kradl na plovárnách a nepohrdl ani krá

dežemi prádla. V noci z 8. na 9. listopadu 1956 se vydal na další ze svých zlodějských výprav. Věděl, že majitel rodinného d o m u ve Svinařově a jeho bývalý nadřízený - Ladislav Beran - sfáral na noční

šichtu a d o m a zůstala jen jeho manželka. Předpokládal, že bude tvrdě

spát a on mezitím může v jejich d o m ě bez rušení krást. Nejdřív prošmejdil dvůr a kůlnu. Našel tam sekyru a vzal ji s se

bou dovnitř pro každý případ. Kolem půlnoci paklíčem otevřel vcho

dové dveře a začal prohlížet pokoje. Tehdy se stalo něco, s čím nepočí

tal. Sedmapadesátiletá Alžběta Beranová se vzbudila, posadila se na posteli a rozsvítila stolní lampičku. Světlo dopadlo na Mrázkovu tvář

a paní Beranová v zloději poznala kolegu svého manžela.

„Václave!“ zvolala, ale na víc jí Mrázek neposkytl čas.

Omráčil ji sekyrou, ale žena se brzy probrala z m d l o b . Myslela jen na jediné: v d o m ě spala její desetiletá vnučka Jarmila a paní Beranová

byla odhodlána udělat cokoli, aby ji ochránila. Vzbudila děvče, ale to už u ní stál Mrázek se sekyrou v ruce. Opět ji udeřil, tentokrát m n o

h e m silněji. Dívku svlékl z pyžama, rozřezal ho na kusy a těmi ji svá

zal. Pak začal prohledávat d ů m , ale příliš se mu nevedlo. Našel jen několik stokorun. Zuřil nad tak chabým výsledkem. Dívku proto roz

vázal a donutil ji, aby d ů m prohledávala spolu s ním. Tehdy se paní Beranová probrala naposledy. Mrázek již definitivně

ztratil všechny zábrany a před zraky malé Jarmily ji sekyrou rozmlátil hlavu. N a k o n e c dítě pohlavně zneužil a s rancem nakradených věcí

kolem čtvrté hodiny ráno d ů m opustil. Zamířil do blízkého lesa u Kročehlav, kde část svého lupu ukryl. Za několik dní ukryté věci našla policie a místo začala střežit. Mrázek si ale pro věci nepřišel. V té d o b ě se již schylovalo k poslednímu dějství celé tragédie. Mráz

kovi se nedostávalo peněz, a tak začal prohlížet kapsy horníků, kteří

sfárali do dolu. Bral z nich drobné, takže o nějakém velkém lupu zde nemůže být řeč. Pro skrblického Mrázka bylo i to dost. A právě na to doplatil. V neděli 17. března 1957 počkal, až horníci opět sfárají p o d zem, a v šatně začal obracet kapsy jejich šatů. Ve dveřích šatny se na

jednou objevil horník Falcník, který se v dole zranil a předčasně vyfáral nahoru. M a r n ě ho Mrázek prosil, aby nic nehlásil. Čtyři hodiny po krádeži byl zajištěn a odveden na policejní oddělení do Slaného. Protože na šachtě a v jejím okolí bylo hlášeno několik podobných krádeží, slánští policisté Mrázka posadili na noc do cely a druhý den prohledali jeho byt v Kladně. Jakmile ale u něho objevili věci z bytu Beranových, prohlídka byla přerušena a o celé záležitosti byla infor

mována Praha. Vzápětí se slánští policisté, posílení o policisty z Klad

na, vrátili do Mrázkova bytu.

V té d o b ě již věděli, že Mrázek byl v roce 1949 stíhán za krádeže, a také i to, že se před nedávnem přestěhoval do Kladna z C h o m u t o v a . Kvůli tamějším vraždám čeští policisté poctivě prověřovali vše, co mělo s C h o m u t o v e m něco společného. Mrázkův popis dokonce odpovídal předpokládanému popisu chomutovského vraha!

Policisté proto znovu důkladně prohledali d ů m a jeho okolí. Ve sklepě našli, co ani nehledali - ve staré čepici p o d hoblicí objevili re

volver značky Walter ráže 7,65 m m .

19. března 1 9 5 7 byl Mrázek převezen do Prahy a jeho revolver byl poslán na balistickou expertizu. Ta jednoznačně potvrdila, že touto zbraní bylo usmrceno pět lidí. Když ji 2 1 . března ukázali Mrázkovi, rozplakal se a ke všem vraždám se postupně přiznal.

S a m o vyšetřování pak už probíhalo poměrně rychle.

K r o m ě uvedených případů vyšetřovali policisté další tři vraždy, které

se odehrály v prostoru, kde se Mrázek pohyboval. Šlo o vraždu sedm

náctileté Anny Vávrové, zabité 19. března 1 9 5 1 , devítileté Eriky Staň

kové, zavražděné 12. srpna 1 9 5 1 , a sedmnáctileté Alžběty Danielkové, zavražděné 1. dubna 1953. Pouze v j e d n o m případě z nich (případ Eriky S t a ň k o v é ) byl j a k o pachatel vraždy usvědčen n ě k d o jiný. V případě Alžběty Danielkové byl Mrázek pravděpodobným pacha

telem; s á m se totiž k vraždě nejdříve přiznal, ale později svou vinu popíral. Případ Anny Vávrové zůstal neobjasněný, i když policie zadr

žela a vyslýchala několik možných pachatelů. Je však možné, že také

tuto dívku zabil Mrázek, ale je to jen dohad a konstrukce. Václavu Mrázkovi tak bylo prokázáno sedm vražd, čtyři pokusy o ně, tři vloupání do obchodů, dvě do mateřských škol, čtyři do sou

kromých bytů, čtyřiadvacet do sklepů, dvanáct krádeží prádla na za

hradách, šestnáct krádeží domácích zvířat, šest krádeží na koupališ

tích, šest krádeží kol a velké množství drobných krádeží na pracovišti. S o u d byl rychlý a konal se v listopadu 1 9 5 7 . Skončil výrokem o trestu smrti a Mrázkovou popravou 30. prosince 1 9 5 7 v Pankrácké

věznici.

Ve výčtu vrahů všech typů od konce druhé světové války do listopadu 1989 dominují lidé různým způsobem duševně narušení - sexuální

devianti, sadisté, nekrofilové, psychopati... Po vraždách své oběti čas

to okradli, ale hmotný zisk nebyl jejich hlavním cílem. Několikaná

sobná loupežná vražda byla v těch dobách spíš výjimkou než pravi

dlem.

Ne že by k takovým vraždám také nedocházelo. Bezprostředně po únoru 1948 a v letech následujících se lidé vraždili kvůli penězům n e b o m a j e t k u , n e h l e d ě k m o c e n s k ý m z m ě n á m , k e k t e r ý m v Československu došlo, a často se nezastavili před ničím. D ů k a z e m toho je případ Jiřího Pilčíka. Ale ani on, ani pachatelé jiných loupež

ných vražd, nezaútočili na početnější skupinu osob najednou, i kdyby mezi napadenými byly osoby příliš slabé a neschopné se bránit. Cílem loupežných vražd bylo především znemožnit jedinci bránit svůj majetek nebo odstranit nežádoucí svědky. Vražda, k níž došlo v noci z 12. na 13. března 1962 na samotě Horní Světlá, byla v tomto směru zcela výjimečná a svým provedením připomínala vraždy bezo

hledných gangsterů. Vždyť vrah zaútočil na sedm osob najednou, čty

ři v několika vteřinách zavraždil a tři těžce zranil.

N e n í to ta jediná okolnost, co tuto vraždu vyčleňuje z řady jí po

dobných. Na rozdíl od nich měla navíc dva pachatele - inspirátora, rádce a režiséra, který vše připravil a na dálku řídil, a střelce, který ji přímo vykonal. Inspirátorem byl R u d o l f Polák starší a střelcem jeho syn R u d o l f Polák mladší. Abychom je v dalším textu rozlišili, starší

mu b u d e m e prostě říkat Polák a mladšímu Rudla.

D ů s l e d n ý m terorem a cepováním Polák svého syna, který jen mě

síc před událostí oslavil osmnácté narozeniny, proměnil ve vraždícího robota, přesně plnícího jeho plány, který se vůbec nezabýval otázkou svědomí, zda postupuje, nebo nepostupuje správně. Příkazy svého otce kladl nad světské zákony, etické nebo náboženské normy či přikázání. R u d o l f Polák starší se narodil 8. prosince 1911 v rumunské obci H u t a Voivozi, kam se jeho rodiče spolu s jinými rodinami z východního Slovenska odstěhovali za prací. T a m se seznámil s A n n o u G o n d e k o - vou, sestrou svého přítele Josefa G o n d e k a . D n e 19. února 1944 se jim narodil syn, jemuž dali jméno po otci, později přišly na svět ještě

další děti. Po skončení druhé světové války se Polákovi, stejně jako rozvětvená rodina G o n d e k ů , odstěhovali do českokrumlovského po

hraničí v rámci osídlovací akce po odsunu místních sudetských N ě m

ců. V osadě Běleň, která byla součástí obce Malšín, dostali v čísle po

pisném 18 d ů m a kus pole, ale Polák se m o c do práce nehrnul. J a k bylo při vyšetřování vraždy zjištěno, už v R u m u n s k u byl několikrát soudně trestán za krádeže a podvody. Zvykl si tehdy na to, že násilím lze dosáhnout všeho a že čestný člověk je blázen, který si nezaslouží

nic jiného, než aby byl okraden.

J e h o osobnost lze charakterizovat jako silně egocentrickou, psychopatickou a násilnickou. Rodině vládl pevnou rukou a o její pád

nosti se mnohokrát přesvědčila jak jeho žena Anna, tak jejich osm dětí. Navíc to byl alkoholik, který byl ochotný kvůli alkoholu prodat všechno, co d o m a našel, bez ohledu na to, zda jeho rodina bude hla

dovět. K t o m u je nutné přičíst jeho až chorobnou lakotnost, výraz

nou agresivitu a snahu řešit vlastní problémy na úkor jiných. Cizí

lidský život pro něj neměl žádnou cenu, stejně jako život jeho man

želky a vlastních dětí.

Odborné psychiatrické posudky, které nakonec byly vypracovány, ale u něho žádnou podstatnou duševní poruchu, která by mu zne

možňovala rozpoznávat společenskou nebezpečnost vlastních činů nebo by omezovala jeho schopnost ovládat se, neprokázaly. Za své činy byl trestně odpovědný.

Násilím si podrobil především vlastní manželku. Ani slůvkem mu nesměla odporovat. Když se mu nechtělo do práce, musela jít místo něj. S á m si šel jen pro výplatu, kterou vzápětí propil. V případě, že se jí to nelíbilo, nastoupily facky a kopance. Několikrát jí vyhrožoval smrtí - někdy sekyrou, jindy pistolí, nebo ji přímo škrtil. Bil ji za ty nejmenší maličkosti, a tak postupně dělala všechno, co chtěl, jen aby muže nepopudila. Proto se také účastnila přípravy a provedení něko

lika trestných činů, vraždu vlastních příbuzných nevyjímaje. Stejně jako m n o h o jiných násilníků také Rudolf Polák miloval zbra

ně. Získat zbraň v pohraničí nebyl žádný problém. Po ustupující ně

mecké armádě jich tam zbylo v různých úkrytech spousta. Polák od různých lidí koupil několik revolverů, které vzápětí se ziskem prodal. N a k o n e c si sehnal německou armádní pistoli P-38 ráže 9 m m , kterou si ponechal. Zabalil ji do hadru a uložil p o d doškovou střechu své

chalupy.

Jeho syn R u d o l f byl stejně jako matka beze zbytku otci podřízený

a plnil vše, co mu přikázal. Nedovedl se mu vzepřít, ani když plánoval provedení další vraždy. Psychiatři jeho osobnost hodnotili sice jako nevyváženou, s dílčími náznaky duševní poruchy, které však neome

zovaly jeho rozeznávací schopnost. Za své činy byl tedy rovněž plně

odpovědný. J a k se dále ukáže, při jejich provádění s á m projevoval iniciativu a dokázal se orientovat v náhlých změnách situace. Na scestí se dostal poměrně brzy. Otec ho již jako malého školáka pravidelně posílal krást do okolních d o m ů a usedlostí. Proti kráde

žím, kterých se dopouštěl, často neprotestovala ani matka, která na

konec byla ráda, že je d o m a něco k snědku. Otec ho vždy pochválil, když d o m ů lup přinesl, nebo se alespoň ve škole popral se svými spo

lužáky. S á m se před ním chvástal m n o h a trestnými činy, kterých se dopustil jak v R u m u n s k u , tak v Československu.

„ N i k d y se n i k o m u k ničemu nepřiznávej!“ kladl mu p ř i t o m na srdce. „ K d y ž se nepřiznáš, nic ti nedokážou a nic se ti ani nestane. Ze mě si ber příklad!“

Rudla se jeho pokyny vždycky řídil. Bylo až nepochopitelné, jak v podstatě dospělý syn na slovo poslouchal svého otce. N a k o n e c o b a dospěli k plánované několikanásobné vraždě.

Všechno začalo na Vánoce roku 1 9 6 1 . Polák se svou manželkou a Rudlou navštívili tehdy již sedmačtyřicetiletého Josefa G o n d e k a , kte

rý bydlel na samotě Horní Světlá. S a m o t a byla sice součástí Malšína, ale ve skutečnosti se od hlavní silnice až k ní muselo jít čtyři kilomet

ry pěšky. G o n d e k a jeho žena Polákovy přivítali, na stůl nachystali občerstvení a přidali láhev ostrého. K o l e m stolu se nahrnulo všech sedm dětí, které sledovaly, jak se rodiče s návštěvou baví. D l o u h o všech

no probíhalo docela normálně a bylo by to patrně také tak skončilo, kdyby se G o n d e k , který nebyl zvyklý na alkohol, nenapil víc, než mu bylo zdrávo, a nepřestal si před svým švagrem dávat pozor na ústa.

„ N e m y s l i si, že jsem jen tak někdo,“ pochlubil se. „Dělal jsem a vydělal! M á m dost peněz, abych si koupil třeba i d ů m ! “

Po chvíli už mluvili o něčem jiném, ale Polák jeho slova nezapomněl. V hlavě se mu uhnízdila myšlenka na krádež. Co kdyby tak švagrovi peníze ukradl? To by bylo pálenky! Když chce kupovat dům, jisté těch peněz musí mít spoustu. A to přitom docela nedávno koupil dceři felicii!

J o s e f G o n d e k se totiž skutečně dovedl otáčet. Nečekal na práci a jel za ní. Šest let dokonce strávil na plantážích v Brazílii, kde se na

učil plynně anglicky a částečně portugalsky. J e h o manželku A n n u ( 1 9 2 2 ) to ale táhlo d o m ů , a tak se vrátili do Československa, ale vzá

pětí odjeli do R u m u n s k a . Ani tam se jim nevedlo nejhůř. Také na Českokrumlovsku pan G o n d e k ukázal, že je pracant a u m í si vydělat. J e h o švagr správně předpokládal, že peníze d o m a m á . Požitek z návštěvy u příbuzných se vytratil. Polák už nedokázal myslet na nic jiného než na švagrovy peníze. Z a t í m ale nespěchal. K d y ž odcházel, pozval G o n d e k a , aby k němu na N o v ý rok zašel. Připravil dost tvrdého alkoholu, který měl švagrovi ještě víc rozvá

zat jazyk. Posadil ho vedle sebe ke stolu, nalil několik skleniček, a když

viděl, že se G o n d e k dostal do patřičné nálady, stočil řeč na peníze.

„ B u d e m e se stěhovat,“ lhal mu do očí. „ K o u p i l jsem nový d ů m za osmdesát tisíc!“

„Taky m á m nějaký peníze,“ dal se nachytat G o n d e k . „ D o m a m á m šedesát tisíc korun a na vkladní knížce dalších deset!“ K d y ž se opil ještě víc, prozradil, že peníze má stočené v šátku a schované v ložnici ve skříni.

Tato informace Polákovi stačila. Za hosty ani nezapadly dveře a už

hnal R u d l u do podkrovní místnosti, k a m kromě něj jinak nikdo ne

směl. Nebavili se tam dlouho. Polák oznámil synovi, že G o n d e k má

peníze a že je nutné si je od něj vzít.

„Půjdeme tam zítra ráno, až G o n d e k odejde do práce i se ženou a staršími dětmi, mladší půjdou do školy,“ oznámil synovi. „ C h a l u p a bude prázdná, prohledáme ji a peníze si odneseme!“

D r u h ý den ale všechno dopadlo jinak. U G o n d e k o v y chalupy za

čali p o d dozorem lesního pracovat dělníci, takže oba zloději se k ní

nemohli nepozorovaně dostat. Když museli akci ještě několikrát od

ložit, Polák ztratil trpělivost. Takových peněz, a u G o n d e k a si jen tak leží ladem! To přece nepřipustí!

„Nejlepší bude,“ navrhl synovi, který tehdy pracoval ve Větřní

v papírnách, „když tam prostě zajdem na návštěvu. G o n d e k a a jeho ženu nějak zabavíme a peníze jim mezitím ukradnem.“

Ani tento plán dlouho nevydržel. V pátek 9. března 1 9 6 2 dostal Rudla od otce nový příkaz: „ K e G o n d e k ů m půjdeš pozdě večer jako na návštěvu. D á m ti pistoli. G o n d e k a zastřelíš a peníze mu vezmeš. Kdyby se proti tobě postavila jeho žena, zastřelíš jí taky. Kdyby se vzbudily děti, budeš muset postřílet i je. M o h l y by tě prozradit.“

Nejspíš se domluvili rovněž na tom, že Rudla bude na děti střílet i v případě, že by se pokusily o útěk. Polák pak z půdy přinesl pistoli, dva plné zásobníky a dal je svému synovi.

„Sežeň si nějaký cizí holínky, až k nim půjdeš. Stopy tvých bot by tě mohly prozradil,“ poradil m u . „A ještě něco. Najdi si nějakýho kamaráda, který ti potvrdí alibi v případě, kdyby to bylo nutný.“

Rudla odešel z d o m u se zbraní v kapse. Pistoli a náboje schoval v lese tak, aby je rychle našel, až je bude potřebovat.

Nejdřív si obstaral alibi. Zašel za přítelem Ludvíkem Müllerem, který bydlel na samotě Klení nad obcí Šebanov, a domluvil se s ním, že se u něj další den zastaví a přespí u něj.

Ve pondělí 12. března 1967 měl dopolední směnu. Po jejím skon

čení se v ubikaci ve Větřní, kde přechodně bydlel, vyspal a odpočinul si. Večer se chvíli učil, pak spolu s kamarádem Müllerem jezdil na motorce. To mu mělo zajistit první část alibi. K o l e m deváté večer za

čal realizovat svůj plán. K a m a r á d a vysadil a sám jel do lesa pro revol

ver. S motocyklem dojel na začátek zasněžené lesní cesty, která stou-pala na s a m o t u H o r n í Světlá, a schoval ho v křoví. Ke G o n d e k ů m došel pěšky. Trvalo mu to dlouho, protože kráčel opatrně a dával po

zor, aby se včas schoval, kdyby se náhodou na cestě objevil nějaký

nežádoucí svědek.

Bylo už jedenáct večer, když konečně dorazil na samotu. Nejdřív zdálky zkontroloval situaci kolem G o n d e k o v a d o m u . Přes pokroči

lou hodinu se stále ještě bál nežádoucích svědků. Až když si byl úplně

jistý, že v okolí k r o m ě něj nikdo není, vešel do dvora G o n d e k o v a d o m u a zaklepal na okno.

„ K d o je?“ ozval se zevnitř rozespalý Gondekův hlas.

„To jsem já, Rudla Polák!“

G o n d e k jeho hlas poznal a šel mu otevřít.

„Pojď dovnitř!“ pozval ho a odemkl dveře, aby pozdního hosta pustil do d o m u . Přes předsíň prošli do vyhřáté kuchyně, která teď

v zimě sloužila jako ložnice. Usadili se u stolu a G o n d e k zapálil petrolejku. V jejím světle R u d l a uviděl dvě široké „ n ě m e c k é “ postele. V jedné spala jeho teta se dvěma malými dcerami - ani ne čtyřletou T o n k o u a osmiletou Šarlotkou, v druhé jeho tři malí bratranci - pěti

letý Martin a dvanáctiletá dvojčata J o s e f a Silvestr. D v ě starší dcery dvacetiletá Terezie a osmnáctiletá Františka, nebyly d o m a . O b ě odjely za prací do Vyššího B r o d u a to jim zachránilo život.

„ N e n í už na návštěvu trochu pozdě?“ zeptal se G o n d e k ospale.

„Jen jsem přinesl dopis pro sestřenici,“ lhal Rudla. „ M ů ž u jí ho dát?“

„Ale ona není d o m a ! “ namítl Gondek. „Odjela do Vyššího Brodu. D o m a jsem jen já, žena a mladší děti.“

Rudla se usadil na židli a snažil se udržet rozhovor. Doufal, že se během něho naskytne nějaká příležitost k nenadálému útoku. N i c takového se ale nestalo. Když se rozhovor začal zadrhávat, Rudla m u

sel improvizovat. Vstal od stolu.

„ N e b u d u zdržovat,“ řekl. „ D a l byste mi na cestu trochu vody?“

G o n d e k , který už taky vstával, se otočil ke k a m n ů m , kde stálo vědro s pitnou vodou. Vzal šálek, aby do něj vodu nabral. Neviděl, jak Rudla za jeho zády vytáhl z kapsy revolver, namířil na něj a vystře

lil. Zasáhl ho do hlavy a G o n d e k se zhroutil na zem. Výstřel přirozeně vzbudil jeho ženu a všechny děti. Rudla stál na

jednou v místnosti proti několika terčům. J a k o první si vybral svou tetu, protože od ní mu hrozilo největší nebezpečí. To jen dokazovalo, že jednal zcela chladnokrevně a promyšleně.

Podle jeho pozdější výpovědi se na něj paní G o n d e k o v á vrhla s nožem v ruce. O k a m ž i t ě na ni několikrát vystřelil, takže padla na

znak na postel smrtelně zraněná. Pak namířil na malou Antonii, která

ležela vedle ní, a jediným výstřelem ji zabil. Poté zasáhl m a l o u Lotku, kterou těžce zranil. Vzápětí obrátil zbraň proti druhé posteli, na níž

ležely další tři děti. Ani ty neměly nejmenší šanci, vrah na ně střílel z bezprostřední blízkosti a nemohl se netrefit. J o s e f se probouzel p o m a

leji. Ještě ležel, když ho dostihla smrt - jeho bratranec mu prostřelil hlavu. Pak Rudla namířil na Martina a těžce ho zranil. Z postele me

zitím vyskočil Silvestr a běžel ke dveřím. Vrah znovu zmáčkl spoušť. J e d n a kulka zasáhla chlapce do nohy, druhá byla smrtelná. Kluk padl na zem skoro u dveří a tam ho také později našla policie. Najednou se stalo něco neočekávaného. G o n d e k se zvedl ze země, vběhl do vedlejší místnosti a zamkl za sebou. Rudla byl tak překvapený, že na jeho útěk nestihl reagovat. Vyrazil za ním a přitom shodil ze stolu petrolejovou lampu. Ta spadla na podlahu a přestala svítit. V přítmí, které v kuchyni najednou zavládlo, vystřelil do dveří, ale pak mu revol

ver selhal. Otevřel zbraň, vyhodil nepoužitelný náboj a zmáčkl spoušť. Opět neúspěšně! I další pokusy selhaly, a tak se shýbl pro sekyru. Do vedlejší místnosti se přece musí nějak dostat. Nejen proto, že se v ní ukrýval nežádoucí svědek, ale hlavně proto, že právě v ní byla skříň s penězi, pro které vlastně přišel.

G o n d e k mezitím horečně přemýšlel, co udělat. Bál se vyběhnout do dvora, protože tam by se mohl stát snadným terčem. Netušil, že Rudla má potíže se zbraní. Všechno za něj vyřešily údery sekyry do dveří. Teď už nemohl čekat. Bylo jasné, že v místnosti nemůže zůstat, byla by to jistá smrt.

Vyrazil okno a snažil se jím vylézt ven. K d y ž se Rudla konečně

dostal vylomenými dveřmi do místnosti, zahlédl pouze G o n d e k ů v obrys v okně. O p ě t zmáčkl spoušť, tentokrát úspěšně. Ozvala se rána, po které G o n d e k vypadl z okna. Rudla byl přesvědčený, že ho zabil, ale nestalo se tak. Těžce raněný m u ž prchal hlubokým sněhem na vedlejší s a m o t u D o l n í Světlá, kde bydlel jeho bratr František. Zcela vyčerpaný a zakrvavený doběhl k němu až po půlnoci.

„Přišel ke m n ě Rudla Polák,“ stihl mu sdělit. „Bavili jsme se a on po m n ě najednou začal střílet. Utek jsem m u .

František G o n d e k se bratra pokusil ošetřit a pak v noci běžel na místní národní výbor do Malšína, kde byl telefon. Zprávu o střelbě

proto policisté v Č e s k é m Krumlově dostali až kolem čtvrté hodiny ranní.

Vrah této skutečnosti bezděky využil. Chvíli poté, co G o n d e k zmi

zel v okně, vyšel Rudla před d ů m , aby se přesvědčil, zda je strýc sku

tečně po smrti. Zděsil se, když zjistil, že tělo p o d o k n e m není. V hlavě

se mu honily všelijaké myšlenky, ale nepomohla mu ani jedna. Všech

ny pohltila touha co nejrychleji z místa činu zmizet.

Utíkal k motorce, nastartoval ji a zastavil se až d o m a . Otec na něj netrpělivě čekal. Rozzuřil se, když mu syn vyprávěl, jak všechno pro

běhlo.

„Jsi hlupák,“ soptil. „Měls vzít ty prachy! Pro ně jsi t a m přece šel!“

„Zbyly mi jen dva náboje,“ bránil se Rudla. „ C o kdyby se strejda vrátil? N e m ě l bych se čím bránit..."

Otec ale neměl žádné ohledy.

„ N á b o j e ti d á m ! “ rozhodl. „Kdyby se G o n d e k vrátil, zabiješ ho. Aspoň se zbavíme svědka. Vrať se, a hlavně vem ty prachy!“

Rudla se tedy vydal znovu na gondekovskou samotu. M o t o c y k l e m dojel až na rozcestí a tam ho opět ukryl v křoví. Na H o r n í Světlou ale nešel přímo. Obešel D o l n í Světlou a pozoroval, co se t a m děje. Teprve p o t o m zamířil na místo vraždy. Také tam postupoval velice opatrně. Do d o m u vešel až p o t o m , co si byl jistý, že uvnitř se nic nehýbe. V d o m ě vládlo hrobové ticho, které přerušoval pouze smrtelný chro-pot těžce raněných dětí. Rudla v kuchyni p o t m ě nahmatal na zemi petrolejku a našel taky zápalky. Škrtl a zapálil knot lampy. Ruce se mu ale tak třásly, že na lampu nedokázal nasadit skleněný cylindr. Vůbec si nevšiml, že na skle zůstal otisk jeho prstu. Světlo petrolejky zalilo kuchyni a ozářilo celou hrůznou scénu. Rudla jí ale nevěnoval sebe

menší pozornost, zajímaly ho pouze peníze.

Ze země zvedl sekyru, kterou předtím vyrazil dveře do pokoje za kuchyní, a vešel dovnitř. Šel rovnou ke skříni, ve které měly být podle slov jeho strýce peníze a vkladní knížka. Sekyrou vypáčil její dveře a položil je spolu s hořící petrolejkou na postel hned vedle skříně. Pak začal prohledávat jednotlivé regály, obsah skříně přitom vyhazoval na zem. Po chvíli se Rudla usmál. V rukou držel tři uzlíčky. Rozvázal největší z nich a našel v něm jak šedesát tisíc na hotovosti, tak vkladní

knížku na dalších deset tisíc. Teď už tu neměl co pohledávat. Ani se nepodíval na své oběti, natož aby těm, které ještě žily, nějak pomohl. Vyšel do tmy, rozjasněné odrazem měsíčního světla na sněhu, a přes louky a pastviny spěchal k motorce. Nastartoval ji a zmizel právě včas. N i k d o z lidí, kteří se již začali sbíhat k samotě, ho cestou nepotkal... D o m ů přijel kolem druhé hodiny ráno. Otec na něj stále ještě če

kal ve svém podkrovním pokoji. Vzal si od něj čtyři tisícovky a přiká

zal m u , aby zbytek peněz schoval do některého z kanálů, které p o d silnicí mezi Jindřichovým H r a d c e m a Chvalšinami odváděly v o d u z příkopů do polí. J i ž tehdy zřejmě počítal s tím, že policie syna dosta

ne a peníze z b u d o u jen pro něj.

„ B u d e š mít na advokáta, kdyby tě náhodou dopadli,“ tvrdil lstivě.

„Ale toho se bát nemusíš.“

Potom přikázal ženě, aby do podkroví přinesla vodu a mýdlo. O b a Rudlovi pomohli se umýt a již čistého ho poslali, aby si jel zajistit alibi. Sami, bez něj, ukryli pistoli, náboje i peníze, které u nich nechal. Pod domem, kde Rudla dvakrát parkoval s motorkou, bylo vidět stopy jejích kol. Uřízli proto několik malých stromků a koleje zahladili větvemi. Rudla mezitím cestou zahodil holínky, které den předtím ukradl v závodě ve Větřní a které celou d o b u měl na nohou, motorku scho-val v polorozbořeném d o m ě v Šebanově a šel do Klení za Ludvíkem Müllerem. Dorazil k němu asi ve čtyři hodiny ráno.

„ M á m průšvih,“ řekl m u . „Srazil jsem nějakýho chlapa. Chvíli tady počkám, než se všechno utiší. Kdyby mě přece jen n á h o d o u vyšetřo

vali, řekni, že jsem byl celej večer a celou noc tady u tebe. Že jsem žárlil na svou holku a jeli jsme se v noci podívat do Šebanova, jestli sedí d o m a a neběhá mi za někým jiným.“

Za čtyři tisícovky to Müller slíbil. Rudla dokonce v jeho seníku, ve kterém údajně strávil noc, nechal svou peněženku na důkaz toho, že tam skutečně byl.

Další dny se v celém okolí Malšína rozběhla rozsáhlá bezpečností

akce. Cesty byly obsazené policejními hlídkami, hranice uzavřela teh

dejší pohraniční stráž. Ve zvýšené míře byly využívány radiostanice, pomocí nichž byly vysílány informace nutné k pátrání. Spojení bylo navázáno také s okresní nemocnicí, do níž byli později odvezeni všichni těžce ranění.

Skupina kriminalistů začala nejprve podrobně zkoumat d ů m , ze

jména předsíň, kuchyni a sousední pokoj, kde na posteli a na zemi našli čtyři m r t v é - A n n u G o n d e k o v o u (* 28. 7. 1922),Tonku (* 24. 3. 1958), Josefa a Silvestra (* 14. 8. 1 9 4 9 ) a dvě těžce raněné děti - M a r t i n a (* 5. 1. 1956) a Šarlotku (* 12. 4. 1953). Mrtvých a raněných bylo tolik, že si policisté nejdřív mysleli, že pachatelů muselo být víc. Pře

sto začali nejdřív hledat Rudlu, kterého za vraha označil J o s e f G o n

dek. U rodičů ho nenašli a nebyl ani v ubytovně ve Větřní. Ani vý

slech jeho rodičů nic nového nepřinesl.

„Rudla tady byl naposledy v pátek. Seděl tu tak do devátý večer, pak si vzal nějaký jídlo a odjel do Větřní,“ lhal jeho táta a doufal, že celé podezření zůstane jen na synovi.

Kriminalisté mezitím nalezli množství stop. Měli otisky holínek, které vrah použil, otisk kol jeho motocyklu, otisk prstu na skleněném cylindru, ale také vystřelené nábojnice a sekyru. Vše odeslali na kriminalistickou expertizu. Před polednem téhož dne přijel Rudla do Vět

řní, jako by se nic nestalo. Na místě byl zatčen a odvezen k výslechu. V jeho průběhu lhal a zapíral. N e , na statku nebyl, jeho strejda se musel splést, spal u kamaráda, má na to svědky. Policie tedy prověřila jeho alibi. Až do osmé večer, do jeho odchodu z ubytovny ve Větřní, bylo neotřesitelné. Zfalšovaná část se ale začala brzy rozpadat, přesto

že mu Müller podle předchozí dohody alibi potvrdil.

Především bylo jasně prokázáno, že na Rudlových kalhotách jsou skvrny od krve.

„Zranil jsem se při opravě motorky na ruce. Krev jsem si otřel do kalhot,“ zněla výmluva.

Podrobnější rozbor krve ale prokázal, že krev na kalhotách není

totožná s jeho krevní skupinou. Vše skončilo, když byl vyhodnocen otisk na cylindru od petrolejky. Už nebylo o čem mluvit. Otisk byl prokazatelně jeho. Pod tíhou těchto důkazů to Rudla vzdal. Přesto ještě stále fabuloval.

„Strejdovi a tetě jsem přinesl dopis pro sestřenici. Byli na ni oškli

ví, tak j s e m j i m chtěl pohrozit pistolí. Oni se ale na mě vrhli a já se musel bránit! Začal jsem střílet, a tak jsem v panice všechny postřílel.“

Pravdu ale nezastavíš!... Jakmile policisté prokázali, že v d o m ě J o

sefa G o n d e k a byly před vraždou peníze a teď už tam nejsou, začalo z Rudly p o m a l u lézt přiznání. Až tehdy se od něj policisté dověděli o roli, kterou v celé vraždě sehrál jeho otec.

Rudolf Polák byl zatčen a dostal příležitost říct policii svou verzi příbě

hu. Nejdřív vytrvale zapíral. Syn byl u nich naposledy v pátek a od té doby o něm neslyšel. Policisté proto konfrontovali otce se synem. Teprve tehdy Polák starší přece jen podlehl. Přiznal, že vraždu naplánoval a zorganizoval on sám, že po vraždě schoval zbraň, náboje a peníze, které od syna dostal, pod doškovou střechou stodoly a ukázal místo, kde jsou stále ještě ukryté. Pravdu zpočátku neřekla ani Anna Poláková. Zapírala, jak mohla, a všechno přiznala až p o t o m , co ji policisté vyzvali, aby s nimi šla do stodoly. To už jí bylo jasné, že policie všechno ví.

J a k o poslední odvolal svou předchozí výpověď Ludvík Müller a přestal vrahovi falešným alibi krýt záda. Vrátil i čtyři tisícovky, které

za to od Rudly dostal.

Přesto policisté ještě stále neměli uloupené peníze. Rudla tvrdošíjně

trval na tom, že policisté mají v rukou všechny peníze, které v d o m ě

našel. Počátkem šedesátých let však do práce tehdejších policejních or

gánů jak na vyšších, tak na nižších stupních, začala výrazněji zasahovat technika. Již během pátrání po Rudlovi byla maximálně využita spojo

vací technika, která urychlila výměnu informací. Teď přišel na řadu magnetofon, který se záhy stal nedílnou součástí zařízení každé výsle

chové místnosti. Policisté navštívili v nemocnici Josefa G o n d e k a a jeho výpověď si nahráli. Pásku pak pustili Rudlovi, který na takovou kon

frontaci nebyl připravený. Přiznal, kde zbytek peněz schoval. Ostatní byla již rutinní záležitost. Otec a syn Polákovi se sice dál snažili manévrovat, shazovali vinu jeden na druhého, ale všechna je

jich lživá tvrzení policisté vyvrátili. J a k o první to vzdal Rudla. D ů k a

zy, které policisté proti němu soustředili, byly tak zjevné, že další vy

táčky již neměly cenu. Rudla dokonce popsal tři pokusy o vraždu první v roce 1956 a další dvě v roce 1959 -, které otec připravoval. Ve dvou z nich měl důležitou roli hrát právě on sám, vzít hlavní podíl viny na sebe, a tak odvrátit od otce pozornost.

K d y ž byly všechny důkazy soustředěny, celý případ byl předán sou

du, který 9. září 1962 nad všemi zúčastněnými vynesl rozsudky. Otec a syn Polákovi byli odsouzení k trestu smrti oběšením, Ludvík Müller na tři roky odnětí svobody nepodmíněně, A n n a Poláková na dva roky. Po opětovném projednání celého případu byl v pankrácké věznici 12. prosince 1 9 6 2 popraven pouze Rudolf Polák starší. Čtyři mrtví a tři těžce ranění byly hrůznou bilancí tohoto smutné

ho příběhu. Ta bilance však nebyla úplná. Pitva paní G o n d e k o v é pro

kázala, že v čase vraždy byla v druhém měsíci těhotenství. Její dítě, fakticky pátá oběť této vraždy, se už nestihlo narodit.

Mrázek, Straka, Hojer, Hepnarová - to všechno jsou jména, které

každý zná. Pro m n o h é publicisty jsou jejich případy evergreenem, ke kterému se vracejí, když není o čem psát, a omílají je pořád dokola, někdy s většími nebo menšími chybami. J s o u ale masoví vrazi, kteří

zůstávají na okraji pozornosti naší veřejnosti, i když jejich bestialita v ničem nezaostává za bestialitou vrahů m n o h e m známějších. Mezi ně rozhodně patří J o s e f S v o b o d a z Jeseníku-Bukovic, vrah sedmi lidí. Před čtyřiceti lety jeho čin doslova šokoval celou republiku. Vždyť

ještě nikdy předtím v Československu nezemřelo v průběhu jedné

noci tolik lidí jako v tomto případě. Ve vzrušených letech 1 9 6 8 - 1 9 6 9

ale lidé na tento zločin zcela zapomněli. Část z nich byla dokonce ráda, že severomoravskou tragédii mohla ze své paměti vymazat. Z l o

čin Josefa Svobody, osud rodiny Svobodových a Furmánkových, udá

losti mrazivé noci z 27. na 28. února 1967 - to vše postupně upadlo v zapomenutí, stejně jako vrahovo jméno.

Podíl na tom má m i m o jiné fakt, že v tomto případě neproběhlo žádné rozsáhlejší policejní vyšetřování, případ se neprojednával před s o u d e m a ani psychologové vlastně nedostali příležitost rozebrat osob

nost vraha a důkladně ho vyšetřit. Navíc hranice Šumperského okre

su, lesy, které mu dominují, jako by celý zločin pohltily, vsály do sebe a už nepustily dál do světa.

Z tohoto d ů v o d u m á m e o vrahovi k dispozici jen kusé informace. J o s e f S v o b o d a se narodil 1. listopadu 1923. J e h o rodiče - J o s e f Svo

boda (* 19. 3. 1897) a Mária Svobodová, roz. Zovčáková (* 2 6 . 4. 1896), žili ve Vlčicích, které se nakonec staly místem posledního děj

ství celé rodinné tragédie.

Životní příběh Josefa Svobody se v ničem nelišil od života jeho vrstevníků, kteří se narodili v sociálně slabších vrstvách tehdejší spo

lečnosti. V škole se učil průměrně až podprůměrně, na sklonku války nastoupil do učení, po jejím skončení pracoval jako dělník v různých oborech.

Podle informací, které potvrdili jeho sousedé a lidé j e m u blízcí, neholdoval alkoholu, takže v tomto směru neměl žádné potíže. Pro-blematický byl však jeho duševní stav. Byl cholerik a nedovedl se ovlá

dat. Vztek si vyléval na své rodině, především na manželce. J e h o zá

chvaty žárlivosti se stupňovaly, byly stále intenzivnější a jeho žena j i m byla vystavena téměř denně. N ě k d y stačilo jen málo a po výbuchu vzteku následovalo běsnění končící zuřivým útokem.

J o s e f S v o b o d a se tak pro rodinu, ale i nejbližší okolí postupně stá

val m i m o ř á d n ě nebezpečným. J e h o psychopatické sklony, v nichž

dominovala agresivita a občas i sadismus, se stupňovaly. Od konce padesátých let se stále častěji uchyloval k sekyře jako k jedinému ar

gumentu. D a l š í m projevem jeho chorobného psychického stavu byl stihomam.

„Svět mě nenávidí, nikdo mě nemá rád,“ stěžoval si a světu začal oplácet stejnou mincí. Nenáviděl všechny kolem sebe včetně vlastní

rodiny.

Když se v roce 1948 seznámil s D r a h o m í r o u Furmánkovou, m n o

hé z těchto rysů byly teprve v zárodku. Rodiče jeho milé nebyli vzta

hem své poslušné dcery k výbušnému mladíkovi nadšení, jenže proti

klady se někdy skutečně víc než přitahují. M a r n ě dceři domlouvali. N e z k u š e n á až naivní D r a h u š e se do Josefa zamilovala až po uši a odmítala vidět negativní stránky jeho povahy. N i c na světě by ji nepřesvědčilo o opaku. Asi po roce známosti otěhotněla a roku 1949

porodila jejich prvního syna Pepíka.

Ani p o t o m její rodiče svůj názor na Josefa nezměnili.

„ N e b e r si ho,“ říkali jí. „ M á takový divný a surový p o h l e d . . . " Ale Drahuše si nedala říct. „ D í t ě má mít otce,“ byla její odpověď

a za Josefa se nakonec provdala.

Brzy se však ukázalo, že nejenom v očích má J o s e f vepsánu suro

vost. Po několika měsících poměrně šťastného soužití se vztahy v mladé

rodině zhoršily. J o s e f začal stále víc podléhat svým záchvatům žárli

vosti. Stačil jediný Drahuščin pohled, který si manžel vyložil jako dvoj

smyslný, a už letěla facka. Stačilo, když jednu jedinou věc neudělala žena tak, jak si představoval, a byla tu druhá. D ů v o d k bití a nadáv

kám, pro které nikdy nešel daleko, vždycky našel.

Se zlou se Drahuše potázala, když mu unavená celodenní dřinou odmítala být večer v posteli po vůli. J o s e f se svého práva domáhal násilím a v podstatě dennodenně, bez ohledu na to, zda jeho žena chtěla, nebo ne. Stačil jen náznak odmítnutí a opět létaly facky. Z á

chvaty nepříčetnosti se ale vzápětí změnily v záchvaty lítosti. Plakal své ženě u nohou, sliboval, že už to nikdy neudělá, ale žárlivé scény se opakovaly s krutou pravidelností.

Pohár trpělivosti kupodivu přetekl až tehdy, kdy se Drahuše dově

děla, že její manžel před ní zatajil vážnou n e m o c - tuberkulózu. Po dvou letech, roku 1 9 5 1 , se rozhodla, že od manžela odejde. S n a d by to skutečně udělala, kdyby nezjistila, že je opět v jiném stavu. V roce 1 9 5 2 tak přišel na svět jejich další syn Karel. J e h o narození jako by pro Drahuši zavřelo bránu k vysvobození. Vzdala se myšlenky, že by svého manžela opustila, a ten se jí za to odměnil dalším bitím. Mezi fackami, slzami a usmiřováním se jim narodili další dva synové - v roce 1954 syn Zdeněk, v roce 1956 syn Luděk - a dvě dcery - v roce 1955

Elena a o tři roky později Libuše.

Děti nečekal lepší osud než jejich matku. Sotva trochu povyrostly, pocítily p á d n o u ruku svého otce. V podstatě by se dalo říct, že je miloval i nenáviděl současně. Když ale začaly dospívat a postavily se na stranu své matky, otec k nim cítil už jen jediné: nenávist. Zařadil je do obrazu světa, který mu jen ubližuje a kterému se on p o m o c í násilí

musí bránit. Č a s t o děti bil zcela bezdůvodně. Nejvíc nenáviděl nejstaršího Josefa, který vyrostl v silného mládence. Děti v životě nepo

znaly žádnou radost, nedostávaly od otce peníze na hry nebo pamls

ky, nikdy si nemohly nic koupit. Naštěstí tu byla matka, která si utrhla do úst, jen aby děti chodily slušně oblečené a měly vše potřebné do školy. Vysloužila si za to nejednu facku, ale dětem se stále snažila dát to, co jim otec odpíral. A děti se jí za to odvděčily dobrým prospě

chem ve škole a vzorným chováním.

„Jsou m o u budoucností,“ říkala o nich svým z n á m ý m a myslela to vážně. J e n kvůli nim zůstala se svým manželem, snášela jeho bití

a ponižování. Bohužel to nebylo správné rozhodnutí a rodina na to krutě doplatila. Výchova dcer na venkově ale byla tehdy taková a Dra

huše nedovedla žít jinak. O jejím utrpení věděli jen ti nejbližší, ostat

ní o t o m většinou neměli ani nejmenší tušení.

K o n c e m padesátých let se J o s e f S v o b o d a už úplně přestal ovládat. Nenáviděl svět a útočil nejen na vlastní rodinu, ale i na své sousedy a spolupracovníky. Ti si to od něj nenechali líbit a po čase s ním pře

rušili všechny styky. Když už ho celá vesnice nebo osada, v níž žili, nemohla vystát, odstěhovali se Svobodovi do jiné, kde se kolotoč há

dek a vyhrožování roztočil nanovo. Stěhování se rok co rok opakovalo a stalo se tradicí. Až přišel den, kdy na j e d n o m zemědělském statku vzal J o s e f S v o b o d a poprvé na svého kolegu sekyru, což mu vyneslo první, zatím mírný trest. Násilí začal používat také proti m l a d ý m dív

kám, u kterých chtěl nalézt útěchu. V roce 1960 byl odsouzen ke dvěma letům vězení nepodmíněně za znásilnění jedné z nich. Rodina si od něj na chvíli oddechla.

Sotva se z vězení vrátil, vše začalo nanovo a bylo to snad ještě horší

než předtím. V roce 1965 byla Drahuše manželem tak zmlácena, že musela být hospitalizována na chirurgickém oddělení jesenické ne

mocnice. Lékaři konstatovali, že má tělo plné zahojených ran a krev

ních podlitin. Všechno způsobily jeho pěsti a těžké boty. Drahuše později popisovala scénu, kdy jejich d ů m navštívili čle

nové Sdružení rodičů a přátel školy, organizace, která kdysi zajišťova

la různé formy mimoškolní činnosti. V malých městech a na vesni

cích to často byla významná a vlivná instituce, jejíž aktivity rámec školy značně překračovaly.

Členové tohoto rodičovského sdružení tehdy připravovali školní

besídku, na níž měly vystoupit školní děti s pásmem scének, básniček a písniček, a obcházeli proto všechny d o m y a nabízeli na besídku lístky. Přišli i ke Svobodovým, ale Josef Svoboda je vyhodil. Paní Drahuše ale na druhý den zašla do školy a lístky koupila. Jakmile se to Josef dověděl, surově ji zmlátil. Tato příhoda jen dokresluje situaci, která v rodině vládla. J o s e f S v o b o d a se později za násilí a znásilnění dostal do dalších konfliktů se zákonem, pokusil se dokonce znásilnit sestru své manžel-ky Vladěnu F u r m á n k o v o u . Šel znovu do vězení a vrátil se z něho koncem roku 1966.

Nějaký čas předtím, po m n o h a stěhováních, zakotvili Svobodovi v severomoravském městě Jeseník. D n e s je to metropole nově zříze

ného okresu, ale tehdy celá část severní Moravy patřila p o d okres Š u m

perk. Bydleli v Jeseníku-Bukovicích číslo popisné 34 a J o s e f S v o b o d a nastoupil jako traktorista v místním Lesním závodě. Na svých zvycích ale nemínil nic měnit, což dokazují nejen nemocniční záznamy jeho manželky, ale také poslední trest, který za svůj násilný čin vyfasoval. J e h o nepřítomnost využila Drahuše k tomu, aby si vše důkladně

rozmyslela. Bylo jasné, že prodlužování tohoto stavu vede jen k eskalaci násilí ze strany manžela, což vážně ohrožuje nejen ji, ale také její děti. Trnem v oku byl pro Josefa nejstarší syn, který se mu už dovedl posta

vit. D r a h u š e nakonec p o d a l a u okresního s o u d u žádost a rozvod a nikdo, ani Josef, který se mezitím vrátil z vězení, toto její rozhodnu

tí nezvrátil. S n a d stokrát to s ní probíral, ale ona neustoupila. N e p o

mohla ani silná slova, ani facky.

K d y ž bylo nejhůř, Drahuše se sbalila a odešla k rodičům, kteří žili v osadě D o l n í Les nedaleko Vlčic, odkud není daleko k polsko-české

hranici. Osadu, vzdálenou od Jeseníka asi třicet kilometrů, tvořilo jen několik d o m ů , rozhozených kolem menšího rybníka. Drahušin otec pan Furmánek, jeho manželka a Drahušina mladší sestra Vladěna tam obývali prostorné stavení, které spojovalo obývací a hospodářskou část d o m u v jeden celek. V přízemí byly jednotlivé p o k o j e a kuchyň, v prvním patře hospodářské místnosti. D ů m měl vyšší sedlovou stře

chu s dvěma komíny, takže pan Furmánek měl dost prostoru, aby se mohl věnovat svým koníčkům - chovu králíků a myslivosti. Paní Furmánková se starala o slepice a husy, které chovala vedle d o m u v ohrádce. Před barákem stála psí bouda. Pro paní Drahuši a její děti, tam bylo vždy dost místa i laskavé prostředí a ona toho využívala stále častěji. Na zkomírajícím manželství Josefa a Drahuše se nic nezměnilo ani v lednu a únoru 1967. V půli února přišel za Josefem pošťák a ode

vzdal mu doporučené psaní. Okresní soud v něm suchou právnickou řečí oznamoval, že rozvodové stání se bude konat v úterý 2 8 . února 1967.

N a p o s l e d y se J o s e f Svoboda pokusil přemluvit svou manželku.

„Polepším se,“ tvrdil jí, a snad to dokonce myslel vážně.

„Nevěřím ti,“ odmítla ho manželka. „ U ž ti nic nevěřím.“

Nedala se přesvědčit, i když tušila, co bude následovat. V pondělí 27. úno

ra 1967 kolem poledne raději odjela do Dolní Vsi. Děti, které zatím zůstaly v Jeseníku, Josef použil k vydírání. Večer vzal obě dcery a jel s nimi za man

želkou. Doufal, že pohled na ně ji obměkčí, ale ona se obměkčit nedala. Vše skončilo ostrou hádkou a odchodem Svobody z tchánova domu. Postavil se před domovní dveře a zůstal tam přes hodinu stát. Drahuše ale ven nevy

šla a jen oknem sledovala, co podnikne. Obávala se nejhoršího, ale zatím se nedělo vůbec nic. Po hodině Josef od d o m u odešel. Z vesnice odjížděl do Jeseníku poslední autobus a on ho chtěl stihnout.

Celou cestu v autobuse přemýšlel o tom, co udělá. Nebyl zvyklý

řešit spory smírem. Vztek, kombinovaný s bezmocností a beznadějí, v něm bezpochyby narůstal. Z téhle podivné směsice pocitů se začal rodit plán na vraždu. D o m ů přijel kolem desáté večer, ale v bytě už

byla tma. N a k o u k l do pokoje synů a viděl, že spí v postelích.

„Půjdete spát dřív,“ přikázal bratrům ještě před otcovým přícho

d e m nejstarší Josef. „Táta se vrátí bez nálady a bude se chtít mstít na nás. K d y ž už b u d e m spát, tak n á m snad dá pokoj. Radši ale zůstaňte oblečení. Kdyby něco, rychle utečeme.“

S v o b o d a syny pozoroval jen chvíli. Pak odešel do kuchyně, kde zůstal sedět s hlavou v dlaních. Hlavou se mu hnal vichr emocí a vzte

ku, který změnil jeho mysl v sopku. Bylo asi půldruhé v noci, když

sopka vybuchla. S v o b o d a se sekyrou v ruce vstoupil do pokoje ke spí

cím synům. J a k o první oběť si vybral Josefa. Musel ho zabít prvního, protože ten jediný se mu mohl postavit na odpor. Ačkoli mu nebylo ještě osmnáct, pracoval už jako dělník a silou se otci vyrovnal. Otec ho zabil jediným úderem sekery.

Pak se vrhl na ostatní syny, kteří se ani nestačili probrat z tvrdého spánku. Rozmáchl se a zabil Karla, pak zabil Luďka. Z n o v u napřáhl sekyru - a díval se do tváře Zdeňka, který se jediný probudil a na svou obranu zvedl ruku. J a k o jediný z dětí měl totiž ránu od sekyry na ruce. Ani to mu nepomohlo. Otec zabil i jeho.

J e h o p o m s t a ale stále ještě nebyla dokonána, zbývaly obě dcery a manželka. Vydal se proto za nimi, aby i s nimi skoncoval jednou provždy. Oblékl se a vyšel do nočních ulic. Mířil na své pracoviště. Bylo krátce před třetí ráno, když potkal hlídkujícího policistu nadpo

ručíka Zbyňovce z jesenického oddělení. Policista ho dobře znal, pro

tože vyšetřoval jeho dřívější násilné činy, a hned ho také oslovil.

„ K a m tak brzo ráno, pane Svoboda?“ zajímal se.

„ M á m e toho m o c , “ klidně mu odpověděl vrah. „Musel jsem si přivstat.“

Policista se chvíli díval, jak mizí ve tmě na konci ulice, a pak po

kračoval dál po trase své obchůzky.

S v o b o d a mezitím došel do lesního závodu, nastartoval svůj traktor a vyrazil do Vlčic. Nedojel až tam. Cestou píchl, ale ani to ho nezasta

vilo. Traktor nechal stát u silnice a ten kousek do D o l n í h o Lesa došel pěšky.

V rodině F u r m á n k ů nepanovala dobrá nálada. Josefa se všichni báli a tušili, že b u d o u komplikace. Špatně spala především paní Furmánková. Bylo pět hodin ráno, když ji vzbudil hluk motoru. Posadila se na posteli, pokřižovala se a běžela za dcerou.

„Jede sem S v o b o d a na traktoru! Slyšela jsem ho!“

Probudila se také Drahušina mladší sestra Vladěna. Všechny tři vyběhly před d ů m a poslouchaly. Dýchavičný zvuk traktoru ale nesly

šela ani jedna z nich. Vlastně ani slyšet nemohla. S v o b o d ů v traktor tehdy již nejel a stál na cestě. Paní F u r m á n k o v o u nejspíš vzbudila zlá

předtucha.

Ženy ale již spát nešly. Vladěna F u r m á n k o v á musela do práce, a protože se jí S v o b o d a v minulosti pokusil znásilnit, požádala starší

sestru, aby ji doprovodila na zastávku autobusu. Drahuše neváhala, oblékla se a šla s ní. O b ě cestou pozorně naslouchaly, ale všude v okolí

byl klid a ticho. Přijel autobus, Vladěna nastoupila a odjela. Alespoň

toto bylo v p o ř á d k u . Paní Drahuše, podstatně klidnější, se vrátila d o m ů .

„ N i k d e žádný traktor není,“ řekla matce a šla si znovu lehnout. Na chvíli dokonce i usnula. Její matka však ne. Naslouchala všem zvukům venku a děsilo ji každé šustnutí. Zlá předtucha ji neopouště

la.

Netrvalo dlouho a J o s e f S v o b o d a stál před d o m e m se sekyrou v ruce a vzápětí už byl u dveří. Stará paní slyšela jeho kroky a běžela ke dve

řím z opačné strany. Chtěla zastrčit závoru, a získat tak alespoň něja

ký čas.

Vrah však byl o zlomek vteřiny rychlejší. Rozrazil dveře. Proti n ě m u stála vyděšená paní Furmánková. Viděla sekyru, tušila, co je všechny čeká.

„ K d e jsou?“ vykřikl jedinou otázku.

N e p o č k a l na odpověď a uhodil tchyni sekyrou. Pod jeho ránou se zapotácela, ale stále ještě žila.

„ D r a h u š e ! Utíkej!“ stačila zakřičet, než se svezla k zemi. První, kdo její výkřik uslyšel, byl pan Furmánek. Vyběhl do před

síně, aby manželce a dceři p o m o h l . M o ž n á spatřil svou krvácející

manželku, m o ž n á ji ani neviděl. Před ním stál Václav S v o b o d a se se

kyrou v ruce a jeho tělo zastínilo výhled ke dveřím. Strhl se jen krátký

zápas. S v o b o d a byl silný chlap a jeho tchán již tolik síly neměl. N a k o

nec vše rozhodla sekyra. Vrah několika údery pana F u r m á n k a srazil k zemi. Starý pán se netrápil, byl na místě mrtvý.

D r a h o m í r a Svobodová svou matku uslyšela v polospánku, ale oka

mžitě zareagovala. Skočila k oknu, tak jak byla, vylezla ven a prchala k Honajzrům, nejbližším sousedům. Soused na samotě - to není jako soused ve městě nebo na vesnici. D ů m Honajzrů stál o kus dál a cesta k n ě m u nebyla krátká. Zápas otce s vrahem umožnil dceři získat menší

náskok, který ji mohl zachránit život. Drahuše běžela po sněhu jako o život a modlila se, aby k sousedům doběhla včas. Slyšela už, jak její

manžel běží za ní. Ohlédla se a poprvé od včerejšího večera ho viděla.

„Stůj!“ křičel na ni. „Počkej na mě!“

Strach o děti Drahuši zastavil. Tušila, co by její manžel udělal rodi

č ů m a dětem, kdyby se jí podařilo uprchnout. Myslela si, že všechno spraví pár facek a kopanců, na které už byla zvyklá.

Radši pár ran než horší neštěstí, řekla si a zůstala stát. Její manžel došel až k ní a odvedl ji zpátky do d o m u . C e s t o u o b a mlčeli, hlavou se jim honily neveselé myšlenky. Drahuše šla klidně, smířená s bitím. J a k o ve snách přešla dvorem ke vchodovým dveřím. Otevřela je a uviděla svou zkrvavenou matku, s obličejem zalitým sl

zami. K u s dál na podlaze ležela mrtvola jejího otce.

„Probůh, cos to udělal?!“ zoufale se rozkřičela na svého manžela. Manželčin výkřik probral S v o b o d u z jakési mstivé letargie, do níž

upadl, když Drahuši dohonil. Teď v jeho nitru opět vzplanula vražed

ná nenávist. Zvedl sekeru nad hlavu a rozehnal se po ženě.

„Jen se pořádně podívej!“ křičel přitom. „Tohle teď čeká i tebe!“

Neviděl své malé dcery, které se probudily a s hrůzou sledovaly celou scénu. Nevěděly, jak by pomohly babičce a dědovi, ale matce p o m o c i chtěly za každou cenu. Kolikrát předtím se před ni vrhly a vlastním tělem ji chránily před surovými ranami. Také teď skočily před matku právě ve chvíli, kdy sekyra dopadla. Smrtící rána neza

sáhla paní Drahuši, ale osmiletou dcerku Libušku. Holčička se sla

bým výkřikem padla na zem a nad jejím tělem se rozpoutal lítý boj. Drahuše bojovala o život svůj, své druhé dcerky a své matky. Rvala se jako lev. Manželovi dokonce vytrhla sekyru z ruky a odhodila ji. J e d e n á c t i l e t o u Elenku tak zachránila. Ta, šokovaná, vyklouzla z d o m u a běžela k sousedům. Za ní utíkala i paní Furmánková. Drahuši se sice podařilo vytrhnout manželovi sekyru, ale na další

boj již neměla dost sil. Přestala s m u ž e m zápasit a po schodech vyběh

la do prvního patra. Její m u ž vyrazil za ní. Zoufalá žena vylezla až na střechu a po jejím hřebenu doběhla ke komínu, za kterým se schova

la. Polomrtvá strachy sledovala, jak se k ní manžel pokouší dostat. N a k o n e c to vzdal a vrátil se do d o m u .

Elenka stihla doběhnout až k Cuhrovým, další rodině v soused

ství. T a m narazila na jejich dceru, sedmnáctiletou Aničku a všechno jí

řekla. Dívka ani neměla čas pořádně si rozmyslet, co by měla v tako

véto situaci udělat. Chtěla p o m o c i sousedům, a to hned. Rozběhla se přes louku k Furmánkovým, jen aby tam byla včas. Do d o m u vešla ve chvíli, kdy S v o b o d a sestupoval po schodišti do předsíně. K d y ž uvidě

la tu krvavou spoušť, začala na něho křičet: „Pane Svoboda, co to děláte?!“ Křik jí nepomohl, vrah zvedl sekyru a jediným úderem ji těžce zranil.

To už se na dvoře objevil další soused - Alexander Rajm, ke které

mu doběhla paní Furmánková. Také on okamžitě vyrazil na p o m o c . Podle své pozdější výpovědi našel vraha na dvoře a začal na něj křičet:

„ C o to, Josefe, děláš, zbláznil ses snad?“

S v o b o d a ho ale vůbec nevnímal. L i d e m v d o m ě se mezitím zřejmě

podařilo zamknout dveře a vrah zůstal venku. Po několika pokusech dostat se do d o m u J o s e f S v o b o d a běžel do stodoly, vylezl tudy na střechu a snažil se dovnitř proniknout přes p ů d u . M a r n ě na něj Rajm křičel, na všechny výzvy odpovídal tím, že po Rajmovi hodil několik střešních tašek. K d y ž Rajm otevřel domovní dveře a uviděl tu krva

vou spoušť, dále nečekal, nasedl na motorku a jel na policii pro po

moc.

Podle v z p o m í n e k paní S v o b o d o v é , uveřejněných v roce 1 9 7 0

v časopise Bezpečnost, se její m u ž v době, kdy soused Rajm stál s m o

torkou na dvoře, do d o m u nějak dostal a začal prohledávat jednotlivé

místnosti. O n a sama se ještě stále skrývala za k o m í n e m . S v o b o d a hle

dal v d o m ě tchyni a druhou dceru. Tu skutečně našel. Elenka se bůh

víproč vrátila d o m ů a schovala se p o d svou postel. S n a d si myslela, že tam bude v bezpečí. Otec ji odtud vytáhl, ale nezabil ji.

„Podržíš mi dveře,“ přikázal jí. „Já vylezu na střechu.“

Elenka byla zvyklá otce na slovo poslechnout. Také teď podržela dveře, po kterých se S v o b o d a pokusil vylézt za manželkou. Drahuše, polomrtvá strachy, sledovala jeho pokusy od komína. Naštěstí střešní

krytina nebyla m o c pevná a p o d vrahovou váhou se prolomila. Vrah se propadl na p ů d u a pomalu začínal přicházet k sobě. Nejhorší vztek ho už opustil a p o d o b n ě jako mnohokrát předtím záchvat zuřivosti vystřídal záchvat lítosti. Nevrátil se k Elence, ale vyběhl do polí. Z a

stavila ho až chladná voda rybníka, do kterého vešel až po kolena. Sekyru držel stále v ruce.

Elenka byla d o s u d v šoku a nedokázala racionálně myslet. Už po

ložila dveře, po kterých se otec snažil vylézt na střechu, vešla do d o m u , natáhla si kožíšek, vzala tašku a odešla z d o m u . Z k o m í n a ji pozorova

la matka Drahuše.

„Jen aby nenastydla,“ napadla ji nesmyslná myšlenka, ale na další

přemýšlení už neměla čas. Uviděla, jak manžel stojí v rybníce. Cel

kem osmkrát se uhodil vlastní sekyrou do hlavy ve snaze se zabít, ale to se mu nepodařilo. Rozběhl se proto do lesa a zmizel mezi stromy. Soused R a j m zburcoval nejdřív místního policistu, pak policisty z policejní stanice v Javorníku, do jejíž působnosti osada D o l n í Les patřila. Poté co s l u ž b u konající policista informoval n a d ř í z e n é

v Jeseníku, objel všechny kolegy, vzbudil je a společně vyrazili na mís

to tragédie. Do osady dojeli kolem osmé ráno a našli už sanitku, jejíž

posádka se chystala poskytnout eventuálním zraněným první p o m o c a zařídit jejich převoz do nemocnice v Jeseníku. Do d o m u se zatím nikdo neodvážil.

Pětice policistů p o d vedením velitele místního oddělení veřejné

bezpečnosti obklíčila d ů m a pomalu postupovala k jeho dveřím a ok

n ů m — jeden ze svědků totiž tvrdil, že S v o b o d a ve Vlčicích ukradl pušku. Zbraně mohl mít d o m a také pan Furmánek, vášnivý myslivec. Policisté nakonec vešli do d o m u zadním vchodem, ale vraha uvnitř

nenašli. To, co však spatřili, byl vskutku hrůzný obraz. S revolvery v rukou prohledali všechny místnosti a byli připraveni okamžitě stří

let, p o k u d by se jim vrah postavil na odpor. Vrah však v d o m ě nebyl. Ze střechy pomohli slézt paní Drahuši a lékaři začali zraněným po

skytovat první p o m o c a odvážet je do jesenické nemocnice. Policisté z oddělení Žulová, Javorník a Š u m p e r k mezitím vyhlásili pátrání a uzavřeli všechny silnice. Našli traktor, odstavený u cesty, ale po vrahovi nebylo nikde ani stopy. Byl proto přivolán služební pes, který je k n ě m u nakonec dovedl. Vrahovo tělo našli v l o m u H a d b e r g u vesnice Skorošice. Ukázalo se, že po neúspěšném pokusu zabít se sekyrou se S v o b o d a pokusil uškrtit se v provazu. Protože ani tento pokus o sebevraždu nevyšel, skočil do l o m u a zabil se. Č a s jeho smrti přesně určily hodinky, které měl na ruce a při p á d u se rozbily. Zasta

vily se čtyři minuty před jedenáctou.

Tehdy již jeseničtí policisté objevili mrtvoly synů ve vrahově bytě. Jejich pohřeb se konal v pátek 3. března 1967 v Jeseníku. N a d ško

lou, do které chodili, v té chvíli vlál černý prapor.

Lékaři jesenické chirurgie zatím bojovali o životy ostatních obětí. Zachránili pouze tři z nich. Ve čtvrtek ráno 2. března 1 9 6 7 svým zra

něním podlehl čtyřiašedesátiletý Jindřich Furmánek, v sobotu 4. března 1967 dopoledne zemřela osmiletá Libuška S v o b o d o v á a téhož dne v noci i statečná Anička Cuhrová.

Lidské duše nejsou tím, čím se možná na první pohled zdají - pevný

mi, bezpečnými přístavy a ochranitelkami. Pravdou spíš je, že jsou křehké, zranitelné a snadno zničitelné. N ě k d y je zachvátí nemoc, kte

rou nelze léčit, jindy stačí nepromyšlené ostré slovo, aby duše začala krvácet a člověk ztrácet sílu. J e n dva léky dovedou takovéto duše vylé

čit - čas a zapomnění, což je ale ve své podstatě totéž. Ale ne každá

lidská duše dostane tolik času, kolik je k jejímu vyléčení nutné. D u š e dvaadvacetileté Olgy Hepnarové krvácela velice dlouho, ale svět si její bolesti nevšímal. Pár lidí se sice pokoušelo na tyto rány nalepit alespoň nějakou náplast, ale když viděli, že jejich snaha je marná, odvrátili se od ní a hledali své štěstí jinde. J e n jeden člověk, zdá se, vytrval. Ale ani on nevěděl, co si počít s osobou, jejíž vlastní

duše si nedokáže najít své místo ve světě.

O l g a H e p n a r o v á o ranách své duše věděla, ale skrývala je před svým okolím i před svými nejbližšími. Pak dostala hrůzný nápad, jak bolest duše vyléčit. Pomoci jí měly pomsta a krev. V úterý 10. července 1973

nasedla do nákladního auta, které změnila ve vražednou zbraň, a o život připravila o s m nevinných lidí.

Cesta k t o m u t o dni byla nicméně dlouhá, i když Olze Hepnarové

se asi zdála m n o h e m delší než lidem okolo ní. Narodila se 30. června 1951 v rodině bankovního úředníka a zubní lékařky. J e j í m u otci An

tonínovi bylo v d o b ě jejího narození čtyřiačtyřicet, matka Anna byla o deset let mladší. Měli tedy již svůj věk a životní zkušenosti, ale ty jim nakonec nebyly nic platné.

Až do roku 1 9 6 2 svou dceru vychovávali vzorně a nic nenasvědčo

valo tomu, že by něco nemělo být v pořádku. O l g a se výborně učila a chovala se vzorně. J i ž tehdy však neměla m o c kamarádek, se který

mi by probírala své první lásky a citová dobrodružství. Hlubší vztah nenavázala ani se svou sestrou. A když přišla puberta, úplně ji to vykolejilo. Bylo jí třináct a najednou měla pocit, že je outsiderem. Zjis

tila, že ji přitahují spíš děvčata než kluci, a s a m a se s touto skutečností

nedokázala vyrovnat. Stále víc se stahovala do sebe a na své okolí po

hlížela s nedůvěrou a podezíráním. Výsledkem toho bylo narušení

vztahu se spolužáky a následně i s vlastními rodiči. Ve třídě se cítila odstrkovaná a na její rostoucí vnitřní izolaci začali její spolužáci rea

govat izolací skutečnou.

O l g a se tak postupně stávala třídní „černou ovcí“ a patrně také

otloukánkem, jak si později ve svých výpovědích před vyšetřovatelem stěžovala. Pravděpodobně byla skutečně bita a ponižována. Děti ne

mají rády, když se jich najednou někdo straní, nechápou, co ho k t o m u vede. K násilí nebo ponižování přímo vybízela její drobná postava, ale i stále výrazněji se projevující dívčí krása, ve spolužačkách budící p o

cit závisti, ve spolužácích nedostupnosti. Ne vždy dokázala jejich ústrky snášet. Záchvaty apatie a bezmoci se střídaly se záchvaty vzdoru až

hysterie, které pak pochopitelně vyvolaly odvetu i nepřiměřené fyzic

ké útoky ze strany jejího okolí.

O p o r o u se jí nestali ani učitelé ve škole. O l g a H e p n a r o v á navíc u nich p o m o c nehledala, spíše se jich bála a na jejich připomínky reagovala podrážděně nebo bojácně. Po nějakém čase je zařadila mezi své nepřátele.

Každé ráno před o d c h o d e m do školy prožívala doslova peklo. Zvra

cela, měla žaludeční potíže nervového původu nebo je alespoň před

stírala. Udělala by cokoli, jen aby nemusela do školy. V roce 1964

byla už situace tak napjatá, že odmítala chodit do školy vůbec. M a r n ě

ji otec přemlouval po dobrém - když byla dcera k jeho slovům hlu

chá, použil násilí. D o m o v tak pro O l g u ztratil své kouzlo šťastného azylu a bezpečného pelíšku. Výsledek na sebe nedal dlouho čekat. O l g a utekla z domova, ale chytili ji a odvedli d o m ů . Následoval tvrdý fyzic

ký trest, který O l g a později popsala jako bití důtkami, i když její otec byl v popisu trestu poněkud mírnější. V každém případě se propast mezi ní a rodiči prohloubila, což dosvědčují její další dva útěky z d o m u . Rodiče se párkrát pokusili přesunout dceru na jinou školu, ale ani tam nebyla situace lepší. J a k si mohla citově strádající dívka najít své

místo mezi dětmi, které vůbec neznala a pro které byla úplně cizí, když si ho předtím nedovedla najít mezi vrstevníky, které znala již

několik let? O l g a odmítala s dětmi mluvit, stranila se jich a ještě víc se uzavírala do své ulity. V červnu 1964 se pokusila spáchat sebevraždu prášky. Snědla větší množství meprobamatu, ale pokus přežila. N á

sledně prodělala první psychologická a psychiatrická vyšetření, při nichž

lékaři konstatovali, že její osobnost je narušená, že dívka trpí pocity osamělosti a beznadějí a nedokáže vzniklou situaci sama řešit. Bohu

žel O l g a s lékaři dostatečně nekomunikovala, takže se jim nepodařilo proniknout do všech zákoutí její duše a rozpoznat její skutečné du

ševní rozpoložení.

Na jaře roku 1965 byla na radu lékařů u m í s t ě n a v Dětské psy

chiatrické léčebně v Opařanech nedaleko Tábora. Lékaři v Opařanech jí zřejmě přece jen pomohli, protože po skončení prázdnin se do lé

čebny vrátila, aby zde dokončila školní docházku. Její prospěch byl kolísavý, stejně jako její nálady a pocity. N ě k d y měla školní výsledky doslova skvělé, jindy podprůměrné. Předměty, které ji bavily, bez po

tíží zvládla, oč neměla zájem, stálo stranou její pozornosti. S a m a O l g a ale na pobyt v Opařanech nevzpomínala v nejlepším. Podle její výpo

vědi i zde děti týrali a zbili již tři dny po příchodu do léčebny. Pocity strachu, nedůvěry k lidem a nejistoty ve vztahu k nim ji neopustily až do konce života. T ě ž k o navazovala s lidmi kontakty, neměla žádné přátele, odmítala si například sednout doprostřed míst

nosti, protože se bála nenávistných poznámek, které očekávala od kaž

dého člověka, kolem něhož by musela projít. Lidé ji skutečně neměli rádi, stranili se osaměle žijící a podivínské dívky a neodpustili si na její adresu nějakou tu štiplavější či ostřejší poznámku. O l g a na všech

ny citlivě reagovala a ukládala si je ke všem ústrkům a nespravedlnos

tem, jichž se na ní podle jejího názoru svět dopouštěl a které ukrývala v hloubi své stále víc a víc zraňované duše. P o s t u p e m času došla k závěru, že už jen s a m a její přítomnost v místnosti vytváří vnitřní

napětí a je zdrojem nenávisti vůči ní samé.

V roce 1966 léčebnu opustila a začala žít poněkud klidnějším ži

votem. V Praze se vyučila uměleckou knihařkou a po skončení školy krátce pracovala ve svém oboru v C h e b u . N i c m é n ě i zde se začala brzy projevovat její nevyrovnaná povaha. Nenašla si vztah ke svým spolupracovníkům ani ke své práci. Po nějakém čase byla z místa pro špatnou pracovní morálku propuštěna.

N a d á l e se snažila bojovat se svou sexuální orientací. J a k o sedmnác

tiletá ztratila panenství, ale v milostném aktu žádné potěšení nenašla. Později se ještě několikrát pokusila navázat s muži kontakt, ale bez valného úspěchu. S n a d nejperspektivnější byl její vztah na přelomu let 1 9 7 2 - 7 3 , ale ani ten neskončil nejlépe.

Stejně neúspěšné byly její sexuální vztahy s dívkami a ženami. Prv

ní lesbickou lásku prožila již v Opařanech, později navázala několik lesbických kontaktů, ale uspokojily ji jen na krátkou chvíli a brzy zanikly. Svým dosavadním životem byla tak citově ubitá, že nedoved

la nalézt cit ani v sexu, ani v lásce, ať už šlo o vztahy hetero-nebo homosexuální. Postupně došla k závěru, že je citově vyprahlá a že se s tím nedá nic dělat. Pocit osamělosti a touha žít alespoň s někým ji ale hnaly do dalších a dalších vztahů.

Po skončení své krátké kariéry knihařky nastoupila do závodu E S K A v C h e b u , ale odešla o d t u d ještě ve zkušební d o b ě . Stejné to bylo v Opravnách zemědělských strojů v Mariánských Lázních, k a m vzá

pětí přešla. Pro špatnou pracovní morálku byla i z tohoto místa pro

puštěna. Z á c h r a n o u se pro ni stal řidičský kurz, který bez potíží ab

solvovala a v roce 1970 získala řidičské oprávnění. Na dva roky jí to zaručilo práci, ke které ale měla stejně macešský vztah jako ke svému životu. V roce 1970 nastoupila u Městského dopravního závodu pošt a komunikací v Praze 3 a vydržela tam do 2 1 . června 1972. Olžina pracovní morálka byla průměrná, své pracovní povinnosti neplnila vždy podle příkazů a nařízení. Její práci bylo nutné pravidelně kontro

lovat a revidovat.

To ale nebyl jediný její problém. Čtyřikrát zavinila dopravní neho

du, jednou se k ní připletla bez vlastního zavinění a j e d n o u byla přisti

žena, že svěřené vozidlo svévolně využívá k vlastním účelům. Reakcí

ze strany závodu byly čtyřměsíční srážky ve výši deseti procent z platu, její reakcí pak zvýšený nezájem o práci. Když se její neomluvené ab

sence začaly množit, byla z práce opět propuštěna.

Vinu za všechno nikdy nehledala u sebe. S n a d každý člověk dělí

lidí, s nimiž přichází do styku, na špatné, dobré, indiferentní, anebo na přátele, nepřátelé a ty ostatní. Olga Hepnarová byla i v tomto směru výjimkou. Svět se podle ní z drtivé většiny skládal pouze z nepřátel, které rozdělovala na nepřátele větší nebo menší. J e j í m nepřítelem se tak stával každý člověk, kterého potkala, nebo potkat mohla, bez ohledu na to, zda k ní vůbec něco pociťoval.

„Všichni mě pronásledují!“ ujišťovala sama sebe stále víc. „Všichni mi chtějí jen ubližovat! Nejdřív rodiče, spolužáci a učitelé, pak děti a doktoři v léčebně, teď mistři a nadřízení...“

Později své pocity koncentrovala v dopise, který měl vysvětlit čin, na nějž se chystala: „Po třináct let vyrůstám v pařátech takzvané dobré

rodiny. J s e m bita a týrána, jsem hračkou dospělých a obětí školních dětí (a už navždy outsider mezi vrstevníky). M á m přezdívky jako D R A Č I C E , M U M I E , T A R Z A N , N A L O M E N Ý A N J E L apod. Moji trapiči jsou nemilosrdní. J s e m zrůdný člen stáda a černá ovce rodiny. Pokud má p a m ě ť sahá - jsem osamělá. N e m á m přátelé a nikdy mít nebudu. U p a d á m v zoufalství..."

Pocit samoty, slabosti a bezmoci se postupně měnil v pocit nená

visti. O l g a Hepnarová začala nenávidět všechny kolem sebe, což by samo o sobě nebylo tak strašné, kdyby po čase nedošla k závěru, že se všem pomstí. Své úmysly však projevila jednou - v uvedeném dopise:

„ M o j e o s o b n í bilance: J s e m sexuální mrzák. N e s c h o p n a navázat a vytvořit klidný lidský vztah. J s e m zničený člověk. Člověk zničený

lidmi. M á m tedy na vybranou. Zabít sebe, nebo zabít druhé. A roz

hoduji s e takto: O P L A T Í M S V Ý M N E N Á V I S T N Í K Ů M . Kdybych odešla jako neznámý sebevrah, bylo by to pro vás příliš laciné. A pro

tože společnost je tak velký suverén, že není schopna s a m a sebe od

soudit, bývá někdy souzena s o u k r o m ě . . . Toto je můj rozsudek: J á , O l g a Hepnarová, oběť vaší bestiality, odsuzuji vás k trestu smrti přejetím!

Její úmysl pomstít se všem kolem sebe nevznikl ze dne na den. Poprvé se podle svého vlastního vyjádření začala touto myšlenkou za-bývat již ve svých třinácti letech, kdy se u ní poprvé projevila její psy

chická porucha. Postupně zvažovala několik variant msty. Nejdříve uvažovala o tom, že vykolejí vlak plný cestujících. Později se zabývala myšlenkou umístit do místnosti plné lidí nálož a odpálit ji. K žádné

výbušnině však neměla přístup, takže také tento plán zavrhla. M n o h e m konkrétnější byl její plán získat zbraň a postřílet m n o h o lidí. Tentokrát už nezůstala pouze u plánu. Přihlásila se do střelecké

ho oddílu Svazarmu, organizace, která před listopadem 1989 zajišťo

vala výcvik v oblasti branných sportů - střelby, motokrosu, autokrosu, jezdectví atd. -, začala docházet na střelnici a učila se zacházet se zbraní.

Ve stejné d o b ě se ještě prohloubily její rozpory s rodinou, která žila na Praze v Konviktské ulici. V roce 1971 si pronajala m a l o u parcelu u osady Oleško v okrese Praha-západ, dala si tam postavit malý altá

nek o rozměru 3 krát 3 metry a nastěhovala se do něj. N e m ě l a t a m téměř žádný nábytek, ale jí to stačilo. Lesy n a d blízkou Vltavou a nedalekou Davlí jí poskytly dostatek prostoru pro samotu. Co ale bylo důležitější, v chatce se poprvé cítila poměrně v bezpečí. Každý

den pak přes D o l n í Břežany dojížděla do Prahy za prací, i když dojíž

dění jí někdy dělalo problémy.

V roce 1 9 7 2 nezůstala dlouho bez práce a již 7. srpna nastoupila u Pražských komunikací, nejdříve jako řidička samosběrného vozu, později vozu kropicího. V novém zaměstnání neměla větší problémy. Potíže jí dělalo pouze každodenní dojíždění z Oleška, proto jí zaměst

navatel přidělil jednu místnost v ubytovně v Malešicích na Plaňanské

ulici. O l g a s a m a však ani zde nezměnila své zvyky. J a k na ubytovně, tak v práci se stranila lidí, s nikým se nestýkala, nikomu nedůvěřovala. V listopadu 1 9 7 2 se na ni nakrátko usmálo štěstí. Seznámila se s devětadvacetiletým Miroslavem a navázala s ním hlubší vztah; přes její sexuální orientaci se stal jejím milencem. M o c se mu líbila tato drobná a útlá dívka. Konečně našla člověka, na něhož se mohla jakž

takž spolehnout. V lednu 1973 dokonce prodala svou chatku v Olešku a žila již jen na ubytovně, kam za ní Miroslav pravidelně docházel. Později se o jejich vztahu vyjádřila v tom smyslu, že kdyby se stal zázrak a tento vztah vydržel, upustila by od msty vůči světu, na který

stále intenzivně myslela. Vše ale zhatilo podezření, že ji milenec naka

zil pohlavní nemocí. Odvrátila se od něj, i když se dál stýkali. Po prodeji chatky si za získané peníze koupila trabanta, který jí

nahradil pocit ztracené nezávislosti. Cítila se v něm bezpečně a jistě. Ráda v n ě m jezdila, opájela se z jízdy tak rychlé, jakou tento typ vozu dovoloval.

V d u b n u 1973 u ní opět došlo k recidivě - k zhoršení duševního stavu. Přestala pravidelně docházet do práce, trpěla záchvaty osamě

losti a melancholie. Její přítel se ji marně pokoušel dostat na odborné

vyšetření. N i c m é n ě záchvaty postupně odeznívaly a počátkem léta 1973 byla celkem v pořádku. V červnu dokonce prožila poměrně klid

nou dovolenou na Slovensku.

Návrat do Prahy ale opět vyvolal staré známé problémy. O l g a byla malátná a apatická. Z m ě n a nastala až poté, co se definitivně rozhodla realizovat svůj vražedný plán. Apatie se proměnila v horečnou aktivi

tu. O l g a H e p n a r o v á nasedla do virtuálního vlaku jedoucího do stani

ce smrt a nehodlala z něj vystoupit. K r o k za krokem začala realizovat svůj původní plán.

Především se rozešla se svým zaměstnavatelem. V pondělí 2. čer

vence 1973 už do práce nenastoupila a v podstatě celý týden promýš

lela svůj plán. Už věděla, že nebude střílet, ani nic vyhazovat do vzdu

chu. D o š l a k závěru, že stačí, když si půjčí menší autobus nebo větší

nákladní auto a najede s ním do skupiny lidí. Začala proto objíždět půjčovny automobilů, kterých ostatně tehdy nebylo m o c ani v Praze, a hledat vhodný typ vozidla. Našla ho v autopůjčovně v Hostivaři, ale zaměstnance autopůjčovny zatím nekontaktovala.

Současně si tipovala vhodné místo pro provedení svého plánu. Ide

ální by podle jejího názoru byla zastávka městské h r o m a d n é dopravy, na které se soustřeďuje co nejvíce lidí. Počítala s tím, že bude muset vjet na chodník, kde by lidé nejspíš stáli, a proto hledala takové místo, na němž by vůz dosáhl co nejvyšší rychlosti, takže náraz by měl maxi-mální razanci, a kde by chodník měl nízký obrubník, aby na něj moh

la bez potíží a ztráty rychlosti vjet. Nejdřív takové místo našla na Žiž

kově, ale později se jí vhodnější zdála zastávka na tehdejší třídě Obránců

míru (dnešní Milady Horákové) za křižovatkou s Veverkovou ulicí, těsně nad Strossmayerovým náměstím. Už na Letné, kde se hustota tehdejšího provozu nedá vůbec srovnat s dnešní, m o h l a dosáhnout značné rychlosti, pak projet křižovatkou u budovy ministerstva vnitra a pokračovat v jízdě z kopce. Sklon vozovky zaručoval dosažení žáda

né rychlosti i v případě, že by na křižovatce u ministerstva vnitra rych

lost vozidla zpomalila světelná signalizace.

V sobotu 7. července 1973 jí už bylo všechno jasné. Sedla si a na

psala dva dopisy. J e d e n pro redakci Svobodného slova, druhý pro Mladý svět. O b a byly totožné a už jsme z nich dvakrát citovali: „ D n e

... ukradnu autobus a plnou rychlostí vjedu do davu lidí. Stane se to pravděpodobně v Praze 7. Zaviním smrt ... lidí. B u d u souzena a po

trestána.“

Listy zatím neodeslala, hodlala tak učinit, až bude sedět za volan

tem vražedného stroje.

V pondělí 9. července zajela nejdřív do autopůjčovny a poprvé jed

nala o pronájmu vozidla. Místní technik jí nabídl vůz značky Praga R N , který se jí celkem líbil. Šíře vozu odpovídala šíři chodníku na zastávce u Strossmayerova náměstí. Vůz byl přitom dostatečně těžký

a dal se lehce ovládat. S p o d m í n k a m i půjčovny souhlasila a auto si chtěla půjčit na dva dny. Technik, kterému se drobná žena líbila, jí ale nabídl jiné řešení.

„Pronájem na dva dny je zbytečně drahý,“ poradil jí. „Stačí, když

přijedete zítra ráno, vůz si vypůjčíte jen na několik hodin a ještě zítra ho vrátíte. Přineste si s sebou občanský a řidičský průkaz. Absolvujete zkušební jízdu, a když bude všechno v pořádku, pragovku si můžete rovnou odvézt. Večer ji vrátíte zpátky.“

Hepnarová nasedla do svého trabantu a vrátila se d o m ů . Počkala, až se z práce vrátil také přítel Miroslav, a pozvala ho na projížďku. Vyrazili kolem půl sedmé večer a nejeli daleko. Jejich cílem bylo Ole-ško. Zastavila před svou bývalou chatou a pohledem se s ní rozloučila. Pak s nic netušícím Miroslavem projela všechna zdejší místa, ke kte

rým měla bližší vztah. Večer se vrátili do Prahy. O l g a zavezla Mirosla

va k jeho bytu a rozloučila se s ním. Nebylo to ale poslední loučení

toho dne. O l g u čekalo ještě rozloučení třetí a definitivní. Už bez Miroslava se rozjela podél Vltavy k N o v é Rabyni. Dojela na místo zvané Na vyhlídce, které se tyčí nad Slapskou přehradou. Chvíli poseděla v autě, pak vystoupila a začala realizovat svůj předpo

slední plán. N e , její milované auto se nesmí nikdy dostat do nepovo

laných rukou! Raději ho zničí. Odmontovala státní poznávací značku A B O 48-25, najela až na samý kraj strže, vypnula motor a světla, vy

stoupila a odbrzděné auto svrhla ze srázu. Trabant byl ale přes svou konstrukci vůz poměrně trvanlivý a částečně i nezničitelný. Pří pádu porazil několik menších stromků a keřů, rozbila se mu skla, vypadla část čalounění, poničila se část interiéru, ale přesto se nerozbil ani neshořel. Za pár dní ho na místě, obrácený na střechu, objevila policie. Hepnarová se ale již svým milovaným trabantem nezabývala. N e j

dříve autostopem, pak autobusem se vrátila do Prahy a d o m ů . D r u h ý den ráno brzy vstala, protože chtěla být včas v autopůjčovně. S sebou si vzala doklady, peníze a oba dopisy, které hodlala poté až

bude mít vypůjčené auto, cestou hodit do nějaké poštovní schránky. Doufala, že obě redakce její dopisy uveřejní, což se pochopitelně

z m n o h a d ů v o d ů nikdy nestalo. V autopůjčovně se objevila kolem deváté ráno a tam už na ni čekali - technik, řidič odtahové služby a náklaďák Praga RN se státní poznávací značkou AD 19-55. Technik zběžně prohlédl Olžiny dokumenty, pak spolu s ní a svým kolegou nasedli do auta a Hepnarová vyrazila na zkušební jízdu. Vše probíhalo v nejlepším pořádku. Hepnarová prokázala, že řídit sku

tečně umí a automobil bez potíží zvládá. Při jízdě byla klidná a neznervóznila ji ani přítomnost o b o u mužů. Přitom testovací zkouška byla jistě i zkouškou její duševní odolnosti, protože získání automobi

lu bylo nejpodstatnější částí, a dokonce předpokladem celého jejího plánu. Bez auta by byl k ničemu, všechno by musela zařídit nějak

Pohled na místo, kterým projela smrt.

Místo tragédie u tramvajové zastávky nad Strossmayerovým náměstím. jinak. Přesto opět prokázala, že když chce, dovede se soustředit a spl

nit, co si předsevzala. V tomto případě, ale k t o m u t o hodnocení mu

síme připojit slůvko bohužel.

Po skončení zkoušky s ní byla sepsána smlouva, zaplatila 2 6 0 ko

run půjčovného a z Hostivaře už odjela pragovkou. Nejdřív zamířila na Žižkov, pak automobil otočila k Libni, projela Dejvicemi, kde krátce zastavila. K o u p i l a si několik krabiček cigaret, aby jí ve vězení nechy

běly, a do poštovní schránky hodila oba dopisy. P o t o m nasedla do vozu a jela směrem na Bílou H o r u . Po karlovarské silnici dojela až na parkoviště v Hostivicích. Cestou několikrát vyzkoušela kvalitu vozu, jeho manévrovací schopnosti, zejména reakci auta na prudké odboče

ní vpravo. Všechno bylo v pořádku. Opět m u s í m e použít slovo bohu

žel. V Hostivicích zastavila, a protože byla unavená, v autě si asi na dvě hodiny zdřímla.

K o l e m půl jedné vyrazila na svou jízdu smrti. Vrátila se po karlo

varské silnici, projela kolem Bílé Hory a Vypichu... Pak pokračovala podél Hradčan, projela kolem Belvederu, na křižovatce u C h o t k o

vých sadů zabočila vlevo, pak doprava a od Špejcharu už směřovala k cíli své cesty. Sešlápla plyn, ale lidé, kteří v té chvíli stáli na zastávce tramvaje u Strossmayerova náměstí, měli v životě štěstí. Před náklad

ním autem totiž jela tramvaj, která zůstala v zastávce stát. Hepnarová

musela proto zpomalit, což její plán nepředpokládal. Navíc bylo na zastávce příliš málo lidí, takže došla k závěru, že vše musí absolvovat ještě jednou.

Na Strossmayerově náměstí proto odbočila vpravo a p o d leten

skou strání jela směrem k budově Ú ř a d u předsednictva vlády. M i n u l a vjezd do Letenského tunelu, o d k u d by se sice na třídu O b r á n c ů míru také dostala, ale po přejetí křižovatky před ministerstvem vnitra by neměla potřebnou rychlost.

Zajela až ke Klárovu, odkud se po Chotkově silnici dostala opět na třídu O b r á n c ů míru. Bez potíží projela Letnou, minula budovu mi

nisterstva vnitra a začala sjíždět směrem ke Strossmayerovu náměstí. Z kopce viděla, že ulice je volná a prostor kolem tramvajové zastávky dost zalidněný. Už nepřemýšlela o tom, kolik lidí zabije a jestli by nebylo lepší všechno zkusit ještě jednou.

Zařadila čtvrtý rychlostní stupeň a sešlápla plynový pedál. Minula K a m e n i c k o u ulici a ulici Františka Křížka. Dostala se k Veverkově

ulici, pevně uchopila volant a před d o m e m číslo 9 strhla auto doprava na chodník. Řítila se po něm a drtila vše, co jí stálo v cestě. Lidé mizeli p o d koly jejího auta. Neměli šanci uniknout, na to jim zbývalo příliš

málo času a prostoru. Hepnarová svírala volant tak pevně, že nezava

dila ani o j e d n u z domovních stěn, přestože po nárazu do obrubníka se auto stalo částečně neovladatelným. Nárazy do těl ale nakonec vůz vychýlily z j e h o p ů v o d n í dráhy a navedly ho p o n ě k u d doleva, k sloupku, který označoval zastávku. M o t o r zhasl, auto porazilo svě

telnou dopravní značku a zůstalo stát. Bylo 13 hodin 45 minut. H e p n a r o v á se nejenže nepokusila auto znovu nastartovat a z místa činu zmizet, ale ani nevystoupila a až do příchodu policie zůstala sedět na svém místě. Pouze ve zpětném zrcátku zkontrolovala situaci za se

bou, a když viděla ležící mrtvé a raněné lidi, podle jejích vlastních slov se jí ulevilo. Připravila si pouze kabelku a svetr, aby si je mohla vzít s sebou, až na místo přijedou policisté a zajistí ji.

Následky byly strašlivé. Hepnarová jela s autem po chodníku pou

hých třicet metrů, ale za sebou zanechala spoušť. Policie a svědkové

odhadovali, že na zastávce a kolem ní se krátce před celou tragédií

pohybovalo asi pětadvacet lidí. Část čekala na tramvaj, část kolem zastávky pouze procházela. Na místě zůstali ležet tři mrtví a sedmnáct dalších bylo zraněno. Ještě ten den zemřeli další tři lidé a dva o něco později. Celkově tak zahynulo osm, povětšině starších lidí. Františko

vi Z. a Boženě C. bylo devětasedmdesát let, Františkovi J. a Marii P. jednasedmdesát, Emílii Š. sedmašedesát, Vincenci S. šestašedesát, Bla

ženě V. pětašedesát a nejmladší oběti E d u a r d u D. šedesát. Ze zbývají

cích zraněných bylo šest zraněných těžce a s důsledky svých zranění

bojovali prakticky až do své smrti, a šest lehčeji.

Policie se na místo neštěstí dostavila v podstatě hned po ohlášení

celé tragédie, spolu se sanitkami záchranné služby, která měla stano-viště hned za rohem na třídě Dukelských hrdinů. Z a t í m c o lékaři a osádky sanitek pomáhali zraněným a zařizovali jejich převoz do ne

mocnic, policisté začali vyšetřovat O l g u Hepnarovou.

„ N e n í to dopravní nehoda,“ slyšeli její slova a ta další je doslova šokovala. „ N a chodník jsem vjela úmyslně, abych zachytila a zabila co nejvíc lidí. Je to má p o m s t a vůči společnosti, rodičům a ostatním lidem, protože se všichni ke m n ě chovají nepřátelsky.“

V podstatě totéž zopakovala prokurátorovi, kterého policisté hned přivolali na místo tragédie.

„ N i č e h o nelituju! N e m ě l a jsem sice konkrétní úmysl zabít tyto konkrétní lidi, ale když má společnost právo trestat jedince, má jedi

nec právo trestat společnost!“

Později ale vypověděla, že lituje, že na zastávce nebyli její rodiče, spolužáci, učitelé, vychovatelé nebo psychiatři, kteří se jejím přípa

dem v minulosti zabývali.

Přes všechna její tvrzení policisté provedli všechny úkony spojené

s běžnou automobilovou nehodou. Výsledky dechové zkoušky pro

kázaly, že řidička před jízdou nepožila alkohol. Testy krve a moči vy

loučily jiné druhy ovlivnění řidičky prostřednictvím barbiturátů nebo jiných chemikálií. V Ústavu silniční a městské dopravy v Klíčanech bylo podrobně prozkoumáno její auto. Ž á d n á závada na technice ne

byla zjištěna.

Ve čtvrtek 12. července obdržely redakce Svobodného slova a Mla

dého světa její dopisy a hned je odevzdaly vyšetřovatelům. Expertizy jasně prokázaly, že autorkou dopisů je O l g a Hepnarová. Na základě její výpovědí a zjištěných skutečností bylo vůči ní vzne

seno obvinění z vraždy, a to jak vraždy dokonané, tak nedokonané. Vyšetřování ale ukázalo, že to nebyl její první pokus o mstu. V pátek 7. srpna 1970 odjela z Prahy do N á c h o d a taxíkem, kde ho nechala čekat. V noci se pak pěšky vydala do nedalekého Zábrodí, kde měl hospodářskou usedlost její otec. D o b ř e znala terén v okolí i s a m u used

lost. Vešla do budovy, polila několik kusů novinového papíru benzi

n e m a na několika místech ho zapálila. Když plameny vzplály, odešla z d o m u , vrátila se do N á c h o d a a odtud taxíkem do Prahy. V d o m ě

však bydleli přátelé jejího otce, a dokonce i její vlastní sestra, o čem, jak s a m a tvrdila, O l g a nevěděla. Ti založený požár brzy odhalili a včas ho uhasili.

Podle výpovědí Hepnarové d ů m podpálila proto, že byl častým předmětem sporu mezi jejími rodiči, a zejména její otec na něm velmi lpěl.

Po ukončení vyšetřování a vyhotovení znaleckých p o s u d k ů byla O l g a H e p n a r o v á postavena před Městský soud v Praze. S o u d 6. dub

na 1974 vyřkl rozsudek trestu smrti. K r o m ě jiného se v n ě m uvádělo:

„ N e n í také naděje, že by obžalovanou bylo m o ž n o napravit trestem odnětí svobody, neboť, jak vyplývá ze závěru znaleckého posudku, u obžalované je nepříznivá okolnost v kombinaci zvlášť nevýhodných povahových odchylek, které by se během výkonu trestu odnětí svo

body mohly spíše vzájemně posilovat a prohlubovat. Je nebezpečí, že výkon trestu by na ni nepůsobil pozitivně...“

O l g a Hepnarová trest přijala, ale protestovala proti n ě m u její matka a požadovala prozkoumání celého případu. Nejdříve jej projednal Nejvyšší soud Č S R a ve svém rozhodnutí z 24. června 1974 trest po

tvrdil. Poté se jím podle platných zákonů zabýval také Nejvyšší soud Č S S R . Celý případ podrobně přezkoumal a ve svém rozhodnutí č. 43

ze dne 5. září 1974 výrok o vině s menším úpravami potvrdil. D n e 3. března 1975 prezident Č S S R Gustáv H u s á k zamítl žádost o milost a 12. března 1975 byla O l g a Hepnarová popravená. I když

předtím několikrát prohlásila, že se smrti nebojí, z cely ji do popravčí

místnosti museli doslova odnést. Až příliš pozdě si uvědomila cenu vlastního života. V den smrti jí nebylo ani dvacet čtyři let.

J s o u lidé, kterým jiní diktují, jak mají žít, určují, co mají udělat a co ne, a oni se neumějí vzepřít jejich autoritě. N ě k d y se podřizují bez odporu, jindy ne. Člověk duševně nedospělý, kterému osud, zdraví

nebo jeho okolí nedovolí dospět v individualitu, kterou ostatní lidí

berou alespoň na vědomí, se ale někdy může změnit v doutnající sop

ku. Výbuch, k němuž nakonec dojde, smete někdy celé okolí, ale nej

častěji je samé. J i m ale stačí, že se alespoň na několik minut se stali pány okamžiku, kdy se jim vše muselo podřídit.

Ladislav Hojer, který byl postrachem žen v letech 1 9 7 8 - 8 1 , byl takovouto sopkou. Když vybuchl, zničil život nejen pěti ženám, ale i svůj vlastní.

Narodil se 15. března v roce 1958 v Praze. J e h o rodiče byli prostí

lidé, ale co bylo pro malého Láďu a jeho tři sourozence horší — otec jim brzy zemřel. Vychovávala je jen matka a ta o děti příliš nedbala. K

Hojerovi se i později život otáčel zády. Inteligencí příliš nevynikal (měl IQ 8 8 ) , což se odrazilo na výsledcích ve škole. Neučil se dobře, skončil ve zvláštní škole a nakonec byl rád, že se vyučil sklářem. N a

stoupil u Podniku stavební obnovy. V oboru nepracoval dlouho, i když

ho v práci hodnotili jako pracovitého a svědomitého. V roce 1978

nastoupil vojenskou prezenční službu, kterou absolvoval nejdříve v Liptovském Mikuláši a později v Brně. Po skončení vojny ho 4. led

na 1981 znovu přijali do Podniku stavební obnovy, kde pracoval až

do svého zatčení 1 1 . února 1982. Zbytek života až do své popravy strávil v Pankrácké věznici.

Nedostatek inteligence se projevoval i v jeho vztahu k ženám. Neuměl je oslovit, nevěděl, o čem se s nimi bavit. Jeho slovník a výrazové pro

středky byly velmi omezené; svědčí o tom i zápis jeho výpovědí. Nedoká

zal vést se ženami nebo dívkami dlouhý rozhovor, omámít je slovy. Vy

hledával spíš společnost mužů, v níž se cítil volněji. Rád poseděl ve své

oblíbené hospůdce Na Homolce, kde všechny štamgasty dobře znal a mohl jim věřit. Oni také znali jeho, alespoň si to mysleli. Při nezávazném klábo

sení svým společníkům párkrát naznačil, že o vraždách, o kterých se tam hlasitě mluvilo, něco ví, ale nikdo jeho řeči nebral vážně. Na druhé straně je třeba konstatovat, že Ladislav Hojer měl skvě

lou, přímo fotografickou paměť. Všechny své zločiny si dokonale pa

matoval. I po několika letech dovedl přesně určit místo, kde vraždil, a při jeho popisu uvést takové podrobnosti, které zachytily pouze fo

tografie. Policisté, kteří se na místech vražd pohybovali, si s odstupem času pamatovali sotva část toho, co on dokázal tak přesně popsat. J e h o hlavním problémem nebyl nedostatek inteligence, ale sexuál

ní deviace a vzhled. J e d n o podmiňovalo druhé a obojí nepochybně

přispělo k t o m u , že Hojerova životní p o u ť skončila na popravišti. Ladislav Hojer byl vysoký, ale výrazně hubený. Při chůzi se klátil, ruce mu visely podél těla, jako by k němu ani nepatřily. J e h o postava rozhodně nepřitahovala obdivné pohledy žen. Stejné to bylo s jeho zevnějškem. Na vzhled si m o c nepotrpěl, oblečení měl příliš všední až

ošuntělé. J e h o podlouhlá, hubená tvář, které dominoval delší nos a ustupující brada, připomínala protáhlou bramboru. Celkový dojem nezlepšil ani tenký knírek. Byl příliš řídký a vlastně spíš jen dokreslo

val jeho zevnějšek, který jako by ostatním říkal: „Jsem nikdo a tím taky zůstanu.“

Ž e n á m neměl co nabídnout a pokaždé, když se pokusil získat je

jich přízeň, dočkal se strohého odmítnutí. Č í m hezčí byla žena, ke které se snažil přiblížit, tím těžší byla rána, kterou vzápětí dostal. A přitom ho ženy tak přitahovaly! Především ty hezké s pěknou figu

rou — jak s á m říkal, s „kostrou“. Hezkou postavu vysloveně prefero

val. Byl ochotný prominout nějaký „kaz“ ve tváři, p o k u d byl vyvážený

perfektní postavou. Miloval ženy a současně je nenáviděl. Takový byl první zkratový m o m e n t jeho života, který zcela pohltil jeho myšlení. Miloval a nenáviděl je k smrti. To byl druhý zkrat, kterému začínal stále víc podléhat. Nesnese už žádná odmítnutí! C h c e se stát pánem krásných žen, a když se nemůže stát jejich pánem jednou provždy, stačí m u , aby j i m vládl několik okamžiků. Avšak jediným způsobem, jak toho dosáhnout, bylo násilí, a to násilí sexuální.

T í m se dostáváme k jeho druhému problému a omezení a tím byla jeho deviace. J a k se později ukázalo, Hojer byl sadista, v j e d n o m pří-padě dokonce nekrofil a kanibal. Zpočátku si začal sexuální násilí

promítat ve své fantazii. Viděl v ní krásné ženy, jak ho v smrtelné úz

kosti prosí o milost a svíjejí se mu u nohou. Sexuálně ho to uspokojo

valo, a tak se těmto fantaziím oddával stále intenzivněji, až jim nako

nec začal podléhat.

Jeho deviace a snaha zmocnit se ženy násilím byla tak silná, že když jednou přátelé přemluvili slečnu lehčích mravů, aby ho na mej

danu svedla, skončilo to málem tragicky. Dívka odvedla Láďu do ved

lejší místnosti a zavřela se tam s ním. Byla přístupná a povolná a ne

dělala žádné cavyky. Hojer, kterému se to nejdřív líbilo, nakonec zareagoval po svém. M í s t o aby konečně naplnil svůj sen o sexuální

vášni s p o d d a j n o u ženou, dívku od sebe odstrčil tak silně, že prolétla skleněnou výplní dveří. Tato příhoda byla později vyhodnocena jako důkaz, že ho nevzrušovala dívka sama, ale násilí, které hodlal přitom použít. Sexuální reakce byla nahrazena reakcí sadistickou. Svůj lov na krásné ženy nezačal v Praze, ale až v Děčíně. Před ně

kolika měsíci totiž jel autobusem do tehdejší N D R a přitom projel Děčínem. S n a d tehdy viděl z okna autobusu nějakou p ě k n o u ženu, nebo si z á m ě r n ě vybral trochu klidnější město, ve kterém by se v případě nutnosti rychle ztratil. Na otázku, proč vlastně jel právě do Děčína, nedokázal v průběhu výslechu přesně odpovědět. Pouze kon

statoval, že chtěl jednak „poznávat krásy vlasti“, ale také „podívat se tam po nějaký ženský“.

Ve středu 1. listopadu 1978 vystoupil na děčínském nádraží a začal se toulat městem. Procházka se ale brzy změnila v lov na dívku. Koneč

ně našel takovou, jakou hledal. Asi dvaadvacetiletá dívka s hnědými vlasy kráčela přímo před ním. Měla na sobě vypasované džínové kalho

ty a bundu, což zvýrazňovalo její nádhernou postavu. Hojer se za ní

vydal, ale dívka najednou zahnula do d o m u a zmizela. Lov se nevydařil. Přesto pokračoval v hledání. Právě v té chvíli se v děčínském kině

Kotva pohádala třicetiletá paní Eva Rohlenová se svým manželem. Důvodů bylo dost. Paní Eva měla již třetího manžela, ale víc než man

želství ctila své milence. M ě l a jich skutečně hodně, a jak ukázalo vy-šetřování, které bylo zahájeno po jejím zavraždění, někdy je střídala jako ponožky. V den své smrti měla zřejmě již nějaké rande za sebou, nebo alespoň před sebou. Důkazy, které policie shromáždila, totiž

budily dojem, jako by se s manželem pohádala schválně, aby pak mohla odejít tam, k a m chtěla. Podle jejího manžela ji děj odehrávající se na plátně m o c nezajímal a neustále se po někom ohlížela. Policie nicmé

ně manžela podezřívala, že by mohlo jít o manévr, který má odpoutat od něj pozornost policie a nasměrovat ji na někoho jiného. Po skončení představení svému manželovi v kině zmizela. Vše opět nasvědčovalo tomu, že v tom byl určitý záměr. Z kina odešla na lab

skou náplavku, která byla vyhledávaným místem tajných dostavení

ček. M í s t o milence ale narazila na Hojera, který se právě rozhodl, že se stane vrahem. Vše se událo během několika vteřin. Hojer šel proti ní a ve chvíli, kdy se potkali, ji levou rukou uchopil za ústa a nos, strhl ji dozadu, podrazil jí nohy a odvlekl do travnatého porostu mezi Lab

skou ulicí a řekou. Z e n a se nebránila, ztratila vědomí, takže z ní bez námahy strhal šaty. Po chvíli se začala probírat a to se jí stalo osud

ným. Hojer ji o b ě m a rukama uškrtil. Později způsob škrcení popiso

val slovy „ubral jsem jí kyslík“ nebo „chytil jsem ji za tlamu“. Sexuál

ně se pokusil ukojit až na její mrtvole, ale nepodařilo se mu to. Vyvrcholení dosáhl až masturbací. Ženu nechal na místě, odešel na vlak a vrátil se do Prahy.

Manžel mezitím d o m a čekal, kdy se paní Eva vrátí. K o l e m druhé

hodiny v noci zalarmoval policii, ale tělo jeho manželky se našlo až

druhý den. S á m se stal prvním podezřelým. Ukázalo se, že paní Eva se krátce předtím manželovi přiznala k nevěře, což ostatně vyšetřování

potvrdilo. Policie našla několik mužů, kteří byli jejími milenci a moh

li mít důvod vraždou se své milenky zbavit. V tomto směru byli stejně

podezřelí jako manžel. Na t o m nic neměnila skutečnost, že nalezená

mrtvola vypadala jako oběť sexuálního násilí, protože každý chladno

krevnější vrah by p o d o b n o u situaci dokázal naaranžovat. Poslední milenec měl ale štěstí. Paní Eva ho psaníčkem pozvala na rande právě 1. listopadu a patrně to byl on, koho celé představení

vyhlížela a za kým po skončení filmu běžela na náplavku. Kdyby byl na místo schůzky dorazil, patrně by jí zachránil život. On se však roz

hodl, že nikam nepojede. Na ubytovně, kde strávil večer i noc, ho viděla spousta lidí, kteří mu poskytli neotřesitelné alibi. Vyšetřování

proto pokračovalo dál, jenže to už byl vrah daleko nejen od Děčína, ale i od Prahy.

K o n c e m roku 1978 nastoupil Ladislav Hojer základní prezenční

službu a nadlouho zakotvil v Liptovském Mikuláši. Z d á l o by se, že si Čechy od něj oddechnou, ale pravý opak byl pravdou. Hojer brzy po příjezdu do Mikuláše zjistil, že v posádce vládnou velice nevojenské

a neformální poměry. Ne všichni důstojníci se o své maníky starali tak, jak měli, a někteří z nich často celé dny ani nevěděli, kde se jejich vojáci právě nacházejí. Vojáci druhého ročníku této „svobody“ samo

zřejmě s chutí využívali a podle nálady odjížděli d o m ů nebo si vybírali neschválené „dovolené“. N a k o n e c se ukázalo, že bez povolení z posádky mizí nejenom vojáci základní služby, ale i někteří vojáci z povolání. Na útvaru zůstávali vojáci prvního ročníku, takzvaní bažanti nebo holubi, kteří zajišťovali chod posádky.

Hojer se brzy situaci na posádce přizpůsobil. Na začátku února 1980 se již jako mazák, tj. voják druhého ročníku, objevil v Praze a bezcílně se toulal v jejich ulicích. V noci na 9. února 1980 zaháněl n u d u na nádraží Praha-Střed, které se kdysi jmenovalo a dnes znovu jmenuje Masarykovo.

Ve stejné d o b ě slavila pětadvacetiletá studentka posledního roční

ku medicíny Yvona Špringlová složení další z obtížných zkoušek před

posledního semestru studia. Odpoledne za ní přijel manžel, poručík Č S L A , aby společně oslavili zkoušku a navštívili ples v hotelu Internacional v Dejvicích. Na kolejích Kajetánka se hodili do gala a na plese se dobře bavili až do půlnoci. K o l e m jedné hodiny začali spě

chat. O b a čekala další cesta. Yvona se chystala do D ě č í n a ke svým rodičům, a její manžel se musel vrátit na posádku ve Středočeském kraji, kde zatím sloužil. Rozhodli se, že z Prahy pojedou spolu osob

ním vlakem, který Yvonu doveze až d o m ů , zatímco manžel vystoupí

v Horních Počáplech, kde sídlila jeho posádka. O b a se ještě v hotelu převlékli. Yvona si plesové šaty uložila do žluté igelitové tašky, manžel oblek složil do kufříku.

Na nádraží se ale jejich plány změnily.

„Podívej!“ zvolal Yvonin manžel. „Tady stojí rychlík do Děčína!

J e ď radši s ním. Budeš d o m a m n o h e m dřív a pohodlně. Já pojedu osobákem.“

Tak se také dohodli. Poručík manželku naložil do čtvrtého vagonu rychlíku číslo 7 7 0 , chvíli s ní zůstal v kupé, pak vystoupil a bavil se s ní skrz okno. Na peronu počkal, než se rychlík rozjel, manželce ještě

zamával a pak šel ke svému vlaku. Vidělo ho p ř i t o m několik lidí

a později to z něho sňalo podezření, že manželku sám zavraždil. Před

tím se ale důvěrně a na delší čas seznámil s vězeňskou celou. Podle vlastní výpovědi si Hojer manželů všiml na nádraží ještě před odjezdem vlaku. M l a d á žena se mu líbila, ale bylo to zatím vše. Vzá

pětí ale dostal nápad, že by si mohl zase vyrazit do Děčína. Nastoupil proto do předposledního vagonu děčínského rychlíku a počkal, až

vyjede na svou trasu. Pak prošel vlakem a Yvonu uviděl, jak sedí

v prázdném kupé a čte si knížku. Líbila se m u , a tak začal přemýšlet, jak by se k ní přiblížil.

„ M ě l a dlouhé vlasy, slušnou kostru a já na ni dostal chuť,“ konsta

toval později suše.

Plánoval, že s ní vystoupí, ať to bude kdekoli, a pak na ni zaútočí. Před Roudnicí ale dívka najednou vstala a šla na záchod. Hojer proto okamžitě změnil své plány a vydal se za ní. Nejdřív tvrdil, že ji začal již

na chodbičce osahávat a hladit, pohlavně se vzrušil a nakonec ji zatla

čil na toaletu. To se ale neshodovalo se zajištěnými stopami. Později svou výpověď změnil.

Podle nové verze počkal, až Yvona vejde na záchod a zamkne dve

ře. Od útoku ho to neodradilo. Vytáhl obyčejný fabkový klíč, chvíli se z á m k e m na dveřích manipuloval a nakonec ho otevřel. Yvonu pře

kvapil ve velice choulostivé situaci a do poloviny odhalenou, což zmen

šovalo její možnosti obrany. Jistě musela být navíc šokovaná, když se dveře najednou otevřely a stál v nich nějaký chlap. Vše proběhlo veli

ce rychle. Hojer jí palcem a ukazovákem zmáčkl krk a druhou rukou jí strhl z krku šálu, omotal ji dívce kolem krku a uškrtil ji. S bezvládným tělem začal manipulovat, ale nepovedlo se mu ho zneužít. Sexuálně se vzrušil již na chodbičce vlaku, při prvním pohledu na m l a d o u ženu, ale na toaletě se nakonec musel uspokojit sám. J e h o sperma se našlo na podlaze.

O b ě ť nechal na místě a zámek opět uzamkl. V Ústí nad L a b e m z vlaku vystoupil a utíkal do bezpečí. Právě tehdy ho uviděl jeden ze svědků. Mrtvá žena zůstala ležet na toaletě až do Děčína. Lidé již

dávno vystoupili z vlaku a železničáři soupravu odvezli na odstavnou kolej, kde měla být vyčištěna. T a m po osmé ráno mrtvé tělo objevila vyděšená uklízečka. A vzápětí se rozběhlo policejní vyšetřování. Některé severočeské kriminalisty již tehdy napadla spojitost mezi oběma vraždami, ale styčných bodů mezi nimi bylo stále ještě málo. Proto byly obě vraždy nadále vyšetřovány odděleně. Nejdřív vyšetřova

telé zvažovali loupežný motiv vraždy. Oběti chyběla pravá kozačka, jed

na náušnice a igelitová taška s plesovými šaty. Kozačka se záhy našla u trati za Lovosicemi, pachatel ji tam vyhodil z vlaku. Náušnice se také

našla, takže zbyla jen igelitka, kterou se nikdy nepodařilo objevit. Pro sexuální motivaci hovořila skutečnost, že většina věcí oběti včetně dokladů nebyly ukradena, na podlaze bylo sperma a s mrtvolou, do půlky těla obnaženou, někdo zjevně manipuloval. Na této verzi se kriminalisté nakonec shodli.

Teď bylo nutné najít pachatele. Protože vrah vyhodil kozačku až za Lovosicemi, dalo se předpokládat, že to je člověk, který jel až do ně

které z dalších stanic. Policisté začali zjišťovat j m é n a všech cestujících. Z předpokládaných osmačtyřiceti osob se jim podařilo odhalit totož

nost u sedmačtyřiceti. Chybělo jen j m é n o vojáka základní služby, kte

rý v Ústí utíkal od vlaku.

Policisté provedli desítky výslechů, doslova pročesali okolí tratě

z Prahy až do Děčína, ale z místa se nepohnuli. Narazili na několik falešných stop a indicií. Zjistili například, že ve vlaku jel jistý pětapa-desátiletý strojvedoucí, který se svým k a m a r á d ů m vzdálil asi tak na dvacet minut, a nikdo nevěděl, kde je. Pozvali ho na 4. března 1980

k výslechu, ale on 1. března skočil p o d vlak a byl na místě mrtvý. Zanechal po sobě vzkaz: „Žil jsem řádným životem, nevím, co dál“

a u něj d o m a se našly věci oběti, výstřižek z novin s informací o vraždě

a lékařská kniha. Nabízela se otázka: odemkl ten m u ž uzamčenou to

aletu, našel mrtvou ženu, zpanikařil a vzal její věci z kupé, nebo je pouze našel ležet v kupé a vzal si je d o m ů v domnění, že n i k o m u ne

patří? Na tuto otázku již nikdy nedostaneme odpověď.

Sebevraždu spáchal 12. června 1980 další m u ž - příbuzný zavraždě

né ženy, který již na jejím pohřbu udivil všechny, včetně kriminalistů, kteří se pohřbu také účastnili, svým záchvatem pláče. Proč pro mrtvou tak usedavě plakal a proč spáchal sebevraždu, se rovněž nedovíme. Ladislav Hojer se mezitím v klidu vrátil do Mikuláše. O jeho výle

tu do Prahy velitelé nevěděli. Když na útvar přišla žádost, aby do Prahy odeslali j m é n a všech vojáků, kteří byli na opušťáku nebo dovo

lené v Čechách, Hojerovo jméno v soupise nebylo.

K o n c e m srpna 1980 si vyjel opět na cestu. Osud ho zavál za kama

rádem do Košic. Víc než kamarád ho zajímalo město, které podle svého zvyku prošel. Pak nastoupil do vlaku, aby se vrátil do Liptova. C e s t o u však vystoupil v Margecanech a toulal se v jejich okolí. D o

šel až na staré nádraží, o d k u d se vydal k nádrži Ružín, oblíbenému koupališti místních lidí i obyvatel Popradu a Košic. Bylo špatné počasí

a lidé raději seděli d o m a . J e d i n o u výjimkou byla m l a d á žena, která

stála na břehu přehrady a pozorovala hladinu jezera. Pohled na ni ho vzrušil a okamžitě se na ni vrhl. N a p a d e n á se zoufale bránila, rvala se s ním, škrábala. Teprve s vypětím všech sil ji přemohl, a „ubral jí kyslík“.

Vzrušil ho ale sám akt vraždy, takže později se už na mrtvole neukájel. Spíš přemýšlel, jak se zbavit těla. Vodní hladina ho lákala a inspi

rovala. Poohlédl se po okolí. Našel kus drátu a větší kámen. Mrtvolu svázal drátem do kozelce, zatížil k a m e n e m a hodil do vody. N a k o n e c se s á m svlékl, dotáhl mrtvolu do větší hloubky a tam potopil. Mrtvolu, jejíž totožnost nebyla nikdy odhalena, přehrada ukrývala až do 11. října 1 9 8 1 , kdy tělo konečně vyplavalo na hladinu. Hlava však chyběla a v o d a poničila všechny měkké části, zejména dlaně

a prsty, které by byly mohly být použity k identifikaci. Šlo zřejmě o mladší ženu, která nikdy neutrpěla žádnou zlomeni

nu a neprodělala žádnou operaci, která by na těle zanechala trvalejší

stopy. N i k o h o v Košicích tehdy nenapadlo, že vrah za svou obětí při

jel z takové dálky a že vraždil i na dalších místech naší tehdejší repub

liky.

Vrah se na pár měsíců uklidnil, ale pak začal znovu hledat další

oběť. D n e 2 8 . prosince 1980 byl zase „svobodný“, základní prezenční

služba mu skončila, a mohl vrátit do Prahy. Nastěhoval se k bratrovi, který žil v bytě jejich matky nedaleko Motolské nemocnice, takže mohl být fakticky v pohodě. Jenže Ladislav Hojer tenhle pocit neznal. Chtěl ženu a v pátek 30. ledna 1981 ráno se za ní vypravil do Brna. Do moravské metropole ho táhly vzpomínky na poslední dny jeho vojenské služby. Nejdřív se potloukal po Brně. D o k o n c e oslovil jednu z kolemjdoucích dívek, ale ta ho odmítla. Večer si proto sedl do re

staurace a začal popíjet. Vydržel tam až do jedenácté hodiny v noci, pak opět zamířil do brněnských ulic, které ale nebyly vůbec opuštěné. V Brně vrcholila plesová sezona a ve městě bylo plno lidí, chtivých zábavy. N a k o n e c rušné brněnské centrum není tiché vlastně skoro nikdy, a Hojer proto zamířil do poněkud klidnějších ulic. J i ž od předešlého večera se na plese brněnské zoologické zahrady, který se konal v restauraci Hvězda, výborně bavila dvacetiletá Ivana Mátlová. Pocházela z velice dobré rodiny, dalo by se říct brněnské

společenské smetánky, což ale pro náš příběh vůbec není důležité. Na ples přijela se svou řeckou přítelkyní Annou, která ale v Brně již také

žila delší d o b u . O b ě dívky se dobře bavily. Tančily s mladými Řeky, ale rovněž s brněnskými mladíky. Většinu z nich osobně znaly, takže tu nemohl vzniknout žádný konflikt, který by naznačoval budoucí

tragédii. Na plese zůstaly dívky až do třetí hodiny ráno, tedy do sobo

ty 3 1 . ledna. Tehdy se obě se všemi rozloučily a u hlavního nádraží

Vrah Ladislav Hojer ve vojenské uniformě,

při rekonstrukci jedné z vražd.

Ladislava Hojera nepodezříval nikdo z okolí.

nastoupily do tramvaje číslo 15, která je odvezla, která je vezla do nedaleké městské části zvané Staré Brno.

Na zastávce na tehdejší Konvově, dnes Vídeňské ulici vystoupily a chvíli se bavily o tom, co b u d o u dělat zítra. Pak se rozloučily.

„ M á m jít s tebou?“ zeptala se řecká přítelkyně Ivany.

„Neblázni, to je zbytečné,“ zasmála se Ivana. „Bydlím o d t u d jen kousek, není se čeho b á t . . . “

O b ě se pak vydaly směrem ke svým d o m o v ů m . To už ale Ivanu sledoval Ladislav Hojer. Zaujala ho její krása i drahé oblečení, které

měla na sobě. Ivana minula několik d o m ů a vešla do malého parčíku, aby si zkrátila cestu. Tehdy Hojer parčík rychle obešel a přiblížil se k ní zezadu. J a k bylo jeho zvykem, okamžitě se na ni vrhl. R u k o u jí

zakryl ústa, ale Ivaně se přesto podařilo jednou vykřiknout. Podle svěd

ka, který výkřik slyšel, bylo kolem půl čtvrté ráno. Na víc se nezmoh

la. V té chvíli ji už Hojer vlekl do stínu za složené betonové dlaždice, vzdálené asi dvacet metrů. T a m ji povalil na zem a vytáhl ostrý sadařský nůž. Nasadil ho dívce na krk a rozepnul jí kabát. Pak jí nožem rozřízl šaty a prádlo, sám se částečně svlékl a u b o h o u dívku se pokusil

- v podstatě neúspěšně - znásilnit. Až pitva ukázala, že byla ve dru

hém měsíci těhotenství. Vzápětí ji uškrtil.

J e h o běsnění ale nebylo u konce. Do obnaženého nahého těla za

sadil devětatřicet ran nožem! N a k o n e c dívce uřízl ňadra, a dokonce i genitálie. Svůj úlovek zabalil do tašky a odvezl do Prahy. T a m se nad ním nejdřív ukájel a nakonec všechno snědl!

Vraždu objevil kolem sedmé hodiny ráno jeden brněnský důchod

ce, který šel do parku vyvenčit psa. Zburcoval brněnskou policii, kte

rá se začala opravdu činit. O Ivaně a jejím životě zjistila vše. Její styky, zvyky, milostné vztahy, nálady, přátelství... K ničemu to nevedlo. Zjis

tila také všechno o průběhu plesu a o návratu o b o u kamarádek d o m ů . Určila totožnost všech cestujících v tramvaji a vyslechla je. Se stejným výsledkem.

Podobně jako v jiných případech Hojerových vražd, také teď poli

cisté ztratili spoustu času prověřováním m n o h a slepých uliček, růz-ných udání, včetně sebeobviňování. V j e d n o m případě již byli téměř

přesvědčení, že vraha mají. Jeho přiznání potvrzovaly mikroskopické

rozbory a další indicie, ale nakonec se ukázalo, že si to ten muž, obvi

něný z jiné vraždy, kterou skutečně spáchal, vymyslel, protože se v cele nudil. K vraždě se dokonce přiznal ještě jeden člověk - jednadvacetiletý Jordánec, který v Brně studoval, a pokusil se údajně kvůli t o m u o sebevraždu. N a k o n e c se ukázalo, že přiznáním k vraždě chtěl za

maskovat své neúspěchy ve studiu, což pokládal za větší ostudu. Pro Evropana by taková kamufláž byla zcela nepochopitelná.

Brněnská vražda rozvířila hladinu v celém Československu a neby

lo hospody, kde by se neprobírala. Hojer sedící ve své oblíbené hospo

dě Na H o m o l c e sem tam jen prohodil, že on by tedy o té brněnské

vraždě nebo o té z toho děčínského vlaku věděl o něco víc než ostatní. N i k d o si ale jeho řečí nevšímal.

A pak uprostřed léta - 13. srpna 1981 - zaútočil vrah znovu. Za svou oběť si vybral jednadvacetiletou Šárku, zmoženou alkoholem u zastávky tramvaje Na Chmelnici na Jarově. K o l e m druhé hodiny v noci ji přepadl zezadu, zakryl dlaní ústa a odvlekl stranou. T a m z ní

strhal lehké letní šaty. M a r n ě se pokoušela bránit, škrtil ji a mlátil. N a k o n e c se bránit přestala, ale ke znásilnění nedošlo. Hojer opět před

časně ejakuloval. Svou oběť nicméně nechtěl ještě pustit.

„Pojď ke m n ě do bytu,“ navrhl jí. „ T a m b u d e m e pokračovat.“

„ D o b ř e , “ souhlasila dívka, odhodlaná souhlasit se vším, jen když si zachrání život. „Ale musím se nejdřív oblíct. N e m ů ž u jít po ulici nahá.“

Až tehdy jí Hojer přestal tisknout krk. Dívka čekala jen na tuto chvíli, vytrhla se mu a utíkala na živější Koněvovu ulici. Hojer ji sice doběhl a začal znovu mlátit, ale když se v oknech okolních d o m ů

objevily rozespalé hlavy zdejších lidí, raději utekl. D í v k a však policis

t ů m příliš nepomohla. Byla v šoku, Hojer ji napadl zezadu a v parku, k a m ji zatáhl, byla tma, takže mu do tváře neviděla.

Z k l a m á n tímto neúspěchem začal Hojer hledat oběť blízko svého bydliště. Podle své výpovědi již od května 1981 vysedával u můstku přes Motolský potok, přes který lidé přecházeli k tramvajové zastávce na Plzeňské ulici v Praze 5. Ani jednou se ale neodhodlal nějakou dívku nebo m l a d o u ženu oslovit.

V sobotu večer 3. října 1981 se opět vydal k můstku, tentokráte pevně odhodlaný, že s nějakou ženou konečně naváže rozhovor. Ale opět se mu nedařilo. Krátce po desáté se konečně na osiřelém chodní

ku objevila elegantní žena v drahém kabátě. Byla to padesátiletá paní

A n n a Šťastná, pracovnice Svazu koncertních umělců. H u d b a byla smyslem jejího života a tak tomu bylo i tenhle poslední den. Až do půl desáté večer poslouchala líbezné tóny v pražském D o m ě umělců, pak nasedla na tramvaj, projela skoro celou Plzeňskou ulici a vystou

pila v M o t o l e . Po chodníku, na kterém číhal Hojer, se vydala ke své

mu d o m o v u . N i k d y tam nedošla. Věkem sice neodpovídala typic

kým obětem Hojerových vražd, měla však krásnou postavu, a vrah si ji proto zezadu spletl se ženou m n o h e m mladší.

U můstku ji nejdříve pozdravil a prohodil s ní několik vět. Pak se na ni vrhl, zakryl jí dlaní ústa a snažil se ji odtáhnout dál. Přesto se jí

podařilo alespoň jednou vykřiknout o p o m o c . Její výkřik uslyšela jed

na žena. Vstala od televize, v níž právě začínal seriál o vraždách rodiny Borgiů, a šla se podívat z okna. N i k d e však nic neviděla, a vrátila se proto k televizi.

Hojer své oběti mezitím nasadil na krk ostří svého sadařského nože a odtáhl ji do křoví. T a m ji povalil na zem, rozepnul jí kožich, který

měla na sobě, protože v Praze byla ten den dost zima, a nožem jí

rozřízl večerní šaty, prádlo a punčocháče. Protože se stále ještě bráni

la, uvázal ji kolem krku punčocháče a začal ji škrtit. Pomalu ztrácela vědomí, sílu i vůli k odporu. Vrah toho využil, znásilnil ji a vzápětí

rukama uškrtil. M r t v o u pak nechal v poloze, ve které byla, ale přes hlavu jí přehodil kabátek od šatů. Pro dopadení Hojera byl tento de

tail rozhodující.

T ě l o objevil druhý den večer náhodný chodec, který si chtěl v křoví

ulevit. A opět se rozběhlo policejní vyšetřování, které se tentokrát týkalo již 3 6 0 0 lidí. Policie prostřednictvím Večerní Prahy požádala veřejnost o p o m o c při pátrání, načež reagovalo šestadvacet žen, které

byly v minulosti poblíž místa vraždy napadeny nebo obtěžovány. Po

licie se zajímala o zaměstnance Motolské nemocnice, obyvatele sídliš

tě Na H o m o l c e , ale i známé firmy a devianty. J e d n í m z podezřelých byl pacient Bohnické psychiatrické léčebny, který se do nemocnice již

nemínil vrátit. Před vyšetřovatele se dostal koncem ledna 1982.

„ N e c h c i do Bohnic, to radši půjdu do basy,“ prohlásil. „ Z a vraždu tý ženský u M o t o l a , uškrcený punčocháči.“

Tak na tohle kriminalisté slyšeli. Do tisku přece nepronikla zprá

va, jak byla oběť zavražděna, a nevěděl to ani muž, který mrtvolu našel. Punčocháče o m o t a n é kolem jejího krku objevili p o d kabátkem až policisté, kteří tělo ohledávali.

Přiznání ale mělo jeden háček. Jaroslav, který se k vraždě přiznal, byl 3. října 1981 ve vazbě. V žádném případě nemohl být na dvou místech současně. Další výslech ale nevydržel.

„O těch punčocháčích mi řekl můj kamarád Láďa Hojer, on bydlí

nedaleko toho místa.“

Ve čtvrtek 11. února 1982 byl Hojer na ulici před dílnou, v níž

p r a c o v a l , zatčen. Po s k o n č e n í všech náležitostí byl p ř e d v e d e n k výslechu, který trval až do druhého dne ráno. Policisté na vraha ne

tlačili. N a k o n e c se ale k vraždě přiznal. V y š e t ř o v a t e l ů m v čele s majorem Jiřím Markovičem se ale nezdálo, že by měl na svědomí

jen tento trestný čin. Dali mu týden na rozmyšlení, tužku a papír, aby sám sepsal všechna svá provinění. Po týdnu odevzdal papírek, na kte

rém bylo kromě dat několik sebeobvinění z případů znásilnění a exhibicionismu. U j e d n o h o znásilnění byl nakreslený křížek. Tak se vyšet

řovatelé dověděli o jeho brněnské vraždě. Krátce p o t o m se Hojer přiznal i k vraždě v děčínském rychlíku. V listopadu 1 9 8 2 se nakonec přiznal také vraždu v Děčíně a Košicích.

Vyšetřovatelé si jeho výpovědi prověřili a konfrontovali se zjištěný

mi fakty. Všechno sedělo do posledního puntíku! Pak Hojera vzali na místa vražd a on jim okamžitě popsal všechny detaily a ukázal, jakým způsobem vraždy provedl. Na základě toho byl pak obviněn z pěti vražd a postaven před soud. Městský soud v Praze ho 9. listopadu 1 9 8 4 o d s o u d i l k trestu smrti oběšením. Případ později projednal Nejvyšší s o u d Č S R a Nejvyšší soud Č S S R . N a vyneseném rozsudku neshledaly nic závadného a potvrdily ho. Ladislav Hojer byl popraven ve čtvrtek 7. srpna 1986.

J e h o vraždy nikdy neutvořily řetěz. Kriminalisté si je, s výjimkou té děčínské a vlakové, dlouho ani nespojovali a vyšetřovali je zcela odděleně. O košické vraždě dokonce vůbec nevěděli. Bez jeho přizná

ní, někdy dětsky upřímného a jindy až chvástavého, by ho nikdy neusvědčili. N e n í vyloučeno, že vražd bylo i víc, ale to není podstatné. M n o h o n á s o b n é h o vraha lze ve státě, který uznává a aplikuje trest smrti, stejně popravit jen jednou.

Šestnáctiletý Jiří Straka dostal přídomek podle kdysi slavných spartakiád, ale neměl s nimi nic společného. Pouze shodou náhod vraždil tehdy, kdy se v Praze spartakiáda v roce 1985 připravovala a do met

ropole naší země se chystaly tisíce mladých žen a dívek. Všechny se mohly tehdy stát jeho potenciálními oběťmi.

Tento fakt tehdy vyburcoval policisty k maximální aktivitě, ale nebyl jedinou příčinou, proč příslušníci bezpečnosti v Praze nechodili snad ani spát a hlídali všechna pražská zákoutí. Jejich snahou bylo řádícího vraha zastavit co nejdřív, bez ohledu na to, zda se spartakiáda koná

nebo ne. S á m Straka, který sledoval zvýšená bezpečnostní opatření

v Praze, později konstatoval, že se domníval, že bude d o p a d e n m n o

h e m rychleji. Ale hledejte vraha, který útočí na m n o h a místech mili

onové Prahy a k žádné ze svých obětí nemá osobní vztah! P o t o m po

může buď náhoda, nebo drobná mravenčí práce, kterou právě policisté

často tak dobře ovládají.

Jiří Straka byl v době svého zatčení příliš mladý, než aby bylo mož

né publikovat o jeho životě nějaká závažnější fakta. Později - po listo

p a d u 1989 - s á m něco novinářům o své minulosti sdělil, ale fakta si upravoval tak, aby pro něj byla co nejvýhodnější.

Narodil se 14. d u b n a 1969 v Praze. Na rozdíl od řady jiných séri

ových vrahů prožil poměrně šťastné dětství. J e h o matka, o které vždy tvrdil, že ji miluje, byla skladovou dělnicí, otec byl montér a d o m a se zdržoval málo. M a t k a byla na syna přísná. Když byl v učení, musel jí

každý měsíc ukazovat výplatu, aby měla kontrolu. Měl dva sourozen

ce, sestru Marii, která se provdala a zase rozvedla, a bratra Karla, jehož

žena prý nechtěla mít se svým m u ž e m děti, protože se obávala rodin

ných genů.

V škole se Jiří Straka učil celkem dobře. V době vyšetřování jeho IQ dosáhlo hodnoty 125 bodů. Problémem ale byly neustálé konflik

ty se spolužáky a spolužačkami. Za několik divokých rvaček dostal také sníženou známku z chování. Po ukončení základní školy nastou

pil do Středního hornického učiliště ve Stochově u Kladna, obor horník-mechanizátor. D o m ů do Prahy dojížděl jen přes víkendy nebo státní svátky. T a k vznikl nekontrolovaný prostor pro jeho trestnou činnost. Vychovatelé na internátě si mysleli, že je d o m a v Praze u ro

dičů, rodiče si mysleli, že je na internátě. D v ě ze svých tří vražd prove

dl právě v t o m t o čase. Třetí se stala ve středu, kterou také využíval pro své výlety do Prahy.

Nejprve začal drobnými krádežemi. Nejdříve zřejmě okrádal spolu

žáky na internátě, pak se specializoval na kapesní krádeže. Kradl v autobusech a ve vagonech metra a s penězi se vychloubal před spolu

žáky. Později začal loupit. V pátek 15. března 1985 přepadl ve Vokovické ulici v Praze 6 devatenáctiletou dívku. Dlažební kostkou ji uhodil do hlavy a vzal jí igelitovou tašku s peněženkou. O deset dní později, opět v Praze 6, ve Vostrovské ulici zaútočil na další devatenáctiletou dívku. Vytrhl ji kabelku a utekl. Ve středu 1. května 1985 u Thomayerovy nemocnice přepadl a oloupil jednadvacetiletou zdravotní sestru. To vše staví jeho pověst sexuálního vraha do poněkud jiného světla. V té d o b ě se už začaly stále víc projevovat sadistické rysy jeho osob

nosti. Podle interview, které v roce 1994 poskytl deníku Expres, ho přepadaly mrákotné stavy, kterých se mohl zbavit jedině vraždou mladé

ženy. „Viděl jsem a věděl jsem, kolik uhodilo,“ tvrdil. „ M o z e k se mi v tu ránu proměnil v přetopený kotel. Musel jsem ji mít, abych se z toho dostal. Vzrušoval mě jejich nářek, jejich zoufalá obrana... Vzru

šení bylo v úvodu a p o t o m již nebylo nic, naprosto nic, jen prázdno.“

Specialisté ho označili za agresivního a asociálního psychopata, u kte

rého se projevuje vysoká sexuální aktivita se sklony k m i m o ř á d n ě ne

bezpečné deviaci - sadismu a nekrosadismu. Mezi jeho typické vlast

nosti patřily amorálnost a absence jakéhokoli citu.

Od krádeží a loupeží, kterými začínal, přešel rychle ke znásilňová

ní a vraždám. N u t k á n í znásilnit nějakou ženu dostal už počátkem roku 1 9 8 5 . Sexuální p u d ho zcela ovládl a byl stále silnější, i když on sám později tvrdil, že o partnerky neměl nouzi a v té době už nebyl panic. O dívku svého věku nebo dívky mladší ale zájem neměl. Poprvé zaútočil na mladou ženu v neděli 17. února 1985 večer kolem o s m é na rozhraní sídliště Novodvorská a již starší Jiráskovy čtvrti, v prostoru z n á m é m jako Višňovka. J e n kousek o d t u d byla 26. ledna 1948 svým žárlivým milencem zastřelena osmnáctiletá M i

lena Zálužská. To už sice byla dávná minulost, nicméně vražedná at

mosféra jako by místo nechtěla opustit. Straka si již tehdy vytvořil svůj m o d u s operandi, který později už jen zdokonaloval. Dvacetile

tou M i l a n u H u d e č k o v o u napadl zezadu, když procházela zalesněnou roklí, levou rukou jí nasadil takzvanou kravatu, to znamená, že ji ob

jal předloktím krk a začal ji škrtit. M á l e m ztratila vědomí, ne však duchapřítomnost. Začala na něj mluvit a on odpovídal. Slíbila m u , že dobrovolně splní, co od ní chce.

Úspěšný útok patrně překvapil i jeho samého, protože na druhou fázi nebyl zatím připraven a patrně nevěděl, co dál. Smrtící stisk uvol

nil, a dokonce dívku doprovodil do osvětlenější části čtvrti. C e s t o u jí

řekl, že je učeň, bydlí v internátě m i m o Prahu a je mu šestnáct. Blízko světel už byla situace jiná. Jakmile se dívku pokusil osahávat, dala se do křiku, a tak raději s útoky přestal. D o k o n c e ji začal prosit, aby mu dala nějaké peníze. Milana útok hned nenahlásila. Myslela si, že to byl z útočníkovy strany j e n o m exces, vybočení z normálu, které se nebude opakovat. Na policii se dostavila až poté, co Straka v podstatě

ve stejnou d o b u a na stejném místě zavraždil svou první oběť. Její

výpověď pak byla pro policii významným vodítkem.

Další útok následoval v noci z 1. na 2. d u b n a 1 9 8 5 . Straka si v pondělí večer zajel s kamarády do Prahy, šel do kina a po jeho skon

čení se toulal Prahou nebo jezdil metrem. Vystoupil na stanici Vltav

ská, protože provoz metra končil, a nasedl do první tramvaje, která tu zastavila. Jel až na Dimitrovovo (dnes Ortenovo) náměstí, kde vy

stoupil. Z a n e d l o u h o nestál na zastávce sám. Vystoupila tu osmnácti

letá Ludmila Šímová, o trochu menší než on. To bylo pro něj důleži

té. Potřeboval, aby přepadené ženy byly menší a slabší než on, což mu nejen umožňovalo získat nad nimi fyzickou převahu, ale také se jim snadněji nasazovala zmíněná „kravata“. Ludmila chtěla do Libně, ale tam tramvaj, ve které původně jela, nesměřovala, a tak na Dimitrovově náměstí, ještě před Libeňským mostem, vystoupila. Na rozdíl od ostatních případů na ni Straka nezaútočil přímo, ale dal se s ní do řeči. Stáli na zastávce a bavili se. Tramvaj stále nejela. Po nějaké

chvíli se dívce se již nechtělo čekat a rozhodla se, že přes most přejde pěšky. Straka jí navrhl, že ji doprovodí, a skutečně s ní šel až před dům, ve kterém bydlela. Cestou mu řekla, že není z Prahy a bydlí zde jen pár dní

v bytě svého strýce. On jí řekl své jméno, prozradil, že bydlí na internátě

nedaleko Kladna, že už fáral a ráno musí být včas ve svém pokoji, protože mají nového a velice přísného ředitele. Všechno vypadalo docela normál

ně. Mladý kluk doprovází noční Prahou mladou dívku.

Ani u jejího d o m u to nebylo jiné.

„ Z a d o p r o v o d si zasloužím polibek,“ řekl jí prý tehdy a ona ho neodmítla.

V té chvíli se ho ale zmocnil amok. Nedovolil jí, aby odemkla a vešla do d o m u . Šokovanou dívku začal osahávat a škrtit. Ludmila ztratila vědomí a Straka si znovu s celou situací nevěděl rady. D o k o n

ce se oběti pokusil p o m o c i umělým dýcháním, i když z ní přitom stahoval džíny. Po celou tu d o b u Ludmila ležela na ulici přímo před d o m e m . Sotva se probrala, Straka opět začal být agresivní.

„Zabiju tě, když se budeš bránit!“ pohrozil jí.

„ N e b u d u , “ slibovala.

Nemyslela to však vážně. Bojovala o vteřiny, a tím i o svůj život.

„ N a ulici je ale zima,“ navrhla mu dokonce nečekaně. „Pojďme do sklepa, tam to bude lepší!“

Straka sebral její kabelku a počkal, až o d e m k n e d o m o v n í dveře. Pak zamířil dolů ke sklepům. Na to Ludmila čekala. Vyběhla do zvý

šeného přízemí a začala mačkat domovní zvonky tří přízemních bytů. Straka se polekal a zmizel. V ruce stále držel svou kořist - dívčinu kabelku, v níž bylo 5 0 0 korun a osobní doklady. Ludmilin občanský

průkaz později policie našla v jeho skřínce na internátě. Příště už n e s m í m udělat chybu, zapřísahal se po tomto útoku a své

předsevzetí splnil: vraždou, ke které došlo ani ne za týden. Na konci sídliště Novodvorská v Praze 4 byla v té d o b ě na návště

vě matky dvaadvacetiletá paní Alice Petříčková. Je paradoxem, že byd-lela v N e u m a n n o v ě ulici ve S t o c h o v ě , jen k o u s e k od internátu, ve kterém žil Jiří Straka! O b a se nakonec potkali na Praze 4, k a m se mladík vydal hledat další oběť. Alice byla vdaná a měla dvě děti, její

manželství však nebylo šťastné. Manžel ji začal fyzicky napadat, a co bylo horší, kradl, byl chycen a čekal ho soud. Alice požádala o rozvod. V pátek 5. d u b n a 1985, těsně před Velikonocemi, odjela ke své mat

ce. Nechtělo se jí trávit svátky v bytě plném nostalgie, vzpomínek a výčitek.

S a m a o přízeň mužů neměla nouzi. Byla přitažlivá a veselá, což se m u ž ů m přirozeně líbilo. N a k o n e c se rozhodla pro muže, kterého zna

la už delší d o b u . Problém byl, že byl ženatý, i když tvrdil, že se rozve

de. O n a s a m a byla ochotna obětovat jejich vztahu všechno. Další ná

h o d a byla, že její nový milenec bydlel na ubytovně Konstruktivy v Mikulecké ulici nedaleko bytu její matky.

Velikonoční pondělí - 8. dubna 1985 pomalu končilo a Alice Pe

tříčková seděla v bytě své matky jako na trní. N e m o h l a se dočkat svého milence, který měl za ní přijít. Nakonec se oblékla, obula a kolem půl deváté večer mu šla naproti. S sebou si vzala pouze klíče, zapalo

vač a krabičku cigaret. Kráčela po ulici, která byla i teď večer hodně

rušná, a přešla přes křižovatku k parku, v němž Straka před dvěma měsíci napadl M i l a n u Hudečkovou.

Vrah už ji v té chvíli sledoval. Viděl, jak z ulice vešla do parku, přes který se m o h l a dostat rychleji ke svobodárně, a jak kráčí po cestě ve

doucí k Jiráskově čtvrti. Přes den byla poměrně frekventovaná, ale teď po ní šla Alice sama. Straka přidal do kroku a zanedlouho byl u ní. Zezadu na ni zaútočil. Levou rukou jí nasadil „kravatu“ a začal ji škrtit. Alice se bránila. Straka ji proto zatáhl hlouběji do parku, kde ho už nikdo nemohl rušit. O b ě ť se ale stále ještě intenzivně bránila. B ě h e m zápasu se oba dostali až na okraj menší rokle, do které nako

nec spadli.

Straka pokračoval v útoku, Alici nepřestával škrtit, až nakonec ztra

tila vědomí. Pak z ní strhal šaty a znásilnil ji. Počínal si jako lidská

bestie. Protože mu při souloži vadilo, že oběť ještě dýchá a chroptí, ucpal jí nos listím, do úst jí nacpal směs hlíny a malých kamínků

a nakonec taky její kalhotky! Podle jeho výpovědi bezpečně věděl, že předtím ještě dýchala a srdce jí bije. N a k o n e c už neslyšel vůbec nic. J e h o oběť byla mrtvá a on se stal vrahem.

Po vraždě jí z krku sundal tenký stříbrný řetízek a strčil si ho do kapsy. Mrtvé tělo odtáhl dál do parku a zaházel listím. Nahodilý cho

dec by si ho na první pohled vůbec nevšiml. Pak prohledal její šaty a našel v nich poloprázdnou krabičku cigaret a zapalovač. O b é si vzal. Potom začal hledat úkryt, kam by mohl schovat její šaty. J e n kousek odtud našel starší ohniště, patrně dílo místních dětí. Rozhrnul popel, na ohniště položil šaty, a přikryl je nejdřív popelem a p o t o m suchým listím. M í s t o ještě zamaskoval igelitovým pytlem, který t a m ležel. N a k o n e c sebral větev a zahladil s ní všechny stopy. Mezitím se už úplně setmělo. Z parku odešel, aniž by si ho někdo všiml.

Po zavražděné zůstala několikaměsíční Andrea a tříletá Lucie. Sta

rala se o ně babička, ale i ta za pár let zemřela, takže obě děti byly svěřeny do péče své tety. V květnu 1995, deset let po smrti své matky, se třináctiletá Lucie kvůli neshodám v rodině, neúspěchům v škole a problémy s chlapci pokusila spáchat sebevraždu skokem z okna. Lé

kaři ji zachránili.

Ale vraťme se do roku 1985.

Hledání ztracené ženy začalo brzy. U dveří bytu její matky se obje

vil Alicin přítel a chtěl s Alicí mluvit. N o t n ě tím matku překvapil, ale i vylekal.

,Alice ti šla na ubytovnu naproti!“ nechápala nic matka. „Asi tak před deseti minutami.“

„Proč za m n o u šla?“ podivil se mladík. „ M ě l a na mě čekat u vás. Stejně je divný, že jsme se cestou nepotkali. No nic, podívám se po ní...

Vyběhl před d ů m a hodinu prohledával celé okolí. Pak se znovu vrátil do bytu matky. S n a d se Alice mezitím vrátila d o m ů , doufal v duchu. U matky však nebyla. Teď už byli oba vyděšení. Přesto stále doufali, že Alice cestou potkala nějakou známou a obě teď někde klá

bosí.

M a t k a nešla vůbec spát a na dceru čekala až do půl páté ráno. Volala do nemocnic, obvolala její kamarádky, není-li náhodou u nich. R á n o vzala dceřinu fotografii a šla nahlásit její zmizení na místní od

dělení Veřejné bezpečnosti.

Alicin milenec se vracel na svou ubytovnu. Prošel ještě jednou ce

lou cestu, po které s Alicí předtím chodil, ale výsledek se opět rovnal nule. Kráčel přitom i podél parku, díval se do tmavších zákoutí ko

lem. Jít dál do parku ho tehdy nenapadlo. Na ubytovně seděl až do půlnoci. K d y ž se z rande vrátil jeden jeho známý, požádal ho, aby šel s ním ještě j e d n o u se po Alici podívat. O b a společně prohledali okolí

ubytovny a okolí cesty na Novodvorskou. Marně.

Policejní pátrání začalo krátce poté, co matka oznámila zmizení

své dcery. Její informace byla vyhodnocena jako velice vážná a podle toho se postupovalo. Slunce už začalo vycházet, když se policisté vyda

li po cestě z N o v o d v o r s k é do Mikulecké. Pátrání netrvalo dlouho. Policejní pes zachytil v parku stopu oběti a svého psovoda neomylně

táhl k místu, kde byla mrtvola zahrabána.

Z a t í m c o část policistů dokumentovala místo nálezu, druhá část došla k závěru, že není totožné s místem, kde byla žena zavražděna, a začali pátrat po místě činu. Objevili ho brzy. Přestože se Straka sna

žil místo zamaskovat a zamést všechny stopy, policisté našli polobotky, ponožky a náušnice, které při zápase a později, když její tělo táhl hloub do parku, ztratila. N a k o n e c objevili i její šaty. Postrádali jen cigarety, které Straka vykouřil, zapalovač, který dal svému známému, a stříbrný řetízek, který si sám nechal. Nějaký čas ho nosil na krku, ale protože mu ho jeden z kamarádů přetrhl, uložil si ho ve skřínce na internátě. T a m ho také nakonec kriminalisté objevili a řetízek se stal jedním z nejdůležitějších průkazných důkazů proti němu.

Začal kolotoč rutinních výslechů, které ale neměly valné výsledky. Podezřelým byl milenec oběti, ale podezření vůči n ě m u postupně sláb

lo. Před obviněním ho nakonec zachránila jeho krevní skupina, odliš-ná od krve pachatelovy, jejíž stopy našli kriminalisté na místě činu. Manžel měl od počátku neotřesitelné alibi - seděl ve vězení. Kriminalisté pro

šetřili všechny styky nebohé ženy, hledali nějakého tajného milence, snad i odmítnutého nebo zhrzeného ctitele, který by byl schopný ji znásilnit a zabít. N i k o h o takového ale nenašli. Prahou mezitím otřásla další vražda, jejíž rukopis byl stejný jako na Novodvorské. Byl pátek 3. května 1985, a přesto druhý den začínal pracovní

týden. Kvůli svátku 1. máje byly pracovní a volné dny posunuty tak, aby lidé získali více volných dnů za sebou a mohli je využít podle svých potřeb. Jiří Straka do Stochova ten den neodjel. Věci si uložil do úschovny zavazadel na autobusovém nádraží Florenc a šel se toulat městem. Vyhlížel si totiž další oběť a věděl, že musí počkat, až v ulicích nebude tolik lidí. K o l e m půlnoci na Florenci nastoupil do tramvaje číslo 8, která tehdy jezdila až do k Hloubětína, kde měla konečnou. Pátek se právě přehoupl v sobotu, takže bylo již 4. května. Tramvaj se p o m a l u vyprazdňovala a na zastávce Slévačská vystoupila z vozu čtyřiapadesátiletá Vlasta Štěpánková. Byla hezky oblečená. V ruce držela plátěnou tašku, přes rameno měla zavěšenou černou kabelku. Vraho

vi se zdála mladší, proto z tramvaje vystoupil také a šel za ní. Ž e n a zašla mezi rodinné domky, ušla asi dvě stě metrů od Podě

bradské ulice a už si připravovala klíče od svého d o m u , když na ni Straka zezadu zaútočil. Předloktím levé ruky ji začal škrtit a strhl ji do stínu dodávkového auta, které stálo před d o m e m . T a m už na ně ni

k d o nemohl vidět. Ž e n a ztratila vědomí, tak ji na chvíli pustil a z kapsy vytáhl připravený provaz. Mezitím se ale oběť probrala z bezvědomí, a tak jí škrtidlo obtočil kolem krku, přitáhl a uvázal na dva uzly. Tepr

ve teď zjistil, že žena je na jeho vkus poněkud starší a sexuálně ho nepřitahuje. To jí zachránilo život. Vrah ji zcela bezvládnou hodil na korbu dodávkového auta a o její osud se dál nezajímal. Přesto ji ještě

stačil z prstů stáhnout dva stříbrné prsteny a dva náramky, které poz

ději zahodil, a ukrást kabelku. N a š e l v ní tisíc k o r u n a cigarety. S potěšením si je vzal a vrátil se na Florenc. Kabelku a igelitovou taš

ku cestou zahodil do kontejneru.

Ž e n a se naštěstí brzy probrala. Místní lidé ji ošetřili a zavolali poli

cii. Ž e n a však byla v šoku a nedokázala útočníka přesně popsat. Tvr

dila, že je štíhlý, ve věku od osmnácti do třiadvaceti, ale to bylo všech

no. Policisté ji proto raději odvezli k lékaři. Její rány se brzy zahojily, ne však její duše. Prožívala těžká traumata a deprese a po dvou letech předčasně zemřela. Proto ji můžeme zařadit mezi Strakovy oběti, kte

ré jeho útoky zaplatily životem.

Útok na starší ženu Straku sexuálně neuspokojil a démoni v jeho nitru se začali znovu ozývat. Na Florenci další oběť nenašel, a tak opět nastoupil ale do tramvaje, tentokrát číslo 20. Spatřil v ní totiž hezkou, elegantně ob

lečenou mladou ženu. Byla to třicetiletá lékařka Věra Fikarová z Nemocnice ministerstva vnitra Na Míčánkách, která se vracela d o m ů ze schůzky. Vy

stoupila nedaleko místa, kde Straka před chvíli zaútočil, a vrah šel opět za ní. Dohnal ji až před vchodem do domu a postupoval jako obvykle. Zaúto

čil na svou oběť, škrtil ji a snažil se ji odtáhnout dál. Lékařka se však bránila. Pokousala ho a poškrábala. Tehdy Straka zvedl ze země polobotku, která jí

spadla z nohy, a mlátil ji podpatkem do hlavy, dokud neztratila vědomí. Pak ji odvlekl do křoví za domem a začal svlékat.

V té chvíli se žena probrala. Viděla, že je zle, a pokusila se ze všeho dostat lstí.

„Souhlasím se vším,“ navrhla vrahovi. „Ale pojď trochu blíž ke světlu, ať na sebe vidíme...“

Straka se dal oklamat a ženu pustil. Ta hned začala volat o p o m o c . J a k ukázalo pozdější vyšetřovaní, její křik slyšeli dva lidé, ale nevěnovali mu pozornost. Vrah totiž svou oběť rychle umlčel. Její krk sevřel před

loktím, takže opět ztratila vědomí. T e d mu už nic nebránilo v tom, aby ji znásilnil. Tragédie však stále ještě neskončila. Lékařka se znovu pro

brala, a on znovu zaútočil. Naposled. Kolem krku jí omotal ramínko podprsenky, stáhl ho na dva uzly, a tak ji uškrtil. Neusmrtil ji však ze sexuálních pohnutek, nýbrž proto, aby ho nemohla identifikovat. Z vraha se opět stal zloděj. Ze země zvedl její hodinky a kabelku. H o d i n k y si nechal, kabelku prohledal. Uvnitř našel jen dvě stovky. Spokojený i s tím, odjel hned ráno na internát.

Spartakiádní vrah předvádí vyšetřovatelům při rekonstrukci, jak spáchal svou první vraždu.

Mrtvola byla nalezena druhý den kolem půl šesté ráno m u ž e m , který spěchal do zaměstnání. Zavolal na policii a začalo další vyšetřo

vání. J e h o první výsledky ukázaly - včetně následně zjištěných biolo

gických stop, především rozboru vrahovy krve -, že vraždy na N o

vodvorské a v Hloubětíně spáchal jeden a tentýž člověk. Bylo víc než

p r a v d ě p o d o b n é , že stejný člověk byl i pachatelem předcházející

ho loupežného přepadení. O spojitosti všech těchto činů svědčí způ

sob jejich provedení, doba, kdy k nim došlo, přítomnost kovových mikroskopických stop na šatech obětí atd.

V noci ze středu 14. na čtvrtek 15. května 1985 Straka zaútočil potřetí a naposled. Ve středu přijel z Kladna do Prahy o něco dřív a večer kolem sedmé odešel z bytu svých rodičů s tím, že se vrací do internátu. Do K l a d n a však nejel. Opět se jen tak potloukal městem a zabíjel čas. V kapse měl tentokrát kousek čalounické nitě, který si d o m a odřízl z klubka. Zastavil se na nádraží Praha-Střed, sedl si na lavičku a usnul. Vzbudil se příliš pozdě na to, aby odjel do Kladna. Přesto nasedl na tramvaj a dojel na zastávku Hradčanská, kde se trať

metra křižuje s trasou tramvají i s místní a meziměstskou dopravou. Sel se podívat na jízdní řád autobusů na Kladno a čekalo ho zklamání. Další spoj jel až brzy ráno.

Začal se toulat osamělými ulicemi na rozhraní Dejvic a Bubenče. Pak zahlédl jednatřicetiletou M a r t u Michalčíkovou, která, ač středoškolačka, pracovala jako uklízečka v jedné z budov ministerstva vnitra na Praze 6. Do práce to ze svého bytu v B u b e n č i neměla daleko a nedělalo jí problémy chodit pěšky probouzející se Prahou. O noč

ním vrahovi věděla a několikrát se před svými známými zmínila, že se bojí, aby na něj nenarazila. Dnes, 16. května 1985 v půl páté ráno, kráčela opět do práce, která živila ji a její dvě děti. Svého vraha patrně

vůbec neviděla.

Straka na ni zaútočil zezadu, přiškrtil ji a vtáhl do j e d n o h o ze sta

rých bubenečských činžáků. M a r n ě se vzpouzela, m a r n ě bojovala. C h o d b o u ji dovlekl do sklepa, kde definitivně ztratila vědomí. Vrah z ní začal strhávat šaty, aby ji znásilnil. Neponechal nic náhodě. K o - lem krku jí omotal čalounickou nit, kterou si přinesl z domova, stáhl ji a uzel zavázal. Pak utrhl ramínko z podprsenky a u udělal s ním totéž co předtím s nití. Pouze uzly na tomto škrtidle byly dva. N a k o

nec vzal opasek od jejího svetru a použil ho jako třetí škrtidlo. Znásil

něnou, polonahou ženu nechal ležet ve sklepě, kde p o m a l u umírala. S á m se vrátil na Hradčanskou a přidal se ke svým dvěma k a m a r á d ů m , kteří mezitím přišli na zástavku, a spolu s nimi odjel do Kladna. M r t v o u našel až v poledne vedoucí prodejny Zelenina, která se nacházela v přízemí d o m u . H n e d volal na policii, která mezitím při

jala oznámení její matky, že dcera nepřišla z práce d o m ů . M ě l a o ni obavy. N ě j a k o u d o b u počkala, a když se dcera nevrátila d o m ů , zavo

lala do jejího zaměstnání. T a m se s hrůzou dověděla, že dcera to ráno vůbec nenastoupila do práce! Obrátila se proto na policii a ta jí brzy oznámila krutou zprávu.

Třetí vražda vzbudila v předspartakiádní Praze velký rozruch. Lidé

byli vyděšení, ale m n o h o informací nedostali. Objevily se falešné tele

fonáty a udání. Policie vše prošetřila a ukázalo se, že jsou nevyužitelné. Prahou také kolovalo několik fám. Podle jedné vrah útočil v souvislosti s připravovanou spartakiádou, podle druhé, rozšířenější, se orientoval na zaměstnankyně ministerstva vnitra. Celkově ale byla policie lidmi tvrdě kritizována. A to přesto, že policisté všech pražských útvarů slou

žili prakticky ve dne v noci. Část byla vyslána do ulic noční Prahy a další se zrovna chystala, když se Prahou roznesla zpráva: vrah byl dopaden.

Policisté až do té doby prověřili alibi stovek lidí, především pacha

telů násilných trestných činů, známé devianty, jejich příbuzné, nic

méně ani tak rozsáhlé pátrání k ničemu nevedlo. Byl vytvořen psy

chologický portrét pachatele, který se v p o d s t a t ě shodoval s rysy Strakovy osobnosti, ale vůbec neodpovídal jeho věku. Specialisté před

pokládali, že pachatel je starý přibližně pětadvacet let. Mezi pražský

mi a středočeskými vyšetřovateli se stále víc prosazoval názor, že pa

chatelem by m o h l a být také o s o b a m n o h e m mladší. Že vrahovi nakonec bude teprve šestnáct, s tím nepočítal nikdo.

Určitým z l o m e m ve vývoji bylo vyhodnocení informací, které po

licie získala od svědkyň Hudečkové a Šímové. Operativní pracovníci rychle zjistili, v kterém hornickém internátu u K l a d n a mají nového ředitele, a zanedlouho znali i j m é n o možného pachatele. Rozjeli se za ním a nestačili se divit. V jeho skříňce nalezli občanský průkaz Š í m o

vé a stříbrný řetízek Petříčkové. Straku na místě zajistili a odvezli do Prahy. Straka už tehdy věděl, že nemá téměř žádnou šanci. A už po cestě do Prahy se v autě začal policistům přiznávat. Podplukovníku Jiřímu Markovičovi, který řídil vyšetřování případu a předtím se vý

razně podílel rovněž na dopadení a usvědčení Ladislava Hojera, po krátkém váhání pověděl vše. Jiří Markovič byl dobrý psycholog a po

licejní profesionál. Dovedl si k pachatelům Strakova typu najít cestu, hrál s nimi otevřenou hru a oni se mu odvděčili přiznáním. Jiří Straka nebyl žádná naivka. Jeho poměrně vysoká inteligence mu napovídala, jak se v které situaci zachovat. Přiznal se sice, ale zaměřil se především na to, co by mu nejméně uškodilo. Během vyšetřování se ne

jednou stavěl do pozice malého dítěte: „Chtěl jsem si hrát,“ říkal a usmí

val se přitom. Bez nejmenších známek lítosti předváděl na figurantech všechny své vraždy. Při jedné z rekonstrukcí jeho chování kolemjdoucí

tak rozlítilo, že ho chtěli lynčovat. Policisté museli zakročit a bránit ho. Vyšetřovaní postupovalo poměrně rychle. N a k o n e c celý případ projednal Městský soud v Praze ještě do konce téhož roku. Jiří Straka byl souzen za tři vraždy, dva pokusy o vraždu, tří znásilnění, dva po

kusy o ně, tři loupeže a za dalších pět prokázaných krádeží. Městský soud vynesl svůj výrok v úterý 17. prosince 1 9 8 5 . J a k o mladistvému mu byl uložen nejvyšší možný trest: deset let vězení, po nichž měla následovat ochranná psychiatrická a sexuologická léčba. Její délka nebyla stanovena. M ě l a trvat tak dlouho, d o k u d to bude vyžadovat stav odsouzeného. Propustit Straku na svobodu mohl pou

ze soud. Část veřejnosti byla výší trestu pobouřena, ale tehdejší záko

ny nic jiného neumožňovaly.

Veřejnosti na oči se Straka opět dostal po roce 1989. Několikrát se sice snažil tvrdit, že k přiznání byl předlistopadovou policií přinucen fyzickým násilím, ale společnost mu m o c nevěřila. Ve stejném světle popisoval svůj pobyt za mřížemi. „Šikanovali mě, kopali do varlat, znásilňovali, denně mě bili... Bachaři se na to jen dívali, nebo se k šikaně a kopání přidali,“ říkal. Že to neměl lehké, je nasnadě, ale ne vše byla úplná pravda. „Vždycky říká to, co se mu hodí,“ tvrdili poli

cisté. Pravdou je, že Straka střídal nápravná zařízení, jak se tehdy říka

lo věznicím, jedno za druhým. Byl na Pankráci, ve Valdicích, Libkovicích, u M o s t u , v H o r n í m Slavkově a v Ostrově nad Ohří. N a k o n e c v Ruzyni.

Prezidentská amnestie v roce 1990 mu z délky trestu ubrala jeden rok, což 10. ledna 1990 v jeho případě potvrdil Krajský soud v Hradci Králové. Již tehdy se poprvé pokusil zredukovat svou povinnost podro

bit se ústavní léčbě. D n e 2 2 . října 1990 podal u Městského soudu v Praze žádost, aby jeho ústavní léčba byla změněna na ambulantní. S o u d jeho žádost zamítl.

V neděli 2 2 . května 1994 byl z Ruzyňské věznice převezen do Psy

chiatrické léčebny v Praze 8-Bohnicích, kde p o d dohledem specialis

tů jeho léčba pokračovala. J i ž pár let předtím - 19. ledna 1989 - byl v nemocnici Na Bulovce vykastrován. Operaci mozku, která měla odstranit jeho sadistické sklony, se odmítl podrobit. Bál se, že by to změnilo jeho osobnost i v jiných směrech. Část odborné veřejnosti s ním tyto obavy sdílela. Některé z podobných operací skončily smrtí

pacienta nebo došlo k vážnému poškození jeho zdraví.

Velký rozruch vyvolalo jeho přemístění z Ruzyně do Bohnic. Ve

řejnost se bála, že by se z Bohnic mohl snáz dostat do pražských ulic, a dávala to hlasitě najevo. Lékaři ji uklidňovali. Podle nich léčba po

stupně přináší své plody a Straka prý už není společnosti nebezpečný. Začal dostávat povolení k vycházkám a vždy se včas vrátil. Pak se ob

jevil problém - drogy. Bylo zjištěno, že Jiří Straka v d o b ě svého volna bere pervitin. To jeho šance na propuštění nadlouho minimalizovalo. V roce 1 9 9 9 si u O b v o d n í h o s o u d u pro Prahu 8 podal žádost o změnu ústavní léčby na ambulantní. Kriminalisté mu z m n o h a dů

vodů nevěřili a vyslovovali se pro to, aby v léčebně ještě delší d o b u zůstal. „ J e chladnokrevný, inteligentní, p o h o t o v ě reaguje, j e d n á

s rozmyslem, nebojí se. Jeho sadistické sklony přetrvávají. To vše z něj děla m i m o ř á d n ě nebezpečnou osobnost.“ J e h o dřívější vyšetřovatel Jiří Markovič poukazoval na skutečnost, že Straka dokáže při rozho

vorech manipulovat s posluchačem, chová se tak, aby z toho vyšel co nejlépe, takže není možné mu zcela věřit. Současně upozorňoval na vraha Vorla, který po léčbě a propuštění na svobodu zavraždil další

ženu.

„Léčí se a my pro něj už nemůžeme víc udělat,“ tvrdili psychiatři.

„Je stejně nebezpečný jako kterýkoli jiný člověk.“

O b v o d n í s o u d pro Prahu 8 n a k o n e c S t r a k o v u žádost zamítl. U stejného s o u d u podal žádost o změnu léčby v roce 2 0 0 1 , ale opět se zvedlo takové pozdvižení, že s á m svou žádost stáhl. Přestal zcela s pervitinem, našel si dokonce známost a oženil se se ženou o dva roky starší, m a t k o u tří dětí. Manželství mu ale dlouho nevydrželo. R o k u 2 0 0 4 byl z B o h n i c přemístěn do Opavy, aby měl blíž

k rodičům, kteří se koncem osmdesátých let přestěhovali z Prahy do Velkých Losin na Šumpersku. Syn tam za nimi dojížděl. Opět si našel dívku.

V roce 2 0 0 4 již byla situace jiná. Tisk sice opět bouřil, ale právníci tentokrát našli společnou řeč s psychiatry. Senát Okresního s o u d u v Opavě p o d vedením svého předsedy Petra Poláka jeho žádosti vyho

věl. Na Vánoce roku 2 0 0 4 byl Jiří Straka už u svých rodičů ve Velkých Losinách. D l o u h o tam nevydržel. Lidé se na něj dívali skrz prsty, a tak raději rychle změnil adresu i příjmení. Pod j m é n e m N o v á k ho novi

náři vypátrali v Hnojníku na Frýdecko-Místecku u bratra jeho dívky. Našel si práci, ale i o tu přišel.

Ještě dlouho bude trvat, než opustí vězení, které bychom mohli nazvat „propuštění na svobodu“, a lidem b u d o u v uších znít jeho slo

va:

„ K d y ž jste mě tehdy nepopravili, tak mě dnes nechte žít.“

Z n á m e m n o h o případů, které jsou spojené s nějakým místem, aniž

by zde existovala nějaká přímá souvislost. Takzvané orlické vraždy jsou toho příkladem. Na tomto kouzelném místě se totiž nevraždilo, zde jen parta vrahů ukrývala své oběti. A tak dal hrdý Orlík j m é n o nejen slavné přehradě, ale též vraždám, které se staly někde úplně jinde. Odhalení orlického pohřebiště bylo určitým z l o m e m v dějinách české kriminality. Už v letech 1 9 9 0 - 9 1 docházelo k prvním vraždám podnikatelů. Šlo zejména o takzvané „bílé koně“, nastrčené osoby odebírající zboží pro neexistující firmy. Ti, kteří je najali, zboží obra

tem prodali, namastili si kapsy a „bílý kůň“ šel na jatka. Zaznamenali jsme ale také první vraždy nepohodlných konkurentů, spolupachate

lů pojistných, daňových a celních podvodů, nežádoucích svědků... Když však policie vyzvedla ze dna Orlické přehrady mrtvoly, společ

nost zažila další šok. Ukázalo se, že sérii vražd u nás poprvé připravila a provedla skupina spolčených pachatelů.

V létě roku 1995 byly u Žďákovského mostu vyloveny dva sudy s mrtvolami a jeden balík pletiva se stejným obsahem. Ve stejné době

policisté vyřešili další dvě vraždy spojené s touto skupinou. Počet obě

tí nejdříve kolísal a nakonec se zastavil na pěti. První oficiální infor

mace hovořily o tom, že vraždy provedl gang nájemných vrahů, který

za každou oběť vybíral po 2 0 0 0 0 0 korunách. Tato hypotéza se nako

nec nepotvrdila. Přesto rozluštění celé záhady kolem „orlických“ vražd patří k brilantním kouskům polistopadové policie.

„Bereme to k nám,“ rozhodl po vylovení prvního sudu ředitel Stře

dočeského úřadu vyšetřování plukovník J U D r . J o s e f D o u c h a a ani pražští, ani jihočeští policisté, kterých se případ týkal, neprotestovali. Vysoce takticky vedené výslechy nakonec rozkryly činnost skupiny, kterou reprezentovala j m é n a K o p á č , Černý a K u n a . V čele gangu stál Karel Kopáč, narozený 3. června 1960. Pocházel z R u d n é u Prahy a měl velice solidní rodinné zázemí. J e h o rodiče ho vychovávali přísně, ale spravedlivě, takže v dětství nelze v tomto pří

padě hledat žádná traumata. D o b r é vztahy měl i ke svým dvěma se

strám, ať už šlo o starší nevlastní, kterou si jeho matka přivedla do svého druhého manželství, nebo o mladší Irenu. Základní školu ab

solvoval s průměrným prospěchem, pak byl přijat na odborné učiliště

v Praze, kde se vyučil frézařem. V tomto oboru také nějaký čas praco

val.

Změnil ho jeho kontakt s podsvětím. V tělocvičnách a posilov

nách se seznámil s veksláky, kteří tehdy načerno obchodovali s tuzexovými bony nebo valutami, a začal jim dělat ochranku. Po roce 1989

se na čas pokusil zakotvit u policie. V září 1990 nastoupil k Útvaru rychlého nasazení v Praze, ale vydržel tu jen do listopadu téhož roku. Plat, který dostával, se mu zdál směšný. Na druhé straně se tam naučil základům policejní taktiky a práce s výbušninami, rozšířil si své zna

losti bojových sportů a střelby. To vše se mu později hodilo. V roce 1993 zažil těžkou ránu. Při automobilové nehodě ochrnul na polovinu těla a půlku hrudníku. Dívka, se kterou tehdy již několik let chodil, ho ale nikdy neopustila. Stala se jeho o p o r o u a snažila se ho pozitivně ovlivnit také v době jeho zatčení. On s á m byl již tehdy pře

citlivělý a z vývoje svého zdravotního stavu poněkud nejistý. J e h o sku

pina se navíc začala rozpadat, stávala se nebezpečnou pro něj i pro jeho dívku. A tak raději snil o tom, že se uzdraví. Už nechtěl peníze na luxusní život, ale na náročnou operaci, která by mu p o m o h l a vrátit se do života. Vnitřně se začal měnit. Když ho před s o u d n í m procesem vyšetřovala psycholožka, dospěla k závěru, že právě u něj existují před

poklady na převýchovu.

Na druhé straně ale dovedl před nehodou využívat své přirozené

inteligence k páchání trestných činů, manipulovat s lidmi tak, aby se podřídili jeho vedení a plnili jeho příkazy. Jeho asociální chování se plně projevilo při páchání vražd, které chápal jako prostředek k snad

n é m u získání peněz. Do problémů zapojil svou sestru Irenu, která

mu ručila za půjčku, již nikdy nehodlal splatit, a nakonec skončila ve vězení.

K a t e m skupiny se ale stal Ludvík Černý, narozený 2 5 . května 1965. Podobně jako K o p á č také on vyrůstal v rodině, kterou lze označit slo

vem spořádaná. Základní školní docházku ukončil s průměrným pro-spěchem a šel se vyučit řemeslu. Stal se zedníkem, ale protože ho tahle práce nebavila ani mu nepřinášela takové finanční prostředky, které

od života očekával, začal je hledat jinde. Vzorem se mu stal Karel K o p á č a spolu s ním se také vydal na cestu vraha. Na této pouti ho nezastavila ani svatba s učitelkou z mateřské školy, ani syn, který se jim v roce 1991 narodil. Od roku 1990 nepracoval a živil se, jak se dalo. V jeho p o s u d k u se uvádí, že je silně egocentrický, n e m á vztah ke společnosti, má asociální sklony, je agresivní a lidský život pro něj nemá cenu. Nižší kapacitu fyzické síly kompenzoval láskou ke zbra

ním, s nimiž se dovedl doslova laskat.

Třetí nejdůležitější o s o b o u celé party se stal Vladimír Kuna, jehož

život do osmnácti let jako by kopíroval životy jeho kompliců. Prů

měrný prospěch na základní škole, učiliště, seřizovač strojů. Od ostat

ních ho ale lišilo rodinné zázemí. Narodil se 2 1 . června 1964, několik let žil v Duchcově, pak se jeho rodiče rozvedli a on se s m a t k o u odstě

hoval do R u d n é , kde se sblížil s K o p á č e m . M a t k a se od té doby stačila ještě třikrát vdát, takže tatínkové se u nich neustále střídali. Po roce 1989 se matka se svým tehdejším druhem a jeho dvěma dcerami od

stěhovali do Mnichovic. D r u h ji po roce opustil. Nejdřív se jí po něm stýskalo, ale pak si v d o m ě otevřela sadomasochistický salon, změnila se v d o m i n u a K u n a s ní přestal udržovat jakékoli styky. Č l e n y s k u p i n y s e stala také K o p á č o v a sestra I r e n a M e i e r o v á

(* 1 9 6 2 ) a Petr C h o d o u n s k ý (* 1 9 6 5 ) . Zbraně a munici j i m podle různých zpráv dodal Martin Tylš z Útvaru rychlého nasazení a Martin Porada, o kterém se z m í n í m e dále. T ě ž k o se mi o t o m píše, ale p o

dezřelý ze styků s K o p á č o v ý m gangem byl také další příslušník elit

ní policejní j e d n o t k y Ú t v a r u rychlého nasazení. M a r t i n Tylš byl v prosinci 1 9 9 6 O b v o d n í m s o u d e m pro Prahu 7 odsouzen k trestu odnětí svobody na dva a půl roku. O druhém příslušníkovi elitní

jednotky se zpočátku mluvilo, ale později už o n ě m nikde nebylo ani zmínky.

G a n g vznikl zcela nenápadně již v roce 1 9 9 1 . V listopadu 1990

K o p á č skončil svou „urňáckou“ kariéru a živil se jako vyhazovač noč-ních klubů a trenér karate. Nakonec vstoupil do služeb bývalého vekslá

ka, nyní podnikatele Aleše Katovského, který vlastnil m a l o u úklido

vou firmu, ale víc se věnoval ilegální směně peněz ve velkém, což mu v předrevolučních i v porevolučních letech slušně vynášelo. K o p á č se s ním seznámil ve fitcentru Tyran v plaveckém areálu v Podolí. S p o

lečný zájem o posilování a bojové sporty je oba sblížil a K o p á č nevá

hal ani okamžik, když mu Katovský navrhl, aby vstoupil do jeho slu

žeb. Brzy mu natolik důvěřoval, že mu svěřoval do úschovy skutečně

vysoké s u m y peněz. S á m jezdil na jednání bez hotových peněz, a tepr

ve když se o všem domluvil, K o p á č peníze na místo jednání přinesl nebo je odtud odnesl.

Peníze nenechají nikoho v klidu. Zlákaly i K o p á č e a jeho přítele Černého a o b a začali přemýšlet, jak se k nim co nejrychleji dostat. Napojili se na jabloneckého překupníka se zbraněmi M i l a n a Poradu, který jim dal tip na d ů m dvou manželů žijících na předměstí Berlína. Podle spolehlivých informací měli mít v d o m á c í m trezoru uloženu větší s u m u peněz. Plánovaná loupež se ale nevydařila. Do d o m u se lupiči sice dostali a jeho majitele svázali, ale tím to skončilo. K o p á č už

cestou do Berlína ve vzteku kopl do auta a zranil se na noze, což ome

zilo jeho akčnost na místě činu. Ještě horší to bylo se specialistou na bezpečnostní systémy, kterého vezli s sebou. Měl brýle, které se mu zarosily, když si na hlavu natáhl kuklu, takže místo lidí a věcí viděl jen šmouhy. N a k o n e c si popletl světla pouličních lamp, před nimiž se míhaly větve topolů rozkývané větrem, s blikajícími lucernami.

„Jdou jsem nějací lidé!“ vykřikl a dal se na útěk. Všichni ostatní prcha

li za ním tak bezhlavě, že Černý si při prolézání plotu roztrhl zadek.

„ N e b y l i j s m e organizovaná skupina, ale organizovaný bordel,“

postěžoval si později jeden z pachatelů podplukovníkovi Jiřině Hof

manové, která případ orlických vražd vyšetřovala.

Po návratu d o m ů přišel s další iniciativou Ludvík Černý. Byl bez práce, bez peněz, a tak hledal nějaký způsob, jak by peníze rychle získal. Byl to on, kdo přišel s nápadem zavraždit a okrást Aleše Katov

ského, K o p á č o v a přítele a zaměstnavatele.

„ B u d e to dobrá ryba,“ řekl tehdy Kopáčovi a akce se zanedlouho rozjela. N á v n a d u našli s n a d n o - na nabídku k o u p ě valut v ceně

8 0 0 0 0 0 korun se chytí každý vekslák. Po menším váhání Aleš sou

hlasil, ale ze strany Černého tušil léčku. Požádal proto Kopáče, ať na vše dohlédne.

V pátek 5. dubna 1991 odpoledne všichni tři nasedli do Katovského auta značky Favorit a jeli do Rudné, kde se měl o b c h o d usku

tečnit. Katovský seděl u volantu, K o p á č vedle něho a Černý, který

měl podle Kopáčových slov cestou vystoupit a jednání se neměl účast

nit, usedl na zadní sedadlo. Nepozorovaně si připravil zbraň a při přejíždění železničního přejezdu na pražském Zličíně jediným výstře

lem do hlavy Katovského zavraždil.

„Nevěřil jsem, že je toho skutečně schopný,“ řekl K o p á č později policistům při výslechu.

Chvíli trvalo, než se jim po vraždě podařilo automobil, který sjíž

děl z kopce a dostal se dokonce do protisměru, zastavit, ale nakonec situaci zvládli. Mrtvolu přemístili na zadní sedadlo, přehodili přes ni deku a odvezli ji do opuštěného lomu, kde ji na noc ukryli. D r u h ý

den si Černý vypůjčil nákladní avii, oba zajeli do lomu, mrtvolu vy

svlékli, zabalili do pytlů, které tam našli, a omotali starým pletivem. V noci tělo odvezli k Orlické přehradě na Žďákovský most, jehož okolí

K o p á č dobře znal, a shodili do vody. Katovského oblečení spálili v kotli a peníze si rozdělili rovným dílem.

Balík s tělem Katovského byl ze dna přehrady vytažen 28. září 1995

jako poslední. N i k d y se tak nesplnil jeho sen „nadělat velké prachy“, odjet na kalifornské pláže a užívat si života... Policie po pohřešova

ném nejdřív vůbec nepátrala, protože on s á m všem před vlastní vraž

dou řekl, že odjíždí do N ě m e c k a na služební cestu. Favorit, ve kterém ho zavraždili, se tam na rozdíl od něj dostal. Do N ě m e c k a ho odvezl Černý a prodal ho. Již o rok později ho policie objevila v německém Tirchenreuthu.

Peníze, které K o p á č získal, začal hned nejen utrácet, ale také inves

tovat do vekslování, k čemuž si ještě přibral obchod se zbraněmi. Při

Druhý sud po odříznutí víka.

té příležitosti se v restauraci v areálu N á r o d n í h o divadla, kde jeho přítelkyně pracovala jako číšnice, seznámil s kosovským Albáncem Leorentem Lipovecim. Ten naoko pracoval jako číšník, ale ve skuteč

nosti obchodoval se zbraněmi. Podle Kopáčovy verze se Albánec brzy dověděl, že o b a mají společný zájem, a začal K o p á č e uhánět, aby mu nějaké zbraně prodal. Ceny, které za zbraně nabízel, byly ale velice nízké a K o p á č neměl do obchodu chuť. D l o u h o se vytáčel, když Lipoveci naléhal, rozhodl se, že se ho zbaví. Ve skutečnosti měl na něj vztek, protože napadl jeho přítelkyni, a nechtěl to nechat bez odplaty. O svých záměrech se poradil s Černým, ale také s Vladimírem K u n o u , který se mezitím objevil v podolském fitcentru a neustále si stěžoval na nedostatek peněz. Potřeboval jich m n o h e m víc a chtěl je hned. Těžce nesl, že K o p á č za něj platí útratu a nemusí počítat kaž

d o u korunu. Toužil být jako on, v tom se velice podobal Ludvíku Č e r n é m u .

Na společné poradě se všichni tři domluvili, že Lipoveciho vylákají

do Rudné, kde ho zabijí. Stačilo říct, že v R u d n é mají sklad, a Lipoveci měl okamžitě zájem. Ve čtvrtek 9. ledna 1 9 9 2 nasedl společně

s K o p á č e m a Č e r n ý m do auta a odjeli do Rudné. K u n a je již čekal. Odvedl je do sklepa zařízeného jako fitcentrum, kde měl K o p á č v kufru uložené výbušniny. Podezřívavý Albánec vešel do sklepa s vystřelovacím nožem v ruce, který ostatně skoro nikdy neodkládal a všude nosil s sebou. Čekal léčku, ale netušil, že už do ní spadl.

„Všechno je v kufru,“ prohlásí K o p á č a obrátil se ke Kunovi.

„Otevři ho,“ přikázal.

Teď už Albánec ztratil všechny zábrany. Sklonil se nad otevřeným kufrem a vzápětí mu Černý prohnal hlavou kulku. Všichni strnuli, a tak Černý, ve snaze dostat je ze šoku, začal kolem mrtvoly tancovat jako blázen. „Pacient“, říkali mu od té doby ostatní a už mu to zůsta

lo.

Nerudovský problém „ k a m s ním?“ neřešili. Už před jejich příjez

dem K u n a sehnal kovový sud a louh v prášku. Mrtvého vysvlékli ze šatů, nacpali do sudu a zasypali louhem. K u n a k sudu přivařil víko, které předtím sundal, aby jim při ukládaní těla nepřekáželo. N a k o n e c přišel na řadu obvyklý postup. Černý si půjčil avii, s u d odvezli na Žďákovský most a tam ho shodili do přehrady.

S u d byl o d t u d vytažen jako první už 14. července 1 9 9 5 . L o u h za tu d o b u tělo rozložil tak dokonale, že jeho pozdější identifikace byla zcela nemožná. Zisk z celé akce nebyl velký - 30 0 0 0 korun. Částku si ti tři rozdělili mezi sebou. Zlatý řetízek, který měl Lipoveci na krku, si vzal Černý jako o d m ě n u za odvoz těla. V kapse oběti našel lístek z dílny, která Albánci opravovala jiný drahý šperk, a pravděpodobně

ho z opravny vyzvedl.

Vražda ještě ani neskončila a už se všichni připravovali na další. Obětí se měla stát K u n o v a matka Anna Medková, majitelka a provozovatelka sadomasochistického salonu v Mnichovicích. K u n a s matkou sice nemluvil, ale její peníze neodmítal. Chtěl se stát vekslákem a to vyžadovalo kapitál.

„Bez prachů to nepůjde,“ řekl mu již předtím K o p á č .

„ M a t k a má d ů m , tak za tři čtyři miliony,“ uvažoval nahlas Kuna.

„ K d y b y c h o m se jí zbavili, mohl bych v rámci dědictví dostat slušný

balík peněz.“

„ T v á m a t k a je ještě mladá,“ namítl K o p á č . „ N a dědictví budeš

čekat spoustu let.“

Vše pak probrali spolu s Č e r n ý m v listopadu 1991 a ten dostal nápad: d ů m vyhodí do vzduchu. Věc ale měla háček. V saloně jeho matky pravidelně bydlelo několik jejích „otroků“ a výbuch by mohl zabít také je. N a k o n e c šly všechny zábrany stranou a padlo rozhodnu

tí: d ů m vyletí do vzduchu a s ním i paní Medková.

V pátek 7. února 1992 měla slavit své sedmapadesáté narozeniny a K o p á č s K u n o u a Č e r n ý m jí připravili dáreček. Do ozdobné krabi

ce, kterou K u n a sám vybral, protože znal matčin vkus, nainstalovali tritol a semtex a připravili zařízení, které zaručilo účinný výbuch po otevření krabičky.

„Ta se jí bude líbit,“ řekl tehdy a tento výrok nelze označit jinak než za krutý a cynický.

Vytažení sudu.

Sud se zavražděným Leorentem L.

Balíček vážící asi kilogram Černý 5. února 1992 odnesl na Hlavní

poštu v Praze a odeslal do Mnichovic. Paní Medková si obvykle chodila pro balíky a dopisy osobně a rovnou na poště je otvírala. V ten den ale udělala výjimku. Pro balíček poslala svého sedmadvacetiletého zákazní

ka, který se k ní dva dni předtím nastěhoval. Balíček převzal a odnesl své vládkyni. Paní Medkovou dárek vysloveně potěšil. Myslela si, že ho poslal některý z jejích zákazníků, a bez obav ho otevřela. Ozval se ohlu

šující výbuch, který ji těžce zranil a vážně poškodil d ů m . O pět dní

později - 12. února 1992 - svým zraněním a poúrazovému šoku pod

lehla. Výbuch zranil také jejího zákazníka, ale ten zranění přežil. Policie se pustila do rozsáhlého vyšetřování a tisk do ještě rozsáh

lejších kombinací. Hledali se nespokojení zákazníci, závistiví sousedé, militantní ochránci morálky... Ani jedna z hypotéz se však nepotvr

dila. Co se v Mnichovicích stalo, se policisté dověděli až v létě roku 1995, když celou skupinu zatkli.

K u n a spolu s bratrem poškozený d ů m prodali za 1 6 0 0 0 0 0 ko

run. Podle dohody, kterou měl s K o p á č e m a Černým, jim musel ode

vzdat třetinu výnosu. Zatajil však, kolik za d ů m skutečně dostal, a každému dal dvě stě tisíc korun. K o p á č jeho p o d v o d odhalil, a tak mu K u n a doplatil ještě dalších osmdesát tisíc. K d y ž o stejnou s u m u požádal i Černý, K u n a ho výhružně pozval do svého sklepa, kde před nedávnem zavraždili Lipoveciho, a Černý přestal naléhat. Vraždění pokračovalo. Vlastimil Hodr, obchodník se starožitnost

mi, vlastnil historické zlaté pečetě v ceně 3 0 0 0 0 0 německých marek a chtěl je prodat. Dostal se až k Ludvíkovi Černému, který ho pře

svědčil, že vše zařídí. Černý předpokládal, že akci svěří do rukou K o

páčovi, ale ten do tak nejisté transakce nechtěl jít. Rozhodl se proto, že celou záležitost vyřeší sám. V neděli 2 2 . března 1 9 9 2 nastoupil k Hodrovi do jeho auta a jeli ke Kunovi do R u d n é na „obchodní

j e d n á n í “ . U benzinové p u m p y před R u d n o u ho Č e r n ý výstřelem z pistole do hlavy usmrtil. Za bílého dne odvezl mrtvé tělo ke Kunovi, kde mrtvolu doslova nacpali do připraveného barelu. H o d r byl vyso

ký a statný muž, takže jeho tělo do sudu dostávali jen velice těžko. Do sudu tentokráte nenasypali louh, protože posledně s ním byly problémy. K o p á č , který nebyl do věci zasvěcený, se u K u n y objevil až

po vraždě. S u d jim pomohl naložit do nákladního auta, odvézt na Žďákovský most a hodit do vod Orlické přehrady. Barel byl nalezen jako druhý, a protože pachatelé nepoužili louh, tělo nebylo těžké iden

tifikovat.

Policii se ale nikdy nepodařilo vypátrat, co se stalo s ukradenými pečetěmi, které se po vraždě ztratily.

N a k o n e c došlo k vraždě poslední. K o p á č se seznámil s Petrem C h o d o u n s k ý m a společně se pustili do několika podniků. Měli v plá

nu vystavět motorest v Kájově na Českokrumlovsku a penzion v Pra

ze 9. Od banky žádali devítimilionový úvěr a banka vyžadovala na oplátku garanci. K o p á č proto požádal svou mladší sestru Irenu, která

si s manželem Jaroslavem Meierem postavila v R u d n é d ů m , aby mu svým d o m e m za úvěr ručila. Irena neodmítla, ale měla svou p o d m í n

ku: Bratr ji musí zbavit spolumajitele domku, to znamená jejího vlast

ního manžela. Jaroslav Meier byl prostý člověk, dělník, asfaltér. R á d si vypil a mezi ním a jeho manželkou proto docházelo k slovním i fyzic

kým potyčkám. J e h o žena už měla všeho dost, nechtěla s ním už žít, ale zároveň se nechtěla dělit o d ů m .

Karel K o p á č naoko s p o d m í n k o u souhlasil, ale přichystal jí léčku. Namluvil jí, že sehnal nájemného vraha, který za vraždu požaduje 100 0 0 0 korun a chce zůstat v plné anonymitě.

„Vím, že peníze nemáš,“ řekl jí tehdy. „ J á ti je půjčím a ty budeš

svým d o m e m garantovat m o u půjčku.“

H o t o v é peníze ale od něj nikdy nedostala. D a l jí jen zalepenou obálku plnou nastříhaných papírků o velikosti bankovek. Pod jeho dozorem Irena obálku odevzdala tajemnému neznámému nájemné

mu vrahovi, kterého hrál jeho komplic. Jakmile ze sestry vylákal tím

to způsobem ručení, o jejího muže se přestal starat.

Meierová se pak pravděpodobně prostřednictvím C h o d o u n s k é h o za zády svého bratra domluvila s Ludvíkem Černým, který nakonec ve středu 7. července 1993 zastřelil Meiera samopalem v jeho vlast-ním d o m ě v R u d n é . J e h o tělo zasáhly čtyři kulky. Policie vraždu p o

drobně vyšetřovala, ale vraha neodhalila. Meierová, která v době vraž

dy nebyla d o m a - odjela na kratší dovolenou -, strávila nějaký čas ve vyšetřovací vazbě, ale později byla propuštěna.

V té d o b ě začal Ludvík Černý rozjíždět svůj vlastní vražedný byz

nys. Se zakázkou na nájemnou vraždu se na něj obrátili gangsteři z bývalé Jugoslávie, kteří se usadili v Liberci. Bojovali vzájemně o sfé

ry vlivu, ale také o drogové cesty do blízkého N ě m e c k a . N u t n o říct, že vše, co se později v Liberci stalo, mělo profesionální

úroveň a jednoznačně demonstrativní charakter. Černého, vyzbroje

ného s a m o p a l e m 64 Škorpion ráže 7,65 m m , přivedli 1. června 1993

ráno jeho liberečtí komplicové před d ů m , v němž se zdržoval jednatřicetiletý kosovský Albánec Afrim Kryeziu, zvaný Frenki. Bylo to pří

mo v centru Liberce na M a l é m náměstí, plném lidí.

Ve čtvrt na deset Afrim Kryeziu vyšel z d o m u a zamířil ke svému B M W 3 5 2 . Černý počkal, až dojde až k autu, a pak začal střílet. Vy

pálil na něj jedinou dávku. Z devíti kulek, které vystřelil, sedm zasáh

lo hlavu a dvě krk. Albánec se zhroutil na zem a vrahové v klidu odešli z místa činu pěšky. Přes veškerou snahu lékařů Afrim Kryeziu v poled

ne kolem půl jedné v nemocnici zemřel.

Za vraždu měl Černý dostat o d m ě n u 2 0 0 0 0 0 korun. V roce 1 9 9 5 byla vražda původně vyšetřována jako dílo celého K o p á č o v a gangu, ale později byla z kauzy vyňata a vyšetřování Černé

ho probíhalo samostatně.

Až tehdy se policisté dověděli o dalších zločinech. N ě k d y v létě

1992 se Černý pokusil zastřelit další svou oběť -majitele bytu v Kurzově

ulici v Praze 5 —, na který měl sám zálusk - ale v pistoli se mu vzpříčil náboj a oběť uprchla. Přesné d a t u m policie nestanovila. Více detailů

bylo také zjištěno o p o d v o d u s valutami, k němuž došlo 8. ledna 1993. K o p á č , K u n a a C h o d o u n s k ý tehdy předali zájemci v obálce místo peněz nastříhané noviny. Výše škody dosáhla 6 0 0 0 0 0 korun. V té d o b ě už ale policie začala sledovat stopy gangu. V roce 1992

se v souvislosti s vyšetřováním nikdy přesně neobjasněné vraždy v Praze objevily první informace o existenci skupiny nájemných vrahů půso

bících v české metropoli a ve středních Čechách. Informace byly pro

věřovány, ale nic konkrétnějšího se policie nedověděla. Informační

tamtamy se přesto rozezněly. Podle některých náznaků to byl právě

Černý, kdo se v hospodě pochlubil, že ví, jak nežádoucí osobu zabít, a zejména jak se zbavit mrtvoly. Tato informace není potvrzena, ale psychologickému portrétu Černého odpovídá.

Tehdy se také začalo mluvit o tajném pohřebišti zavražděných pod

nikatelů, které se mělo údajně nacházet ve východních nebo jižních Čechách.

N o v ý impulz přišel po vraždě jednatřicetiletého Jiřího Vávry - kon

troverzního podnikatele zabývajícího se vymáháním dluhů, k níž došlo v neděli 2 1 . listopadu 1993 kolem třetí hodiny odpoledne v Hadovité

ulici v Praze Michli. Podobně jako „orličtí“ vrahové, také tento muž mi

loval kulturistiku, bojové sporty a zbraně. Na rozdíl od nich ale byl něko

likrát trestaný. Dopoledne měl obchodní jednání, pak se vrátil d o m ů , poobědval se svou družkou, rozloučil se s ní a odešel z bytu. Venku nasedl do svého béžového mercedesu, v němž posléze našel smrt. Vrah ho zastře

lil pistolí, patrně při rozhovoru, protože všechny kulky směřovaly zepředu a z bezprostřední blízkosti. Protože nikdo neslyšel žádné výstřely, policie předpokládala, že vrah měl tlumič a střílel na objednávku. Vražda byla zatím spojována s o b d o b n o u vraždou osmačtyřicetile

té Ireny Vopálenské, zastřelené pistolí značky Walter v pátek 9. čer

vence kolem desáté dopoledne téhož roku na ulici Petra Slezáka v Praze 8. Její manžel, Antonín Vopálenský, střelbu přežil. Vrah - 22letý L u

káš Kužela, který vraždil za slíbenou o d m ě n u 6 0 0 0 0 0 korun - byl zatčen již druhý den a policii přivedl na stopu objednatele celé vraždy, čtyřiatřicetiletého Rudolfa Korbela, který Vopálenským dlužil třicet milionů a peníze na zaplacení dluhu neměl. Policie tak začala vyšetřo

vat první vraždu na objednávku provedenou na našem území. Při získávání informací z pražského podsvětí se v této souvislosti objevila další, již přesnější informace, že v okolí Prahy existuje skupi

na profesionálních zabijáků, kteří se zaměřují na podnikatele, zabíjejí

je, jejich těla uloží do sudu a ten shodí do některé přehrady. Vzhle

d e m k tomu, že pražská a středočeská policie evidovala několik po

hřešovaných podnikatelů, byla tato informace pokládána za velice důvěryhodnou a bylo rozhodnuto tuto stopu prošetřit. Na pokyn ministra vnitra byl ustaven policejní tým „Přehrada“, který se postup

ně rozrostl na skupinu šedesáti lidí, kteří se stali jeho členy, nebo s ním úzce spolupracovali. Práci jim příliš neusnadnil fakt, že po listopadu 1989 byla likvidována celostátní databáze prověřovaných osob, jejíž

vytěžení by je bylo mohlo rychleji dovést k vypátrání vrahů. V roce 1994 se policisté poprvé vydali do terénu a vyslali potápěče na d n o Slapské přehrady, kde měl pátrat poblíž přehradní hráze. Dal

ší indicie, které objevili, ale naznačovaly, že se pravděpodobně jedná

o Orlickou přehradu. V té době už policie znala j m é n a některých čle

nů skupiny a vyhodnocovala údaje o nich. Zjistila, že si Černý v době

zmizení jednotlivých podnikatelů půjčoval nákladní avii, stejně jako to, že K o p á č během svého působení v Útvaru rychlého nasazení ab

solvoval výcvik typu jumping na Žďákovském mostě. K d y ž policisté

porovnali počet kilometrů, které vypůjčená avie vždy ujela, se vzdále

ností mezi Prahou a Žďákovským m o s t e m , došli k závěru, že jde o přibližně stejné vzdálenosti.

Tehdy byla zorganizována nákladná pátrací akce, jejíž cena se po

hybovala kolem dvou milionů korun, a v pondělí 10. července 1995

začali policisté hledat ve vodách Orlické přehrady. Protože d n o bylo v okolí mostu 40 až 60 metrů hluboko, teplota vody u dna kolem 40 Celsia a vodní proud dost silný, přímé pátrací akce prováděli zku

šení potápěči Báňské záchranné služby z Ostravy. Ú s p ě c h se dostavil v pátek 14. července 1995, kdy byl krátce po druhé odpoledne z pře

hrady vytažen sud s tělem. Informace získané z podsvětí se tedy po

tvrdily. S u d byl odvezen do Ústavu soudního lékařství ve Šrobárově

ulici v Praze, kde byl otevřen. Bylo v něm nalezeno lidské tělo ve vy

sokém stupni rozkladu.

Na základě nálezu bylo rozhodnuto, že pátrání ve vodách přehrady bude zatím přerušeno a že je třeba neprodleně zatknout všechny pa-chatele. Hrozilo nebezpečí z prodlení. Reportéři televizní stanice N o v a díky svému informátorovi, který nebyl nikdy odhalen, věděli o poli

cejní akci, která probíhala na dně Orlické přehrady, a již 15. července 1995 o ní přinesli zprávu, přestože na tyto informace bylo vyhlášeno embargo. Podle názoru policistů tím průběh celé pátrací akce narušili, což se plně prokázalo při zatýkání Karla Kopáče.

K u n u , Černého a Meierovou zajistili policisté 17. července 1995

v R u d n é a v Praze v podstatě bez problémů. K o p á č je čekal v Rudné, v d o m ě své sestry, u které po své nehodě bydlel, s pistolí v ruce. Jak

mile se u něj policisté o d p o l e d n e objevili, vložil si hlaveň do úst a vyhrožoval sebevraždou. D l o u h é čtyři hodiny s ním policisté, ze

j m é n a plukovník J o s e f D o u c h a , vyjednávali, zatímco příslušník kraj

ské policejní zásahové jednotky R O Z A , stál ve vedlejší místnosti a čekal na svou příležitost. Ta se naskytla až po půl osmé večer. Právě tehdy začínaly na N o v ě Televizní noviny a K o p á č je sledoval.

„ C h c i mluvit se svou přítelkyní,“ řekl plukovníku D o u c h o v i .

„ B u d e tady do deseti minut,“ oznámil šéf vyšetřovatelů poté, co se poradil s vrchním komisařem z Prahy Miroslavem Vávrou. V té chvíli zazvonil mobilní telefon, který měl K o p á č u sebe. Volala jeho starší

sestra. K o p á č se nahnul, aby mohl mobil vzít do ruky, a přestal sledo

vat okolí. Stačila chvilinka nepozornosti, a policista se na něj vrhl a snažil se mu vyrvat zbraň. Přesto K o p á č stihl z m á č k n o u t spoušť

a náboj ho zranil na vnitřní straně stehna na dost choulostivém místě. O k a m ž i t ě ho odvezli do nemocnice, kde zůstal na léčení. Trvalo sice dlouho, než začal vypovídat, ale nakonec s á m pochopil nesmyslnost svého zapírání a postupně všechno vyklopil. J e h o příkla

du následoval K u n a , kdežto Černý - celkem pochopitelně - všechno popíral. Svůj postoj nezměnil ani během soudního líčení a nikdy se k ničemu nepřiznal.

M e z i t í m tisk spekuloval o celém případu a přinášel různá „odhale

ní“. S n a d nejsenzačnější bylo to, že v sudu se našlo tělo čtyřicetiletého vysokého důstojníka bývalé S t B , žijícího na jižní Moravě, který se zabýval obchodováním, nebo že Karel K o p á č (označovaný zprvu jako

Karel M . ) sloužil před listopadem 1989 u policejních červených bare

tů a účastnil se potlačování protistátních demonstrací.

V srpnu 1 9 9 5 se rozběhlo pátrání po devětatřicetiletém M i l a n u Poradovi. Zatčen byl až 7. listopadu v Praze. V pondělí 11. září se potápěči opět vrátili na d n o Orlické přehrady. Hladina již byla nižší

a viditelnost se zvýšila. V pátrání jim pomáhala také malá ponorka. Ve čtvrtek 2 1 . září byl ze d n a vyzdvižen sud s s tělem Vladimíra H o d ra a přesně o týden později tělo Aleše Katovského. Další těla se již

nenašla i když policie několikrát naznačila, že by obětí m o h l o být víc. V červnu 1996 policejní vyšetřování skončilo. 2 3 . září 1996 celou pětici obžalovalo Krajské státní zastupitelství v Praze za pětinásobnou vraždu, pokus o vraždu, valutový podvod a nedovolené ozbrojování

a spis o 1800 stranách odevzdalo Krajskému soudu v Praze. S á m proces začal už 3. prosince 1996. Krátce před jeho závěrem požadoval státní zástupce pro Kopáče, K u n u a Černého výjimečný

trest doživotního vězení. O čtyři měsíce později, dne 18. d u b n a 1997, soud vynesl rozsudky: K u n a a Černý doživotní žalář, K o p á č 21 let, C h o d o u n s k ý 14 let, Meierová 12 let.

Obžalovaní se proti výši trestu odvolali, a tak celou kauzu znovu projednal odvolací senát Vrchního soudu v Praze. Po třech dnech jed

nání vynesl 7. listopadu 1997 svůj definitivní verdikt: Černý doživo

tí, K u n a 25 let, K o p á č 21 let, C h o d o u n s k ý 14 let a Meierová 10 let. Jméno Ludvíka Černého se pak znovu objevilo v tisku při projedná

vání liberecké vraždy. Soud ale rozhodoval již jen o Černého vině, protože jeho výrok nemohl ovlivnit výši trestu. Tisk se k šestinásobnému vrahovi Černému vrátil také v souvislosti s útěkem Jiřího Kajínka v roce 2000. U

jeho manželky Marie Černé v Kurzově ulici na sídlišti Velká Ohrada se Kajínek skrýval a po jeho zatčení se ukázalo, že Černý byt užíval neopráv

něně. S pomocí Chodounského se do něj „naboural“, zfalšoval nájemní

smlouvu včetně příslušných podpisů a byt nezákonně obýval. Policie to na základě informací Porady a Chodounského věděla již dříve, ale místní

orgány na upozornění reagovaly pomalu. Černého sedmatřicetiletá man

želka Marie a devítiletý syn museli nakonec byt opustit. Při této příležitosti se v tisku objevilo j m é n o třicetileté Daniely C h o d o u n s k é , která bydlela v sedmém patře stejného d o m u . K d y ž pří

slušníci Útvaru rychlého nasazení slaňovali ze střechy, aby oknem vnikli do bytu Černé v pátém patře a Kajínka zajistili, Daniela C h o d o u n s k á

se pokusila přeřezat provazy, po kterých se spouštěli.

Ani j m é n o Karla K o p á č e se ze stránek tisku neztratilo. Věznění

a především své zdravotní komplikace prožíval velice těžce. V noci z neděle 2. na pondělí 3. února 1997 se pokusil o sebevraždu a oběsil se na madle nad svou postelí. Zachránil ho příslušník vězeňské stráže. Podruhé se o to pokusil v noci z 24. na 2 5 . srpna 1997: v pankrácké

věznici se oběsil na splachovadle ve vězeňské nemocniční cele, ale opět ho strážní zachránili. V červenci 2 0 0 1 poslal dopis předsedkyni sená

tu Krajského s o u d u v Praze, ve kterém tvrdil, že Černého falešně ob

vinil a že jeho výpověď není pravdivá. J i ž tehdy se patrně chystal na své „definitivní řešení“. N a k o n e c se mu to podařilo: v noci ze 14. na 15. d u b n a 2 0 0 4 se v koupelně své cely ve věznici v K o u ř i m i oběsil na šňůrce od pyžama.

Iluze a realita. Po listopadu 1989 si m n o h o lidí představovalo, že cesta ke kapitalismu bude širokou, čistou, osvětlenou autostrádou, bez po

stranních uliček a temných zákoutí. Záhy se však ukázalo, že tato ces

ta je vydlážděna tvrdým konkurenčním bojem, který na nikoho nebe

re ohledy.

N o v o u příležitost záhy brzy vycítilo také podsvětí a rychle se nau

čilo v novém ringu bojovat. Již první etapa takzvané malé privatizace ukázala, že se zajímá o významné podíly z podnikání a nemíní se spo

kojit s drobty. Začalo vraždění, loupeže, vydírání, praní špinavých peněz... N ě k d y podsvětí samo vstupovalo do podnikání nebo alespoň

financovalo některé podnikatelské záměry, jindy se k vydírání nebo vymáhání dluhů nechalo najímat.

Příkladem spojení podnikatelských praktik se zločineckými akti

vitami se stala kauza skupiny zločinců, kterým novináři dali přívlastek

„kolínští“, i když většina z nich bydlela v malých vesnicích kolem Úval u Prahy, m á l e m až na jejich hranicích, a to v Tuklatech, vesnici ležící

mezi Úvaly a Č e s k ý m Brodem, v blízkých Tlustovousech nebo Přišimasech. Okresní město Kolín, ke kterému tyto vesnice teritoriálně

patřily, bylo od nich rozhodně dál než Praha. V každém případě tato skupina, které se také říkalo „Biedermanův gang“, za sebou zanechala pět mrtvých a všechny zavraždil kápo gangu O t o Biederman. N a r o d i l se 5. s r p n a 1 9 7 3 a v p o d s t a t ě celý svůj život prožil v Tlustovousech. Na základní škole nijak nevynikal, i když s ním zá

važnější problémy nebyly. Rodiče se mu příliš nevěnovali, nikdy ho však nebili ani netýrali. Malý O t o měl dostatek volnosti k tomu, aby si mohl žít bez nějakého omezování. Č í m byl starší, tím nezávislejší

život vedl a nebylo nikoho, kdo by si povšiml změn v jeho duši a povaze. Později při o d b o r n é m vyšetření u něho diagnostikovali projevy psy

chopatie, rozvíjející se rysy sadismu a sklon k předvádění se. Psycho

logové konstatovali, že jeho osobnost není harmonicky rozvinutá, že mu chybí citový vztah k vlastní rodině a že je silně egocentrický, což

lze h o d n o t i t j a k o d ů s l e d e k j e h o n e s o u s t a v n é výchovy v dětství

a v o b d o b í dospívání. Ze stejných základů pramenila jeho schopnost rychle řešit problémy, přijímat definitivní řešení, jednat obratně, roz

hodně, někdy až bezohledně a velice agresivně. Bylo to jasné - už od dětství byl zvyklý postarat se sám o sebe a tato skutečnost se na něm musela zákonitě podepsat. B u ď lidé šlapali po něm, nebo on po li

dech. Když to bylo nutné, uchýlil se k násilí, když ne, dovedl být rafi

novaný, úskočný, dokonce zákeřný. A ještě jeden rys se u něho projevil: pro dosažení svých cílů se dokázal spřáhnout i s ďáblem, aby ho vzápětí

od sebe odkopl. Cíl byl vším, cesta k němu nebyla podstatná. Přestože miloval především sám sebe, uznával autority a dovedl se j i m podřídit. Musely však nad ním jasně dominovat. Ve všech ostat

ních případech vystavoval na odiv svou vlastní osobu, svou vlastní

autoritu. Chtěl být uznávaný a byl ochoten pro to udělat cokoli. Násilí

považoval za zcela přirozený způsob prosazení autority, v čemž se shodo

val se známými „orlickými“ vrahy. Miloval bojové sporty, střelbu, vrhání

nožů a vůbec zbraně jako takové. Proto našel zaměstnání u několika bez

pečnostních firem, především S A F E - G U A R D a Para Security. Podobně jako v případě „orlických“ vrahů také jeho skupina zača

la vznikat postupně, měnila se a doplňovala svou strukturu. On ji vedl, dominoval v ní a na nikoho nebral ohledy. N a k o n e c to byl on, kdo se jako první při policejním výslechu přiznal nejen k vraždě, kvů

li které ho zadrželi, ale také ke všemu ostatnímu. Podobně postupoval i Karel K o p á č z případu „orlických vražd“. Prostě se oba rozhodli vy

povídat, ať byly zájmy celé skupiny nebo jejích členů jakékoli. Pro o b a nebyly v tu chvíli rozhodující.

Biedermanova skupina začala vznikat v červnu 1993. J i ž tehdy byl zřejmě Biederman znám jako člověk, který se s nikým a ničím nepáře. Pro nás je důležité, že na přelomu května a června se dostal do kon

taktu s provozním ředitelem bezpečnostní agentury S A F E - G U A R D

sedmadvacetiletým Ivanem Vrábelem z Berouna, bývalým kladenským hokejistou, jehož firma střežila velice úspěšný obchodní d ů m Krone, před listopadem 1989 známý p o d j m é n e m Družba.

D e n n ě sem proudily davy lidí a jejich peníze s nimi. D e n n í zisk se pohyboval kolem půldruhého milionu a ve zvlášť úspěšných dnech přesáhl i tři miliony. Základním bodem ostrahy byla takzvaná zadní

vrátnice, střežená příslušníkem bezpečnostní služby S A F E - G U A R D . Právě zde se nacházely klíče od místnosti, kde byla pokladna a trezor, stejně jako signalizační zařízení, zajišťující vstup do pokladny, v níž se po skončení prodejní doby soustřeďovala denní tržba. K d o ovládal vrát

nici, ovládal až do ranního příchodu zaměstnanců celý obchodní d ů m . Miliony mají tu vlastnost, že jsou za každého režimu, za každých podmínek, velkým lákadlem. Vábily a mámily i miliony z Krone. J e

jich vůni zachytil pan ředitel Vrábel a nemohl jí odolat. Z a p o m n ě l , že už staří Řekové na příkladu bájných Sirén ukázali, že takovéto lákání

nejčastěji končí ztroskotáním a smrtí těch, kteří marnivému vábení

podlehnou.

J i ž na jaře roku 1993 se rozhodl, že si peníze, které měl chránit, přivlastní. Musel ale vyřešit dva problémy. T í m prvním byl strážný, tedy jeho vlastní zaměstnanec, který na zadní vrátnici každou noc seděl a hlídal, aby nikdo nic neukradl. Tenhle problém vyřešil rychle. Měl stejnou povahu jako Biederman a osud vrátného ho nezajímal. Rozhodl, že vrátný bude zavražděn.

Horší to bylo s druhým problémem: kdo vraždu a loupež provede. On sám si nechtěl špinit ruce, a tak se obrátil na svého švagra, jednadvacetiletého R o m a n a Procházku z Tuklat, který u něj pracoval. Přes něj se dostal k dalšímu zaměstnanci osmnáctiletému J i ř í m u Šťastné

mu z Odolené Vody. T a m se také nakonec všichni sešli a vše projedna

li. O b a strážní byli ochotní vraždu a loupež za podíl z kořisti provést. Ale lehce se řekne, hůř se vykoná. Dvakrát přijeli v noci na vrátnici obchodního d o m u v uniformě agentury, se škrticím lankem, bodly a číselným k ó d e m , který měl o d b l o k o v a t bezpečnostní zařízení, v kapse, chvíli klábosili s vrátným a zase odjeli. O d v a h u zabít kolegu v sobě nenašli. V kase pokaždé zůstalo onoho touženého půldruhého milionu korun.

Vrábel zuřil. J e h o švagr ale již tehdy došel k závěru, že on sám ni

kdy nikoho zavraždit nedokáže, a tak se se souhlasem Vrábela obrátil na O t u Biedermana, kterého znal ze svého bydliště. Podle fám, které

Místo, kde pachatelé kopali jámu pro ukrytí mrtvoly. ho provázely, je údajně schopný úplně všeho, a taky i vraždy. Procház

ka mu nabídl 2 0 0 0 0 0 korun a Ota Biederman nabídku přijal. Celá akce začala V noci ze 6. na 7. června 1993, tedy z neděle na pondělí. Pro Biedermana přijel v služebním voze R o m a n Procházka a přinesl mu uniformu jejich firmy. Vyzbrojil ho tomfou, ke které si Biederman přibalil svůj nůž. Cestou vyzvedli Šťastného a jeli na roh Jindřišské a Václavského náměstí, kde obchodní d ů m Krone stál. Šťast

ný a Biederman šli na vrátnici, Procházka hlídal venku. Vrábel si v té

době užíval víkend v N ě m e c k u .

Vrátný - šestatřicetiletý J o s e f Dovhanič - je bez problémů pustil dovnitř, sedl si ke stolku a čekal, až dopíší záznam o kontrole praco

viště. Neviděl za sebe, takže nezaregistroval, jak se Biederman napřáhl s tomfou v ruce, aby ho udeřil zezadu do hlavy. Ucítil jen p r u d k o u bolest, ale neztratil vědomí. Začal se útoku bránit, dokonce se pokusil vytáhnout z pouzdra pistoli. To už se ale na něj vrhli oba útočníci. Bili ho pažbou pistole, bodali motýlkovým nožem, bodlem a ostrou jehli

cí, dusili škrtidlem. S o u d n í lékaři na těle zavražděného napočítali při pitvě celkem dvaašedesát řezných a bodnořezných ran na břiše, hrudi a krku. M ě l poškozené srdce, střeva, plíce a játra. R a n bylo tolik, že při prvním ohledání mrtvoly policisté dospěli k závěru, že vrátný byl pravděpodobně zavražděn výstřelem z brokovnice.

Jakmile se vrátný přestal hýbat, Biederman vyřadil bezpečnostní

zařízení, vzal klíče od pokladny a trezoru a vybral z nich celou hoto

v o s t - celkem 3 108 6 2 0 korun. Před odchodem z vrátnice sebral stráž

n é m u pistoli, kterou ale později hodil do rybníka v Tlustovousech. Uvědomil si, že je registrovaná a mohla by policii přivést na jeho sto

pu. Spálil zkrvavené uniformy, které se Šťastným při loupeži použili, a pytlíky, v nichž byly uložené mince, které při loupeži vzal z trezoru. Z uloupené sumy mu připadlo 2 0 0 0 0 0 korun, Šťastnému 7 0 0 0 0 0

korun a o zbytek se rozdělili Vrábel a Procházka. Biederman se až

z novin dověděl, jak malou část z toho nakonec dostal.

„Byl jsem dobrý jen na špinavou práci,“ řekl později zklamaně vy

šetřovatelům.

Tělo zavražděného našel až druhý den ráno vrátný, který měl Dovhaniče ve službě vystřídat. Bylo zahájeno rozsáhlé pátrání, které ale za

tím nikam nevedlo. Pracovníci bezpečnostní agentury byli zahrnuti rovněž mezi podezřelé, což je v takovýchto případech doslova rutinní

záležitost, ale o existenci Oty Biedermana neměla policie ani potuchy. Po vraždě v o b c h o d n í m d o m ě Krone se Biederman stáhl. O nové

akci začal přemýšlet až po roce a půl. Hledal v h o d n o u oběť a stal se jí

jeho přítel a podnikatel osmadvacetiletý Martin Srb. Vedl menší díl

nu na výrobu rukavic a rád se vychloubal, jak dobře mu j d o u kšefty. Nebyla to sice pravda, ale to Biederman nevěděl.

S Martinem ho spojovala společná láska k posilování, bojovým spor

tům, zejména k vrhání nožů. Martin byl v tomto oboru skutečným mistrem a své vrhací nože nosil stále s sebou. D a l o by se říct, že pro Biedermana se stal doslova vzorem, kterému se upřímně obdivoval. Přesto byl ochotný svého přítele zavraždit.

„ J e d u za kšeftem do Států,“ oznámil Srb příteli někdy k o n c e m května roku 1 9 9 5 . „ B u d u tam nakupovat. D o m a v trezoru už m á m dolary za půldruhýho milionu.“

N ě k d y se slova mění v rozbušky, ba přímo v bomby. Teď se stala spouštěcím mechanismem, který smetl jejich autora. Biederman už

věděl, kde jsou peníze, i to, že musí jednat rychle - dříve než Martin odcestuje do zahraničí a peníze tam investuje. Pro vraždu získal své

kamarády dvacetiletého Milana Chládka a pětadvacetiletého Jarosla

va Pavlíčka.

Večer 1. června 1995 Pavlíček nastartoval svůj vůz B M W , naložil Biedermana a pak společně jeli za Srbem do obce Škvorec, aby ho pozvali na vyjížďku do Biliard klubu v Újezdu nad Lesy. Prý se tam chtějí trochu povyrazit. Martin nebyl proti a netuše nic zlého nasedl do auta. Do Újezda ale nikdy nedojeli. Zastavili na odstavném parko

višti U Pálka, kde se k nim měl údajně ještě někdo připojit. Po chvíli vystoupili z auta, aby se protáhli. Tehdy Biederman vytáhl revolver značky Astra ráže 38 special, který mu od Vrábela sehnal Chládek, a střelil Martina Srba rovnou do srdce. Těžce raněný Srb se svezl na zem, schoulil se do klubíčka a Biederman mu dalším výstřelem pro

střelil zezadu hlavu. O b ě ť byla na místě mrtvá.

Výstřel nikdo neslyšel, dopravní ruch na nedaleké silnici, spojující

Prahu a Kolín, všechno přehlušil. Pavlíček otevřel kufr auta, kde již

ležela igelitová fólie, mrtvolu na ni hodili, kufr zavřeli a jeli do Přišimas v okrese Kolín, kde na ně v d o m ě číslo 13, který patřil Pavlíčkově

rodině, čekal Chládek. Až po tom mrtvolu prohledali, ale našli u ní

jen 7 0 0 0 korun, doklady, vrhací nože, klíče od d o m u a pár drobností. D o s t je zklamalo, když zjistili, že Martin Srb si s sebou nevzal klíče od svého napěchovaného trezoru, které normálně nosil vždycky sebou. Biederman si nechal alespoň jeho vrhací nože. Mrtvolu zahrabali do jámy, k t e r o u v y k o p a l i mezi d v ě m a d o m y n a vjezdu d o dvora, a z Přišimas odjeli.

Následující dny sledovali Srbův d ů m ve Škvorci. Viděli pouze, jak jeho manželka i s dětmi někam odjíždějí, ale to bylo všechno. V d o m ě

bylo ticho a klid, a tak se k němu vydali. Pomocí klíčů, které sebrali mrtvému, se dostali dovnitř, našli trezor a odnesli ho nepozorovaně

z d o m u do Biedermanovy dílny, kde ho pomocí autogenu otevřeli. Trezor byl však prázdný. Paní Srbová totiž, vylekaná tím, že manžel zmizel, vybrala z trezoru všechny peníze (bylo to kolem 6 0 0 0 0 0 ko

run), naložila děti do auta a odjela do bezpečí. Tak jí to poradil její

známý policista. Zachránil tak nejen Srbovy peníze, ale patrně také

život jeho ženy.

Na policii přišla až po několika dnech.

„ M ů j manžel zmizel,“ oznámila. „Naposledy s ním odjížděli jeho přátelé Biederman a Chládek.“

O b a muže pozvali k výslechu, kde shodně vypověděli, že Martin z jejich auta vystoupil, protože potkal nějaké známé v bílém žigulíku, a odjel s nimi na obchodní jednání. O jeho dalším o s u d u nic nevědí. Policisté j i m uvěřili.

Biederman, povzbuzen úspěšným průběhem výslechu, jako by ztra

til všechny zábrany. Začal hledat novou oběť a bylo mu jedno, kde ji najde. J i ž za pár dní - ve středu 7. června 1995 - nasedl i s C h l á d k e m do Pavlíčkova B M W a jeli do Prahy „udělat“ nějakou benzinovou p u m p u . Byl to Chládkův nápad, ale realizoval ho Biederman. Přesto

že se čerpadla v té d o b ě stále častěji stávala terčem loupežných útoků, jejich zaměstnanci nechávali v pokladnách či trezorech poměrně značné

částky peněz. Biederman a Chládek s tím počítali. Zcela náhodně za

stavili u benzinového čerpadla firmy M O T A na Českobrodské ulici v Praze 9. Chládek začal tankovat a Biederman, v ruce svíraje revol

ver, kterým zastřelil Martina Srbu, vešel dovnitř p o d záminkou, že si chce koupit své oblíbené cigarety Marlboro. Pumpař, třiačtyřicetiletý

Zdeněk Langer, ho následoval. S á m ještě nedávno rozvážel pohonné

hmoty u firmy Benzina, ale přestalo ho bavit to věčné trajdání s cister

nou a tak si našel usedlejší zaměstnání. Uvnitř na něj Biederman vytá

hl revolver a namířil mu na hlavu.

„Tak co, šéfe, nějaká škvára by nebyla?“ zeptal se.

P u m p a ř měl své instrukce a nemínil se s lupičem prát. Z kapsy kombinézy vytáhl peněženku s 30 0 0 0 korunami a Biedermanovi ji podal. Pak ho vrah odvedl do kanceláře.

„Sedni si na židli,“ přikázal a Langer poslechl.

„Klid,“ řekl, když sebou Biederman trhl, protože zaslechl kroky, které se k nim najednou blížily.

Biederman ale klidný nebyl. Tušil, že přichází Chládek, ale jistý si tím nebyl. Nedokázal ovládnout svou nervozitu, a když se mu zdálo, že se Langer pohnul, okamžitě vystřelil. Langra zasáhl do hlavy a těžce zranil. M u ž se zřítil na podlahu, kde ho Biederman ještě jednou střelil do hlavy. Pro jistotu.

Vzápětí se ve dveřích objevil Milan Chládek. Podíval se na mrtvo

lu, pak na svého kamaráda a zmohl se na jediné slovo:

„Padáme!“

U l o u p e n é peníze si oba spravedlivě rozdělili a většinu z nich rozto

čili v erotickém klubu Riviéra v Praze 9. Až ve vyšetřovací vazbě se dověděli, že krátce před loupeží odvezli z p u m p y do sídla firmy 8 5 0 0 0 0 korun a že v trezoru leželo 150 0 0 0 a v šuplíku dalších 42 0 0 0

korun!

Mrtvolu Martina S. byla nalezena na místě označeném pachateli. Na místě označeném pachateli byla nalezena i mrtvola Jaroslava P. Další obětí, která se dostala do centra jejich pozornosti, byl Jaro

slav Pavlíček, jejich přítel a spolupachatel. Na Pavlíčka se zdánlivě

usmálo štěstí. Po své tetě zdědil v Praze-Suchdole poměrně rozsáhlý

pozemek, který hodlal zpeněžit. Předpokládal, že by za něj mohl utr

žit dva miliony. Chládek, jehož sestra s Pavlíčkem chodila, se o tom dověděl a zprostředkoval mu kontakt na Vrábela. Pan ředitel veden svou snahou dostat se rychle k penězům - zvlášť když akce slibovala rychlý a snadný zisk - dostal další ze svých vražedných nápadů: Chlá

dek bude na oko jednat s jeho firmou S A F E - G U A R D , která bude předstírat, že pozemek chce pro sebe za nejvyšší cenu koupit. T í m by měli být vyřazeni další zájemci o koupi. Biederman pak Pavlíčka za

střelí a při dalších jednáních o prodeji pozemku bude vystupovat jeho j m é n e m . N a k o n e c pozemek prodá a všichni tři se o zisk rozdělí. Ve čtvrtek 2 8 . září 1995 Pavlíček odjel do Tlustovous. Ve svém d o m ě už na něj čekal Biederman se samopalem, který mu dal Vrábel. Zbraň nastavil na střelbu jednotlivými náboji a uložil do skříně. K d y ž

Pavlíček kolem desáté dopoledne přišel, usadil ho na gauč, ze skříně

vytáhl samopal a z bezprostřední blízkosti na něj vystřelil. Za 5 vteřin vypálil 6 výstřelů, všechny zasáhly Pavlíčka do hrudi. Biederman vždy vraždil naprosto chladnokrevně. Přitom v d o m ě byli jeho rodiče! Ti ale na střelbu vůbec nereagovali, byli zvyklí, že syn v pokoji neustále zkouší nějaké zbraně, a tak výstřelům nevěnovali pozornost. Biederman prohledal mrtvému šaty, našel peněženku i s penězi, do

klady a klíče od jeho B M W . Protože se mu zdálo, že se Pavlíček pohnul, dvakrát mu vrazil do srdce svou brazilskou dýku, kterou nosil neustále při sobě. N a k o n e c uložil mrtvolu do skříně a společně s Chládkem od

jeli v Pavlíčkově B M W do Prahy, kde auto v Čihákově ulici odstavili. D o m ů se Biederman vrátil taxíkem. S á m auto nevlastnil, dokonce ani neměl řidičský průkaz. V noci nedaleko d o m u svých rodičů vykopal j á m u a tělo do ní pohřbil. Když středočeští policisté později tělo vyko

pali, nalezli na ruce mrtvého digitální hodinky, které stále ještě šly!

Výtěžek z celé akce byl minimální. Pavlíčkova m a t k a oznámila policii zmizení syna a ta na Katastrálním úřadě zajistila, aby až do vyšetření celého případu nemohl nikdo s pozemkem v Suchdolu na

kládat.

Vraždění tím ale neskončilo. Vrábel, jehož touha po zbohatnutí

byla až chorobná, se dál zabýval různými plány, jak získat peníze (pod

vodným výběrem z bankovních kont klientů, půjčováním na vysoký

úrok, ú n o s e m dcery majitele vlastní firmy, krádežemi tržeb v podni

cích, které jeho firma měla chránit a mezi něž patřila například re

staurace M c D o n a l ď s v Praze, atd.), a nakonec přišel s dalším nápa

dem: b u d o u vymáhat dluh od vsetínských podnikatelů T o m á š e Bleiera a Ivana Sedláře, kteří od firmy v Litvínově odebrali zboží za dva mili

ony korun a s placením nepospíchali. Sedlář sice litvínovské firmě

podepsal směnku na 1 2 0 0 0 0 0 korun, ale k jejímu proplacení se také

neměl. Tehdy se šéf firmy, čtyřicetiletý Radomil Kameníček, obrátil na pětadvacetiletého Miroslava Marvana, ten na Vrábela a ten kon

cem roku 1995 zas na Biedermana.

B ě h e m vyšetřování a později při soudním líčení se prokázalo, že zatímco Kameníček měl v úmyslu vymáhat dluh, Marvan již mluvil o možné „sundavačce“, tj. vraždě jednoho z vlastníků vsetínského pod

niku T I C . J a k o cíl útoku byl vybrán pětačtyřicetiletý T o m á š Bleier. Vrábel totiž celou akci posunul do jiné roviny, Biedermanovi dal jed

noznačný pokyn Bleiera zavraždit a o žádné domluvě o m o ž n é m splá

cení dluhů již nemluvil. Zřejmě počítal s tím, že Bleierův společník se vraždy zalekne a dluh zaplatí. Za splnění „objednávky“ slíbil Marvan Biedermanovi, Chládkovi a devětadvacetiletému Miroslavu Karnošo

vi z Ústí nad L a b e m , který se na skupinu napojil, 150 0 0 0 korun a v případě, že se jim podaří peníze z Bleiera dostat, deset procent ze získané částky. Biederman tedy pojal celou akci skutečně velkoryse. Již počátkem ledna 1996 začal s Bleierem navazovat první kontak

ty. Poprvé jel v Karnošově autě spolu s K a r n o š e m a C h l á d k e m do Vsetína někdy kolem 1 1 . ledna 1996. Za volantem renaultu seděl pětadvacetiletý Pavel Vosolsobě, syn vysokého policejního důstojníka z Prahy. Přestože slyšel, jak se osádka vozu d o m l o u v á na Bleierově

vraždě, policii nic neoznámil.

Ještě ten den telefonovali vrazi své oběti, ale ta na schůzku neměla čas. Domluvili, že se setkají v hotelu Apollo ve Valašském Meziříčí

druhý den v o s m ráno. Schůzka se opravdu uskutečnila. Biederman předstíral, že prodává kamion cigaret značky Marlboro, ale Tomáš Bleier se zajímal spíš o barevné kovy. Biederman slíbil, že něco zajistí, a na další schůzce se domluví.

Ve středu 17. ledna 1996 brzy ráno se Biederman, Chládek a Karnoš vydali znovu do Valašského Meziříčí. Za volantem renaultu ten

tokráte seděl sedmnáctiletý Milan Smejkal. P o d o b n ě jako předtím Vosolsobě také on slyšel, jak se domlouvají o vraždě, a ani on to niko

mu nehlásil. Za neoznámení trestného činu byli později o b a odsouze

ni jen k p o d m í n ě n ý m trestům, i když Vosolsoběmu za to hrozil trest odnětí svobody až na tři roky a Smejkalovi, jako nezletilému, trest o něco nižší.

Všichni přijeli do hotelu Apollo brzy ráno. Do hotelu vešli jen Biederman, který na ukradený občanský průkaz J a k u b a Průchy za

mluvil na dva dny pokoj číslo 3 1 8 , s K a r n o š e m . Biederman čekal u recepce na Bleiera, Karnoš šel na pokoj. Chládek v té d o b ě stál ne

daleko hotelu s autem, které mělo zamáznuté poznávací značky. Byl připraven okamžitě odjet.

Přesně v o s m ráno se na hotelové recepci objevil T o m á š Bleier a Biederman ho pozval na pokoj. Bleier se usadil v křesle, ale po chvíli vstal. Biederman mu na rozměrech nedaleké haly chtěl ukázat, jak velký objem měděných plechů by mu byl schopen dodat. Karnoš šel s nimi, aby se také podíval, ale ve skutečnosti bylo jeho úkolem zbrá

nit Bleierovi v případném útěku. U okna Biederman uchopil oběť

zezadu levou rukou za bradu a ústa a pravou ji bodl svou brazilskou dýkou do břicha.

„Pozdrav z Litvínova,“ vyřídil mu v okamžiku smrti vzkaz od věři

telů.

Bleier padl na podlahu, kde se na něj vrhl Karnoš a bodl ho, jak se předem domluvili, dvakrát do krku. Biederman již při předešlých ak

cích ukázal, že chce mít jistotu, a tak Bleiera ještě několikrát bodl do hrudi. Na těle později soudní lékaři zjistili celkem devět bodných a bodnořezných ran. O b a vrahové počkali, až se oběť přestane hýbat, pak ji uložili do postele a přehodili přes ni přikrývku. Ze stolku vzali Bleierovu tašku, vyšli na chodbu a pokoj zvenčí zamkli. V zámku zlo

mili klíč, aby se dveře nedaly snadno otevřít.

V autě pak prohledali ukradenou tašku a našli v ní 16 0 0 0 korun, 4 0 0 německých marek a 20 dolarů. Byla v ní také pistole ráže 6,35, kterou si vzal Biederman k sobě. Po návratu jim Marvan vyplatil do

mluvených 150 0 0 0 korun, čímž akce skončila.

V té d o b ě se ale na severní Moravě začalo rozbíhat pátrání, které je nakonec všechny dostihlo. Pro vyšetření vraždy se spojily síly policistů

ze Vsetína, O l o m o u c e a Ostravy, přičemž prim hráli vyšetřovatelé teh

dejšího severomoravského kraje, vedení podplukovníkem L u b o š e m Valeriánem. Brzy jim začali pomáhat policisté z Prahy a ze Středočes

kého kraje.

Policie se nejdřív zajímala o osobu zavražděného a o důvod, proč se vůbec v hotelu Apollo objevil. Zjistit jeho totožnost nebylo těžké, T o m á š Bleier byl ve Vsetíně dostatečně známý. Nejenže podnikal, před pár lety byl dokonce kandidátem na post předsedy K S Č M . Policie pak brzy zjistila důvod, který ho do hotelu zavedl: již jeho manželka se ve své výpovědi zmínila o skupině Pražáků, kteří se kolem Bleiera v poslední d o b ě začali ochomýtat. Bohužel elektronický deník, který

si Bleier vedl, a ve kterém měl uložené důležité informace, byl zakó

dovaný a jeho rodině se ho podařilo částečně odblokovat až po něja

kém čase.

Mezitím byla zajištěna směnka vsetínské firmy T I C na 1 2 0 0 0 0 0

korun, což dokazovalo, že firma musela mít finanční problémy, a po

licii to vedlo k hypotéze, že se T o m á š Bleier ve snaze problémy řešit mohl zaplést s podsvětím, které ho posléze zlikvidovalo. Byly také vyhodnoceny všechny informace z hotelu Apollo a jeho okolí. Recepční dodala popis člověka, který pokoj objednal. Policisté

následně vyslechli hotelový personál, důkladně prohledali inkriminovaný pokoj, ale nic nového nezjistili. Pak sítem výslechů prohnali de-

Zavražděný vrátný obchodního domu Krone v Praze.

sítky a desítky osob, které se 17. ledna ráno pohybovaly v okolí hote

lu. Tentokrát byli úspěšnější. Jeden svědek si vzpomněl na vůz Re

nault 25 se silně znečištěnými státními poznávacími značkami, druhý

si dokonce pamatoval, že číslo začínalo sérií AE a pokračovalo písme

nem F nebo P.

Všechny informace byly odeslány pražským policistům, kteří je začali prověřovat. Piplavá práce nakonec přinesla své plody. Bylo zjiš

těno, že uvedený automobil by mohl patřit Miloslavu Karnošovi a vzápětí byla informace potvrzena ze Vsetína.

Věci, které hledáte, mají tu vlastnost, že je naleznete ve chvíli, když

je již nepotřebujete. To se stalo i v tomto případě. Sotva pražští krimi

nalisté zjistili, k o m u by renault mohl patřit, rodině pana Bleiera se podařilo část diáře odblokovat a v něm se objevilo stejné číslo praž

ského auta.

Miloslav Karnoš byl v Praze zadržen a předveden na policii. J e h o výslech přinesl první důležité stopy. Karnoš přiznal cesty na severní

Moravu a padla i j m é n a Oty Biedermana a Milana Chládka. Teď nastal m i m o ř á d n ě významný okamžik. Bylo rozhodnuto oka

mžitě zajistit Biedermana a Chládka a dopravit ho do Ostravy. Z d á se to jako maličkost, ale pro vyšetřování to byl zlom. Policisté při zatýká

ní a následném transportu všech zadržených vrtulníkem do Prahy dostatečně demonstrovali svou sílu a autoritu a to na Biedermana platilo. Zatčení s a m o o sobě bylo pro všechny tři traumatem a šokem, po kterém zákonitě musela přijít deprese a pocity nejistoty. Okamži

tý převoz do Ostravy tyto pocity ještě posílil. J a k Karnoš, tak Chládek začali během výslechů, které probíhaly současně v několika místnos

tech, uvádět první informace týkající se vraždy T o m á š e Bleiera a svěd

čící o rozhodujícím podílu Oty Biedermana na celém případu. Když s jejich výpovědí seznámili Biedermana, rozzuřil se a začal m l u v i t . Přiznal se nejen k vraždě v s e t í n s k é h o p o d n i k a t e l e , ale v průběhu dvanáctihodinového výslechu popsal i další dvě vraždy spá

chané v Praze, o kterých již policie věděla (Dovhaniče a Langra), i další

dvě vraždy ve Středočeském kraji, jejichž oběti policie zatím evidovala pouze jako nezvěstné, protože mrtvoly nebyly nalezeny. Na základě

Biedermanovy výpovědi došlo k dalšímu zatýkání ve středních a se

verních Čechách a Praze. Informace získané během výslechů byly pro

věřeny přímo v terénu a na krátkých filmových záběrech z policejních akcí, vysílaných jednotlivými televizními stanicemi mohli diváci sle

dovat práci policie v Přišimasech a Tlustovousech.

Výpovědi zatčených poukázaly na ještě jednu zajímavou věc. Po

dobně jako v případě „orlických“ vrahů také v Biedermanově skupině

začínal probíhat vnitřní boj. Skupina vlastně nikdy nebyla pevně or

ganizovaným gangem v němž by panovala železná disciplína a byla respektována hierarchie. „ G a n g měl před bleskovým zadržením na

plánovány další zločiny,“ řekl tisku podplukovník L u b o š Valerián.

„Další obětí měl být jeden z obviněných. Nevylučujeme, že by se čle

nové gangu časem vyvraždili navzájem.“

V podstatě do roka bylo vyšetřování a dokumentování všech vražd skončeno a celý spis, který čítal 4 0 0 0 stran a 16 svazků, byl odevzdán Krajskému státnímu zastupitelství, které vypracovalo žalobu. Celkem bylo obžalováno deset osob, z různých trestných činů, od vraždy, ná

v o d u k ní přes nedovolené ozbrojování až k neoznámení trestného činu. Proces před Krajským soudem v Ostravě začal již počátkem roku 1998, ale táhl se několik měsíců. V září 1998 si všichni obvinění vy

slechli rozsudek: O t o Biederman doživotí, Ivan Vrábel 25 let, Milan Chládek 25 let, Jiří Šťastný 12 1/2 roku, R o m a n Procházka 14 let, Miroslav Karnoš 13 1/2 roku, Miroslav Marvan a R a d o m i l Kamení

č e k 3 roky, Pavel V o s o l s o b ě a M i l a n Š m e j k a l vyvázli j e n s podmínečnými tresty. Vysoký trest pro Ivana Vrábela soudce T o m á š

T k a č í k odůvodnil tím, že právě on byl ideovým v ů d c e m a inspirátorem řady trestných činů. „Bez Vrábela by nebylo Biedermana,“ řekl tehdy a měl svým způsobem pravdu.

Biederman, Chládek a Vrábel se proti rozsudku na místě odvolali, a tak byla celá záležitost postoupena Vrchnímu s o u d u v O l o m o u c i , který případ ještě jednou projednal a 20. května 1999 vynesl defini

tivní tresty: Biedermanovi potvrdil trest doživotí, některým obžalova-ným tresty snížil - Vrábelovi na 24 1/2 roku, Chládkovi, jehož podíl na vraždách byl překvalifikován ze spolupachatelství na p o m o c při vraždách, na 18 let, Procházkovi na 13 1/2 roku a Karnošovi na 12 1/2 roku. Ostat

ním trest změněn nebyl.

J e d n í m z nejzáhadnějších vrahů polistopadového o b d o b í je bezespo

ru Ivan Roubal. C e l k e m sedm vražd se mu policisté a soudci snažili prokázat, přičemž se mluvilo ještě o dalších dvou. Po celou tu d o b u Ivan Roubal povýšeně sledoval jejich úsilí s pohrdlivým úsměvem. Nezískal si tím příznivce a mnozí z těch, kteří celý případ zpovzdá

li sledovali, jsou přesvědčeni o jeho vině. Počtem svých obětí se vyrov

nal Jaroslavu Stodolovi, o kterém píšeme na jiném místě. Na rozdíl od něj se nikdy k ničemu nepřiznal a těla svých obětí důmyslně ukrý

val.

Roubala a S t o d o l u však spojuje jiná věc: útočili na slabé lidi, kteří

neměli proti jejich robustním postavám a síle prakticky žádnou šanci. Stodola s jedinou výjimkou útočil pouze na důchodce. Také Roubalovy oběti byly většinou důchodci, dále taxikář výrazně malé postavy a dva absolventi školy pro krátkozraké. Proti nim dokonce zaútočil se čtyřmi mladíky v zádech a pistolí v ruce. M o ž n o s t jejich obrany byla skutečně minimální.

Ivan Roubal se narodil se 12. května 1 9 5 1 . Před svým zatčením žil v Praze 5 ve Stroupežnického ulici. V roce 1970 složil maturitu na Střední zemědělské škole a pak se živil všelijak - byl zootechnikem, konduktérem, strojvůdcem, ale po listopadu 1989 také černým šeri

fem a s o u k r o m ý m zemědělcem. Tahle poslední profese mu přinesla nejvíc problémů a v té době spáchal několik vražd.

Byl ženatý, z prvního manželství měl dva syny, pak se rozvedl a v d o b ě před svým zatčením žil s družkou. Ani jedna z žen nikdy nechtěla uvěřit, že by byl schopný vraždy. N i c m é n ě psychiatrické vy

šetření u něj odhalilo psychopatii, sklon k agresivitě, tedy vlastnosti, které z něho činí velice nebezpečného člověka. Nesnížily však jeho rozpoznávací schopnost, takže za své činy byl plně odpovědný. Psychologové zjistili, že netrpí žádnou duševní chorobou a že má

vysoký inteligenční kvocient (IQ 112). Poukázali na jeho nerovno

měrně rozvinutou osobnost, silně egocentrickou, s chladným vztahem k okolí, zejména obětem. Zdůraznili jeho bezohlednost a cynismus a až chorobnou lačnost po penězích. Za typický rys jeho jednání ozna-čili vysoký stupeň sebeovládání a sebekontroly, v případě nutnosti jedná

amorálně a asociálně, ale s chladnou hlavou.

Roubal je podle vlastních slov hluboce věřící člověk. Před soudem vždy vystupoval klidně, snažil se soudce zaplést do dlouhých, nikam ne

vedoucích diskusí, podepřených citáty z bible nebo děl různých filozofů. Byl to způsob, jak prosadit vlastní autoritu, kdy dlouhé diskuse vlastně

slouží jejímu rozvíjení a posílení. Dokázal fabulovat, prezentovat skuteč

nosti tak, aby byly pro něj výhodné a ukázaly ho v lepším světle. Roubalovou výhodou bylo rychlé, někdy až příliš snadné rozhodo

vání a důraz, s jakým vedl jednání nebo zajišťoval některé akce. Na druhé straně zřejmě žil ve vlastním světě a snad i věřil svým předsta

vám, že dovede zvládnout vše, co chce. D o k l a d e m rozporu mezi rea

litou a jeho sny byla jeho koupě zemědělské usedlosti Pohádka u obce Čachrov-Javorná, nedaleko silnice spojující Klatovy a Železnou R u d u . Statek hodlal proměnit ve významné zemědělské centrum, což se mu nikdy nepodařilo.

„Pořád básnil o velkých obchodech, a přitom byl chudý,“ vyjádřil se o něm jeden z jeho přátel.

Dovedl velice rychle a účelově měnit svou náladu. O b d o b í klidu a míru vmžiku vystřídal agresivní útok proti oběti a pak se opět vrátil do původního klidného stavu. Podle výpovědi svých blízkých nepoží

val nadměrně alkohol, i když v průběhu jeho pobytu v Pankrácké věz

nici se projevil jeho sklon zneužívat léky.

K p á c h á n í trestné činnosti a s a m o t n ý m v r a ž d á m se dostal až

v poměrně vysokém věku - v tom se podobal vrahu Pilčíkovi. Všech

no patrně začalo koupí Pohádky, která byla ve více než špatném stavu a peníze v ní doslova mizely.

Přesto na t o m byl Ivan Roubal lépe než jeho přítel dvaašedesátiletý

důchodce František Heppner, který se rozhodl, že si koupí nedaleko jeho usedlosti pilu a bude podnikat spolu s ním. Byl to ale podivný

začátek podnikání. H e p p n e r si vyřídil všechna povolení, vyběhal úvěr

- a zmizel. V pátek 6. prosince 1991 si prokazatelně vyzvedl svůj dů

chod a pak už o něm nikdo neslyšel.

„Je v N ě m e c k u , “ tvrdil o něm Roubal, zatímco se vozil v jeho autě

Fiat U n o a od března roku 1992 rozprodával jeho nábytek. „Odjel i s tou svou Ruskou, co s ní chodí.“

Snad by se t o m u i dalo uvěřit. Ale proč Heppner z N ě m e c k a nikdy n i k o m u nenapsal, nikdy nezavolal? Vždyť všechny záležitosti nutné

k podnikání měl vyřízené, tak proč to vlastně všechno dělal, proč zby

tečně mrhal síly a prostředky? Na tyto otázky byla pouze jedna odpo

věď: Heppner i jeho partnerka jsou mrtví. Potvrdil to později sám Rou

bal, který jednou svému synu Martinovi v záchvatu upřímnosti řekl:

„ O b a jsou mrtví. Sežrala je prasata!“

Při s o u d n í m přelíčení to však označil za pomluvu, i když to bylo to nejjednodušší a nejreálnější vysvětlení jejich zmizení. Z vraždy H e p pnera ho policie obvinila až po m n o h a letech, ale z vraždy H e p p n e r o vy milenky nikdy obviněn nebyl. Policii se totiž tuto vraždu ani nepo

dařilo prokázat. H e p p n e r a jeho milenka však byli první z řady lidí, kteří přišli s R o u b a l e m do styku a záhadně zmizeli. V roce 1997, kdy už se schylovalo k tomu, že ho policisté z vraždy H e p p n e r a přece jen obviní, našel Roubal v deníku Blesk fotografii muže a ženy na písečné letní pláži a snažil se všechny přesvědčit, že na obrázku je právě František Heppner.

Půl roku po Heppnerově zmizení došlo k další p o d o b n é události. Roubal se seznámil s šestadvacetiletým majitelem taxikářské firmy Vladimírem Strnadem a začal se kolem něj točit. V osadě Božíkov u Z á k u p na Českolipsku byl na prodej rodinný d ů m typu Okál, do roku 1991 neobydlený, a Roubal měl od něj klíče. Pravděpodobně

sem Strnada nalákal, b u ď na koupi d o m u , nebo na prodej dvou Str

nadových vozů, s nimiž do Božíkova 26. července 1 9 9 2 o b a odjeli. Zpátky se vrátil pouze Roubal. A začala stejná historie jako v předešlém případě. O b a automobily, z nichž odstranil označení taxislužby, na

j e d n o u začal používat jako vlastní a o Strnadovi už nikdo víc neslyšel.

„ S e S t r n a d e m jsme byli dobří přátelé, pomáhali j s m e si,“ tvrdil později před soudem. „Chtěl spáchat pojišťovací podvod, já jsem pouze ta auta odstrojoval. Strnad hned p o t o m ode mě živý a zdravý odjel.“

Strnadovo tělo bylo objeveno až koncem května 1993. Podle prv

ních zpráv ho v septiku okálu zcela náhodou nalezl jeden obyvatel Božíkova, který se k opuštěnému pozemku za d o m e m vydal sbírat kopřivy. Podle definitivní verze ho našli zájemci o koupi d o m u a po

zemku, kteří tam přišli spolu s majitelem. Když si důkladně prohlíželi d ů m a jeho okolí, odklopili také víko na septiku a v páchnoucí břečce uviděl plavat něco, co se podobalo lidskému tělu. O k a m ž i t ě přivolali policisty, ti přijeli, koukli do žumpy, ale nikdo se do ní neodvážil vlézt. Protože sami žádnou technikou nedisponovali, začali shánět někoho, kdo by jim pomohl. Po delším čase se přihlásili hasiči. Sotva policisté

vyčistili a prohledali okolí septiku, kdy žádnou stopu, která by byla spojená s mrtvolou v žumpě, nenašli, přijeli hasiči a ž u m p u odčerpali. Z l o m e m byl 2 5 . květen 1993, kdy byly lidské pozůstatky ve vyso

kém stupni rozkladu, spojené v podstatě jen kůží, ze ž u m p y vytaženy a odvezeny na pitvu. Ta zatím žádnou stopu neukázala, ale soudní

patologové se nevzdávali.

Po dlouhých dvaceti měsících se policii povedl husarský kousek. Lékaři v j e d n o m ze zubů našli ulomený kousek zubařského nástroje, podle něhož policisté nalezené tělo identifikovali. Tělesné pozůstatky patřily nezvěstnému Vladimíru Strnadovi.

Při prohlídce dna ž u m p y nebyl nalezen žádný zbytek oblečení ani obutí. Ani jeden knoflík, ani jedna kovová sponka. Bylo zřejmé, že mrtvolu před shozením do septiku někdo svlékl a svršky vzal s sebou. Jedinou stopu vedoucí k Roubalovi našli policisté později v kotli jeho d o m u . Ležely tam Strnadovy hodinky. D n e 13. července 1994 byl proto z této vraždy obviněn.

V půlce prosince 1992 zmizel v Praze další člověk - pětašedesátiletý důchodce podnikatel Václav Horký. Na Václavském náměstí měl dva stánky s bižuterií a výrobky ze skla. D o b ř e Roubala znal a několi

krát mu půjčil peníze. D l u h y však narůstaly a H o r k ý začal být ner

vózní; Roubal patrně nebyl z těch, kteří dluhy splácejí. Začal hrát o čas a H o r k é h o přesvědčovat, že mu peníze vrátí. S n a d právě o t o m s ním mluvil 10. prosince 1992, kdy ho Horkého společník Petr K u drna z Vilímova, naposledy viděl. Horký stál na ulici s Roubalem, pak nasedli do jeho auta a odjeli. Ten den se Václav H o r k ý připojil k řadě těch, které už nikdo nikdy neviděl.

„Odjel do Belgie za svým dlužníkem,“ tvrdil paní H o r k é a Kudrnovi Roubal, ale p o d o b n ě jako Heppner ani H o r k ý ze zahraničí ne

psal, nevolal. Ivan Roubal byl dokonce tak drzý, že ze stánků Horké

ho začal vybírat tržbu! Protože se to paní H o r k é nezdálo, dostala z N ě m e c k a telegram: „O mé záležitosti ať pečuje Roubal. Václav.“

Když ale pan H o r k ý někdy předtím své ženě napsal dopis, podepi

soval se Venda, ne Václav. Navíc své ženě neposílal telegramy, ale ra

ději jí telefonoval. Paní Horká, podporovaná Petrem Kudrnou, se proto odhodlala jít na policii a oznámit zmizení svého muže.

Za zemřelého byl Václav H o t k ý prohlášen až v září 1995, ale jeho mrtvola se nikdy nenašla. Roubal se patrně již tehdy rozhodl, že se Kudrnovi pomstí, ale svůj plán realizoval až v roce 1994. Ani tuto vraždu se policii a s o u d ů m nikdy nepodařilo Roubalovi prokázat. M i n u l o půl roku a zmizel další člověk z Roubalova okolí. Tento

krát to byl jednasedmdesátiletý J o s e f Suchánek z Prahy, celkem boha

tý restituent, což muselo lákat každého lumpa. Suchánek se velice zajímal o to, jak funguje Roubalova usedlost Pohádka, a měl chuť se tam i jet podívat. Podle obžaloby ho Roubal zabil b u ď cestou na Kla

tovsko, nebo přímo na Pohádce.

Ve středu 2 6 . května 1993 odjel Suchánek na cestu, ze které se už

nikdy nevrátil. V jeho případě se ale Roubalovi nepodařilo zlikvido

vat mrtvolu tak, aby ji nebylo možné identifikovat. V neděli 3. října 1993 najednou vyplavala na hladinu Horusického rybníka nedaleko Veselí nad Lužnicí.

Začalo vyšetřování, které přineslo alespoň dílčí výsledky. Prokáza

lo se, že jde o tělo zmizelého Josefa Suchánka. Pitva prokázala násilné

úmrtí, takže celá záležitost byla vyšetřována jako vražda. Táborským, ale také jihočeským a pražským policistům se podařilo získat informa

ce, které vedly k Ivanu Roubalovi. Předně se zjistilo, že v den Suchán-

Roubal na lavici obžalovaných.

Pod naházenými věcmi na poklopu septiku

byl po odkrytí otvoru nalezen mrtvý muž.

kova zmizení někdo vnikl do jeho d o m u , když si předtím odemkl klíčem, odnesl tři vkladní knížky, televizor, rádio, video a videokazety. Při prověřování stavu účtů u České spořitelny policisté zjistili, že ve dnech 2 7 . - 3 1 . května 1993 z nich někdo celkem třikrát vybral větší

obnos. Prokázal se přitom občanským průkazem znějícím na j m é n o Ivan Roubal.

„Průkaz jsem zahodil už dávno. N ě k d o ho našel a vybíral na mé

jméno,“ bránil se zcela nesmyslně, ale urputně Roubal na policii i před soudem. „S vkladními knížkami a s výběrem n e m á m nic společné

ho.“

Proč ale průkaz zahodil, nedovedl vysvětlit. Zato o televizoru, vi

deu a kazetách Suchánka, které se našly při d o m o v n í prohlídce u pří

buzných jeho družky, tvrdil, že je koupil od jejich společného známé

ho. Později se u těchto lidí našly rovněž ztracené vkladní knížky. V roce 1997 označil znalec podpisy, kterými byly stvrzovány výběry peněz ze Suchánkových vkladních knížek za „pravděpodobně pravé podpisy Ivana R o u b a l a “ a po obdržení dalších podkladů pro srovnání písma, které si vyžádal od soudu, je identifikoval se stoprocentní jistotou. Roubal kontakt se Suchánkem nakonec přiznal. Označil ho za „žlučovitého restituenta“ a tvrdil, že z Pohádky ho autem odvezli lidé, které on s á m osobně nezná.

Svůj hlavní t r u m f vynesl až při posledním soudním přelíčení. Tvr

dil, že v d o b ě vraždy byl v Bulharsku, a dokládal to razítky ve svém pasu, který měl být údajně v jeho spisech. Policie u něj ale při zatýkání

žádný pas nenašla, takže v jeho spisech nebyl. Roubalova družka však při druhém přelíčení před Městským s o u d e m v roce 1998 p o d přísa

hou potvrdila, že její přítel byl v té době skutečně v cizině. S o u d jí

tehdy uvěřil.

R o k 1993 přinesl ještě další vraždu. V pátek 12. listopadu 1993

byla v bytě ve Vratimovské ulici číslo 4 8 1 v Praze 9-Letňanech naleze

na nahá mrtvola šestašedesátiletého Václava Dlouhého, majitele se

znamovací kanceláře. Již několik dní nevycházel z bytu, a tak sousedé

přivolali policii, která dveře otevřela násilím. Uvnitř se jim naskytl hrůzný pohled. Mrtvola Václava Dlouhého ležela na zemi na břiše svázaná do kozelce prádelní šňůrou. Ta byla na j e d n o m konci omota

ná kolem jeho skrčených nohou a na druhém byla zakončena smyč

kou, jež svírala jeho krk. Každý pokus o narovnání n o h o u mu sevřel pevněji krk. Škrtidla měl uvázána také kolem kořenu pyje a u šourku. J i ž způsob svázaní dokazoval, že oběť zemřela na následky škrcení, protože člověk jeho věku nevydrží dlouho mít nohy skrčené v kolenou, a čím víc mu ubývá sil, tím víc se nohy natahují jako tětiva luku po vystřelení šípu - a tím pevněji smyčka sevře krk. V určitém m o m e n t u je pak toto sevření smrtelné.

D ů c h o d c e byl ale znám tím, že inklinoval k sadomasochistickým sexuálním praktikám a že různými druhy škrcení nebo sebeškrcení

urychloval svou ejakulaci. Nejenže tyto praktiky používal sám, ale dokonce je d o m a na svých partnerkách demonstroval, přičemž je ně

kdy fotografoval nebo natáčel na video. Podle dostupných svědectví

jeho partnerky sadomasochistické praktiky, především různé svazová

ní, podstupovaly dobrovolně, takže žádnou z nich nemohla k usmrcení

D l o u h é h o vést nějaká zášť, zloba nebo snaha se pomstít. Navíc sebe

škrcení bývá u tohoto druhu sexuální deviace celkem běžné a nejsou výjimkou případy, kdy to dotyčný přežene a sám sebe usmrtí. To ovšem kriminalisté velice dobře věděli.

S n a d t o m u tak mohlo být i v tomto případě, kdyby mrtvola neby

la zaházená vrstvou starých svršků - a kdyby z bytu nezmizely různé

věci a šperky v ceně přes 36 0 0 0 korun a 4 0 0 videokazet. Mrtvý byl v každém případě minimálně okraden, ale to by případný zloděj m u

sel předem vědět, že majitel bytu je už po smrti. Spíš to vypadalo, že Václav D l o u h ý byl zavražděn a svého vraha znal. Do svého bytu ho pustil dobrovolně, protože ani dveře, ani zámek nenesly stopy po ná

silném vniknutí.

Policisté vyslechli nájemníky v d o m ě a od jedné ze sousedek se dozvěděli další důležité informace. Pan D l o u h ý byl podle jejího svě

dectví naposled viděn 5. listopadu 1993, což se shodovalo s pozdějším o d h a d e m soudních patologů, kteří stanovili přibližně stejnou d o b u jeho úmrtí. Tři dny nato - v pondělí 8. listopadu 1993 - uviděla jed

na z obyvatelek d o m u před bytem pana Dlouhého muže a ženu, kteří

k výtahu nosili nějaké věci uložené do krabic a zabalené do deky. Žena ve věku kolem třiceti až pětatřiceti let, přibližně 165 centi

metrů vysoká, s krátkými blond vlasy, byla ze setkání zjevně nervózní

a nesvá. Se sousedkou se vůbec nebavila. Jiné to bylo s mužem, které

ho sousedka popsala jako přibližně pětačtyřicátníka, středně silné po

stavy, asi 180 centimetrů vysokého, s krátkými tmavě hnědými, místy prošedivělými vlasy a tmavohnědým plnovousem. Popis odpovídal Ivanu Roubalovi, i když my známe z období soudních procesů spíš

jeho p o d o b u s pleší, šedivými vlasy a hustším plnovousem. Až poz

dější vyšetřování ukázalo, že Roubal měl na hlavě paruku, což vše vysvětluje.

Podle této sousedky m u ž působil klidným d o j m e m , byl příjemný

a snažil se s ní navázat slovní kontakt, aby vysvětlil svou přítomnost v d o m ě :

„To víte, když se ženská stěhuje...“

Pár dní si tuhle příhodu nechala pro sebe, ale nakonec o ní řekla policistům. Po muži a ženě bylo vyhlášeno celostátní pátraní, ale žád

ný výsledek dlouho nepřinášelo. Úspěšnější bylo pátrání po zmizelých kazetách. Václav D l o u h ý byl puntičkář a každá kazeta měla razítko s jeho j m é n e m a adresou. Policisté po nějakém čase zaznamenali, že se kazety objevily na trhu. Pátrali po prodejci a zjistili, že se jmenuje Ivan Roubal.

V té d o b ě se již schylovalo k dalším vraždám. Ivan Roubal se spojil se čtveřicí lidí - dvěma Čechy a dvěma Ukrajinci -, s nimiž připravo

val loupežné přepadení. J e h o cílem byla nedávno otevřená a novotou d o s l o v a vonící n o n - s t o p a u t o p ů j č o v n a s n á z v e m ZAPAP, sídlící

v suterénu firmy Falco v ulici Pod Zvonařkou 4 v Praze 2. Pozdě ve

čer 8. března 1994 jejím majitelům, k a m a r á d ů m ze školy pro slabo

zraké - dvacetiletému Petru Magdolenovi z Bratislavy a o tři roky star

šímu Petru K u d r n o v i , kterého už z n á m e z případu zmizení p a n a H o r k é h o z prosince 1992 -, někdo zavolal:

„ M á m zájem o pronájem auta,“ řekl hlas v telefonu. „ M á t e ještě

nějaké k dispozici?“

„Přirozeně,“ zněla odpověď. „Přijďte si vybrat.“

O b a majitelé čekali na zákazníka v kanceláři spolu se svým zná

m ý m šestatřicetiletým Jiřím Semrádem, který ale s provozem autopůjčovny neměl nic společného. Kolem desáté večer se dveře kancelá

ře rozletěly a stálo v nich několik mužů se zbraněmi v rukou. Hlavně

mířily na přítomné.

Ani jeden z mladíků se nezmohl na odpor. Ukrajinci je přinutili leh

nout si na zem, pak všechny tři svázali do kozelce elastickou šňůrou a ústa jim přelepili páskou. Potom lupiči prohledali kancelář, vzali jen několik drobností a odešli. Semrád později vypověděl, že vše proběhlo tak rychle, že si ani nestihl pořádně prohlédnout tváře útočníků. Podařilo se to Petru Kudrnovi? Pokud ano, dovedete si představit jeho hrůzu, když v jejich vůdci, který přepad vzadu jistil s revolverem (Heppnerovým!) v ruce a vše řídil, poznal Roubala, proti němuž v případě Horkého na policii už svěd

čil a následující měl proti němu svědčit i před soudcem. Asi si oddechl, když lupiči z kanceláře začali odcházet. Radoval se ale předčasně. Podle jedné verze se Ivan Roubal vzápětí do kanceláře vrátil, podle druhé tam po o d c h o d u svých spolupachatelů ještě asi d e s e t m i n u t z ů s t a l . V k a ž d é m p ř í p a d ě s e o b ě v e r z e s h o d u j í

v následujícím: Kudrnovi a Magdolenovi uvázal kolem krku smyčku ze šňůry od elektrospotřebiče, spojil ji s provazy, které svíraly jejich nohy, pokrčené v kolenou, a všechny uzly utáhl. T e d se oba nacházeli přesně v takové pozicí jako Václav D l o u h ý v listopadu 1993. Bylo jen otázkou času, kdy už nebudou moci tahu smyčky, utahované vahou jejich nohou, odolat a udusí se. Byla to vlastně poprava.

„Zabili mi syna,“ tvrdil Roubal později svým k o m p l i c ů m , ale spíš

se chtěl zbavit nepohodlných svědků. Musel zabít oba. J e d e n o něm věděl až přespříliš a kamarádovi se mohl svěřit.

Ze šlo především o K u d r n u a Magdolena, dokládají dvě skuteč

nosti. Třetí z napadených - Jiří Semrád - se ve chvíli, kdy byl svazo

ván, trochu natáhl, sevřel svaly, takže jeho smyčky nebyly tak těsné

a poskytovaly mu víc vůle. Roubal si ho navíc po svém návratu do kanceláře ani nevšímal. Nezkontroloval jeho uzly a neutáhl je. D o

konce se k n ě m u obrátil se slovy:

„Tebe nechám, ty mě nezajímáš!“

Semrád se po jeho o d c h o d u pokoušel ze smyček vyprostit, zatím

co slyšel, jak jeho kamarádi v bolestech umírají. K d y ž se mu to po půlnoci konečně podařilo, bylo již pozdě. M a g d o l e n i K u d r n a byli mrtví.

O p o d i v n é m charakteru tohoto přepadení svědčí i to, že lupiči s sebou vzali jen drobnosti - pár tisícovek, kufřík asi za tři tisíce, men

ší elektroniku...

Policisté po ohlášení dvojnásobné vraždy okamžitě rozjeli pátrání

a ve středu 30. března 1994 byl Roubal dopaden na pražském náměs

tí M í r u a umístěn do vazby. Při zatýkání měl na hlavě paruku, p o d o b

n o u té, jakou použil muž, který z Vratimovské ulice odnášel věci za

vražděného důchodce Václava Dlouhého. V kapse měl tramvajenku na n á m již z n á m é j m é n o Mayer. Stejný den podnikla policie razii v ubytovně ukrajinských dělníků v Praze-Kyjích a zatkla zde několik osob, mezi nimi čtyřiadvacetiletého Ukrajince Pavla J. Primaka (Prijmaka), podezřelého z účasti na loupeži ve firmě Z A P A P Další pode

zřelý, Ukrajinec j m é n e m Ivan Lanďuk nebo N a n ď u k , uprchl a dál se po n ě m pátralo. Bylo mu asi čtyřiadvacet, výška přibližně 180 centi

metrů, sportovní vzhled, m u ž mluvil rusky a česky. Brzy p o t o m byli zatčení dva Češi - Miroslav Zatřepálek a Petr N e d v ě d . Ivan Roubal později při procesech tvrdil, že zavražděné svázali, a tím způsobili jejich smrt oba Ukrajinci. Porušili prý d o h o d u , že vše proběhne v klidu a najednou začali mávat zbraněmi. On sám byl na

konec rád, že zbraně neobrátili proti němu a nezabili ho. A Semrádovi z provazů p o m o h l vlastně on, a tím mu zachránil život. Primak nao

pak tvrdil, že on se ve firmě chtěl pouze ucházet o zaměstnání, ale Roubal vytáhl zbraň a nařídil mu, aby všechny svázal.

„Udělal jsem to jedině ze strachu z pana Majera,“ dodal a Maje

rem myslel Roubala, který si tehdy tak říkal.

„ J á jsem si jen chtěl vypůjčit auto,“ hájil se zase N e d v ě d . „S loupeží

n e m á m nic společného.“

Vyšetřování a dokumentování Roubalovy trestné činnosti bylo nesmírně složité a náročné. Roubal tvrdošíjně odmítal přiznat vinu. Policistům se ale podařilo sestavit řetěz nevyvratitelných nepřímých důkazů, které Roubala usvědčovaly zatím ze čtyř vražd - Magdolena, Kudrny, Strnada a Suchánka. Na jejich základě vypracovalo státní

zastupitelství v Praze proti Roubalovi žalobu a postoupilo ji Městské

mu s o u d u v Praze.

Proces s Ivanem Roubalem začal 11. prosince 1995 v Pankrácké

věznici před senátem Městského soudu v Praze, vedeném soudcem Jiřím Horkým, a vlekl se dlouhých čtrnáct měsíců. Na lavici obžalova

ných usedli Roubal, Primak a Nedvěd. Zatřepálek se před soud nedo

stavil, m u s e l o být po n ě m vyhlášeno celostátní pátrání, takže se k ostatním přidal až po svém dopadení koncem listopadu 1996. Rou

bal jednání natahoval, jak mohl. K soudu chodil s igelitkou v ruce, řád

ně připravený, dovedl chytat svědky za slovo, ale zaskočit soudce, který

jeho tlaku zjevně ustupoval a poskytoval mu pro jeho argumenty a ob

hajobu široký prostor. Roubal vypadal důstojně, jeho tvář zdobily bra

da a vousy, rozměrnější brýle, na temeni měl pleš. Jeho vzhled působil i na novináře, kteří mu začali říkat „profesor“, i když se jeho tvář podo

bala spíš známému moderátorovi a herci Arnoštu Goldflamovi. Ve čtvrtek 13. února 1997 soud vynesl dlouho očekávaný rozsu

dek. D e n předtím státní zástupce požadoval pro R o u b a l a trest doži

votního vězení. K všeobecnému překvapení se soudní senát neztotožnil s tímto návrhem. D ů k a z y nepokládal za dostatečně průkazné, přičemž mu zejména vadilo, že svědek Semrád neoznačil Roubala pří

mo za vraha kamarádů, a obvinění z vražd bylo proto zamítnuto. R o u

bal byl odsouzen k pěti letům za vydírání, Primak za loupež ke třem letům vězení, Zatřepálek ke dvěma letům nepodmíněně, N e d v ě d ke dvěma letům podmíněně.

Celá země byla pobouřená, protože tak nízké tresty nikdo nečekal. S tímto názorem se ztotožnil i Vrchní soud, který začátkem července 1 9 9 7 případ - sice jen z procesních důvodů - opět senátu soudce H o r k é h o vrátil. Městský soud se případem začal znovu zabývat v pon

dělí 8. září 1997.

K o n c e m měsíce se ale kolem celé kauzy, a především kolem soudce Jiřího Horkého, rozpoutala nová aféra. I když soudce uznal, že důvo

dy k vazbě Roubala trvají, zapomněl o její prodloužení požádat. H r o

zilo, že se člověk obviněný ze čtyř vražd dostane na svobodu a zmizí. S o u d c e sice tvrdil, že Roubal bude bydlet u své družky a dál bude stíhán na svobodě, ale redaktoři televizní stanice Prima zjistili, že si Roubal již vyřizuje cestu do zahraničí. N a k o n e c se Roubal v úterý

30. září 1 9 9 7 se svými věcmi objevil u brány Pankrácké věznice, kde ho očekával h o u f fotoreportérů a reportérů. Přímo u brány ho ale zatkli policisté a obvinili z vyhrožování svědkům a příslušníkům vě

zeňské stráže, tedy z trestného činu násilí proti skupině osob. Byl od

vezen do sídla pražské policie v Kongresové ulici, druhý den na něj byla uvalena vazba a byl převezen do Ruzyňské věznice. S o u d c e Jiří

Horký byl za neplnění svých povinností pokárán, a později dokonce stažen z řešení závažnějších případů. Přesto až do konce roku 1998 se případem dál zabýval.

N o v é projednávání před Městským s o u d e m začalo 3. listopadu 1997. Od počátku se neslo v duchu odkladů, protahování, absencí

svědků... Jiří S e m r á d opět odmítl Roubala identifikovat. Objevila se verze, že byl zastrašován, ale také verze, že existuje videozáznam, na kterém se s R o u b a l e m ještě před jeho zatčením domlouvá, že ho za vraha neoznačí. S o u d c e H o r k ý dokonce veřejnost již v lednu 1995

prostřednictvím tisku požádal, aby soudu v tomto směru poskytla in

formace. K ničemu to ale nevedlo.

V prosinci 1998 bylo Roubalovi ve věznici v Ruzyni předáno ob

vinění z páté vraždy, tentokráte šlo o Václava Dlouhého. N a d jeho hlavou se stále vznášelo obvinění z vraždy H e p p n e r a a Horkého, které

bylo oficiálně vysloveno až v květnu 1998. Na všechny tři případy začalo Státní zastupitelství v Praze připravovat novou obžalobu. Před senát soudce H o r k é h o mezitím předstupovali další svědci - důvěry-hodní i pochybní - a svědčili o tom, že se jim Roubal přiznal k některé

z vražd. D n e 9. prosince 1998 soudní maraton skončil dalším rozsud

kem, který opět upozornil na to, že důkazy nejsou dostačující, a R o u

bala odsoudil k pěti letem vězení jen za loupež! Státní zástupce se opět odvolal a vše šlo znovu před Vrchní soud.

D n e 2 2 . března 1999 byl proti Roubalovi zahájen druhý proces, tentokrát za sérii výše zmíněných tří vražd. Senátu předsedal L u b o š

Vlasák, který neposkytl zdržovací Roubalově taktice sebemenší šanci. Roubalův konec se blížil. Objevili se svědkové, kteří H e p p n e r a i Hor

kého několikrát na Pohádce viděli, dokonce přesně v době, kdy oba zmizeli.

„Báli se policie,“ namítal Roubal. „Pomohl jsem j i m proto odjet do N ě m e c k a , kde žijí dodnes.“

Proti Roubalovi vypovídali především svědkové kolem vraždy Vác

lava Dlouhého. Identifikovali ho jako prodejce kazet, které byly z bytu D l o u h é h o ukradeny. J a k o utajení svědkové vypovídali D l o u h é h o sou

sedé, kteří ho i s jeho partnerkou viděli do d o m u přicházet a s nákladem odcházet. Policii se podařilo odhalit totožnost jeho tehdejší pomocni

ce Marcely L o u d o v é . Nejdříve vystupovala před s o u d e m coby svěd

kyně, ale pak byla obviněna ze spolupachatelství a nakonec z krádeže. První vysoký trest vynesl Vrchní soud 19. května 1999. Za vraždu Kudrny a M a g d o l e n a odsoudil Roubala ke 22 letům vězení. Soudci se tedy rozhodli potrestat ho za to, co bylo nejprůkaznější. Stejně po

stupoval Městský soud v Praze v druhém procesu. Už 2 7 . května 1999

uznal Roubala vinným z vraždy Dlouhého a odsoudil ho na doživotí. J i n o u volbu vlastně ani neměl, protože Roubal byl již odsouzen na 22 let a postihnout vraha za smrt dalšího člověka pouhými třemi roky, kterými by se trest dorovnal na 25 let, pokládal za nedostatečné. Roz

sudek potvrdil na svém zasedání 6. října 1999 Vrchní soud v Praze. Ve středu 2 7 . října 1999 Městský soud v Praze uznal Roubalovu vinu také v případech vražd Antonína Strnada a Josefa Suchánka, ale pro

tože doživotní trest pro Ivana Roubala už byl vynesen, o výši trestu se dále nejednalo. Tečku za vším udělal rozsudek Vrchního s o u d u v Praze, vynesený 1. března 2 0 0 0 , který říjnový rozsudek Městského soudu potvrdil.

„ D o roka a do dne vás skrze Ježíše Krista zvu na boží soud,“ vyhro

žoval s o u d c ů m Ivana Roubal, ale až dodnes se n i k o m u nic nestalo. Lze shrnout, že soudy rezignovaly na potrestání vražd Františka H e p p n e r a a Václava Horkého. I kdyby se je Roubalovi podařilo pro

kázat, na výši trestu by to stejně nic nezměnilo. Na druhé straně poli

cie začala vyšetřovat další dvě vraždy - zmizení čtyřicetileté H e p p n e rovy ruské přítelkyně a neznámého člověka, o n ě m ž Roubal ve své

závěrečné řeči před s o u d e m řekl, že ho kdysi zabil v sebeobraně. Místo závěru bych si dovolil uvést dva citáty, které Ivan Roubal během procesů několikrát opakoval:

„ O b ž a l o b a je snůškou polopravd a lží, když policie dodala státní

mu zástupci podklady zfalšované v můj neprospěch.“

Kontroverzně proti t o m u vyznívá citát druhý, m n o h e m závažněj

ší, jenž plně prokazuje Roubalův způsob myšlení i účelovost předešlé

ho tvrzení:

„ K d o jiného usmrtí, nezhřeší, nýbrž bude blahoslaven, neboť zkrá

tí utrpení jeho v životě pozemském, což je dobrou odplatou za skutky jeho.“

Staří lidé bývali v minulosti hluboce vážení nejen členy svých ro

din, ale i obyvateli vesnic nebo městeček. Všem imponovaly jejich vědomosti a životní zkušenosti. Bohužel moderní d o b a se svým hek

tickým životním stylem, novodobá technika a informační revoluce dvacátého století je odsunuly na vedlejší kolej. A tak lidé kdysi vážení

a ctění se najednou stali přebytečnými a ve svých bytech, ze kterých jejich děti už d á v n o odešly za vlastními osudy, teď často bojují

s prázdnotou a osaměním. Nezměnil se jen jejich život, ale rovněž

celé prostředí, v němž tráví své stáří.

J i ž první polistopadové roky ukázaly, že právě staří lidé se stávají

snadnými terči útoků a že si na ně troufne kdejaký lotr. Společnost, která s a m a pořádně neví, jak se k starým lidem chovat, je pak zasko

čena sérií loupežných vražd starých lidí.

Nejotřesnější z nich byl případ manželů D a n y a Jaroslava Stodolo

vých, kteří v letech 2 0 0 2 - 2 0 0 4 napadli jedenáct lidí a o s m z nich zavraždili. „Krvaví manželé“, nazval je tisk a v m n o h a ohledech měl pravdu.

Psychologové u o b o u konstatovali některé společné rysy - absenci empatie, sklony k účelovému jednání, egoismus a lhostejnost k okolí. To vše bylo vystupňováno závislostí na lécích nebo alkoholu, ale nic z toho nemohlo mít vliv na jejich rozpoznávací schopnost rozlišovat dobré od špatného.

Životopisy o b o u jsou si v m n o h é m p o d o b n é a jejich osud nebyl lehký. Otec Jaroslava Stodoly, narozeného 8. května 1966, byl země

dělský dělník, který si rád vypil a jeho pitky často končily surovým útokem na celou rodinu. Matka, tři sestry a bratr museli bezpočtukrát utíkat v noci z d o m u , aby se chránili před jeho pěstmi. M a l ý

Jaroslav si k rodičům vztah nenašel a později neměl vztah ani ke škole nebo svému okolí. Vytvořil si vlastní svět, v němž se cítil bezpečně. Vzal svého milovaného psa a šel se toulat do polí nebo lesů. Ve škole propadal, ale příliš ho to nermoutilo.

Později do svého světa přibral alkohol, i když typickým alkoholi

kem nikdy nebyl. Přesto se právě alkohol na jeho životě podepsal nejvíc - podle jeho výpovědí se jím posiloval před většinou vražd. Lidé ho většinou popisovali jako mírného člověka, když se ale napil, byl agresivní a útočný. Kvůli alkoholu se v roce 1983 rozešel s otcem, ale v tomto případě bylo jen otázkou času, kdy se mu vzepře. D ů m ve Zruči nad Sázavou, v němž tehdy s rodiči bydlel, musel po ostrém konfliktu opustit.

Alkohol a jeho agresivní povaha mu zničily rovněž manželství, které

v roce 1986, po návratu ze základní prezenční vojenské služby, uza

vřel. Pak to s ním šlo již z kopce. Za krádeže a rvačky ho čekal první

kriminál. Za další dostal již delší - tříletý - trest.

S D a n o u Stodolovou, rozenou Bábikovou se seznámil v roce 1988, ale chodit s ní začal až po návratu ze svého druhého trestu. Vzali se v roce 2 0 0 2 . Nejdřív žili ve Zruči nad Sázavou, později v d o m ě paní

Boženy Malinové ve Slavošově na Kutnohorsku nebo na podnikové

ubytovně v Brněnci na Svitavsku. V o b o u těchto vesnicích vraždili. Životní osudy D a n y Stodolové byly o něco klidnější. Narodila se 19. července 1970 ve smíšené romsko-slovenské rodině v Klatovech, o d k u d se zanedlouho s rodiči odstěhovala na Slovensko. Její otec také

pil a také svou rodinu mlátil. D a n a , její dvě sestry a matka také muse

ly v noci před opilým otcem utíkat z d o m u a hledat úkryt, kde by jeho řádění přežily. Přesto D a n a řádně ukončila základní školu, a za

čala dokonce studovat na gymnáziu.

V roce 1986 otěhotněla, porodila dceru D a n u a poprvé se provda

la. Se školou byl konec a s jejím manželstvím také. V roce 1988 odje

la do Čech za svou matkou Marii Bábikovou a o b ě m a sestrami, které

se t a m mezitím odstěhovaly, aby se zbavily tyranského manžela a otce. D l o u h o u nich nepobyla. Pracovala na dráze, což ji m o c nebavilo, a pak v Praze, kde se potkala se svým druhým manželem. Společně

odjeli do Kanady, kde se živila jako barová tanečnice. Podle její výpo

vědi se právě zde stala obětí surového znásilnění, po němž začala poci

ťovat hluboké deprese. Ztratila chuť na sex, což později její třetí man

žel - Jaroslav Stodola - těžce nesl. Při výsleších vypovídal, že se svou manželkou spal pouze po úspěšných loupežích nebo vraždách a man-želský sex byl pro něj p o u h o u o d m ě n o u . Pro její nechuť k sexu se spolu několikrát pohádali a také porvali.

Z K a n a d y se D a n a vrátila se do Kladna, ale svých psychických problémů se nezbavila. Začala užívat uklidňující léky, a to ve velkém množství. Nejdříve jí je předepisovali lékaři, později si je sháněla po

koutně. Zadlužila se, ale s léky nedokázala přestat. Několikrát se po

kusila o sebevraždu. Poté, co se seznámila se Stodolou, začal jejich život nabírat m i m o ř á d n ě nebezpečný směr.

S v o u lupičskou dráhu zahájili v neděli 30. září 2 0 0 1 . K o l e m půl dvanácté v noci vnikli do d o m u sedmasedmdesátiletého Aloise Miškovského v Chabeřicích, vesnici ležící nedaleko Zruče nad Sázavou. Jaroslav S t o d o l a zde jako malý dlouho bydlel a vesnici a její okolí

dobře znal. N ě j a k o u d o b u tady žila i Mária Bábiková a její dcera D a n a Stodolová, tehdy ještě Zeislová. Po návratu z trestu se Jaroslav Stodo

la ve vesnici usadil a s D a n o u se zde vlastně seznámil. D a n a se od své matky dozvěděla, že starý pán půjčuje peníze a že by jich měl mít d o m a balík. Slovo dalo slovo a spolu s Jaroslavem vyrazili na lup. Na hlavách měli kukly, protože Miškovský Stodolu znal, a v ruce svírali nůž. Strachy polomrtvý m u ž jim po pohrůžkách podřezáním vydal 160 0 0 0 korun. Svázaného ho ponechali v d o m ě . Ležel tam dehydrovaný a na pokraji smrti celé dva dny! Naštěstí si prodavačka v k o n z u m u všimla, že si nepřišel pro svůj tradiční nákup, a poslala lidi, aby se po něm podívali. S m r t ho ale stejně dostihla. Po jedenácti měsících starý pán zemřel.

O necelé tři měsíce po loupeži, ve čtvrtek 16. listopadu 2 0 0 1 , J a

roslav Stodola poprvé vraždil. Už rozházel všechny peníze, které ukradli Aloisi Miškovskému, a nutně potřebovali další. S p o l u s manželkou si vytipovali další oběť. Měl se jí stát pětasedmdesátiletý Stanislav Š a n d a ze Slavošova. T o m u t o důchodci zemřela manželka a on se s její smrtí

nedokázal vyrovnat. Byl trudnomyslný, a když se k t o m u přidaly spory s vlastními dětmi o majetek, jeho stav se ještě zhoršil.

„Nejradši bych se zabil a celý to tady podpálil,“ prohlásil několi

krát před svědky a Jaroslav Stodola jeho slova slyšel.

N e n í tak zcela jisté, zda chtěl skutečně vraždit. Vše nasvědčuje tomu, že se připravoval na loupež, která neplánovaně skončila vraždou. D a n a mu půjčila paruku s dlouhými vlasy a punčochu, aby zamaskoval svůj vzhled. Pak mu začala nalévat víno, které mu mělo dodat odvahu. Ve tři ráno, když zkonzumovali asi tři litry vína, se S t o d o l a vypravil k Šandovi. D a n a zůstala d o m a a dávala pozor, aby si její matka ne

všimla, že zeť odešel z domu...

Z a t í m mu „přálo štěstí“. K d o m u starého pána přišel přesně ve chvíli, kdy ten vyšel ven, aby se podíval do chléva. Stodola, nikým nepozorován, se vkradl otevřenými dveřmi do d o m u a svou oběť pře

kvapil, když se vracela z chléva. Pod hrozbou násilí mu Š a n d a vydal 40 0 0 0 korun a své vkladní knížky. Pak se ale strhla rvačka, při níž

starý pán strhl lupiči masku z tváře. Stodola ho vzápětí uškrtil. Teprve pak začal uvažovat o tom, jak vše nastrojit tak, aby to vypadalo jako nešťastná náhoda. Protože věděl, že Š a n d a několikrát mluvil o sebe

vraždě, uložil jeho tělo do postele, kolem rozestavil zapálené svíčky a jednou z nich postel podpálil. O Danině podílu na maskování vraž

dy a založení požáru se v průběhu soudních přelíčení několikrát mlu

vilo, ale plně prokázán nebyl.

D ý m sousedé ucítili až ráno a zavolali hasiče, kteří při hašení všechny stopy vraždy zahladili. Tělo bylo tak ohořelé, že nebylo možné odha

lit příčinu smrti. Bohužel i to málo, co se zjistilo a co naznačovalo násilnou smrt, nevzali policisté v úvahu a věc uzavřeli. M a r n ě dcera nebohého muže proti takovémuto závěru protestovala a dokazovala, že z d o m u prokazatelně zmizely peníze, vkladní knížky a věci za ně

kolik desítek tisíc korun.

M i n u l o jen několik dní a Stodola vraždil opět. Tentokrát zcela úmyslně a plánovitě. S v o u pozornost zaměřil na osmašedesátiletou Růženu Skohoutilovou, sousedku Daniny matky. Byla v d o v o u po dobře vydělávajícím horníkovi, měla krásné šperky a to se jí stalo osud

ným. O její smrti ale rozhodla úplná náhoda. Krátce po smrti pana Šandy přišla Růžena Skohoutová k paní Bábikové, aby se jí svěřila se svými obavami.

„Zastavili se u mě nějací lidé. Byli tři. Prý potřebují v o d u do chla

diče. Tak jsem jim ji dala, ale dovnitř jsem je nepustila.“

„Správně,“ pokyvovala hlavou paní Bábiková. „Člověk musí být dneska na sebe opatrný.“

D a n a a Jaroslav všechno slyšeli a hned druhý den se zrodil společ

ný nápad. Sousedku oloupí a stopu navedou na neznámé lidi. V něčem se strefili. Pozdější vyšetřovaní, které odhalilo totožnost těch tří, po

tvrdilo, že to jsou zloději, kteří se snaží p o d různými záminkami vlou

dit do d o m u starších lidí; jeden z nich je zabaví a zbylí dva mezitím kradou.

Ve středu 2 8 . listopadu 2 0 0 1 ráno nastoupila paní Růžena do au

tobusu a jela do Kutné Hory. Viděli ji přitom školní děti, ale také oba vrazi, kteří do autobusu nastoupili spolu s ní. Tehdy se definitivně

dohodli, že vše provedou ještě tentýž den.

K o l e m o s m é hodiny večer vyrazili. Tentokrát se Jaroslav nemasko

val, což jen dokazuje vražedný úmysl, s nímž do d o m u šel. Paní Skohoutilová byla trochu nahluchlá a televizi měla puštěnou hodně na

hlas. Neslyšela, jak D a n a rozbila sklo u dveří, o d e m k l a si klíčem zastrčeným zevnitř a vešla do pokoje. Uhodila starou paní tyčí do hlavy, ale oběť stále ještě žila. To už byl uvnitř i Jaroslav, který do té

doby hlídal venku. U b o h o u ženu svázali a bili. Přesto úkryt peněz neprozradila. Jaroslav ji nakonec udusil polštářem, zatímco D a n a za

čala prohlížet d ů m .

V t o m zazvonil telefon. Volala dcera zavražděné. Aby nevzbudili podezření, D a n a sluchátko zvedla a s dcerou chvíli mluvila. Znala starou paní dobře, takže ji dokázala napodobit. Dceři se to m o c ne

zdálo, ale své podezření, že nemluvila s matkou, nýbrž s nějakou cizí

osobou, si zatím nechala pro sebe.

Vrazi nakonec našli 50 000 korun a pár cenných drobností, zejména šperků, které později prodali. Na zahradě vykopali jámu, mrtvolu staré

ženy a část jejích věcí do ní hodili, vše pečlivě zahrabali a odešli. Zmizení paní Růženy bylo zjištěno až po několika dnech. Na policii je 5. prosince 2 0 0 1 nahlásil její zeť Pavel Kaufman. Policisté přijeli k domu, na místě našli rozbité sklo a několik skvrn od krve, ale po ženě začali kupodivu pátrat jen jako po nezvěstné. O b a vrahové, stejně jako školní

děti, shodně vypověděli, že ji ráno viděli odjíždět do Kutné Hory, takže si lidé mysleli, že odjela do lázní. Až po pěti měsících - 4. května 2 0 0 2 byla na zahradě objevena její mrtvola a pátrání po nezvěstné se změnilo ve vyšetřování vraždy. V listopadu 2 0 0 2 policie odhalila totožnost tří zlodě

jů, kteří se u staré paní zastavili týden před vraždou, a obvinila je z vraždy. K další vraždě došlo mezi 28. a 30. červencem 2002, přesný den se policii nepodařilo stanovit. Stalo se to v Měchonicích nedaleko Slavošova. Za oběť si oba vrahové, kteří se mezitím vzali, vybrali manžele Královy

- šestašedesátiletého pana Antonína a jeho dvaašedesátiletou manželku Marii. Byl to velice spořádaný pár a nic nenasvědčovalo tomu, že by d o m a mohli mít nějaký větší obnos. O to je jejich vražda nepochopitelnější. O b a vrahové d ů m nějaký čas sledovali. Také v den vraždy čekali skoro půl hodiny, než se odvážili dovnitř. Opět nebyli maskováni, což

svědčilo jen o j e d n o m : ani jedna z obětí neměla přežít. H n e d jak vstou

pili do d o m u , zaútočili na oba manžele a svázali je. J e d n o h o odvedli do jedné místnosti, druhého do druhé.

„Řekni, kde jsou peníze, a tvému partnerovi se nic nestane,“ vy

hrožovali oběma.

Marie Králová nakonec podlehla a peníze j i m vydala. Ukázalo se, že manželé toho skutečně neměli m o c — 10 0 0 0 korun v hotovosti. Bezprostředně p o t o m je Jaroslav Stodola na pokyn své manželky uškr

til. Podle jedné verze rukama, podle druhé šňůrou od lampičky. H n e d po vraždě začali oba aranžovat nešťastnou událost. Paní Marii položili v kuchyni na gauč, pana Antonína v ložnici na postel, bři

chem dolů. K posteli postavili jeho boty. N a k o n e c pustili v kuchyni plyn ze všech hořáků. D a n a odešla dveřmi, Jaroslav zevnitř zamkl a protáhl se okénkem na toaletě. K r o m ě peněz odnesli video, hodin

ky, rádio, ale také pistoli, kterou pak Stodola zahodil do Sázavy. Mrtvoly objevil 30. července 2 0 0 2 zeť zavražděných, kterému vo

lala sousedka, že Královy už dva dni neviděla, že venku vyje pes, krá

líci a slepice běhají hladoví po dvoře. Zeť našel d ů m zevnitř zamčený, a tak okénkem na záchodě pomohl dovnitř své dceři Kateřině, která

odemkla dveře a pustila je dovnitř.

Na místo činu se dostavila policie, ale vyšetřování vysloveně odbyla. Nezajistila všechny stopy, nebrala v úvahu některé výpovědi upozorňující

na to, že u Králových byl vždy vzorný pořádek a že je nemyslitelné, aby pan Král měl u postele boty, že Královi nekouřili, a přitom se po domě našly nedopalky cigaret - stopy, které tam zanechala Dana Stodolová. Nepátralo se ani po zmizelých věcech...

Svůj díl viny měli i lékaři a odborní znalci. Podle jejich zjištění manželé

zemřeli v důsledku nedostatku kyslíku. Stopy po škrcení odhaleny nebyly. Na základě posudků a nedostatečně vyhodnocených stop z místa činu vy

šetřovatel celou záležitost odložil.

Minulo pouhých deset dní a oba manželé zaútočili znovu. Po roce si opět vybrali Chaběřice, konkrétně dům osmasedmdesátileté Růženy a pět

aosmdesátiletého Václava Hromasových.

„Znala jsem ji dlouhá léta,“ vypověděla později paní Růžena. „ D a n a si k nám dokonce chodila půjčovat peníze. Musím ale říct, že vždycky všechno vrátila.“

V noci z neděle 11. na pondělí 12. srpna 2002 si ale Stodolová a její

manžel přišli vypůjčit na věčnou oplátku. K domu se přikradli po zadní

cestě a opět ho nějakou dobu pozorně sledovali. Dovnitř vešli po jedenácté

hodině, když už si byli jistí, že je nikdo nevyruší. Tentokrát byli maskovaní, takže jejich identita nebyla prozrazena. O b a Hromasovi proto jejich útok přežili.

Nejdříve napadli paní Růženu, kterou probudil hluk vyrážených dveří. Srazili ji na zem, svázali a ústa jí ucpali kusem látky, aby nemohla křičet.

„ K d e jsou peníze a zlato?!“ křičela na ni D a n a a začala ji škrtit. Nejdřív ručníkem, pak kalhotkami, které se sušily na šňůře. Teprve tehdy vyšel z vedlejšího pokoje Václav Hromas, který zřejmě spal hodně

tvrdě a v situaci se nejdřív vůbec neorientoval.

„ K o m i n í k , “ zvolal, když uviděl vysokého Stodolu. Vzápětí už ležel na posteli, svázaný na rukou a nohou. D a n a Sto

dolová vzala kuchyňský nůž a namířila ho na jeho ženu.

Dana Stodolová ukazuje, čím oběti svazovali.

Rekonstrukce vraždy Heleny C. se odehrála v koupelně.

„Podříznu ti manželku, když mi nedáš peníze!“ hrozila.

O b a důchodci pak už jen bezmocně přihlíželi, jak lupiči prohledá

vají d ů m . Tentokrát měli úspěch, našli 21 0 0 0 korun a odešli. Před o d c h o d e m se Stodolová otočila k Růženě H r o m a s o v é a výhružně na ni namířila dva prsty. Na Václava H r o m a s e přepadení zapůsobilo tak silně, že se z něho až do své smrti v létě roku 2 0 0 4 nevzpamatoval. Policie, která začala případ vyšetřovat, opět pochybila. Po dvou měsících z loupežného přepadení obvinila sedmačtyřicetiletého Jiří

ho Brejchu a sedmatřicetiletou Márii Prchalovou. O b a doplatili na to, že jejich zevnějšek odpovídal fyziognomii vrahů, že cukrárna U Máří

v Praze, kterou údajně v den vraždy navštívili, byla kvůli dovolené

zavřená, a že si dokonce v j e d n o m ze svých dopisů u svého pražského domácího Rudolfa S o u k u p a zajišťovali falešné alibi. N a v í c proti nim svědčily pachové stopy, které byly na místě zjištěny.

Ve vyšetřovací vazbě strávili o s m měsíců a 4. d u b n a 2 0 0 3 byli Okresním s o u d e m v Kutné H o ř e odsouzeni k šesti letům vězení. Kraj

ský soud ale 15. května 2 0 0 3 zvážil další nepřímé důkazy a rozsudek nižšího s o u d u vrátil k novému projednání. Přestože se Stodolovi už

tehdy k loupeži přiznali, nemohl být tento čin zahrnut do jejich obža

loby. Stále totiž platil rozsudek nad Jiřím Brejchou a Márií Prchalo

vou, který soud zrušil až 4. listopadu 2 0 0 4 .

V pondělí 12. srpna 2 0 0 2 postihly naši vlast těžké povodně. Kaž

dý si pamatuje na ty hektické dny. Spousta lidí tehdy d n e m i nocí

obětavě a nezištně bojovala s povodní, pomáhala postiženým, ale na

šli se lidé, kteří se na neštěstí druhých chtěli přiživit, kradli a podvádě

li. D a n a Stodolová šla ještě dál - ta dokonce vraždila. Ve středu 14. srpna 2 0 0 2 se objevila v Kardašově Řečici. Hledala v jižních Č e c h á c h práci a v Jindřichově H r a d c i jí poradili, že by v Kardašově Řečici mohla mít šanci. Chtěla se tedy ve městě ubytovat a číšník z místní restaurace, ale i další lidé ji poslali k osmasedmdesá

tileté Marii Čondlové. Syn Čondlové Oldřich se aktivně zapojil do záchranných prací, takže nebyl d o m a , a ani j e h o m a t k a nebyla k o s u d ů m lidí postižených povodní lhostejná. To ráno její d ů m , který

jinak sloužil jako penzion pro letní hosty, opustily dvě rodiny. Měly sice u ní zůstat až do soboty, ale spěchaly d o m ů , d o k u d byly silnice ještě průjezdné. Ještě po nich ani nestačila uklidit, a u dveří už stála D a n a Stodolová. Tvrdila, že je z Prahy, kde jí p o t o p a vyplavila d ů m . Důvěřivá paní Marie ji přijala a ubytovala. Tehdy Stodolovou zahléd

la náhodná svědkyně paní Marie Krejčová, jak s paní Č o n d l o v o u po

píjí kávu, a později podala její podrobný popis.

Stodolová v domě přespala. Sotva paní Č o n d l o v á druhý den dopoled

ne odešla nakoupit potraviny, aby hostu měla v poledne co nabídnout, začala prohledávat d ů m a hledat peníze. Najednou ve dveřích stála stará

paní, která se z nákupu vrátila dřív, než Stodolová předpokládala. A ta ne

byla žádná začátečnice. Měla už své zkušenosti a dovedla využít moment překvapení. Paní Č o n d l o v o u napadla, svázala a v kuchyni posadila do křesla. Chtěla její peníze a byla ochotná udělat pro to cokoli. Svou oběť

škrtila pásky a snažila se ji donutit, aby prozradila, kde má peníze schované. T a k to šlo několik hodin... Statečná paní Č o n d l o v á ale nic neprozradila. M u č e n í odolávala i poté, co ji S t o d o l o v á o d v e d l a z kuchyně do pokoje. Nejdřív ji dvakrát udeřila do hlavy válečkem na nudle, a to tak silně, že se váleček rozpadl na dva kusy. Zkrvavenou ženu pak posadila do křesla, ruce jí přivázala k opěrkám, počkala, až

se probere z bezvědomí, a pokračovala ve výslechu. Stará paní ale ani teď úkryt neprozradila.

„Já vás znám,“ řekla vražedkyni do očí. ,A všechno řeknu na policii!“

T ě c h pár slov ji stálo život. Stodolová nechtěla svědky. Odešla do kuchyně, vrátila se s dlouhým ostrým nožem a čtyřmi ranami do hru

dě a břicha starou paní zabila. Tři z těchto ran zasáhly srdce!

Takovou vraždu mohla jen stěží maskovat jako nešťastnou náho

du. Proto všechno, čeho se dotkla, důkladně umyla a očistila. Většinu stop skutečně zlikvidovala, ale ne všechny. A ty, které policie nakonec našla, postačily k prokázání její viny.

D a n a Stodolová byla tak cynická, že po vraždě strávila v d o m ě

ještě celou noc, vyspala se a druhý den ráno stopem odjela do Brněnce. O vraždě ale ani svému manželovi nic neřekla. Mrtvolu své matky našel až po dvou dnech - 17. srpna 2 0 0 2 - její

syn, který se konečně vrátil d o m ů . Bylo zahájeno pátrání, které dlou

ho nikam nevedlo. Na stopu Stodolové se policisté dostali až poté, co porovnali způsob provedení vražd v Brněnci a v Kardašově Řečici. Jihočeští policisté se pak spojili s východočeskými a společně vražed

kyni usvědčili.

Mezitím ale došlo ve středu 30. října 2 0 0 2 k další vraždě. Manželé

Stodolovi, kterým opět chyběly peníze, se vydali je hledat hned na

proti svému d o m u - u jednaosmdesátiletého Josefa Maliny. Malina byl samotář, se všemi nectnostmi u samotářů obvyklými — nerudností, sklonem k h á d k á m a konfliktům na straně jedné, nadbytkem pe

něz na straně druhé. Byl nesmírně šetrný - pro vodu chodil do blízké

ho rybníka, nosil šmajdavé boty, škudlil, kde se dalo ale stejně tak byl krajně nedůvěřivý a opatrný. Vše zamykal, ovinoval řetězy, pocti

vě hlídal. Aby se mu nikdo nepovolaný nedostal do chalupy, zajišťo

val ji zevnitř těžkým trámem.

Nejhorší však bylo, že pan Malina byl velký chlubil. R á d všem vykládal o bohatství, které jeho d ů m skrývá.

Jaroslav Stodola a jeho žena to velice dobře věděli, stejně jako to, že jedinou možností, jak na něj vyzrát, je počkat, až ráno odstraní

trám, aby v d o m ě vyvětral, a pak do d o m u vrazit. To se také stalo. Stodola už od rána 3 0 . října číhal, až se dveře Malinova d o m u ote

vřou. To se stalo v devět hodin. Malina otevřel dveře a otočil se pro kolo, se kterým chtěl vyjet ven. Přesně v té chvíli Stodola vyběhl ze svého d o m u a vřítil se do Malinovy předsíně. Narazil tam na svou oběť a došlo k zápasu. Netrval dlouho. Zdatný vrah Malinu rychle porazil na zem, odvlekl do kuchyně, hodil na postel a svázal. Pak mu začal vyhrožovat a přitom prohledával d ů m . N a k o n e c z Maliny do

stal přiznání, že peníze má uložené v krabičce p o d uhlím ve sklepě. Nalezl tam ale jen 10 0 0 0 korun a nechtěl se s tak malou s u m o u spo

kojit.

Opět začal vyhrožovat. To už uvnitř byla také D a n a Stodolová, aby mu p o m o h l a prohledat d ů m . Ani jeden z nich nebyl maskovaný, takže závěr celého případu byl už předem jasný. Podle své výpovědi Stodola starce uškrtil, protože mu odmítl vydat své vkladní knížky. Podle výpovědi Stodolové ho uhodil tak silně, že spadl na zem a rozbil si hlavu o betonovou podlahu. O b a si mysleli, že je mrtvý, a tak opět zahájili manévr s aranžováním nešťastné náhody. Stodola odvlekl tělo oběti na p ů d u , ze země sebral telefonní kabel, omotal jí ho kolem krku a snažil se ji vytáhnout na půdní trám. Drát se ale přetrhl a tělo spadlo na zem. Zuřivě do něj několikrát kopl - a oběť zachroptěla!

Starý pán ještě nebyl mrtvý. Následovaly další zuřivé kopance do hrud

níku a do břicha. Pak už bylo ticho. Přesto se Stodola ještě jednou pokusil do těla kopnout.

„ N e c h ho být,“ přikázala mu manželka. „Všichni si b u d o u myslet, že se oběsil, kabel se přetrhl a on spadl.“

Z n o v u tedy tělo pověsil a to opět spadlo. N a k o n e c toho nechal, důležitější bylo najít ukryté peníze. To se jim ale tentokrát nepodařilo. Policie u zavražděného později našla vkladní knížky se s u m o u dosa

hující téměř dva miliony korun!

Vyšetřovaní také v tomto případě probíhalo značně nestandardně.

„Byla to sebevražda,“ prohlásili policisté a na tomto závěru trvali. Nezajímalo je, proč si šetrný oběšenec před údajnou sebevraždou nakoupil plnou lednici jídla nebo jak se člověk s tak silnými dioptrie

mi dostal s á m na půdu, když jeho brýle ležely v kuchyni na stole. Lékaře, který mrtvolu pitval a objevil stopy po ranách a úderech, ne

nechali provést p o d r o b n o u pitvu s odůvodněním, že vše je jasné a že rány vznikly při pádu, kdy se kabel, na kterém Malina visel, přetrhl. O b r a t ve vyšetřování nastal až roku 2 0 0 2 . Stodolovi tehdy bydleli na ubytovně textilky Vitka v Brněnci a jako svou oběť si vyhlídli dvě

ženy - třiadevadesátiletou Boženu Cerhákovou a její dvaapadesátiletou dceru Helenu -, které žily v d o m k u o třech místnostech nedaleko ubytovny. Dověděli se, že Helena Cerháková se chystá celou ubytov

nu koupit, aby se zbavila opilců, kteří v ní žili, rušili noční klid a dělali všude nepořádek. Lidé jí v době privatizace svěřili své kuponové kníž

ky a ona je pro ně dokázala výhodně zhodnotit. Všichni ve vesnici, ale i lidé žijící na ubytovně se shodovali v tom, že je finančně velice zdat

ná.

Stodolovi doufali, že d o m a bude mít větší částku peněz. A peníze už m o c potřebovali, protože dlužili jedné z firem, které poskytují půjčky na vyšší úrok, větší sumu, a blížil se den splatnosti. J i ž v pátek 29. lis

topadu 2 0 0 2 si důkladně prohlédli vchod do d o m u Cerhákových, aby zjistili, jak se bez větších problémů dostat dovnitř. Všimli si, že obyvatelky d o m u nezavírají pořádně okénko nad vchodovými dveř

mi, skrze které by se sice vysoký, ale štíhlý Jaroslav mohl snadno pro

táhnout. Vnitřek d o m u už dobře znali, protože si u o b o u žen byli několikrát půjčit cukr nebo sůl.

Od pátku se začali připravovat na loupež a vraždy a probírat mož

né varianty. Teoretická příprava pokračovala i v neděli 1. prosince 2 0 0 2 . O b a se několikrát vydali k vyhlédnutému d o m u a sledovali, zda se uvnitř svítí a zda okénko nad dveřmi není zajištěné. K o n e č n ě v pondělí

2. prosince mezi druhou a třetí hodinou ranní vyrazili. Jaroslav prole

zl okénkem, odemkl dveře a pustil dovnitř manželku. H l u k , který

přitom nadělal, vzbudil dvaašedesátiletou D a g m a r Weissovou, Heleninu sestru, která byla u o b o u žen na návštěvě. O její přítomnosti neměli Stodolovi ani potuchy.

Rázná D a g m a r popadla do ruky koště a násadou se pokusila lupiče zastavit. M a r n ě . Jaroslav se na ni vrhl, odtáhl ji do obývacího pokoje a svázal. To už se probudila Božena Cerháková, která ovšem pro útoč

níky nepředstavovala žádný problém. Byla příliš stará a její mysl byla stářím trochu zkalená. Z a t o Helena, která spala v zadním pokoji, se pokusila vrahům vzdorovat. Příliš se ale bála o život matky a sestry, a tak se j i m nakonec podřídila. Vydala jim dokonce všechny peníze 10 0 0 0 korun, a vkladní knížky na celkovou s u m u 40 0 0 0 , které měla d o m a a žádala jen jediné: ať její matce neubližují. N i c takového ovšem vrahové neměli v úmyslu.

Finále jejich činu bylo strašlivé. Stodola pustil nahlas televizi, aby nebylo slyšet křik spoutaných žen. Starší z nich uškrtil, mladší spolu se ženou utopil ve vaně, načež jí D a n a Stodolová prořízla žíly na zá-

Jaroslav Stodola při rekonstrukci vraždy Josefa M.

pěstí a vodu z vany vypustila. Všechno mělo vypadat tak - a zpočátku to tak skutečně i vypadalo -, že se obě sestry porvaly, mladší v rvačce uškrtila tu starší, pak se v ní hnulo svědomí a v koupelně spáchala sebevraždu. Stodola se pokusil zabít i jejich matku. Hlavu jí přikryl polštářem a vahou svého těla ji zalehl. Nepodařilo se mu ji však udu

sit. Stará paní útok přežila, nicméně nedostatek kyslíku v mozku, způ

sobený dušením, jen zhoršil stav její mysli, takže policistům při vyšet

řování nebyla příliš platná.

N a k o n e c Stodola vyprovodil D a n u z domku, uzamkl zevnitř do

movní dveře a okénkem nad nimi vylezl ven. O b a manželé pak spě

chali na ranní vlak a z Brněnce odcestovali do Slavošova. Mrtvoly druhý den objevili policisté, na které se obrátil příbuzný

obětí Petr Weiss. J i ž ráno mu volali ze závodu, že jeho teta Helena Cerháková nepřišla do práce. Bylo mu to divné, a tak se zajel do Br

něnce podívat, ale do d o m k u se nedostal, byl zamčený. Zavolal tedy policii, která dveře vypáčila a celý ten hrůzný obraz odhalili. Vyšetřování se ale nerozjelo tak, jak si Stodolovi představovali. Policisté sice první den sledovali nastraženou stopu a koketovali s verzí, že obě sestry se kvůli nějaké nepovedené Helenině finanční transakci porvaly a půtka skončila vraždou a sebevraždou, ale pitva jasně proká

zala, že Helena sebevraždu nespáchala. Bylo tedy nutné hledat sku

tečného vraha. Z útržkovitých slov jejich matky usoudili, že vrah nebo vrahové - nemůže být zdaleka. Při vyšetřování dále zjistili, že dva z obyvatel nedaleké ubytovny v den vraždy z Brněnce náhle odjeli, a tak začali sledovat jejich stopu. J m é n o Jaroslava Stodoly měli zanesené v evidenci a brzy ho vypátrali v Slavošově. První výslech ustál, ale policisté začali prověřovat všech

ny detaily z jeho okolí. Stodola cítil, že kruh kolem něj se stahuje, a v půlce prosince se pokusil o sebevraždu. Spolykal prášky, které běž

ně užívala jeho žena, a zapil je alkoholem. Lékaři ho ale zachránili. Policisté mezitím pokračovali v získávání nejrůznějších informací

souvisejících jak s ním, tak s jeho manželkou. Začali prověřovat další

případy náhlých a dostatečně nevysvětlených úmrtí důchodců z jejich okolí, a na světlo byly znovu vytaženy případy ze Slavošova, M ě c h o nic a Chaběřic. To ovšem manželé Stodolovi netušili. Byli si tak jistí, že vyrazili na další loupežnou výpravu. K o n c e m ledna 2 0 0 3 se vydali do nedaleké

vesnice Onšovec za čtyřiasedmdesátiletou Boženou Michalíčkovou, o níž se Stodola v nemocnici dověděl, že má d o m a větší s u m u peněz. Její přesnou adresu ani j m é n o však neznali. Věděli pouze, že bydlí

v d o m ě číslo 14, má dvě dcery a nedávno se vrátila z nemocnice. Vy

ptávali se na ni u sousedů, ale ti ji naštěstí podle jejich popisu nedoká

zali identifikovat a poslali je na jinou adresu. Stodolovi se vrátili d o m ů

s nepořízenou, ale pevně rozhodnutí, že se do Onšovce vypraví zno

vu, jak jen o paní Michalíčkové zjistí víc informací.

K definitivnímu zvratu v celém případu došlo v pondělí 3. února 2 0 0 3 . Ten den odjeli manželé Stodolovi ze Slavošova do obce Dolní

Pohled, o d k u d se vydali pěšky do obce H o r k a u vodní nádrže Švihov. Z d e žil na samotě ve svém d o m k u osmasedmdesátiletý J o s e f Perout

ka, kterého si vytipovali jako další vhodnou oběť. Před jeho d o m e m pak sehráli tragikomedii, kdy D a n a Stodolová padla na zem jakoby v bezvědomí a její manžel se ji snažil vzkřísit. Předpokládali, že pan Peroutka všechno pozoruje z okna. Po chvíli se Stodola narovnal, za

zvonil a pana Peroutku požádal o sklenici vody. Sotva se důchodce otočil, aby se vrátil do chalupy po vodu, Stodola vytáhl nůž a nasadil ho starému pánovi mezi lopatky.

„ D e j n á m prachy!“ přikázal, ale starý pán se tak lehce nedal.

„ N e m á m , “ tvrdil jim. „ Ž á d n é peníze n e m á m . Za chvíli přijde můj syn, ten v á m to potvrdí.“

Tahle lež mu zachránila život. Stodolovi se nechtěli setkat s žádným svědkem, a tak jen zběžně prohledali dům, a když žádné peníze nenašli, zavřeli důchodce do sklepa a spěšně odešli. S sebou vzali jen mobilní

telefon a balíček bonbonů. Při zpáteční cestě měli znovu smůlu. Potkali totiž policistu, který Jaroslava Stodolu velice dobře znal. O b a manželé z vesnice zmizeli, ale nebylo j i m to nic platné. Jak

mile se starý pan Peroutka dostal ze sklepa, ihned vše nahlásil na poli-cii. O b a pachatele přesně popsal a další informace dodal policista, který vrahy potkal. H n e d druhý den byli oba zajištěni. Policisté u nich našli odcizený mobil, takže zapírat nemělo smysl. Už při prvním výslechu na Okresním velitelství policie v K u t n é H o ř e to Stodolovi zkusili s taktikou, na které se oba předem domluvili. Jaroslav Stodola vzal celou vinu na sebe. Prohlásil, že nechápe s á m sebe a vlastně ani neví, proč starého pána napadl. Popřel, že by měl s sebou nůž, a tvrdil, že svou oběť ohrožoval pouze hrotem tužky. Policisté mu však nevěřili. Informace o zatčení manželů Stodolových byla rozeslána do sousedních okresů a brzy se octla na stole východo

českých policistů, kteří vyšetřovali vraždu v Brněnci.

Policisté tehdy již věděli, že oba manželé byli prokazatelně v době

vraždy v Brněnci, a tak se rozjeli do Kutné H o r y všechno na místě

prověřit. Začal několikahodinový výslech, který nakonec přinesl vý

sledky. Přestože se oba manželé domluvili, jejich taktika začala dostá

vat první trhliny. D a n a Stodolová byli inteligentnější než její manžel a argumentům policie déle odolávala. V podstatě úspěšně absolvovala první část testu na detektoru lži. V druhé části si již tak jistá nebyla. Vyšetřovatelé, zejména major Milan Šimek, který případ přebíral, byli přesvědčeni, že její přiznání je jen otázkou času.

Jaroslav S t o d o l a nebyl tak odolný. Vykrucoval se sice, lhal, ale na

konec se k vraždám v Brněnci přiznal. Opět však vzal vinu na sebe. Až

po čtyřech měsících přiznal p o d tíhou dalších argumentů účast své

manželky na vraždách v Brněnci. D a n a Stodolová svou vinu za vraž

dy přiznala jen o týden dřív. Tehdy ale již policisté věděli od svých jihočeských kolegů, kteří se k vyšetřování připojili, že ona s a m a je pachatelkou brutální vraždy v Kardašově Řečici.

Teprve teď se začali věnovat ostatním vraždám. N u t n o dodat, že jejich výslechy byly provedeny vskutku mistrovsky. Díky chybám při zajišťování stop při vyšetřování předchozích vražd, nebyl totiž k dispo

zici dostatek stop ani důkazů, takže výslechy musely být vedeny tak, aby byl spojením dílčích argumentů do větších celků vytvořen natolik přesvědčivý obraz, před kterým by již Stodolovi museli přiznat vinu.

S v é oběti mlátila, rdousila nebo bodala - v soudní síni však D. Stodolová působila beránčím dojmem.

Oběti manželů Stodolových.

Ze své funkce v té době odstoupil velitel kutnohorské policie a další

čtyři řídící policejní důstojníci z okresu. Policisté mezitím ještě znovu prozkoumali 5 5 2 případů různých sebevražd starých lidí, ale kromě

menších dílčích nedostatků žádnou další vraždu, kterou by bylo mož

né připsat Stodolovým, mezi nimi nenašli. Podezření, že v srpnu 2 0 0 1

zavraždili dvaasedmdesátiletého Václava Vlčka z Prahy, v červnu roku 2 0 0 0 pětasedmdesátiletou Miluši Jankovskou ze Zdislavic u Vlašimi, a ani účast na dalších vraždách, o kterých spekuloval tisk, se nepotvr

dily.

Proces se Stodolovými byl zahájen před Krajským s o u d e m v Hradci Králové 13. d u b n a 2 0 0 4 . Soudní senát řídil soudce Miroslav Mjartan, stát zastupovala Renáta Vesecká, obžalovanou D a n u Stodolovou obhajoval Vítězslav Menšík a jejího muže František Derik. Soudní

spis obsahoval 3 0 0 0 stran a 19 svazků. Obžalovaní byli obviněni z osmi vražd, z toho dvou dvojnásobných, dvou pokusů o vraždu, jedné pří

pravy vraždy a loupeže. Celková materiální škoda, kterou způsobili, byla odhadnuta na 4 0 0 0 0 0 korun.

Soudní jednání proběhlo za obrovského zájmu veřejnosti a hro

madných sdělovacích prostředků. Také během něho se Stodolovi po

kusili uplatnit předem domluvenou taktiku. Jaroslav Stodola se ke všemu přiznával, D a n a Stodolová fabulovala a svou vinu se snažila minimalizovat. S v o u vinu na vraždě paní Č o n d l o v é popírala, ale nakonec ji usvědčili přizvaní svědkové.

J e n v několika případech se Stodola na svou manželku rozkřičel a tvrdil, že se na vraždách a jejich provedení spolupodílela. Stejného názoru byl i S o u d . Proces skončil 26. dubna 2 0 0 4 vynesením rozsud

ku doživotního vězení pro oba vrahy. Na svobodu by mohli být podle jeho výroku propuštěni nejdříve roku 2 0 3 4 .

D n e 3 1 . 8. 2 0 0 4 projednal vrchní soud v Praze jejich odvolání. Dospěl jen k několika dílčím změnám, ale rozsudek jako celek potvr

dil. Stodolovi se opět proti výši trestu odvolali. Stejně dopadlo i jed

nání Nejvyššího s o u d u České republiky 9. března 2 0 0 5 . Spravedl

nosti bylo učiněno zadost a na Stodolovy se začalo p o m a l u zapomínat. SEZNAM ZÁKLADNÍ POUŽITÉ LITERATURY

Berry-Dee, C h . : Sdílené šílenství - zpověď sériových vrahů, Havířov 2 0 0 4

Bourgoin, S.: Černá kniha sériových vrahů, Praha 2 0 0 5

Čírtek, P.: Procházka Prahou s lovcem vrahů, Jiří Markovič, nestor českých kriminalistů, vzpomíná na své kauzy, právo 12. 3. 2 0 0 5

Čírtek, P.: Za katrem místo Stodolových aneb právo po česku, M a g a

zín Práva 2 3 . 4. 2 0 0 5

Drbohlav, A.: Etopedie I., Trest smrti versus trest života pro sériové

vrahy, Hradec králové 2 0 0 5

D o u c h a , J . , Pivoda, A.: Akce Přehrada, „Orlické vraždy“ očima vyšet

řovatele, Praha 1 9 9 7

Franzlová, O.: Polda, Magazín Práva, 2 5 . 10. 1995

Graysmith, R.: Zodiac, Praha 1995

Havlicová, J . : K a u z a Žďákovský most před soud, Právo, 2 3 . 1 1 . 1 9 9 6

Havlík K.: N e c h t e můj mozek, Expres 27. 5. 1994

Jerie, J . : Senecký případ ze stanoviska soudně lékařského, Kriminalistický sborník, č. 12/1958

Kol. autorů ( D o u c h a , J . , Faltus, R., Kroulík, P., Markovič, J . ) : Sexuál

ní vraždy, Kriminalistický sborník č 5/1992 a 6/1992

Kraus, R.: Případ Václava Mrázka, Kriminalistický sborník č. 9/1957

Kriminalistický sborník, č. 2/2004 (věnovaný případu Stodolových) Kučera M . : Hlasatelem špatných zpráv, Expres 18. 1. 1993 - 12. 2. 1993, 6. 12. 1 9 9 6 - 17. 12. 1993

M a c h , J . : U b o h ý vrah, Květy č. 9/92

Malešovský, I.: N o č n í běs se vrátí, Linka 158 č. 2 6 / 1 9 9 2

Malý, K.: Orlík, Kriminalistický sborník č. 4/1998

Pecháčková, M . : Krásní mladí vrazi, Magazín Dnes, 5. 6. 1997

Pincus, J . H . : Masoví vrazi, Praha 2 0 0 2

Pivoda, A.: Václav Mrázek a ti druzí... Seriál o bestiálních vrazích naší poválečné historie, Práce 27. 8. 1994

Prachař, F.: Krvaví manželé, Blesk 30. 8. 2 0 0 3

Slušný, J . : Krvavý koniec februára, Korene, č. 9/1997

Slušný, J . , Cílek, R.: Padesát poválečných provazů, Expres 14. 5. 1994

- 2 7 . 11. 1994

Snopko, M . : Vrahovia, I. diel, N o v é Z á m k y 1995

Snopko, M . : Vrahovia, II. diel, N o v é Z á m k y 1996

Stach, J . , Kučera, M . : Zločin dostal mat, Praha 2 0 0 4

Šulc, V.: D e n odplaty, Magazín Práva 1 1 . 7 . 1999

Šulc, V.: H o l k y p o d kytky, Rudé právo, 18. 2. 1 9 9 5 , 2 5 . 2. 1995

Šulc, V.. J a k vraždí ženy, Magazín Práva, 16. 2. 2 0 0 2

Šulc, V.: M u ž , který měl rád zbraně, Právo, 2 1 . 7 . 2 0 0 1

Šulc, V.: Příští stanice: Smrt, Právo 13. 9. 1997

Šulc, V: Vrah z Pohádky, Právo 28. 7. 2 0 0 1

Šulc, V.: Zaváté stopy, Právo 12. 7. 1997

Šulc, V.: Ztracené duše amen procházka panoptikem sexuálních vražd 1 9 5 0 - 1 9 9 5 , Právo 4. 7. 1996, 17. 8. 1996

Švarc, J . : Případ „Polák“, Kriminalistický sborník, č. 8/1963

Troníček, J . : Spartakiádní vrah: Už budu hodný, magazín práva 3 1 . 7 . 2004

Urban, T.: Vesnicí vraždících manželů obchází strach, Právo 2 3 . 8. 2 0 0 3 - 5. 9. 2 0 0 3

Valerián, L.: Apollo, Kriminalistický sborník č. 1/2001

Zahrádka, J . : Případ „Hepnarová“, Kriminalistický sborník, č. 12/1975

Žáková, I.: Na stopě lidských bestií, Blesk 2 5 . 9. 1998 - 5. 10. 1998

DROBNÉ ZPRÁVY A MENŠÍ ČLÁNKY

Bezpečnost č.7/1970

Blesk 1 9 9 1 - 2 0 0 6

Blesk magazín 1994

Expres 1 9 9 3 - 1 9 9 4

Kriminalistická společnost 1991

Linka 158 1 9 9 2 - 1 9 9 3

M l a d á Fronta D n e s 1 9 9 0 - 2 0 0 6

Práce 1 9 9 0 - 1 9 9 4

Právo 1 9 9 6 - 2 0 0 6

R u d é právo 1962, 1967, 1985, 1986, 1 9 8 9 - 1 9 9 5

Svobodné slovo - 1 9 9 0 - 1 9 9 4

OBSAH

Ú v o d 5

Prolog 9

Pijavice 12

Lovec s waltrovkou 28

V ruce revolver 46

Z a p o m e n u t á tragédie 60

Léčba vraždou 7 4

Pán okamžiků 90

Spartakiádní vrah 108

Orlické vraždy 126

Kolínský gang 146

S nadhledem 166

Vrahové, které nehledali 184

Seznam základní použité literatury 2 0 6

D r o b n é zprávy a menší články 2 0 8

I NAKLADATELSTVÍ X Y Z VYDÁVÁ I

Stéphane Bourgoin

ČERNÁ KNIHA

SÉRIOVÝCH VRAHŮ

K n i h a je složena z příběhů sériových vrahů z různých zemí světa, p o

čínaje Peterem Kürtenem, popraveným v červenci roku 1 9 3 1 , a kon

če G a r y m Ridgwayem, jenž byl v roce 2 0 0 3 odsouzen na doživotí. Autor shromáždil a upravil všechna dostupná fakta a na jejich základě

příběhy podrobně zrekonstruoval. Zahrnul zápisy z vyšetřování, ale především autentické výpovědi vraždících monster, které odhalí m o

tivy a popudy, jež pachatele ke krutým činům vedly.

vázaná, 552 stran

J a n Šikl

DOBRODRUŽSTVÍ KRIMINALISTIKY

T ř i příběhy z televizního seriálu Dobrodružství kriminalistiky v lite

rární p o d o b ě nabídnou čtenáři překvapivé zápletky a pozoruhodné

osudy hlavních hrdinů, kteří svými geniálními nápady položili vědec

ké základy tohoto oboru. Povídky charakterizují dobové prostředí

a informují o skutečných událostech, které změnily dějiny kriminalis

tiky, ale především jsou čtivými detektivními příběhy, v nichž není

nouze o napětí a nečekané zvraty.

vázaná, 192 stran

Miloš Smetana

ZÁKEŘNÁ VICHŘICE

V zapadlé horské chatě se schází několik hostů, aby na čerstvém vzduchu strávili pár nerušených dnů dovolené. Slunečné počasí slibuje pohodu a zdá se, že personál i návštěvníci si užijí zimní pohádku. Prudká změna počasí však spustí řetězec tragických událostí, které zasněženou idylu rychle změní v noční můru. V napínavém detektivním příběhu autor mistrně

líčí stísněnou atmosféru nedůvěry a strachu, vykresluje různorodé cha

raktery zaměstnanců i hostů a jejich reakce na nečekaný zvrat. vázaná, 176 stran

Jiří Janeček

ROZLUŠTĚNÁ TAJEMSTVÍ

Šifrování a luštitelské klíče od středověku po současnost jsou náplní

titulu Jiřího Janečka, který se d a n o u tematikou zabývá bezmála pade

sát let. J a k o u roli hráli luštitelé, šifréři a dešifranti v rozhodujících bitvách světových dějin? Výsledky práce luštitelských služeb byly pro státníky vždy důležitým podkladem pro určování dalšího vývoje udá

lostí. J a k si v průběhu dějin počínaly československé zpravodajské služ

by? Kniha přináší zajímavá poznání nejen odborníkům, ale i širší ve

řejnosti.

vázaná, 270 stran

Josef Svátek

PAMĚTI KATA MYDLÁŘE

Jazykově a stylisticky upravený výbor z čtyřdílné kroniky Josefa Svát

ka Paměti katovské rodiny Mydlářů v Praze, v níž se autor soustředil na historické děje, kriminální případy a soudní procesy přelomu 16. a 17. století. Knížka barvitě popisuje nejen katovu každodenní

rutinu (mučení a popravy), ale líčí i příběhy dvou příslušníků tohoto řemesla - kata Mydláře a jeho syna. Autorovi se podařilo vytvořit his

toricky věrnou atmosféru, nikdy nesklouzne do kýčovitosti, žádná

pasáž knihy není zbytečná.

vázaná, 216 stran