Nero Wolfe

Rex Stout

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

REX STOUT (nar. 1886 v Indiane) patrí medzi známych predstaviteľov detektívneho žánru v americkej literatúre. Údajne už ako desaťročný chlapec mal prečítaných vyše tisíc kníh z rodinnej knižnice, čím získal neoceniteľný základ pre svoju literárnu tvorbu. Napriek tomu začal písať dosť neskoro, ako štyridsaťročný, keď najprv vystriedal rad rozličných zamestnaní: slúžil v námorníctve, bol sprievodcom turistov, účtovníkom, kníhkupcom, hotelovým manažérom a úspešným finančníkom. Po vydaní niekoľkých psychologických románov, ktoré ostali bez väčšej čitateľskej odozvy, zameral sa výlučne na písanie detektívok a ostal im verný. Jeho veľký detektív Nero Wolfe je priam rozprávkovo múdry človek, prevyšujúci úsudkom a inteligenciou aj toho najprefíkanejšieho policajného komisára alebo zločinca. Podobne ako jeho tvorca aj on je neobyčajne sčítaný a vo svojom elegantnom dome na Tridsiatej piatej ulici v New Yorku má knižnicu, v ktorej je doslova „všetko“. Vyznačuje sa pozoruhodnými telesnými rozmermi a maximálnou úspornosťou pohybov, exotickými chuťami pravého gurmána a zvláštnym koníčkom – zbiera a pestuje orchidey zo všetkých končín sveta.

Za nesmiernu popularitu svojich príbehov však vďačí Stout predovšetkým Wolfovmu papuľnatému partnerovi, vtipnému rozprávačovi a komentátorovi deja Archiemu Goodwinovi, ktorý síce ani zďaleka nedosahuje geniálne dedukčné schopnosti svojho zamestnávateľa, ale je pritom oveľa viac hrdinom z mäsa a krvi, tvrdým chlapíkom, pokiaľ ide o zločincov, no v skutočnosti dobrým a spravodlivým človekom.

Rex Stout vniesol do detektívnej literatúry výrazný nový prvok: svieži štýl modernej prózy, ktorý znesie aj prísnejšie umelecké požiadavky, a preto nás ani veľmi neprekvapuje, že bol obľúbeným spisovateľom slávneho amerického prozaika Williama Faulknera.

Nero WOLFE

& Archie Goodwin

Rex STOUT

ZLATÉ PAVÚKY

PRED POLNOCOU

ČERVENÁ KAZETA

OBSAH

PRELOŽILI

MILAN RICHTER

Zlaté pavúky

ZORA PETKOVOVÁ

Pred polnocou

ELENA CHMELOVÁ

Červená kazeta

Copyright © 1955, 1965 by Rex Stout

Translation © Milan Richter, Zora Petkovová, Elena Chmelová 1972

ZLATÉ PAVÚKY

1

Keď pri dverách zazvoní zvonček, zatiaľ čo Nero Wolfe večeria so mnou v starom luxusnom dome na západnej Tridsiatej piatej ulici, ostáva obyčajne na Fritzovi ísť otvoriť. V ten večer som však išiel sám, keďže som vedel, že Fritz nemá práve takú náladu, aby sa vedel dobre chovať k návštevníkovi, nech už by to bol hocikto.

Fritzovu mrzutú náladu treba vysvetliť. Každý rok tak v polovici mája zastrelí podľa zmluvy farmár, ktorý žije neďaleko Brewsteru, okolo dvadsať škorcov, napchá ich do tašky, nasadne do auta a uháňa do New Yorku. Musia byť pri našich dverách najneskôr dve hodiny po tom, čo padli mŕtve na zem. Fritz ich ošklbe, posolí a v pravom čase potrie roztopeným maslom, zabalí do šalviových listov, opečie na grile a poukladá na misu s horúcou polentou – hustou kašou z jemnej žltej pšeničnej múky s maslom, strúhaným syrom, soľou a korením.

Je to drahé jedlo a dobré, a Wolfe sa vždy naň teší, ale v ten deň urobil menší výstup. Keď Fritz priniesol misu, z ktorej sa ešte parilo, a položil ju pred neho, privoňal, sklonil hlbšie hlavu, opäť privoňal, vzpriamil sa a pozrel na Fritza.

„Šalvia?“

„Nie, pane.“

„Ako myslíte to ‚nie, pane‘?“

„Myslel som si, že by ste to rád raz pripravené tak, ako som navrhoval, so šafránom a estragónom. Veľa čerstvého estragónu so štipkou šafránu, ktorý je…“

„Odpracte to!“

Fritz znehybnel a pevne zovrel pery.

„Neporadili ste sa so mnou,“ povedal Wolfe chladne. „Zistiť, že bez upozornenia pozmenili úplne jedno z mojich obľúbených jedál, je nepríjemný šok. Možnože sa to dá aj jesť, ale nemám ani len najmenšiu chuť to riskovať. Robte s tým, prosím, čo chcete, a prineste mi štyri na mäkko uvarené vajíčka s hriankou.“

Fritz, ktorý poznal Wolfa práve tak dobre ako ja a vedel, že toto je priestupok voči disciplíne, ktorý viac bolel Wolfa ako jeho samého a že by bolo zbytočné snažiť sa vyjednávať, siahol po mise, ale vtedy som sa zamiešal: „Vezmem si, ak vám to nebude prekážať. Ak vám nebude táto vôňa kaziť pôžitok z vajíčok.“

Wolfe na mňa zagánil.

Toto bol teda dôvod, prečo sa Fritz namrzel, a prečo som sa nazdával, že by bolo vhodnejšie, keby som išiel k dverám sám. Keď zvonček zacengal, Wolfe práve dojedol vajíčka a popíjal kávu, vskutku dojemný pohľad, a ja som končil už druhú porciu škorcov a polenty, ktorá sa určite dala jesť. Ako som prechádzal cez halu k predným dverám, neunúval som sa zažať svetlo, keďže som v šere ešte celkom dobre cez malé okienko na dverách videl, že zákazník stojaci na schodoch nám nijaké veľké peniaze nevynesie.

Otvoril som dvere a povedal mu zdvorilo: „Zmýlil si si číslo.“

Moja zdvorilosť vychádzala z prezieravosti, že treba napomáhať myšlienke mieru a pokoja s deťmi susedov. Uľahčovalo to život na tejto ulici, kde lopta neraz vybila oblok, o ostatných chlapčenských darebáctvach ani nehovoriac.

„Hádajte ešte raz,“ povedal nízkym nervóznym altom nie príliš hrubým. „Vy ste Archie Goodwin. Chcem sa zhovárať s Nerom Wolfom.“

„Ako sa voláš?“

„Pete.“

„A ináč?“

„Drossos. Pete Drossos.“

„Čo chceš od pána Wolfa?“

„Mám nejakú vec. Poviem to len jemu.“

Patril k malému pružnému typu chlapcov s čiernymi dlhými vlasmi a prenikavými čiernymi očami, hlava mu siahala asi po moje plece. Videl som ho na okolí, ale bol mi celkom ľahostajný. Najlepšie by bolo pekne-krásne sa ho zbaviť, bez akejkoľvek hádky, a inokedy by som to iste urobil, ale pomyslel som si, že Wolfovi by urobilo dobre, keby si mohol po svojom detskom výstupe s Fritzom pohrať zase s iným dieťaťom. Samozrejme, bude vrčať a prskať, ale ak by si aj Pete nejaký ten škrabanec odniesol, mohol by som ho neskôr učičíkať. Pozval som ho teda ďalej a odviedol do jedálne.

Wolfe si práve nalieval do šálky kávu. Strelil po Petovi pohľadom, keďže Pete, priznávam, nebol najvhodnejšie oblečený, položil kanvicu, pozrel na mňa a povedal:

„Archie. Neprajem si, aby ma niekto pri jedle rušil.“

Súcitne som prikývol. „Viem, ale toto nebolo jedlo. Považujete azda vajíčka za jedlo? Toto je pán Pete Drossos. Chce sa s vami zhovárať o nejakom prípade. Chystal som sa povedať mu, že nemáte čas, ale spomenul som si, že ste sa nahnevali, lebo sa s vami Fritz neporadil, a nechcel som teda, aby ste sa nahnevali aj na Peta. Je naším susedom, a platí predsa, milujme suseda svojho ako seba samého.“

Uťahovať si z Wolfa je vždy riskantné. Rýchly výbuch by mohol otriasť vzduchom; ale ak by sa tak nestalo, ak by si Wolfe doprial chvíľu na rozmyslenie, môžete si byť istý, že ste to vyhrali. Vtedy tiež niekoľko sekúnd premýšľal, sŕkal pritom kávu a potom úctivo oslovil nášho návštevníka: „Sadnite si, pán Drossos.“

„Ja nie som pán, ja som Pete.“

„Tak dobre, Pete, sadni si. Obráť sa, prosím ťa, trochu viac tvárou ku mne. Chceš sa so mnou pozhovárať?“

„Áno, mám nejakú vec.“

„Každý prípad mi je vítaný, ale prišiel si v trochu nevhodnom čase, lebo pán Goodwin sa práve dnes večer chystal na biliardový zápas a teraz bude musieť, prirodzene, ostať tu a zapísať všetko, čo povieš, a všetko, čo poviem ja. Archie, prosím vás, prichystajte si notes.“

Ako som vravel, vždy je to riskantné. Prešiel som cez halu do kancelárie, vzal som si notes a pero, a keď som sa vrátil, bol tam už Fritz s kávou pre mňa a keksami a fľašou kokakoly pre Peta. Nepovedal som ani slovo. Moje pero a notes zaznamenávajú všetko skoro automaticky, stačí im na to asi tak pätina môjho mozgu, ostatok som mohol teda využiť na snovanie plánov, ako sa z toho dostať.

Pete rozprával. „Myslím, že je to okay, keď to zapíše, ale ja musím byť opatrný. Toto je prísne dôverné.“

„Ak myslíš, že je to dôverné, tak potom zaručene.“

„V tom prípade to teda vysypem. Viem, sú aj takí ľudia, ktorým sa nemožno zdôveriť, ale vy ste iní. My na okolí vieme o vás všetko. Viem, čo si myslíte o tých všivavých polišoch, ja si myslím to isté. Tak to teda vyklopím.“

„Buď taký dobrý.“

„Okay. Koľko je hodín?“

Pozrel som na zápästie. „O desať osem.“

„Potom sa to stalo pred hodinou. Viem, že niekedy všetko závisí od času, a hneď ako sa to stalo, išiel som do dragstoru na rohu a pozrel na hodiny, a bolo trištvrte na sedem. Robil som práve ten trik s utieraním na rohu Tridsiatej piatej a Deviatej a caddy zastavil…“

„Prosím ťa, čo je to ten trik s utieraním?“

„Prečo? Ach, viete, auto zastaví na červenú a vy priskočíte s handrou a začnete mu utierať oblok, a ak je v aute muž a dovolí vám pokračovať v utieraní až k prednému sklu, môžete ho prinajmenšom obtiahnuť o desať centov. Ak je za volantom žena, možno sa vám to podarí, možno nie. Je to však vždy dobrá príležitosť. Teda, tento caddy zastavil…“

„Čo je to caddy?“

Podľa pohľadu, ktorý sa zjavil v prenikavých čiernych očiach, začal Pete šípiť, že si nevybral pre svoju dôvernú vec správnych ľudí. Zamiešal som sa do toho, aby som ukázal, že rozhodne aspoň jeden z nás nie je hlupák, a povedal som Wolfovi: „Auto značky cadillac.“

„Ach tak. Zastavilo?“

„Áno, na červenú. Pristúpil som k obloku na vodičovej strane. Bola to žena. Obrátila sa ku mne, pozrela na mňa a čosi povedala. Myslím, že nevydala zvuk, a aj keby vydala, nepočul som cez oblok vôbec nič, pretože bol skoro celkom zavretý, ale hýbala perami, akoby hovorila, a vedel by som povedať, čo to bolo. Povedala: ‚Pomoc. Zavolaj policajta.‘ Takto, aha.“

Perami tvoril slová, trochu to preháňal, nevydal však ani hláska. Wolfe uznanlivo prikývol. Potom sa obrátil ku mne. „Archie. Načrtnite, ako robili Petove ústa tú pantomímu.“

„Neskôr,“ povedal som úslužne. „Keď budete spať.“

„Bolo to celkom jasné,“ pokračoval Pete. „‚Pomoc. Zavolaj policajta‘! Otriaslo ma to, naozaj. Snažil som sa tváriť celkom prirodzene, vedel som, že len tak sa dá na to ísť, ale myslím, že sa mi to nepodarilo, lebo ten muž na mňa pozrel a…“

„Kde sedel ten muž?“

„Vedľa nej. V aute boli len oni dvaja. Tuším mi videl na tvári, že ma niečo udivilo, lebo jej tvrdšie pritlačil pištoľ na chrbát a ona rýchlo trhla hlavou…“

„Videl si tú pištoľ?“

„Nie, ale veď nie som hlúpy, no nie? Čo iné by ju mohlo prinútiť volať o pomoc, chcieť poliša a potom tak trhnúť hlavou? Čo myslíte, že to bolo plniace pero?“

„Skôr tá pištoľ. A potom?“

„Trochu som cúvol. Mal som len kúsok handry a on šesťranovú pištoľ. Teraz toto… nechápte ma zle, nezavolal som nijakého poliša. Myslím si o polišoch to isté čo vy. Ale stalo sa to tak náhle, nestačil som si ani len uvedomiť, čo robím, a priznám sa, obzeral som sa po nejakom polišovi. Nijakého som však nevidel, tak som teda vyskočil na chodník pozrieť sa za roh, a medzitým, čo som sa obzeral, zasvietila zelená a auto mi ušlo. Pokúšal som sa stopnúť nejaké iné auto, aby sme to predošlé ešte chytili, ale ani jedno mi nechcelo zastaviť. Myslel som si, že by som ho mohol chytiť na Ôsmej avenue, a utekal som z celej sily dolu Tridsiatou piatou, ale to auto stihlo zelenú ešte na Ôsmej, prešlo cez križovatku a zmizlo, zatiaľ čo ja som bol len na polceste. Ale mám jeho číslo.“

Siahol do nohavicového vrecka, vytiahol zdrap papiera a čítal „Connecticut, YY, deväť, štyri, tri, dva.“

„Výborne.“ Wolfe položil prázdnu šálku na tanierik. „Oznámil si to polícii?“

„Ja?“ povedal Pete pohŕdavo. „Polišom? Pozrite, čo som na hlavu? Pôjdem na políciu a poviem to nejakému polišovi, alebo povedzme, dokonca nejakému seržantovi, a čo z toho? Najprv mi neuverí, potom ma vyženie a potom budem podozrivý. Vám sa to nemôže stať, že by vás pokladali za podozrivého, lebo ste súkromný detektív s licenciou a mali ste už neraz do činenia s inšpektormi.“

„Mal som? A ako?“

„Nepýtajte sa ma. Ale každý vie, že ste mali nejakú špinavú vec s veľkými chalanmi a že vás vraj už raz chceli odkrágľovať. No chalan ako ja nemôže riskovať, aby ho považovali za podozrivého, aj keď som úprimný a otvorený. Nenávidím polišov, ale človek nemusí byť ani podvodníkom, aby nenávidel polišov. Stále vravím mame, že som otvorený, aj som otvorený, ale poviem vám, chce to veľa odvahy. Čo si myslíte o tomto prípade?“

Wolfe premýšľal. „Zdá sa trochu – hm – nejasný“

„Áno, práve preto som k vám prišiel. Išiel som na jedno miesto, kam obyčajne chodím, keď musím premýšľať, a ešte raz som si to všetko prehral pred očami. Videl som, že je to znamenitý prípad. To auto bol caddy, tmavošedý caddy päťdesiatdva. Muž vyzeral ošumelý, ale vyzeral tiež ako pracháč, vyzeral, akoby mal ešte dva-tri také caddy. Žena vyzerala podobne. Nebola taká stará ako moja matka, ale myslím, že sa nemožno na to takto pozerať, lebo moja matka vždy ťažko pracovala, a tá žena – stavím sa – nikdy nerobila. Mala na tvári škrabanec, na ľavom líci, a jej tvár bola celá skrivená námahou, keď mi hovorila: ‚Pomoc, zavolaj policajta‘; ale keď som nad tým ešte raz porozmýšľal, usúdil som, že bola pekná. Mala veľké zlaté náušnice-pavúky, pavúky s vystretými nožičkami. Čisté zlato.“

Wolfe čosi zamrmlal.

„Okay,“ pripustil Pete, „vyzerali ako zlaté. Ale mosadz to nebola. V každom prípade celý jej výzor hovoril: pracháč, a tak som si teda pomyslel: mám prípad s pracháčmi a čo mám s tým robiť, aby som z toho niečo vytĺkol? Ak by som šiel na to správne, mohlo by to robiť až päťdesiat dolárov. Ak ju zabije, môžem ho identifikovať a dostanem odmenu. Môžem povedať, čo mi vravela a ako pritlačil pištoľ na jej…“

„Pištoľ si nevidel.“

„To je detail. Ak ju nezabil, ak ju len prinútil niečo urobiť, alebo mu niečo povedať, alebo mu niečo dať, môžem ísť za ním a poučiť ho, alebo navalí päťdesiatku, alebo aj stovku, alebo mu to zavesím na krk.“

„To by bolo vydieranie.“

„Okay.“ Pete vytriasol na tácňu omrvinky keksov, čo mu ostali na prstoch. „Veď preto, keď som si to rozmyslel, rozhodol som sa, že sa pozhováram s vami. Vedel som, že by som to sám nezvládol a že by som mal do toho aj vás zapojiť, ale aby ste vedeli, je to môj prípad. Možno si myslíte, že som bol hlúpy, keď som vám povedal to číslo ešte skôr, než sme sa dohodli, ale mýlite sa, nie som taký sprostý. Aj keď ho vyňucháte a chytíte a budete sa snažiť prekaziť moje plány, aj tak ho budem musieť ešte identifikovať, bude to teda všetko záležať iba odo mňa. Počítajte s tým, že vydieračstvo, ktoré sa už skončilo, nie je vydieračstvom. Čo vy na to, rozdelíme sa fifty-fifty?“

„Poviem ti dačo, Pete.“ Wolfe potisol stoličku trochu dozadu a uložil svoje masívne telo do novej polohy. „Ak sa teda máme spojiť v tomto tvojom prípade, myslím, že by som ti mal povedať čosi o vede a spôsobe detektívčenia. Pán Goodwin to, samozrejme, zapíše, a keď to naklepe na stroji, dá ti z toho kópiu. Ale najsamprv kamsi zatelefonuje. Archie, máte to číslo auta. Zavolajte kanceláriu pána Cramera a dajte im to číslo. Povedzte im, že ste informovaný, že to auto, alebo jeho majiteľ, alebo užívateľ sa pravdepodobne dopustili v priebehu posledných dvoch hodín porušenia zákona v tomto meste, a navrhnite obvyklé pátranie. Nevyjadrujte sa presnejšie. Povedzte, že naša informácia je neoverená a pátranie by malo byť diskrétne.“

„Héj,“ dožadoval sa Pete, „kto to je ten pán Cramer? Nejaký poliš?“

„Policajný inšpektor,“ povedal mu Wolfe. „Ty sám si naznačil možnosť vraždy. Ak teda bola vražda, je aj mŕtvola. Ak je mŕtvola, mala by sa nájsť. Ak ju nenájdu a pokým ju nenájdu, čo s tým tvojím prípadom? Nemáme ani poňatia, kde ju hľadať, musíme teda fígľom dostať políciu, aby nám ju našla. Často ich takto využívam. Archie, prirodzene, nespomeniete Petovo meno, keďže nechce, aby ho považovali za podozrivého.“

Ako som odchádzal do kancelárie a ku svojmu stolu a vytáčal číslo manhattanskej kriminálky, premýšľal som o tom, že zo všetkých tisícok Wolfových spôsobov, ako sa spraviť nechutným a nepríjemným, ten najhorší je, keď si myslí, že je žartovný.

Keď som skončil rozhovor so seržantom Purley Stebbinsom a zložil, bol som v pokušení vyjsť len tak von a ísť sa pozrieť, ako Moscini a Watrous narábajú s tágami, lenže to, samozrejme, nešlo, lebo by to iba potvrdilo, čo si o mne myslí, a on by jednoducho vyhnal Peta von a pohodlne by sa usadil s knihou a spokojným úškrnom.

Vrátil som sa teda do jedálne, sadol si, vzal pero a veselo som povedal: „Dobre, všetko v poriadku, upozornil som ich. Vysypte tú prednášku o detektívčení a nevynechajte ani slovíčko.“

Wolfe sa naklonil, lakte si položil na operadlo stoličky a končekmi prstov sa oprel. „Vieš, Pete, poviem iba to, čo sa týka problémov a metód súkromného detektíva, ktorý si svojím povolaním zarába na živobytie.“

„Áno.“ Pete dostal ďalšiu fľašu koky. „To práve chcem, ako ísť na pracháča.“

„Všimol som si túto náchylnosť na tebe. Ale nesmieš pripustiť, aby to zakrylo iné okolnosti. Je potrebné, aby si si svoje peniaze zarobil, ale je podstatné, aby si cítil, že si si ich zaslúžil, a to čiastočne závisí od tvojho ego. Ak je tvoje ego zdravé a odvážne ako moje, len zriedkakedy budeš mať ťažkosti…“

„Čo to je moje ego?“

„Existujú rozličné definície, filozofická, metafyzická, psychologická, a teraz aj psychoanalytická, ale v tom zmysle, v akom používam tento termín ja, to znamená schopnosť povzbudzovať všetko, čo zvyšuje tvoju mienku o tebe, a potláčať všetko, čo ju znižuje. Je to jasné?“

„Myslím, že áno.“ Pete od sústredenia zvraštil čelo. „Myslíte, páčiš sa sám sebe, alebo nepáčiš.“

„Nie celkom tak, ale je to dosť blízko. S robustným egom, svojím pocitom…“

„Čo je to robustný?“

Wolfe sa uškrnul. „Budem sa snažiť používať slová, s ktorými si sa už stretol, ale ak sa mi to nepodarí, ak ti niektoré z nich bude neznáme, buď taký láskavý a neprerušuj ma. Ak si dosť šikovný na dobrého detektíva, si tiež dosť šikovný na to, aby si správne uhádol význam nového slova podľa kontextu – čo znamená podľa ostatných slov, ktoré s tým slovom použijem. Tiež je v tom obyčajne určitá spojitosť. Pred chvíľou som hovoril o zdravom a odvážnom ego a potom, keď si ma prerušil, hovoril som o robustnom ego v tej istej súvislosti. Teda nepochybne, ‚robustný‘ znamená, zdravý a odvážny, a ak máš v sebe čosi z dobrého detektíva, mal by si to vybadať. Koľko máš rokov?“

„Dvanásť.“

„V tom prípade by som mal na to brať ohľad, a ver mi, že aj budem. Aby som pokračoval: ak máš robustné ego, tvoj pocit o tom, či si si tie peniaze zaslúžil, možno pokojne ponechať na tvoju inteligenciu a zdravý rozum. Nikdy neprijímaj peniaze, pri ktorých máš pocit, že si si ich nezaslúžil; ak ich prijmeš, tvoja integrita sa rozpadne a tvoje ego bude červivé. S touto jedinou výhradou prijímaj všetko, čo môžeš. Tak ako nesmieš vziať to, čo si si – ako cítiš – nezaslúžil, práve tak musíš prijať to, pri čom cítiš, že si si to zaslúžil. Dokonca sa vôbec nepúšťaj do debaty o nejakom prípade so svojím prípadným klientom, pokým sa nedozvieš o jeho schopnosti platiť. Toľko…“

„Potom prečo…“ Pete vyhŕkol, ale zarazil sa.

„Čo prečo?“

„Nič. Iba, že sa púšťate do debaty so mnou, s chalanom.“

„Toto je zvláštny prípad. Priviedol ťa ku mne pán Goodwin a on je môj dôverný a vysoko vážený asistent a iste by bol sklamaný, keby som starostlivo nepreskúmal tvoj prípad a nedovolil mu zapísať ho a potom ho naklepať na stroji.“ Wolfe ma poctil rýchlym a pokryteckým pohľadom a obrátil sa k Petovi. „Toľko o tvojom ego a tvojich peniazoch. Pokiaľ ide o tvoje metódy, tie sa musia, samozrejme hodiť do oblasti tvojho pôsobenia. Vynechám také oblasti ako priemyselná špionáž a pátranie po dôkazoch potrebných pre rozvod a podobné nechutnosti, keďže ego každého človeka, ktorý sa tým zapodieva, je už vopred zamorené červmi. Ale vezmime si lúpež. Povedzme, napríklad, že nejakej žene ukradli kazetu so šperkmi a ona nechce ísť na políciu, lebo upodozrieva…“

„Vezmite si vraždu. Radšej by som začal s vraždou.“

„Ako chceš.“ Wolfe bol veľkorysý. „Máte to, však. Archie?“

„Zaiste. S vyplazeným jazykom.“

„Dobre. Ale či už vražda alebo lúpež, na tom nezáleží, všeobecne povedané, musíš pochopiť, že to, čo vykonáš, je predovšetkým umenie, nie veda. Úloha vedy v kriminalistike je ctihodná, ušľachtilá, efektívna, ale v činnosti súkromného detektíva, ktorý ašpiruje na vysoké postavenie a vynikajúcu povesť, je len nepatrnou čiastkou. Hocikto s priemernými schopnosťami sa môže stať adeptom, ak má aparát, kružidlo, mikroskop, spektrograf alebo centrifúgu, ale toto sú len sluhovia detektívčenia. Veda o detektívčení môže byť vynikajúca, ba dokonca brilantná, ale nikdy nenahradí neústupný pochod citlivého intelektu cez džungľu klamstiev a strachu k čistinke pravdy, nenahradí ani lúč vnímavosti pozdĺž jemného nervu, vyvolaný tónom nejakého hlasu alebo zábleskom nejakého oka.“

„Prepáčte,“ zamiešal som sa. „Bol to, ‚tón hlasu,‘ alebo ‚tón nejakého hlasu‘?“

„Ani jedno ani druhé,“ zaluhal Wolfe. „Bol to nejaký tón nejakého hlasu.“ Pokračoval v rozhovore s Petom. „Umenie detektívčenia má veľa rovín a veľa tvárí. Vezmime si jednu z nich. Stopovať človeka po New Yorku bez toho, aby sa nám stratil, je nezvyčajne ťažká úloha. Keď sa toho chytí polícia, použije troch mužov a aj tí sa často dajú oklamať. Pre mňa to obyčajne robí Saul Panzer, génius v tomto odbore, a on to robí sám. Hovoril som s ním o tom a dospel som k názoru, že sám vlastne nevie, nepozná tajomstvo svojej neobyčajnej obratnosti. Nie je to vedomá a kontrolovaná činnosť mozgu, aj keď má mozog dobrý; je to čosi skryté kdesi v jeho nervovom systéme – dosť možné, v jeho lebke. Vraví, že sa mu akosi zdá, že vždy v pravú chvíľu vie, čo sa muž, ktorého sleduje, chystá urobiť – nie, čo urobil, alebo čo práve robí, ale to, čo zamýšľa urobiť. Pán Panzer by ťa teda mohol naučiť všetko, čo vie, a aj tak by si sa mu nikdy nevyrovnal. Ale to neznamená, že by si sa nemal naučiť všetko, čo len môžeš. Učenie ti nikdy nezaškodí. Len ten človek, ktorý vie príliš málo, vie priveľa. Len vtedy, keď sa podujmeš použiť to, čo si sa naučil, spoznáš, či vieš použiť svoje vedomosti aj v praxi.“

Wolfe ukázal prstom na mňa. „Vezmite si pána Goodwina. Bez neho by sa mi veľmi ťažko pracovalo tak efektívne ako teraz. Je nenahraditeľný. Avšak jeho akcie zväčša ovláda pud a vrtochy, a to by ho malo, samozrejme, urobiť neschopným na akúkoľvek dôležitú úlohu, keby nebol kdesi v ňom ukrytý – pravdepodobne v jeho mozgu, aj keď o tom pochybujem – silný a veľmi jemný regulátor. Napríklad pohľad na pekné dievča vyvoláva v ňom neodolateľnú reakciu uznania a súhlasu, ale ešte sa neoženil. Prečo? Lebo vie, že keby mal ženu, jeho reakcia na pekné dievčatá, teraz čisté, úprimné a slobodné, by bola nielen netolerantne cudzoložná, ale bola by aj pod dozorom a predmetom obmedzení zo strany jeho osobnosti. Regulátor ho teda vždy zastaví na okraji katastrofy, bezpochyby niekedy až na samom krajíčku. Podobne je to aj s väčšinou jeho popudov a rozmarov, ale občas mu regulátor zlyhá a nezasiahne včas, a pánu Goodwinovi sa stane nehoda, ako dnes večer, keď sa snažil domŕzať ma, keďže sa naskytla vhodná príležitosť. Už ho to stálo – koľko je hodín, Archie?“

Pozrel som sa. „O tri minúty trištvrte na deväť.“

„Ó.“ Pete vyletel zo stoličky. „Musím bežať! Moja mama – mal som byť o trištvrte doma! Do videnia zajtra!“

A už aj bežal. Kým som prišiel do haly, bol už pri predných dverách, otvoril ich a zmizol. Pristúpil som až na prah jedálne a povedal Wolfovi: „Dočerta, dúfal som, že tu ostane do polnoci, aby ste tú svoju reč mohli dokončiť. Po tomto bude biliardový zápas zaiste veľmi nudný, ale aj tak by som mal ísť.“

Išiel som.

2

Na druhý deň, v stredu, som mal dosť práce. Nejaký výrobca železiarskeho tovaru z Youngstownu v Ohiu prišiel do New Yorku a snažil sa nájsť svojho syna, ktorý s ním prerušil styky, a zatelefonoval Wolfovi, aby mu pomohol, a my sme vyslali Saula Panzera, Freda Durkina a Orrieho Cathera, aby vyzvedali po okolí. To ma pripútalo k písaciemu stolu, telefónu, preberaniu správ a pokynov.

Krátko po štvrtej popoludní sa ukázal Pete Drossos a chcel sa zhovárať s Wolfom. Jeho postoj naznačoval, že pokým si je vedomý, že i ja mám licenciu súkromného detektíva a on proti mne nič vážneho nemá, uprednostňuje rokovanie so šéfom. Vysvetlil som mu, že Nero Wolfe trávi každý deň štyri hodiny – od deviatej do jedenástej doobeda a od štvrtej do šiestej poobede – v skleníkoch na streche so svojou desaťtisíckou orchideí, kde šéfuje Theodorovi Horstmannovi, a nie mne a počas týchto hodín ho nemožno vyrušovať. Pete mi dal na vedomie, že si myslí, že to je strašný spôsob, ako súkromný detektív utráca svoj čas, a ja som mu neprotirečil. Keď sa mi podarilo zbaviť sa ho a zavrieť dvere, bol som ochotný pripustiť, že môj regulátor treba asi naolejovať. Pete ma bezpochyby začínal otravovať. Mal som potlačiť svoje pocity a pozvať ho ďalej ako Wolfovho kamaráta. Vždy keď sa prichytím, že som si zase niekoho proti sebe poštval, pomôže mi vypiť si trochu, išiel som teda do kuchyne a vzal si pohár mlieka. Keď som sa vrátil do kancelárie, vyzváňal telefón – Orrie Cather podával správu.

V ten deň pri večeri nedal Wolfe ani Fritz ničím najavo, že niekedy medzi nich prišli škorce. Keď si Wolfe po druhý raz nabral z hlavného jedla, tentoraz to bolo dánske bravčové, povedal zreteľne: „Nanajvýš uspokojivé.“ Keďže to bolo pre Fritza naozaj veľké uznanie, prikývol dôstojne a zamrmlal: „Zaiste, pane.“ Keď sme dopili kávu, nebolo teda nijakých lietajúcich iskier, a Wolfe bol dokonca taký príjemný, že povedal, že by ma rád videl demonštrovať Mosciniho teatrálny zásah, o ktorom som mu predtým hovoril, ak by som sa unúval zostúpiť s ním do suterénu.

K demonštrovaniu som sa však nedostal. Keď sa ozval pri dverách zvonec – práve sme opúšťali jedáleň – predpokladal som, že je to, prirodzene, opäť Pete, ale nebol to on. Postava, ktorú bolo vidieť cez sklené dvere, bola prinajmenšom dvakrát taká vysoká ako Pete a oveľa známejšia – seržant Purley Stebbins z manhattanskej kriminálky. Wolfe odišiel do kancelárie a ja som išiel k dverám otvoriť.

„Odišli tadiaľ,“ povedal som a ukázal tým smerom.

„Sprostosť. Chcem sa rozprávať s Wolfom. A s vami.“

„Toto som ja. Vravte.“

„A Wolfe?“

„Práve trávi bravčovinu. Počkajte.“ Uvoľnil som retiazku, ktorá držala dvere tak, že sa dali otvoriť len asi na šesťcentimetrovú štrbinu, vošiel som do kancelárie, povedal Wolfovi, že si Stebbins žiada uňho audienciu, trpezlivo som stál, pokým robil rôzne grimasy, dostal som príkaz návštevníka priviesť, vrátil som sa k predným dverám a učinil presne tak.

Za tie roky sa vytvoril u nás zvyk, kde a ako usadiť v našej kancelárii seržanta Stebbinsa. Ak prišiel s inšpektorom Cramerom, Cramer si, samozrejme, sadol do veľkého červeného koženého kresla hneď pri Wolfovom stole a Purley do jedného z tých žltých, ktoré boli menšie. Keď prišiel sám, snažil som sa nahnať ho do červeného koženého kresla, ale nikdy sa mi to nepodarilo. Vždy ustúpil nabok a sadol si do žltého. Nie preto, lebo cítil, že by seržant nemal sedieť tam, kde sedáva inšpektor, nie, preto to Purley nerobil. Možnože nerád sedí tvárou k obloku, alebo len jednoducho nemá rád červené kreslá. Raz sa ho na to spýtam.

V ten deň usadil ako obyčajne svoje masívne, svalnaté telo do žltého kresla, chvíľu gánil na Wolfa a potom vykrútil krk ku mne, aby sa mi mohol pozrieť do očí.

„Včera ste volali kvôli tomu autu – tmavohnedému cadillacu päťdesiatdva, Connecticut, číslo YY deväť-štyri-tri-dva. Prečo?“

Nadvihol som plecia a zase som ich spustil. „Povedal som vám. Dostali sme správu, neoverenú, že to auto, alebo jeho majiteľ, alebo šofér sa možno do niečoho zaplietol, alebo sa zapletie. Navrhol som obvyklé pátranie.“

„Viem. Ako znela presne tá správa a odkiaľ ju máte?“

Pokrútil som hlavou. „Pýtali ste sa ma na to už včera a ja som odmietol odpovedať. Odmietam aj teraz. Náš informátor si neželá byť obťažovaný.“

„Nuž, zdá sa, že bude. Kto to bol a čo vám povedal?“

„Nič sa nedá robiť.“ Prevrátil som ruku. „Sakramentsky dobre viete, že toto je iba váš zlozvyk. Ak sa stalo niečo, čo vás núti myslieť si, že by som vám mal povedať kto a čo, povedzte mi, čo sa stalo, a uvidíme, či s vami budem súhlasiť. Viete, že som rozumný.“

„Áno, pravdaže, viem.“ Purley vysunul bradu, potom ju zase stiahol. „O šesť štyridsať dnes večer, pred dvoma hodinami, zastalo pred červeným svetlom na križovatke Tridsiatej piatej ulice a Deviatej avenue nejaké auto. K autu pristúpil chlapec s handrou v ruke a začal utierať oblok. Skončil na jednej strane a chcel ísť na druhú, a práve ako prechádzal popred auto, to odrazu skočilo dopredu a prešlo ho, a rýchlo sa vzďaľovalo cez Deviatu a po Tridsiatej piatej. Chlapec zomrel čoskoro po prevoze do nemocnice. Šofér toho auta bol muž a bol v aute sám. Ľudia obyčajne pri takom nešťastnom rozčúlení veľa nevidia, ale dvaja, žena a chlapec, vypovedali zhodne o poznávacom čísle, Connecticut YY deväť-štyri-tri-dva a chlapec vraví, že to bol tmavošedý cadillac sedan. Nuž?“

„Ako sa volal ten chlapec? Ten, ktorého zabili?“

„Čo to má s tým spoločného?“

„Neviem. Pýtam sa.“

„Volal sa Drossos. Pete Drossos.“

Preglgol som. „To je teda pekné. Ten sukin syn.“

„Kto? Chlapec?“

„Nie.“ Obrátil som sa k Wolfovi. „Poviete to vy, alebo ja?“

Wolfe zavrel ešte predtým oči. Teraz ich otvoril, aby povedal „Vy“, a znovu ich zavrel.

Myslel som, že Stebbinsovi netreba hovoriť o našej domácej kríze, ktorá mala za následok, že som vpustil Peta k Wolfovi, ale povedal som mu všetko, čo sa týkalo veci, aj o Petovej druhej návšteve v to popoludnie. Aj keď po prvýkrát vo svojom živote bol spokojný, že sa niečo v tejto kancelárii dozvedel priamo, kládol množstvo otázok a nakoniec sa cítil povolaný prispieť k svojmu úspechu ešte neveľmi priateľskou poznámkou v tom zmysle, že od ctihodných občanov, ako je Nero Wolfe a Archie Goodwin, by sa dalo očakávať, že preukážu väčší záujem o ženu s pištoľou pod rebrami, ktorá chce, aby zavolali policajta.

Necítil som sa práve veselo a toto ma ešte viac podráždilo. „Exempláre ako vy,“ povedal som mu, „nepatria k tým, čo urobili túto krajinu veľkou. Chlapec si to mohol všetko vymyslieť. Pripustil, že nevidel žiadnu pištoľ. Alebo si tá žena mohla z neho pekne utiahnuť. Keby som vám bol včera porozprával, čo mi kto povedal, istotne by ste si mysleli, že som celkom zošalel, keď takto utrácam desaťcentovku na telefonát. A dal som vám predsa poznávacie číslo. Zistili ste si to?“

„Áno. Bolo ukradnuté. Vzali ho z plymoutha, ktorého ukradli v Hartforde pred dvoma mesiacmi.“

„Žiadne stopy?“

„Zatiaľ žiadna. Teraz požiadame Connecticut, aby pátral. Neviem koľko ukradnutých čísel je práve v tejto chvíli v New Yorku, ale je ich mnoho.“

„Aký ste dostali opis šoféra?“

„Dostali sme štyri a ani len dva si neboli podobné Tri z nich nestoja úplne za nič a ten štvrtý, no možno – muž, ktorý práve vychádzal z dragstoru a náhodou si všimol chlapca, ako práve ide s handrou v ruke k tomu autu. Vraví, že šofér bol asi štyridsiatnik, tmavohnedé šaty, svetlá pleť, pravidelná tvár, plstený klobúk stiahnutý skoro až na uši. Vraví, že by ho vedel identifikovať.“ Purley vstal. „Idem. Priznávam, že som sklamaný. Pevne som veril, že mi alebo dáte bližšie informácie, alebo vás prichytím, že kryjete niektorého svojho klienta.“

Wolfe otvoril oči. „Veľa šťastia, pán Stebbins. Ten chlapec jedol včera pri mojom stole.“

„Áno,“ zahundral Purley, „to je na tom to strašné. Ľudia nemajú inú robotu ako zrážať autom chlapcov, čo jedli pri vašom stole.“

S touto priateľskou poznámkou na ústach vypochodoval von a ja som vyšiel za ním do haly. Práve som kládol ruku na kľučku, keď sa vynorila nejaká postava za sklenenými dverami a kráčala po schodoch k verande, a keď som otvoril dvere, stála tam – chudá malá žena vo vkusných tmavomodrých šatách, bez klobúka a bez kabáta, zadychčaná, s červenými očami a tak tesne zovretými ústami, akoby ani nemala pery.

Stebbins stál práve za mnou, keď som ju oslovil. „Čo si prajete, pani?“

Vytláčala zo seba slová. „Býva tu pán Nero Wolfe?“

Prisvedčil som.

„Myslíte, že by som sa s ním mohla zhovárať? Nebudem dlho. Volám sa Anthea Drossosová.“

Zaiste predtým plakala a vyzerala, akoby stále mala slzy na krajíčku a plačúca žena je jednou z tých vecí, ktoré sa Wolfe dokonca ani len nesnaží prijať. Povedal som jej teda, že má prácu a že ja som jeho dôverný asistent a či by nebola ochotná povedať to mne.

Zdvihla hlavu a pozrela mi priamo do očí. „Môj chlapec Pete mi povedal, aby som zašla za pánom Nerom Wolfom,“ povedala, „a tak tu počkám, kým sa nebudem môcť s ním zhovárať.“ Oprela sa o zábradlie schodišťa.

Ustúpil som a zatvoril dvere. Stebbins mi bol v pätách, keď som vstúpil do kancelárie a povedal Wolfovi: „Pani Anthea Drossosová sa chce s vami rozprávať. Vraví, že jej syn Pete jej to prikázal. Ja jej nestačím. Ak bude musieť, prenocuje na schodišti. Mohla by sa vo vašej prítomnosti pustiť do plaču. Čo mám robiť, vyniesť jej von matrac?“

To mu celkom otvorilo oči. „Nech to čert vezme! Ako môžem tej žene pomôcť?“

„Nijak. Ani ja. Ale odo mňa to nevezme.“

„Potom teda prečo dočerta… fuj! Priveďte ju. Ten váš včerajší výstup… priveďte ju.“

Vyšiel som a zavolal ju. Keď som ju uvádzal, Purley bol hlboko vsadený vo svojom kresle. Držal som ju za lakeť, lebo sa zdalo, že ju nohy celkom neposlúchajú, viedol som ju k červenému koženému kreslu, ktoré by udržalo aj tri také ako ona. Usadila sa na samom okraji a svoje čierne oči – tmavšie, tak sa mi zdá, pre kontrast s jej zapálenými viečkami – uprela na Wolfa.

Hlas mala tichý a trochu trasľavý, ale rozhodný. „Ste pán Nero Wolfe?“

Prikývol. Pozrela sa na mňa, potom na Stebbinsa a znovu na Wolfa. „Títo páni?“ spýtala sa.

„Pán Goodwin, môj asistent, a pán Stebbins, policajt, ktorý vyšetruje smrť vášho syna.“

Prisvedčila. „Hneď som si myslela, že vyzerá ako poliš. Môj chlapec Pete by si neželal, aby som toto vravela pred nejakým polišom.“

Z tónu jej hlasu a z výrazu tváre sa dalo celkom jasne vytušiť, že nezamýšľa urobiť niečo, čo by si jej chlapec Pete nebol želal, a to bol pre nás veru problém. Purley, ktorý hlboko upodozrieval Wolfa, o mne ani nehovoriac, že by sa dal radšej zabiť, než by si nechal ujsť čo i najmenšiu vyhliadku na úspech, sa istotne nemienil vyhnúť tomuto rozhovoru. Vstal však a bez váhania povedal: „Idem do kuchyne“ a zamieril k dverám. Moje prekvapenie trvalo pol sekundy, než som si stačil uvedomiť, kam ide. V prístenku na zadnej strane haly, priamo oproti kuchyni, bola diera v stene, oddeľujúca prístenok od kancelárie. Zo strany kancelárie bola diera prikrytá falošným obrazom a zo strany prístenku, keď ste odsunuli panel, mohli ste vidieť všetky pohyby a počuť všetky zvuky z kancelárie. Purley o tom všetkom vedel.

Hneď ako Purley zmizol, pokladal som za potrebné okamžite varovať Wolfa „Obraz.“

„Určite,“ povedal Wolfe nevrlo. Pozrel na pani Drossosovú. „Nuž, pani?“

Ale jej sa nezdalo všetko celkom samozrejmé. Vstala, podišla k otvoreným dverám, nazrela do haly, zavrela dvere a vrátila sa na svoje miesto. „Viete, že Peta zabili.“

„Áno viem.“

„Povedali mi to a ja som bežala na ulicu a tam ležal. Bol v bezvedomí, ale nebol mŕtvy. Dovolili mi ísť s ním v sanitke. Tam mi to povedal. Otvoril…“

Zarazila sa. Mal som obavy, že sa rozplače, a už veru ani veľa nechýbalo, ale sediac asi pol minúty bez jediného pohnutia svalov, prekonala to a mohla pokračovať. „Otvoril oči a uvidel ma a ja som sklonila k nemu hlavu. Povedal – myslím, že vám môžem povedať iba to, čo povedal – povedal: ‚Povedz Nerovi Wolfovi, že ma dostal. Nepovedz to nikomu inému, iba Nerovi Wolfovi. Daj mu moje peniaze, čo mám v plechovke‘“

Zarazila sa a opäť znehybnela. Po dobrej minúte ju Wolfe posmelil. „Áno, pani.“

Otvorila kabelku z čiernej kože, ktorá bola trochu obnosená, prehŕňala sa v nej, vytiahla malý balíček a vstala, aby ho položila na Wolfov písací stôl.

„Sú tam štyri doláre a tridsať centov.“ Ostala stáť. „Vyrobil si ich sám, sú to jeho peniaze, mal ich v plechovke od tabaku. To bolo posledné, čo mi povedal – aby som vám dala jeho peniaze z plechovky; potom zase upadol do bezvedomia a zomrel skôr, než s ním mohli niečo v nemocnici urobiť. Šla som domov, vzala som jeho peniaze a prišla som vám to povedať. Teraz už idem znovu.“ Obrátila sa, urobila zopár krokov a znovu sa obrátila. „Rozumeli ste, čo som vám povedala?“

„Áno, rozumel.“

„Chcete, aby som niečo urobila?“

„Nie, myslím, že nie. Archie?“

Už som stál vedľa nej. Zdalo sa, že sa drží trochu istejšie na nohách, než ako keď prišla, ale aj tak som ju podopieral cez celú halu a potom ešte sedem schodov dolu na chodník. Nepoďakovala sa mi, ale keďže asi ani nevedela, že som s ňou išiel, nezazlieval som jej to.

Keď som sa vrátil, Purley bol už v hale, klobúk na hlave. Spýtal som sa ho: „Zasunuli ste panel?“

„Zobrať decku cukrík – to by som očakával,“ povedal útočne. „Ale zobrať cukrík mŕtvemu decku, preboha!“

Bral sa k dverám a ja som uskočil nabok, aby som ho zastavil. „Ó. To si vy myslíte. Keby sme na ňu naliehali, aby si ich vzala naspäť, mohla by…“

Zarazil som sa, keď som na jeho tvári uvidel víťazoslávny úškrn. „Tentoraz ste to dostali!“ zašomral, prešmykol sa popri mne a odišiel.

Keď som teda vstupoval do kancelárie, hrýzol som si nechty. Nestáva sa často, že ma Purley Stebbins napáli, ale v ten deň ma vyviedol z rovnováhy, pretože som bol rozrušený. Prirodzene, snažil som sa to preniesť na Wolfa. Pristúpil som k jeho stolu, vzal som balíček, rozbalil papier a pekne poukladal celý obsah pred neho: dve dolárové bankovky, štyri štvrťdolárovky, deväť desaťcentoviek a osem päťcentoviek.

„Správne,“ oznámil som. „Štyri doláre a tridsať centov. Srdečne gratulujem. Keď odrátame daň z príjmu a strhneme desať centov na výdavky – včerajší telefonát so Stebbinsom – ostáva nám…“

„Mlčte,“ zavrčal. „Vrátite jej to zajtra?“

„Nevrátim. Ani zajtra ani nikdy. Sakramentsky dobre viete, že to nie je možné.“

„Dajte to Červenému krížu.“

„Dajte to vy.“ Bol som neústupčivý. „Možnože už nikdy nepríde, ale ak príde a spýta sa ma, čo sme urobili s Petovými peniazmi, nebude sa mi chcieť povedať jej, že sme ich dali Červenému krížu, a nebude sa mi chcieť klamať.“

Odsunul peniaze až ku mne na druhý okraj stola. „Vy ste ho priviedli do tohto domu.“

„Je to váš dom a vy ste ho kŕmili keksami.“ Pri tom aj ostalo. Wolfe si pritiahol z druhej strany stola knihu, chvíľu sa otáčal, až konečne vmanévroval svoju sedminu tony do pohodlnej polohy, a pustil sa do čítania Ja som odišiel ku svojmu písaciemu stolu sadol som si a uvažujúc o celej situácii, predstieral som, že preberám včerajšie správy od Saula Freda a Orrieho Potom som si pritiahol písací stroj, vložil papier a udrel na klávesy Prvý náčrt mal niekoľko nedostatkov, ktoré som opravil a potom som to znovu preklepal na čistý papier. Teraz sa mi zdalo, že je to dobré. Obráti! som sa k Wolfovi a oznámil: „Mám návrh.“

Dočítal odstavec, ktorý musel byť dosť dlhý, a potom pozrel na mňa „Nuž?“

„Trčíme tu s tými peniazmi, hoci by sme mali s nimi niečo urobiť. Možno sa pamätáte, povedali ste Petovi, že dôležité nie je ani tak zarobiť si peniaze, ako mať pocit, že si ich človek zaslúžil. Myslel by som si, že by ste mali taký pocit, keby ste ich všetky vyhodili na inzerát, ktorý by znel asi takto:

Žena s náušnicami tvaru pavúka a škrabancom na líci, ktorá v utorok sedela za volantom a povedala chlapcovi na križovatke Tridsiatej piatej ulice a Deviatej avenue, aby zavolal policajta, nech sa ohlási Nerovi Wolfovi na adresu, ktorú nájde v telefónnom zozname“

Posunul som papier k nemu. „Možno by to celkom nestačilo na inzerát v Timesoch, ale rád prihodím ešte dolár-dva. Pokladám to za skvelé. Petove peniaze sa utratia na Peta. Cramera a Stebbinsa to bude iste bolieť. A Stebbins si to zaslúži. A keďže možnosť, že na to niekto zaberie, nie je ani jedna z milióna, nevystaví vás to riziku, že by ste na tom museli pracovať, alebo že by ste sa vôbec do toho nejako zaplietli. A nakoniec, vaše meno sa dostane do novín. Čo na to poviete?“

Vzal list a rýchlo si ho prezrel s ohrnutým nosom. „Dobre,“ súhlasil, aj keď nevrlo. „Dúfam, že to pre vás bola dobrá lekcia.“

3

Nasledujúci deň, vo štvrtok poobede, sme konečne vystopovali syna obchodníka so železiarskym tovarom. Keďže to bola z viacerých dôvodov tichá akcia – aby som vám ukázal aká tichá, tak on nebol ani obchodníkom so železiarskym tovarom a nebol ani z Youngstownu – nemôžem poskytnúť nijaké detaily. Len jednu poznámku. Ak mal Wolfe pocit, že si zaslúžil peniaze, čo z toho vtáčika vycical, tak potom ešte nikdy nebolo žiadne ego podrobené prísnejšej skúške.

Štvrtok bol teda trochu hektický, nebolo ani trochu voľného času na uváženie, či by azda Pete ešte dýchal, keby sme boli hneď spočiatku mali na jeho prípad iný názor. Práca detektíva poskytuje množstvo príležitostí pre podobný druh úvah a aj keď vás ani len percento z nich hlbšie nezasiahne, nezaškodí veru nájsť si občas trochu času na zamyslenie.

V stredu večer bolo už prineskoro, aby sa náš inzerát mohol dostať do štvrtkového čísla. V piatok ráno som sa musel viackrát uškrnúť. Keď som zišiel po dvoch schodištiach zo svojej spálne a vstúpil do kuchyne, pozdravil som Fritza a hneď som sa vrhol na inzeráty v Timesoch, aby som pozrel aj náš. To vyvolalo prvý úškrn. Veď to nemalo prakticky žiadny význam, ani z profesionálneho ani z osobného hľadiska, keďže možnosť dostať naň nejakú odpoveď bola dokonca ešte menšia než môj odhad jednej k miliónu. Druhý úškrn prišiel neskôr, keď som sa zapodieval ovsenými dolkami s klobásou – Fritz podľa predpisu odniesol raňajky Wolfovi do spálne – a Timesmi, ktoré ležali predo mnou, a telefón zazvonil a ja som skoro prevrátil stoličku, ako som vyskočil zdvihnúť slúchadlo. Nebol to nikto, kto by odpovedal na náš inzerát. Nejaký chlapík z Long Islandu chcel vedieť, či by sme mu nepredali tri rozkvitnuté sadenice Vandy caeruleay. Povedal som, že sadenice nepredávame a Vanda rozhodne v máji nekvitne.

Ale s Petovým prípadom sme mali do obeda ešte raz do činenia, aj keď nie zásluhou inzerátu. Wolfe práve zišiel zo skleníka do kancelárie a usadil sa pri svojom stole, aby si prezrel rannú poštu, keď sa pri dverách ozval zvonček. Keď som prešiel cez halu a pozrel cez okienko vo dverách, nemusel som sa už ani spytovať, čo si želá. Tento zákazník si vždy želal hovoriť s Wolfom a jeho príchod presne o jedenástej to len potvrdil.

Vrátil som sa a povedal Wolfovi: „Inšpektor Cramer.“

Zamračil sa na mňa. „Čo chce?“ Zase bol ako dieťa.

„Mám sa ho spýtať?“

„Áno. Nie. Nuž, dobre.“

Išiel som ho vpustiť dnu. Z toho, ako zahundral čosi na pozdrav, ak to možno nazvať pozdravom, a z výrazu jeho tváre sa dalo usúdiť, že neprišiel odovzdať Wolfovi medailu. Cramerova veľká červená tvár a telnatá postava nevzbudzovali nikdy pocit kamarátstva a veselej družnosti on sám však niekedy býva aj dobre naladený, ale v to ráno istotne nebol. Vošiel predo mnou do kancelárie, pozdravil Wolfa podobným spôsobom ako mňa, spustil sa do červeného koženého kresla a upriamil na Wolfa svoj chladný pohľad. Wolfe mu ho vrátil.

„Prečo ste dali do novín ten inzerát?“ žiadal Cramer.

Wolfe sa od neho odvrátil a chvíľu sa prehŕňal v kôpke papierov na stole, ktoré práve pred niekoľkými minútami vybral z obálok. „Archie,“ povedal, „tento Jordanov list je nezmyselný. Veľmi dobre vie, že nepestujem Brassavolas krížený z troch druhov. Nezaslúži si vlastne ani odpoveď, ale odpovieme mu. Váš zápisník. Milý pán Jordán. Som si vedomý, že ste mali neúspech s…“

„Odpustite si to,“ zaškrípal Cramer zubami. „Okay. Dať do novín inzerát nie je ťažký zločin, ale pýtal som sa vás zdvorilo.“

„Nie,“ povedal Wolfe s rozhodnosťou. „Zdvorilo?“

„Vysvetlite si to teda, ako chcete. Viete, čo ma zaujíma. Ako sa teda mám na to spýtať?“

„Najprv by som rád vedieť, prečo vás to zaujíma.“

„Lebo sa domnievam, že skrývate niečo alebo niekoho, čo súvisí s vraždou. Včera ste povedali Stebbinsovi, že nemáte záujem o vraždu toho chlapca a že nemáte žiadneho klienta. Potom by ste ale za to nedali ani deravý groš a zaručene by ste sa nepustili do vyšetrovania, ktoré by vás mohlo stáť veľa energie. Mohol by som sa vás spýtať priamo, kto je vaším klientom, ale nie, držím sa iba tohto prostého faktu: prečo ste dali ten inzerát? Ak to nie je zdvorilá otázka, zjemnite si to sám a potom mi odpovedzte.“

Wolfe sa pomaly a zhlboka nadýchol a vydýchol. „Archie. Povedzte mu to, prosím vás.“

Poslúchol som. Netrvalo to dlho, keďže ho už Purley informoval, a tak som mu iba musel vysvetliť, ako sme sa rozhodli minúť Petove peniaze, ku ktorým som pridal zo svojich vlastných 1 dolár a 85 centov. Kým som hovoril. Cramerove tvrdé šedé oči mierili rovno na mňa. Musel som často čeliť ich pohľadu, vyhýbať sa mu, predstierať a zastierať, takže mi ani nebolo zaťažko ten pohľad prosto opätovať.

Položil mi niekoľko otázok, a keď som mu na ne odpovedal, premiestnil svoj pohľad na Wolfa a náhle sa ho spýtal: „Videli ste niekedy alebo počuli ste niekedy o mužovi, ktorý sa volá Matthew Birch?“

„Áno,“ odsekol Wolfe.

„Ó. Teda tak.“ V jeho šedých očiach sa na zlomok sekundy zjavil slabý záblesk. Keby som ich tak dobre nepoznal, ani by som to nepostrehol. „Rád by som bol zdvorilý. Mohli by ste mi láskavo povedať, kedy a kde?“

„Áno. Predvčerom, teda v stredu v Gazette. Ako viete, nikdy neopúšťam tento dom zo služobných dôvodov a iba málokedy ho opúšťam z nejakých iných príčin, a o záujmoch a činnosti svojich blížnych sa dávam informovať iba rádiom a novinami. Ako hovorí správa v novinách, v utorok neskoro v noci alebo skôr v stredu asi o tretej našli v aleji pri prístavišti na South Street telo muža, ktorý sa volal Matthew Birch. Predpokladá sa, že ho prešlo auto.“

„Áno. Pokúsim sa správne to sformulovať. Nepočuli ste o ňom alebo nevideli ste ho nikdy predtým, ak neberieme do úvahy správy z rozhlasu a novín o jeho smrti?“

„Nie pod týmto menom.“

„Dočerta, pod nijakým iným menom?“

„Pokiaľ viem, nie.“

„Máte nejaký dôvod predpokladať, alebo máte nejaké podozrenie, že muž, ktorého našli mŕtveho v tej aleji, bol niekto, koho ste niekedy videli, alebo o kom ste počuli v akejkoľvek súvislosti?“

„To je už lepšie,“ súhlasne povedal Wolfe. „To by zase všetko urovnalo. Odpoveď znie nie. Smiem sa aj ja spýtať? Máte nejaký dôvod predpokladať, alebo máte nejaké podozrenie, že by odpoveď mala byť áno?“

Cramer neodvetil. Sklonil hlavu, až sa bradou dotýkal uzla na viazanke, zovrel pery, dobrú chvíľu ma pozoroval a potom sa znova obrátil k Wolfovi. „Preto som práve prišiel. Tá správa, ktorú vám chlapec poslal po svojej matke a akým spôsobom ho to auto zrazilo a potom ufujazdilo, už to samo nevyzeralo na nehodu a teraz sú tu iné komplikácie, a keď vás ešte nájdem tak trochu zapleteného v tomto už aj tak dosť komplikovanom prípade, tak potom chcem presne vedieť, kde a ako ste sa do toho dostali – a kde to necháte.“

„Pýtal som sa vás na dôvody, nie na vaše úmysly.“

„Nieto tu žiadnych úmyslov. Sú tu iba komplikácie. Auto, ktoré zabilo chlapca, našli včera ráno zaparkované na Stoosemdesiatej šiestej ulici a ešte malo to falošné connecticutské číslo. V laboratóriu na tom celý deň pracovali. Zistili, že to auto zabilo chlapca, ale nielen to, pod karosériou, tam, kde sa os napája na prednú nápravu, našli prichytený kus látky, veľký ako dlaň. Ten kus látky bol odtrhnutý z kabáta, ktorý mal na sebe Matthew Birch v čase, keď ho našli. Odborníci z laboratória hľadajú ešte ďalšie dôkazy, že Bircha zabilo práve toto auto, ale mne to stačí, viac už nepotrebujem. A vy?“

Wolfe bol trpezlivý. „Ak by som na tom pracoval, nestačilo by mi to ani pre pracovnú hypotézu.“

„O to práve ide. Vy na tom pracujete. Dali ste ten inzerát.“

Wolfe pomaly pokrútil hlavou zľava doprava, aby tým zdôraznil svoju ušľachtilú zdržanlivosť. „Pripúšťam, že niekedy táram nezmysly, že som si z vás príležitostne robil dobrý deň a že som vás klamal, ale viete, že sa vystríham priamych surových lží. Poviem vám, že fakty, ktoré sme vám v tejto veci dali, sú kompletné a vzdialené od akéhokoľvek podvodu, že nemám klienta, ktorý by mal s týmto prípadom niečo spoločné a že sám nie som doň zapletený a ani sa zapliesť nemienim. Pravdaže súhlasím…“

Prerušil ho cengot telefónu. Mal som ho na svojom stole. „Kancelária Nera Wolfa. Archie Goodwin pri telefóne.“

„Prosím vás, môžem hovoriť s pánom Wolfom?“ Hlas bol tichý, nervózny a patril žene.

„Pozriem, či má čas. Vaše meno?“

„Nepozná ma. Chcem sa s ním stretnúť… je to ohľadne toho inzerátu v dnešných Timesoch. Chcem si s ním dohovoriť schôdzku.“

Hovoril som celkom ľahostajne. „Vybavujem jeho dohovory. Môžete mi, prosím, dať svoje meno?“

„Radšej by som… až keď prídem. Mohla by som prísť o dvanástej?“

„Počkajte chvíľku.“ Pozrel som do svojho kalendára. „Áno, to by vyhovovalo, ak prídete presne. Máte našu adresu?“

Povedala, že má. Zavesil som a obrátil sa, aby som o tom referoval Wolfovi. „Nejaký čudák, čo sa chce zrejme prísť pozrieť na orchidey. Vybavím to ako obyčajne.“

Wolfe pokračoval v rozhovore s Cramerom. „Pravdaže súhlasím s tým, že dôkaz, že chlapca a Matthewa Bircha zabilo jedno a to isté auto, je pozoruhodná komplikácia, ale to by vám aj vlastne malo uľahčiť. Hoci je poznávacie číslo prakticky zbytočné, istotne budete môcť vystopovať samotné auto.“

Výraz Cramerovej tváre sa opäť vrátil k chladnému upretému pohľadu, aký mal na začiatku. „Nikdy som netušil,“ vyhlásil, „že ste hrubý, neotesaný klamár. Nikdy som vás nevidel hrubého.“ Vstal. Vo Wolfovej prítomnosti vždy vstával zo stoličky rovno a iba za pomoci svalov svojich nôh, pretože Wolfe pri tom používal ruky a ramená. „Nie,“ povedal, „nie hrubého,“ obrátil sa a vypochodoval von.

Išiel som do haly pozrieť, či zavrel dvere, a potom som sa vrátil do kancelárie a sadol som si za stôl.

„List pánu Jordanovi,“ pripomenul mi Wolfe.

„Áno, pane.“ Zobral som zápisník. „Najprv však, aj keď ešte stále tvrdím, že je len jedna možnosť z milióna, predsa sa tá jedna teraz presadila. Pred chvíľou volala nejaká žena, a volala ohľadne toho inzerátu. Nepovedala svoje meno a ja som nechcel nástojiť na tom, aby ho povedala, keďže sme tu mali spoločnosť. Dohovorila si na dnešné poludnie schôdzku.“

„S kým?“

„S vami.“

Pery sa mu zúžili. Uvoľnil ich. „Archie. To je neznesiteľné.“

„Viem to sakramentsky dobre. Ale ak vezmeme do úvahy, že sa Cramer nechoval zdvorilo, myslel som, že by nás to uspokojilo, keby sme si s ňou trochu pohovorili, skôr ako mu zavoláme, aby si po ňu prišiel.“ Vrhol som pohľad na nástenné hodiny. „Bude tu o dvadsať minút – ak príde.“

Zašomral: „Milý pán Jordan…“

4

Prišla. Bola v tom červenom koženom kresle oveľa väčšou ozdobou než inšpektor Cramer alebo väčšina z tisícov ľudí, ktorých som videl v ňom sedieť, bola však zaručene nervózna. Pri dverách som si myslel, keď som jej otvoril a pozval ju ďalej, že sa už-už obráti a ujde, a tak to aj vyzeralo, ale nakoniec predsa len prinútila svoje nohy, aby ju preniesli cez prah, a nechala sa odprevadiť do kancelárie.

Škrabanec na ľavom líci šikmo dolu k ústam bol ľahký, ale na jej hladkej svetlej pleti nápadný, a nečudo že Pete, hľadiac jej priamo do tváre, si všimol jej náušnice-pavúky. Súhlasil som s ním, že sú zlaté a práve také nápadné ako ten škrabanec. No napriek škrabancu, náušniciam a kŕčovitej nervozite jej to červené kožené kreslo pristalo. Bola asi tak v mojom veku, ktorý nie je ideálny, ale nemám nič proti zrelosti, ak nie je prehnaná.

Keď sa jej Wolfe spýtal, nie príliš nevrlo, čím by jej mohol poslúžiť, otvorila kabelku a vytiahla dva papiere. Kabelka bola z jemného zeleného semišu, takého istého ako plášť, ktorý mala prehodený cez zelené vlnené šaty, a takej farby bola aj šikmo nasadená baretka. Bol to komplet, ak som vôbec niekedy nejaký videl.

„Toto,“ povedala, „je iba váš inzerát z novín.“ Vrátila ho nazad do kabelky. „Toto je šek na päťsto dolárov, vystavený na vaše meno.“

„Môžem ho, prosím vás, vidieť?“

„Nie… ešte nie. Je tam moje meno.“

„To som si myslel.“

„Chcem sa vás spýtať… na niekoľko vecí, kým vám poviem, kto som.“

„Na aké veci?“

„Nuž, ja… o chlapcovi. O tom chlapcovi, ktorého som žiadala, aby zavolal policajta.“ Jej hlas by vôbec nebol nepríjemný, vlastne by sa mi možno aj páčil, keby nebol taký podráždený. Namiesto aby sa upokojila, stávala sa čoraz nervóznejšou. „Chcem ho vidieť. Zariadili by ste, aby som sa s ním mohla pozhovárať? Alebo by bolo… dajte mi len jeho meno a adresu. Myslím, že by to azda bolo za tých päťsto dolárov dosť… viem, že máte vysoké sadzby. Alebo by som radšej… ale najprv mi povedzte toto.“

Wolfe sa obyčajne, keď mal otvorené oči, pozeral vždy priamo a bez prestania na človeka, s ktorým sa zhováral, ale tentoraz ma zarazilo, že si našu návštevníčku obzerá obzvlášť skúmavo a prenikavo. Obrátil sa ku mne. „Archie. Prosím vás, pozrite sa bližšie na ten škrabanec na líci.“

Vstal som. Mala tri možnosti: sedieť a dovoliť mi prezrieť si škrabanec, zakryť si tvár rukami, alebo vstať a odísť; ale ešte skôr, ako si stihla vybrať, bol som pri nej a skláňal som sa nad ňou; očami som bol iba asi tridsať centimetrov od jej tváre.

Chcela čosi povedať, začala, ale hneď sa zarazila, lebo som sa vzpriamil a oznámil Wolfovi: „Urobili to niečím, čo malo jemný ostrý hrot. Mohla to byť ihla, ale pravdepodobnejšie hrot nožníc.“

„Kedy?“

„Najskôr dnes, ale domnievam sa, že to mohlo byť aj včera. Najviac ak pred troma dňami.“ Stál som vedľa nej.

„To je bezočivosť!“ vyhŕkla. Vyskočila zo stoličky. „Som rada, že som vám neprezradila svoje meno.“ Nemohla sa však dostať von bez toho, aby neprekĺzla povedľa mňa.

„Nezmysel.“ Wolfe bol strohý. „Ani bez toho škrabanca by ste ma asi nemohli oklamať, iba ak by ste sa boli na všetko neobyčajne dobre pripravili. Opíšte toho chlapca. Opíšte ostatných ľudí z toho auta. Kedy sa to stalo? Čo povedal chlapec? Čo presne robil? A tak ďalej. Ak to bude nutné, pán Goodwin vám vezme kabelku aj násilím a prezrie jej obsah. Ak sa budete ponosovať, sme na vás dvaja. Sadnite si, pani.“

„To je neslýchané!“

„Nie. Je to len ospravedlniteľná reakcia na váš pokus oklamať nás. Nikto vás tu nenúti ostať, ale ak odídete, necháte nám tu svoje meno. Sadnite si, môžeme si o tom pohovoriť, ale najprv vaše meno.“

Bola zaiste veľká optimistka, ak si myslela, že vletí do kancelárie Nera Wolfa ako vánok a poblázni ho, ale hlúpa nebola. Stála, skúmala situáciu, všetky znaky nervozity zmizli, napokon sa rozhodla, otvorila kabelku a vytiahla z nej nejakú vec, ktorú podala Wolfovi.

„Môj vodičský preukaz.“

Vzal ho pozrel sa naň a vrátil jej ho. Sadla si. „Som Laura Frommová,“ povedala, „pani Damon-Frommová. Som vdova. Moja newyorská adresa je východná Šesťdesiata ôsma ulica, číslo sedem-štyridsať-tri. V utorok, keď som išla autom po Tridsiatej piatej ulici, povedala som chlapcovi, aby zavolal policajta. Z vášho inzerátu som usúdila, že by ste ma mohli k tomu chlapcovi priviesť a ja vám za to zaplatím.“

„Nepripúšťate teda, že toto je podvod.“

„Pravdaže nie.“

„O koľkej sa to asi stalo?“

„To nie je dôležité.“

„Čo robil chlapec vo chvíli, keď ste ho oslovili?“

„Ani to nie je dôležité.“

„Ako ďaleko od vás stál chlapec, keď ste ho oslovili, a ako hlasno ste kričali?“

Potriasla hlavou. „Nemienim odpovedať ani na jednu z týchto otázok. Veď prečo by som aj mala?“

„Ale tvrdíte, že ste viedli to auto a povedali ste chlapcovi, aby zavolal policajta?“

„Áno.“

„Potom ste teda v peknej kaši. Polícia vás chce vypočuť vo veci vraždy. V stredu ráno nejaké auto toho chlapca prešlo a zabilo ho. Úmyselne.“

Zatvárila sa hlúpo. „Čo?“

„Bolo to to isté auto. To, ktoré ste viedli v utorok, v deň, keď sa s vami rozprával.“

Otvorila ústa a opäť ich zatvorila. Potom z nej vyhŕklo: „Neverím tomu.“

„Uveríte. Na polícii vám vysvetlia, podľa čoho vedia, že je to to isté auto O tom niet pochýb, pani Frommová“

„Myslím, že celá vec… vymýšľate si. Toto je… horšie ako neslýchané.“

Wolfe pohol hlavou. „Archie, prineste včerajšie Timesy.“

Pristúpil som k stoličke, na ktorej máme uložené všetky papiere a noviny pokým nie sú aspoň týždeň staré. Otvoril som noviny na ôsmej strane, zložil ich a podal Laure Frommovej. Ako ich brala, trochu sa jej triasla ruka, a tak aby si ju počas čítania upevnila, chytila si ju druhou rukou.

Čítala veľmi dlho Keď zdvihla oči, Wolfe povedal: „Nie je tam nič takého, čo by naznačovalo, že Pete Drossos je práve ten chlapec, ktorému ste sa v utorok prihovorili, ale nemusíte mi veriť. Na polícii vám to povedia.“

Oči jej behali sem a tam, od Wolfa ku mne, odo mňa k Wolfovi a napokon sa usadili na mne. „Chcem… mohla by som dostať trošku ginu?“

Noviny jej padli na zem. Zdvihol som ich a spýtal sa: „Čistý?“

„To by bolo fajn. Alebo gibson?“

„Onion?“

„Nie. Nie, ďakujem. Ale dvojitý.“

Odišiel som do kuchyne po prísady a ľad. Počas miešania som myslel na to, že ak dúfa v nejakú spoluprácu s Wolfom, tak potom urobila veľkú chybu, že požiadala o gin, pretože podľa neho boli všetci milovníci ginu barbarmi. To bol asi aj dôvod, prečo sedel rozvalený a so zatvorenými očami, keď som priniesol podnos a položil ho na malý stolík vedľa jej kresla. Najprv si len lízla, potom si dala zopár dúškov a potom si opäť lízla. Oči mala sklopené, pravdepodobne preto, aby som cez ne nemohol vidieť do jej mysle a zistiť, o čom rozmýšľa.

Nakoniec po druhýkrát vyprázdnila pohár, položila ho na podnos a povedala. „Keď to auto zrazilo chlapca, za volantom bol muž.“

Wolfe otvoril oči. „Podnos, Archie?“

Pach ginu, hlavne len pol hodiny po obede, bol, pravdaže, odpudzujúci. Vzal som ten odporný predmet, odniesol ho do kuchyne a vrátil sa.

„… ale aj keď to nie je nezvratný dôkaz,“ vravel Wolfe, „keďže ste sa mohli v mužských šatách, ak by ste sa vyhýbali skúmavým pohľadom, pokojne vydávať za muža, pripúšťam, že to je dôležitý fakt. Rozhodne nepredpokladám, že ste toho chlapca zabili vy. Iba vám poviem, že ste sa do toho sama dostali tým, že vás ten inzerát priviedol ku mne a že ste prišli vystrojená týmito náušnicami a týmto falošným škrabancom, a ak budete naďalej tvrdiť, že ste v utorok viedli to auto, sama sa označíte za slabomyseľnú hlupaňu.“

„Nebudem.“

„To je lepšie. Kde ste boli v utorok popoludní od šesť tridsať do siedmej?“

„Na schôdzi výkonného výboru Združenia pre pomoc prisťahovalcom. Trvala až do siedmej, možno aj trochu dlhšie. Bola to jedna z vecí, o ktoré sa môj manžel vždy zaujímal a ktoré zaujímajú aj mňa.“

„Kde ste boli v stredu popoludní od šesť tridsať do siedmej?“

„Čo to má… ó! Toho chlapca… áno. Bolo to predvčerom.“ Zmĺkla, ale nie nadlho. „Bola som s priateľom na koktaile u Churchillovcov.“

„Meno vášho priateľa, prosím?“

„To je smiešne.“

„Viem. Skoro také smiešne ako ten škrabanec na vašom líci.“

„Môj priateľ sa volá Dennis Horan. Právnik.“

Wolfe prikývol. „Aj tak vám niekoľko hodín nesúhlasí.

Pochybujem, že by ste sa boli zaplietli do tej vraždy úmyselne. Mám určité skúsenosti v pozorovaní tvárí a myslím si, že váš šok, keď ste sa dozvedeli o chlapcovej smrti, nebol pretvárkou; ale mali by ste si to v hlave lepšie usporiadať. Pomaly sa vám to už darí. Ani nie tak mojou zásluhou. Nepýtam sa, prečo ste to skúšali s tou maškarádou, lebo sa ma to netýka, ale políciu to bude veľmi zaujímať. Nehodlám vás tu držať, kým neprídu; môžete ísť. Ešte o nich počujete.“

Žena rozšírila oči a zdvihla hlavu. Gin začína účinkovať dosť rýchlo. „Nechcem o nich nič počuť,“ povedala sebavedome. „Prečo by som aj mala?“

„Lebo budú chcieť vedieť, čo ste tu hľadali.“

„Môžem vedieť, prečo im to musíte povedať?“

„Lebo zatajujem informácie týkajúce sa zločinu, len ak máme na tom vlastný záujem.“

„Nespáchala som žiadny zločin.“

„Práve že budú chcieť, aby ste to dokázali, ale to ich zvedavosť neuspokojí.“

Pozrela na mňa a ja na ňu. Neviem čítať z tváre ako Nero Wolfe, ale už v tom tiež mám nejakú skúsenosť a prisahám, že ma tentoraz odhadovala, snažila sa rozhodnúť, či by sa našla nejaká možnosť spolčiť sa so mnou v prípade, že by poslala Wolfa do pekla. Uľahčil som jej to tým, že som sa snažil vyzerať mužne, oddane a cnostne, ale nie práve odmietavo. Spoznal som jej na tvári, že sa ma vzdala. Ponechajúc ma takto teda zúfalstvu, otvorila kabelku zo zelenej semišovej kože, vybrala z nej šekovú knižku a pero, otvorila knižku, položila ju na malý stolík, sklonila sa nad ňou a čosi písala. Keď dopísala, vytrhla malý modrý papierik, vstala a položila ho na písací stôl pred Wolfa.

„To je šek na desaťtisíc dolárov,“ povedala mu.

„Vidím.“

„Je to honorár.“

„Za čo?“

„Ó, nesnažím sa vás podplatiť.“ Usmiala sa. Bolo to po prvý raz, čo zareagovala niečím podobným ako smiech. „Vyzerá to, akoby som potrebovala radu od experta a možno aj pomoc, ale to už viete a ja by som nerada… nechcem sa radiť so svojím advokátom, aspoň teraz nie.“

„Nezmysel. Ponúkate mi peniaze za to, že neprezradím polícii vašu návštevu.“

„Nie, to nie.“ Oči jej žiarili, ale neboli mäkké. „Dobre, možno to tak vyzerá, ale nie je to zámer. Som pani Damon-Frommová. Manžel mi zanechal veľký majetok, z čoho prevažnú časť tvoria nehnuteľnosti v New Yorku. Mám postavenie a určité záväzky. Ak oznámite túto vec polícii, dohodnem si schôdzku s komisárom a myslím, že by to dopadlo pre mňa dobre, ale radšej by som ta nešla. Ak zajtra na obed prídete ku mne, budem vedieť, čo…“

„Ja za klientmi nechodím.“

„Ach tak, nechodíte.“ Zachmúrila sa, ale len na okamih. „Tak potom prídem ja sem.“

„Zajtra na obed?“

„Nie, ak to bude tu, bolo by lepšie o pol dvanástej, pretože mám o jednej schôdzku. Dovtedy o mojej dnešnej návšteve pomlčíte. Chcem… musím sa s niekým pozhovárať. Musím sa pokúsiť niečo zistiť. Zajtra vám o tom poviem všetko… nie, nepoviem. Takto: ak vám o tom zajtra nepoviem všetko, potom môžete informovať políciu, ak budete chcieť. Ak vám to ale predsa len poviem, budem potrebovať vašu radu a budem možno potrebovať vašu pomoc. Preto som vám dala ten preddavok.“

Wolfe čosi zahundral a pohol hlavou. „Archie. Je to pani Damon-Frommová?“

„Povedal by som, že je, ale hlavu na to nedám.“

Podišiel k nej. „Pani, snažili ste sa nás tu oklamať a iba pod nátlakom ste od toho upustili; tentoraz by ste nás mohli opäť oklamať. Pán Goodwin zájde do redakcie niektorých novín, prezrie si fotografie pani Damon-Frommovej a zavolá mi. Nepotrvá to dlhšie než pol hodiny. Ostanete tu so mnou.“

Opäť sa usmiala. „To je smiešne.“

„Bezpochyby. Ale za týchto okolností nie nerozumné. Odmietate?“

„Pravdaže nie. Uznávam, že si to zaslúžim.“

„Nemáte teda nič proti tomu?“

„Nie.“

„Potom to nie je potrebné. Ste pani Frommová. Ešte kým odídete, jedna podmienka a jedna otázka. Podmienka: či váš preddavok prijmem a či budem pre vás pracovať, rozhodnem sa až zajtra; teraz ešte nie ste mojou klientkou. Otázka: viete, kto bola tá žena, čo viedla v utorok to auto a oslovila chlapca?“

Pokrútila hlavou. „Rozhodnite sa až zajtra, to je v poriadku, ale neoznámite dovtedy moju návštevu?“

„Nie. To je jasné. A tá otázka?“

„Teraz vám na ňu neodpoviem, lebo nemôžem. Skutočne neviem. Dúfam, že vám na ňu odpoviem zajtra.“

„Ale myslíte si, že viete?“ naliehal Wolfe.

„Neodpoviem vám.“

Wolfe sa zamračil. „Pani Frommová. Musím vás varovať. Počuli ste niekedy o mužovi, alebo videli ste niekedy muža, ktorý sa volá Matthew Birch?“

Aj ona sa zamračila. „Nie. Birch? Nie. Prečo?“

„Muža s týmto menom prešlo v utorok večer auto a zabilo ho, a bolo to to isté auto, čo zabilo v stredu Peta Drossosa. Keďže nemožno pokladať samotné auto za kruté a zhubné, musí to byť niekto úzko s ním spätý. Varujem vás, aby ste neboli nerozvážne smelá, alebo dokonca neopatrná. Povedali ste mi tak málo, ba skoro nič, takže neviem, ako nebezpečne, či smrteľne blízko máte k záhube, ale vystríham vás: majte sa na pozore!“

„To isté auto? Zabilo v utorok muža?“

„Áno. Keďže ste ho nepoznali, netýka sa to vás, ale pripomínam vám, aby ste boli diskrétna.“

Sedela a mraštila čelo. „Som diskrétna, pán Wolfe.“

„Nie však dnes, s tým hlúpym klamstvom.“

„Ó, mýlite sa! Bola som diskrétna! Alebo som sa aspoň o to snažila.“ Zobrala zo stola šekovú knižku a pero, vložila ich do kabelky a kabelku zatvorila. Vstala. „Ďakujem za gin, ale trochu ma mrzí, že som oň požiadala. Nemala som to urobiť!“ Podala mu ruku.

Wolfe zvyčajne nevstával, keď nejaká žena vstupuje, alebo opúšťa kanceláriu. Vtedy však vstal, no nebola to osobitná pocta Laure Frommovej, či dokonca šeku, ktorý nechala na jeho stole. Bol čas obeda, preto by o chvíľu musel tak či onak pohnúť svojím objemným telom. Zdvihol sa teda a podal jej ruku. Ja som tiež, samozrejme, vstal, pripravený odprevadiť ju ku dverám, a myslel som, že to bolo od nej veľmi milé, že aj mne podala ruku, najmä keď som ju svojím nepodplatiteľným pohľadom odmietol. Skoro som do nej vrazil, keď kráčajúc predo mnou ku dverám, zrazu zastala, obrátila sa a povedala Wolfovi: „Zabudla som sa spýtať. Ten chlapec, Pete Drossos, bol tiež prisťahovalec?“

Wolfe povedal, že nevie.

„Mohli by ste to zistiť? A povedať mi to zajtra?“

Povedal, že môže.

Vonku ju nečakalo nijaké auto. Zrejme zlá situácia s parkovaním prinútila aj pani Damon-Frommovú použiť taxík. Keď som sa vrátil do kancelárie, Wolfa tam už nebolo, našiel som ho v kuchyni, ako práve nadvihuje pokrievku z pariaceho sa kastróla, v ktorom sa dusili jahňacie kotlety na šunke a paradajkách. Voňalo to dosť dobre na to, aby sa to dalo jesť.

„Pripúšťam jednu vec,“ povedal som veľkodušne. „Máte prekliate dobré oči. Ale veď, samozrejme, tváre pekných žien sú pre vás také neodolateľné, že vás jej škrabanec priam pohoršil, a tak ste naň zamerali svoju pozornosť.“

Ignoroval to. „Pôjdete po obede do banky uložiť šek pána Corlissa?“

„To viete, že áno.“

„Zájdite aj do banky pani Frommovej a dajte overiť jej šek. To potvrdí aj jej podpis. Fritz, dnes je to dokonca lepšie než minule. Uspokojivé.“

5

Na druhý deň, v sobotu, mal už doobeda kopu tajných informácií o našej budúcej klientke. Päť minút, ktoré som smel s láskavým dovolením môjho priateľa stráviť v redakcii Gazette, ma ubezpečilo, že to skutočne bola pani Damon-Frommová. Mala dobrých päť až dvadsať miliónov, keďže však nebolo pravdepodobné, že by sme jej chceli niekedy účtovať viac než milión či dva, ďalej som sa o to nezaujímal. Jej manžel, ktorý bol asi dvakrát taký starý ako ona, zomrel pred dvoma rokmi na infarkt, a zanechal jej rôzne fabriky, Žiadne deti. Rodená bola Laura Athertonová, pochádzala z rodiny solídnych Philadelphčanov a bola vydatá za Fromma sedem rokov, keď zomrel.

Fromm zdedil menšiu hŕbku peňazí a vystaval z toho celú horu, hlavne v chemickom priemysle. Jeho príspevky do rôznych organizácií spôsobili, že po jeho smrti sa začala celá kolekcia predsedov a predsedkýň a výkonných tajomníkov hlboko a ctihodne zaujímať o podmienky jeho závetu, ale okrem niekoľko neveľkých poručení pripadlo všetko jeho žene. Tá však aj naďalej poskytovala príspevky a nešetrila ani časom a energiou, venujúc hlavnú pozornosť ZDRUPPu, čo je skratka Združenia pre pomoc prisťahovalcom, a takto o nej zvyčajne hovorili aj ľudia, ktorí inakšie svojím dychom šetrili.

Ak som azda vyvolal dojem, že som tam pri podrobnom prieskume situácie strávil hromadu času, mal by som to napraviť. Štvrťhodinka u Lona Cohena mi dala všetko, o čom som hovoril vyššie, okrem jednej správy, ktorú som dostal v našej banke. Nebolo sa treba obávať, že by Lon vybľabotal ostatným, že si Nero Wolfe dal o pani Damon-Frommovej zistiť bližšie údaje, keďže sme mu poskytli prinajmenšom toľko tém na poviedky, koľko nám on dal svojich novinárskych klebiet.

V sobotu o trištvrte na dvanásť sedel Wolfe za písacím stolom a ja som stál pri ňom a spolu sme kontrolovali účet výdavkov, ktoré vznikli pri práci na prípade Corliss (nie jeho meno), obchodník so železiarskym tovarom (nie jeho povolanie). Wolfe tvrdil, že v ňom našiel dvadsaťdolárovú chybu, a bolo teda na mne, aby som mu dokázal, že sa mýli. Vysvitlo, že sme nemali ani jeden pravdu. Dvadsať dolárov, ktoré som pripísal Orriemu Catherovi, sa malo pripísať Saulovi Panzerovi, čo bola teda moja chyba, ale v celkovom súčte to nerobilo rozdiel, a tak sme boli zase zarovno. Keď som pozbieral všetky hárky a prešiel do kabinetu s kartotékami, pozrel som sa na zápästie. O minútu dvanásť.

„Pol dvanástej a dvadsaťdeväť minút,“ poznamenal som. „Mám jej zavolať?“

Zašomral, že nie, a ja som išiel do safe po šekovú knižku a vybaviť niekoľko účtov týkajúcich sa domácnosti, zatiaľ čo Wolfe zapol na svojom stole rádio, aby si vypočul poludňajšie správy. Ako som tak sedel a vypĺňal kontrolné ústrižky, na pol ucha som počúval:

„Blížiaca sa Bermudská konferencia vedúcich predstaviteľov Spojených štátov, Veľkej Británie a Francúzska, ktorá bola ohrozená odstúpením premiéra Mayera, sa pravdepodobne uskutoční podľa pôvodného plánu. Predpokladá sa, že Mayerov nástupca bude uvedený do funkcie včas, aby mohol zaujať svoje miesto pri konferenčnom stole.

V Tokiu vznikli dohady, že trojdenná prestávka v rokovaniach o prímerí na Kórei, povolená na žiadosť veliteľstva Spojených národov, mala umožniť ďalšie konzultácie medzi reprezentantmi ozbrojených síl Spojených národov v Spojených štátoch a medzi hlavným stanom generála Marka W. Clarka v Tokiu, veliteľa vojsk Spojených národov.

Dnes skoro ráno našli v medzere medzi piliermi nadzemnej autostrády v East Side, ktorá je práve vo výstavbe, telo pani Damon-Frommovej, bohatej newyorskej dámy z vyššej spoločnosti a známej filantropky. Podľa tvrdenia polície ju prešlo auto a niet náznakov, že by išlo o dopravnú nehodu.

Podľa odhadu asi jeden a štvrť milióna Newyorčanov bolo svedkami pôsobivej prehliadky moci amerických ozbrojených síl…“

Wolfe to nevypol. Pokiaľ sa dalo vyčítať z výrazu jeho tváre, počúval aj naďalej. Ale medzitým sa päťminútové správy skončili, Wolfe sa čoraz viac mračil, a keď vypol rádio, bolo mu na tvári vidno, že sa už celkom neovláda.

„Tak,“ povedal som.

Dobrý tucet poznámok a podobného bol naporúdzi, ale asi by ani jedna z nich nepomohla. Wolfovi určite nebolo treba pripomínať, že ju varoval, aby nebola taká nerozvážne smelá či dokonca drzá. A jeho zamračená tvár by zmarila akýkoľvek pokus o nejaké poznámky. O chvíľu položil dlane na operadlo kresla a pomaly nimi hýbal dopredu a dozadu, šúchajúc drsné čalúnenie, pričom vznikal vŕzgavý zvuk. Trvalo to naozaj len chvíľu, potom si založil ruky a vystrel sa.

„Archie.“

„Áno, pane.“

„Ako dlho vám potrvá napísať na stroji záznam nášho rozhovoru s pani Frommovou? Nie doslovný. S vašou vynikajúcou pamäťou by ste to možno aj dokázali, ale to nie je potrebné. Len podstatné veci, ako keby ste to robili pre mňa.“

„Mohli by ste mi to nadiktovať?“

„Nemám náladu na diktovanie.“

„Niečo vynechať?“

„Napíšte len to, čo je podstatné. Nepíšte, že som jej povedal, že to isté auto zabilo Peta Drossosa a Matthewa Bircha, lebo to ešte nebolo zverejnené.“

„Dvadsať minút.“

„Napíšte to vo forme výpovede, ktorú obaja podpíšeme. Dve kópie. Dátum dnešné poludnie. Originál zanesiete okamžite do kancelárie pána Cramera.“

„Pol hodiny. Pri výpovedi s podpismi si chcem dať viac záležať.“

„Dobre.“

Prekročil som svoj odhad o necelých päť minút. Správa zaplnila tri strany a Wolfe si každú stranu prečítal hneď, ako som ju dopísal. Nič neopravoval, ba dokonca nemal ani nijaké poznámky, čo bolo ešte silnejším dôkazom o stave jeho mysle než jeho odmietnutie diktovať. Obaja sme to podpísali a ja som vložil výpoveď do obálky.

„Cramer tam nebude,“ povedal som mu. „Ani Stebbins.“

Odvetil, že niekto to už vezme, a tak som išiel.

Nemožno povedať, že by som sa nevyznal v desiatom policajnom obvode na západnej Dvadsiatej ulici, kde sa nachádza ústredie manhattanskej kriminálky, ale v ten deň som nevidel žiadne známe tváre, až kým som nevyšiel na druhé poschodie a nepristúpil k mužovi pri stole, s ktorým som sa obyčajne zhováral. Mal som pravdu; nebolo ani Cramera ani Stebbinsa. Službu mal poručík Rowcliff a muž za písacím stolom mu zavolal, že sa chcem s ním rozprávať.

Keby nás bolo dvadsať, počítajúc aj Rowcliffa, na nejakom ostrove a umierali by sme hladom a mali by sme hlasovať, koho rozštvrtíme, upečieme a zjeme, nehlasoval by som za Rowcliffa, lebo viem, že by som ho nedokázal v jeho zlosti utíšiť; a ak to porovnáme s tým, čo si on myslel o mne, môj názor naňho bol celkom priateľský. Vôbec ma teda neprekvapilo, keď namiesto aby ma pustil ďalej, vyšiel von, dlhými krokmi pristúpil ku mne a zaškrípal zubami: „Čo chcete?“

Vytiahol som z vrecka obálku. „Toto,“ povedal som, „nie je žiadosť o prijatie do vašich radov, takže vám môžem poslúžiť.“

„Ó bože, keby len tak bolo.“ Hovoril asi takto.

„A nie je to ani súdne predvolanie…“

Vytrhol mi obálku z ruky, vytiahol z nej obsah, blysol pohľadom na hlavičku, obrátil na tretiu stranu a znovu blysol očami po podpisoch.

„Vaša a Wolfova výpoveď. Bezpochyby majstrovské dielo. Chcete potvrdenku?“

„Nemusí to byť. Ak chcete, prečítam vám to.“

„Jediné, čo chcem, je vidieť váš chrbát, keď odtiaľto vypadnete.“

Ale nečakajúc ani na to, čo si tak prial, obrátil sa a dlhými krokmi odišiel. Povedal som mužovi pri stole: „Buďte taký láskavý a zaznačte si, že som o jedna šesť doručil tomu paviánovi tú obálku,“ a odišiel som.

Keď som prišiel domov, Wolfe práve začínal obedovať, a tak som sa pripojil k nemu pri konzumovaní omelety. Pri jedle nikdy nedovolí rozprávať o služobných veciach a akékoľvek vyrušovanie je úplne vylúčené, takže to bol ďalší dôkaz o stave jeho mysle, keď práve vtedy, ako si pochutnával na figovom a čerešňovom koláči, zazvonil v kancelárii telefón a ja som sa ta odobral a vrátil sa a povedal: „Na linke je nejaký muž, menom Dennis Horan. Možno sa pamät…“

„Áno. Čo chce?“

„Vás.“

„Zavoláme mu o desať minút.“

„Je mimo domu a nebude ho možno telefonicky zastihnúť.“

Ani to ho neprekvapilo. Nijako sa neponáhľal, ale šiel. Išiel som tiež a skôr, než stihol siahnuť po slúchadle, mal som už svoje pri uchu. Sadol si a priložil si ho k uchu.

„Nero Wolfe pri telefóne.“

„Som Dennis Horan, pán Wolfe, advokát. Stala sa strašná tragédia. Ó bože, pani Damon-Frommová je mŕtva. Prešlo ju auto.“

„Skutočne? Kedy?“

„Telo našli dnes ráno o piatej.“ Jeho hlas bol tenký tenor, ktorý akoby mal už-už zapišťať, ale to zrejme zapríčinil šok z tej tragédie. „Bol som jej priateľom a vybavoval som jej nejaké veci a volám kvôli tomu šeku na desaťtisíc dolárov, čo vám včera dala. Už ste ho uložili?“

„Nie.“

„To je dobre. Keďže je mŕtva, ani to, pravdaže, nepôjde. Prajete si poslať ho poštou na jej domácu adresu, alebo by ste ho radšej poslali mne?“

„Ani jedno ani druhé. Uložím ho v banke.“

„Ale to nepôjde. Nevyrovnané šeky, podpísané osobou, ktorá zomrela, nie sú…“

„Viem. Je to potvrdené. Potvrdili to včera poobede v jej banke.“

„Ó.“ Dosť dlhá pauza. „Ale keďže je mŕtva a nemôže použiť vaše služby, keďže nemôžete nič pre ňu urobiť, nechápem, ako môžete žiadať… myslím, nebolo by to z vašej strany náležité a etické, keby ste ten šek vrátili?“

„Nie ste mojím mentorom v tom, čo je náležité a etické, pán Horan.“

„To ani nevravím. Ale bez akýchkoľvek bočných úmyslov na vás nalieham, aby ste mi vysvetlili, ako ospravedlníte, že si za týchto okolností chcete tie peniaze ponechať?“

„Tak, že by som si ich zaslúžil.“

„Máte v úmysle si ich zaslúžiť?“

„Mám.“

„Ako?“

„To je moja vec. Ak ste právoplatný správca majetku pani Frommovej, som ochotný s vami o tom hovoriť, ale nie teraz do telefónu. Budem vám k službám tu v mojej kancelárii odteraz do štvrtej, alebo od šiestej do siedmej, alebo od deviatej večer do polnoci.“

„Neviem… neverím… uvidím.“

Zavesil. My tiež. Keď sa Wolfe vrátil do jedálne, potichu dojedol koláč a dopil kávu. Počkal som, kým sa nevráti do kancelárie a kým sa neusadí v kresle, a potom som poznamenal: „Bolo by pekné zarobiť si to, ale hlavná vec je mať pocit, že ste si to zaslúžili bez nejakých bočných úmyslov. Ale pochybujem, či doručenie tej výpovede Rowcliffovi na to stačí. Svrbí ma ego.“

„Uložte ten šek,“ zamrmlal.

„Áno, pane.“

„Potrebujeme informácie.“

„Áno, pane.“

„Zájdite za pánom Cohenom a zožeňte ich.“

„O čom?“

„O všetkom. Aj o Matthewovi Birchovi, s tou podmienkou, že o tom nesmie Cohen nič prezradiť, kým to polícia nezverejní, alebo kým sa to on sám nedozvie z nejakého iného prameňa. Nič mu nevravte. Môžu uverejniť správu že sa o ten prípad zaujímam, ale nie predmet môjho záujmu.“

„Mám mu povedať, že za vami bol Pete?“

„Nie.“

„Vedel by si to vážiť. Bola by to preňho zaujímavá, exkluzívna a ľudská história. Tiež by to dokázalo, že vaša reputácia…“

Jeho päsť zasiahla stôl, čo uňho znamenalo prudký záchvat hnevu.

„Nie!“ zareval. „Reputácia? Mám trpieť také poznámky, že žiadosť o moju pomoc znamená nebezpečenstvo smrti? V utorok ten chlapec. V piatok tá žena. Obaja sú mŕtvi Nedovolím, aby sa z mojej kancelárie stala predsieň márnice!“

„Áno. Niečo podobného sa už prihodilo.“

„Jasne som vás upozornil, aby ste o tom nevraveli. Zodpovedný človek by si bol určite dobre vedomý toho, aby niečo takého nevyvolal. Budeme potrebovať Saula, Freda a Orrieho, ale o to sa už postarám sám. Choďte!“

Išiel som teda. Dal som sa zaviezť taxíkom pred redakciu Gazette. Recepčný na treťom poschodí, ktorý nielenže ma predtým už niekoľkokrát prijal, ale tri či štyri roky bol na listine tých, čo dvakrát ročne dostávajú z Wolfovho skleníka škatuľu orchideí, prehovoril s Lonom po domácej linke a kývol mi, aby som vošiel.

Neviem, čím vlastne Lon Cohen v Gazette je, a pochybujem, či to vie sám. Mestský alebo vidiecky, miestny, národný či medzinárodný problém, v piatok alebo sviatok zdá sa, že vždy vie, ako na to, pričom vôbec nemusí na veci pracovať. Patrí mu jediný stôl v miestnosti veľkej dvestosedemdesiat krát tristošesťdesiat centimetrov a je to práve tak akurát, lebo inakšie by tu nebolo miesta pre jeho nohy, ktoré tiež merajú približne toľko. Od členkov hore je celkom normálne urastený.

Keď som vstúpil, boli tam s ním dvaja kolegovia, ale čoskoro skončili a odišli. Potriasli sme si ruky a on hneď povedal: „Ostaň stáť. Máš na to dve minúty“

„Hlúposť. Hodinka možno postačí.“

„Nie dnes, práve to roztáčame s vraždou Frommovej. Dovnútra si sa dostal iba preto, lebo chcem od teba počuť o tej správe, že vraj sa včera Nero Wolfe informoval o pani Frommovej.“

„Myslím, že ne…“ Urobil som prestávku, pritiahol si stoličku a sadol som si. „Nie, radšej nie. Ale dobre… o správe, že pracuje na tej vražde.“

„Pracuje?“

„Uhm.“

„Kto si ho najal?“

Pokýval som hlavou. „Priniesol to poštový holub a ten to nepovie.“

„Vyzuj si topánky a ponožky, ja si zatiaľ zapálim cigaretu. Niekoľko žiadostí na tvoje jemné mäsko by to možno uľahčilo. Chcem meno toho klienta.“

„J. Edgar Hoover.“

Skoro nečujne zašepkal: „To sú len reči, nie?“

„Nie“

„Ale je to isté, že Wolfe pracuje na vražde Frommovej?“

„Áno. To je.“

„A ten chlapec, Pete Drossos? A Matthew Birch? Aj na tom?“

Pozrel som naňho. „Ako si na to prišiel?“

„Ó, preboha. Wolfov inzerát v Timesoch hľadajúci ženu s náušnicami tvaru pavúka, ktorá žiadala akéhosi chlapca na rohu Deviatej avenue a Tridsiatej piatej ulice, aby zavolal policajta. Pani Frommová nosila náušnice-pavúky, a ty si sa tu včera na ňu vypytoval. Pokiaľ ide o Bircha, ten istý spôsob. Jeho telo našli na odľahlom mieste, rozmliaždené autom, a to isté sa opakovalo aj s pani Frommovou. Opakujem otázku.“

„Odpovedám na ňu. Nero Wolfe vyšetruje vraždu pani Frommovej so svojou zvyčajnou vitalitou, zručnosťou a lenivosťou. Neustane, kým toho bastarda nedostane, alebo kým nepríde čas ísť spať, podľa toho, čo príde skôr. Všetko ostatné, čo si spomenul o tých dvoch ďalších vraždách, je zase iná vec.“

„Súvislosti?“

„Žiadne, o ktorých by som ja alebo on vedel. Ak by som sa chcel spýtať niečo o Birchovi, tak len preto, lebo si ho ty sám zatiahol do reči.“

„Okay, počkaj chvíľu. Hneď som nazad.“

Odišiel. Snažil som sa presvedčiť Wolfa, že by sme mohli dať Lonovi aspoň tú šťavnatú správičku o zdrape vrecka Matthewa Bircha, ktorý sa našiel na aute, čo zabilo Peta, ale keďže Wolfa tam nebolo, neuspel som. Onedlho sa Lon vrátil, a keď prešiel ku stolu a poukladal pod ním svoje veľké nohy, povedal som mu: „Ešte stále potrebujem hodinu.“

„Uvidíme. V tej omrvinke niet veľa na zjedenie.“

Netrvalo to celú hodinu, ale dobrý kusisko z nej. Povedal mi skoro všetko, čo som chcel, bez toho, aby sa pozeral do nejakých písomností, iba čo dva razy zatelefonoval nejakým obchodníkom.

Pani Frommová obedovala v piatok u Churchilla so slečnou Angelou Wrightovou, tajomníčkou ZDRUPPu – Združenia pre pomoc prisťahovalcom. Pravdepodobne odišla k Churchillovi z Wolfovej kancelárie, ale to som Lonovi nepovedal. Po obede, asi o pol tretej, odišli obidve ženy do kancelárie ZDRUPPu kde pani Frommová podpísala nejaké listiny a niekoľkokrát telefonovala. Gazette nemala o nej žiadnu správu od 3.15 asi tak do piatej, keď sa vrátila do svojho domu na Šesťdesiatej ôsmej ulici a strávila tam asi hodinu so svojou osobnou tajomníčkou, slečnou Jean Esteyovou. Podľa Lona robila Angela Wrightová česť svojmu pohlaviu, keďže bola ochotná hovoriť s reportérmi, a Jean Esteyová zase naopak, keďže ochotná nebola.

Krátko pred siedmou odišla pani Frommová sama na jednom zo svojich áut, cadillacu so sklápacou strechou, do mesta na večeru. Večera bola v dome Horanovcov v Gramercy Parku. Nevedno, kde zaparkovala, ale navečer je vždy na okolí dosť miesta na parkovanie. Na večeri bolo šesť ľudí:

Dennis Horan, hostiteľ

Claire Horanová, jeho žena

Laura Frommová

Angela Wrightová

Paul Kuffner, expert na public-relations ( Expert na public relations — odborník, človek, ktorý dodáva informácie tlači alebo verejnosti o nejakej organizácii či vysokopostavenej osobe.)

Vincent Lipscomb, vydavateľ.

Večera sa skončila niečo po jedenástej a hostia sa rozišli jednotlivo. Pani Frommová odchádzala posledná. Gazette predpokladala, že ju Horan odprevadil k autu, ale polícia sa k tomu nevyjadrila a nič bližšieho sa nedalo zistiť. Až do piatej hodiny v sobotu ráno, keď nejaký muž, ktorý pracoval na trhu s rybami, prechádzal popri medzere v konštrukcii medzi piliermi a našiel jej telo, nebolo o Laure Frommovej žiadnych správ.

Len niekoľko minút predtým, čo som vošiel do redakcie Gazette, oznámil okresný prokurátor, že pani Frommovú prešli jej vlastným autom. Cadillac našli zaparkovaný na Šestnástej ulici medzi Šiestou a Siedmou avenue, len na päť minút chôdze od desiateho policajného obvodu, a nielenže podal dôkaz o tom, že patrí jej, ale našiel sa v ňom aj ťažký francúzsky kľúč, ktorým udreli pani Frommovú do zadnej časti hlavy. Či sa vrah skryl v aute pod dekou za predným sedadlom skôr, než pani Frommová zišla dolu a nasadla, alebo či mu dovolila nastúpiť, či už vtedy alebo neskôr, všetko vyzeralo lepšie ako predpoklad, že využil vhodný okamih a vhodné miesto, aby ju mohol udrieť kľúčom, sadnúť si namiesto nej za volant, odviezť ju na odľahlé miesto, vyložiť ju a prejsť autom. Bolo by iste zaujímavé a poučné ísť sa pozrieť na Centre Street, ako sa odborníci zapodievajú tým autom, ale tí by ma určite nepustili bližšie ako na míľu, a aj tak som mal čo robiť s Lonom.

Pokiaľ Gazette vedela, bolo v tej chvíli všetko otvorené, žiadny kandidát podporovaný políciou či kýmkoľvek iným. Samozrejme, že všetci účastníci večera boli v podozrení, ale mohol to byť aj hocikto iný, kto vedel, kde pani Frommová bude, alebo dokonca aj niekto, kto o tom nevedel. Lon nemal návrhy, iba čo poznamenal, že jedna z reportérok Gazette sa práve vyzvedá bližšie, aký postoj zaujímala pani Horanová k napredujúcemu priateľstvu medzi jej manželom a pani Frommovou.

Namietol som: „Ale ak chceš do toho zapasovať aj Peta Drossosa a Matthewa Bircha, tak to asi nepôjde. Iba ak by si si to sám vylepšil. Kto bol Matthew Birch?“

Lon zašomral: „Keď budeš odchádzať, kúp si stredajšiu Gazette.“

„Mám ju doma a už som ju čítal. Ale to bolo pred troma dňami.“

„Odvtedy sa v ničom nezmenil. Celých dvadsať rokov bol zvláštnym agentom Úradu pre prisťahovalcov, mal ženu a tri deti. Mal iba dvadsaťjeden zubov, vyzeral ako bezstarostný štátnik, oblečený nad svoje pomery, nebol vo svojom okolí veľmi obľúbený a uzatváral stávky na závodoch v Danny Pincus“

„Povedal si, že si Bircha zarátal do toho kvôli tomu istému spôsobu vraždy. Nemá to nijakú inú príčinu?“

„Nie.“

„Iba tvojmu starému a spoľahlivému priateľovi Goodwinovi. Vôbec nijakú?“

„Nie.“

„Tak potom ti ja urobím jednu láskavosť, a očakávam, že mi to pri najbližšej príležitosti vrátiš aj s úrokmi. Je to trojnásobne pospájané. Policajti to ušili tak, že to auto, čo zabilo Peta Drossosa, bolo to isté, čo zabilo Bircha.“

Oči sa mu rozšírili. „Nie!“

„Áno“

„Ako ušili?“

„Prepáč, zabudol som. Ale je to celkom isté.“

„Nech sa prepadnem.“ Lon si šúchal dlane. „Archie, to je rozkošné. To je veľmi milé. Pete a pani Frommová – náušnice. Pete a Birch – auto. To spája Bircha s pani Frommovou. Chápeš, odteraz bude mať Gazette silné podozrenie, že tie tri vraždy sú vzájomne spojené, a bude podľa toho aj postupovať.“

„Pokiaľ je to len podozrenie, tak je to okay.“

„Dobre. A pokiaľ ide o to auto… ako vieš, tabuľka s poznávacou značkou bola falošná; auto ukradli pred štyrmi mesiacmi v Baltimore. Dvakrát ho prestriekali.“

„To nebolo uverejnené.“

„Pustili to dnes na obed.“ Lon sa naklonil ku mne. „Počúvaj, mám nápad. Ako si môžeš byť úplne istý, že mi možno dôverovať, ak ma nevyskúšaš? Tu máš príležitosť. Povedz mi, ako vedia, že to isté auto zabilo Bircha a chlapca. Potom to zabudnem.“

„Najskôr som to už zabudol.“ Vstal som a striasol si nohavice. „Môj ty bože, si ty ale nenásytný! Psov by mali kŕmiť raz za deň, a ty si už svoje dostal.“

6

Keď som sa vrátil na Tridsiatu piatu ulicu, boli už štyri preč a v kancelárii nikoho. Zašiel som do kuchyne spýtať sa Fritza, či sme nemali nejakú návštevu, a on povedal, že sme mali – inšpektora Cramera.

Nadvihol som obrvy. „Tiekla aj krv?“

Povedal, že nie, ale že tu bolo dosť rušno. Pohostil som sa veľkým pohárom vody, vrátil sa do kancelárie a domácim telefónom zavolal skleník, a keď sa Wolfe ozval, povedal som mu: „Opäť doma. Pozdravuje vás Lon Cohen. Napíšem správu?“

„Nie. Príďte hore, poviete mi to.“

Nebolo to akurát porušenie pravidla ako to vyrušenie pri obede, ale aj to bolo výnimočné. Celkom mi to vyhovovalo, lebo vždy, keď bol taký mrzutý, pretože si myslel, že si z neho niekto robí blázna, nútil svoj mozog pracovať. Vyšiel som po troch schodištiach a cez alumíniové dvere do teplej miestnosti, kde boli Miltonia roezli a Phalaenopsis Aphrodite v plnom rozkvete. Vo vedľajšej miestnosti malo len niekoľko veľkých kvetov-chvastúňov ako Cattleyas a Laelias už kvety, čo mi celkom vyhovovalo, a bol tam aj ten po každej stránke najväčší chvastúň z celej miestnosti, ktorý sa volal Wolfe a ktorý práve pomáhal Theodorovi upraviť mušelínové tienidlá. Keď ma uvidel, zaviedol ma dozadu cez chladnú miestnosť až do miestnosti s črepníkmi, kde sa uložil do jediného kresla a žiadal: „Tak teda?“

Sadol som si na akúsi stoličku a rozpovedal som mu to. Sedel so zatvorenými očami a pri každej bodke pomykal nosom. Keď podávam správu, vždy si kladiem za cieľ vyčerpať všetky podrobnosti tak dokonale, že sa na konci nezmôže ani len na jedinú otázku, a to sa mi teraz podarilo. Keď som skončil, ostal ešte hodnú chvíľu v tej istej polohe ako na začiatku, potom otvoril oči a informoval ma: „Bol tu pán Cramer.“

Prikývol som. „Fritz mi to už oznámil. Povedal tiež, že tu bolo rušno.“

„Áno. Bol nezvyčajne útočný. Má, pravdaže, veľa mrzutostí, ale tie mám aj ja. Naznačil mi, že keby som mu bol včera povedal o návšteve pani Frommovej, zaručene by ju neboli zabili, čo je úplná volovina. Tiež sa mi vyhrážal. Ak budem akýmkoľvek spôsobom prekážať polícii pri vyšetrovaní, predvolajú ma pred súd. Fuj! Je ešte dolu?“

„Nie, iba ak sa schoval v kúpeľni. Fritz povedal, že už odišiel.“

„Ja som odišiel od neho a prišiel sem hore. Zatelefonoval som Saulovi, Fredovi a Orriemu. Koľko je hodín?“

Musel by mierne obrátiť hlavu, aby videl na hodiny, tak som mu teda povedal: „O desať minút päť.“

„Budú tu o šiestej, alebo trochu neskôr. Pán Horan sa zatiaľ neozval. Koľko rokov má Jean Esteyová?“

„Lon to neupresnil, povedal iba, že je mladá, predpokladám teda, že nemá nad tridsať. Prečo?“

„Je pekná?“

„Žiadne údaje.“

„Máte právo dozvedieť sa to. V každom prípade je mladá. Saul, Fred alebo Orrie by v tom mohli nájsť nejakú trhlinu, ale nechcem za touto vecou sliediť, pokým sa o to snažia tamtí. Chcem vedieť, čo robila pani Frommová od štvrť na štyri do piatej včera poobede a čo a koho mala na mysli a na jazyku počas tej hodiny, čo strávila so slečnou Esteyovou. Slečna Esteyová mi môže povedať… určite to druhé a možno aj to prvé. Zájdite za ňou a priveďte ju.“

Nechápte to zle. Vedel, že to je fantastické. Neočakával ani len v kútiku svojho srdca, že by som sa za týchto okolností mohol dostať k osobnej tajomníčke pani Frommovej a mať s ňou súkromný rozhovor, nehovoriac už o tom, že by som ju mohol pod vlastnou ochranou odprevadiť až do jeho kancelárie, aby ju vypočul. Ale to by ho stálo len niekoľko drobných za taxík, tak prečo by, do pekla, nemohol dovoliť, aby som sa potkol aspoň o túto chabú šancu a zvíril trochu prachu?

Poznamenal som teda iba, že poviem Fritzovi, aby nachystal jeden obed naviac, v prípade, že by bola hladná, nechal som ho, zišiel o jedno poschodie nižšie do svojej spálne, stal som si k oknu a špekuloval nad celým prípadom. Počas desiatich minút som vyhútal a odmietol štyri rôzne plány. Piaty sa zdal prijateľnejší, bola tu aspoň slabá možnosť na ňom ďalej pracovať, rozhodol som sa teda preň. Keďže sa na oblečenie pre tento plán nič v mojom osobnom šatníku nehodilo, zašiel som do komôrky, kde som mal celú kolekciu vecí na nečakané udalosti, ako bola tá dnešná, a vybral som odtiaľ čierny frak a vestu, pásikové nohavice, bielu košeľu s naškrobeným golierom, čierny homburg a čiernu viazanku. Vhodné topánky a ponožky som mal tiež na sklade. Keď som sa oholil a obliekol si celú tú výstroj, pozrel som sa do veľkého zrkadla a bol som dojatý. Jediné, čo som potreboval, bola alebo nevesta, alebo pohrebný voz.

V kancelárii som si vybral z kolekcie v zásuvke svojho stola malý marley, vzor 22, nabil ho a zasunul do vrecka. Bol to kompromis. Puzdro s pištoľou vzor 32 pod pazuchou by rušilo čisté kontúry mojej výstroje, ale kedysi dávno po niekoľkých nepríjemných skúsenostiach, z ktorých jedna mala za následok, že mi museli ťahať z hrude guľku, sľúbil som Wolfovi i sebe samému, že už nikdy nepôjdem rokovať neozbrojený s niekým, kto má do činenia s vraždou, aj keď len celkom málo. Zašiel som ešte do kuchyne, aby som urobil Fritzovi radosť.

„Vymenovali ma,“ povedal som mu, „za veľvyslanca Texasu. Zbohom.“

Požiadal ma, aby som si rozopol košeľu a ukázal mu opasok.

Keď som platil taxikárovi pred udanou adresou na východnej Šesťdesiatej ôsmej ulici, bolo presne 5.38. Na druhej strane ulice bola menšia skupinka zvedavcov, ale na tejto strane sa uniformovanému policajtovi darilo brániť občanom zhromažďovať sa. Dom bol zo žuly, posunutý asi dva metre dozadu, železné zábradlie, ktoré chránilo z obidvoch strán vchod, mi presahovalo cez hlavu. Keď som zamieril ku vchodu, pohol sa aj policajt, nie však aby mi zahatal cestu. Policajti sa radšej nestavajú do cesty ľuďom, ktorí sú oblečení tak, ako som bol vtedy ja.

Zastavil som sa, smutne naňho pozrel a povedal som: „Smútočné prípravy.“

Iste by to celé skomplikoval, keby ma chcel odprevadiť ku dverám, ale práve vtedy sa tri zvedavé ženy priblížili k železnému zábradliu a tým mi pomohli, lebo kým sa ich policajt snažil presvedčiť, aby pokračovali vo svojej ceste, vstúpil som do vestibulu, stlačil gombík a dal sa do reči s čudákom s aristokratickým nosom, ktorý mi otvoril. Farba jeho šiat bola tá istá ako moja, ale moje šaty mali lepší strih

„Došlo, bohužiaľ,“ povedal som smutne, ale pevne, „k nepríjemnej zámene kvetov a chcem, aby sa to urovnalo. Musím hovoriť so slečnou Esteyovou.“

Keďže by bolo iste nevhodné posunúť nohu pri otvorených dverách cez prah, musel som od toho popudu upustiť, ale keď otvoril dvere natoľko, že mi tým poskytol dostatočný priestor, neváhal som a prekĺzol som popri ňom. Keď zatvoril dvere, poznamenal som: „Takáto morbídna zvedavosť ľudí v takomto čase je stiesňujúca. Poviete, prosím vás, slečne Esteyovej, že pán Goodwin by sa s ňou rád zhováral ohľadne tých kvetov?“

„Tadiaľto, prosím.“

Zaviedol ma k dverám, ktoré boli otvorené, naznačil mi, aby som vošiel, a povedal mi, aby som čakal. Miestnosť sa vôbec neponášala na takú, akú by som bol očakával v mestskej rezidencii pani Damon-Frommovej. Bola menšia než moja spálňa, a okrem dvoch písacích stolov, dvoch stojanov na písací stroj a niekoľkých stoličiek tu bolo množstvo regálov s fasciklami a rôznymi inými vecami. Steny boli pokryté plagátmi a fotografiami, niektoré boli zarámované, niektoré nie. Boli ich celé tucty. Po zbežnej prehliadke som upriamil svoj pohľad postupne na každú jednotlivú vec, a práve som prezeral jednu s nápisom AMERICKÁ ZDRAVOTNÍCKA RADA 1947, keď som počul kroky, vystrel sa a obrátil.

Vošla, zastala a uprela na mňa zelenkavohnedé oči. „Čo to má znamenať s tými kvetmi?“ žiadala.

Tie oči nevyzerali, že by boli rozjatrené nejakým veľkým prúdom sĺz, ale určite neboli veselé. Možno by som ju bol za šťastnejších okolností mohol ošacovať na menej než tridsať, ale teraz nie. Pekná, áno. Nemala náušnice. Na líci nemala ani len stopu po nejakom škrabanci, ale odvtedy, čo ho Pete videl, prešli už štyri dni, a Pete nič bližšieho o hĺbke či o obrysoch škrabanca nepovedal. Nemal som teda veľa nádeje, že by som mohol zbadať čo i len nepatrnú stopu toho škrabanca na Jean Esteyovej alebo na hocikom inom.

„Ste slečna Jean Esteyová?“ spýtal som sa.

„Áno. Čo je to s tými kvetmi?“

„Práve preto som prišiel. Možno ste už počuli meno Nero Wolfe.“

„Detektív?“

„Áno.“

„Iste.“

„Dobre. Poslal ma. Volám sa Archie Goodwin a pracujem preňho. Chce poslať na pohreb pani Frommovej kvety a rád by vedel, či by ste nemali nejaké námietky proti orchideám, ak by to boli halúzky Miltonie roezli alby, ktoré sú čistobiele a veľmi krásne.“

Chvíľu sa na mňa dívala a potom odrazu vybuchla smiechom. Nebolo to veľmi ľúbozvučné. Plecia sa jej triasli od smiechu a spolovice išla, spolovice sa potkýnala ku stoličke, sadla si, sklonila hlavu a pritlačila si dlane na sluchy. Sluha sa prišiel pozrieť na prah otvorených dverí a ja som podišiel k nemu a pokojne mu povedal, že už mám s takými krízami skúsenosti, čo nebola lož, a že by bolo dobré, keby zatvoril dvere. Súhlasil a zaplesol ich za sebou. Chvíľu som si myslel, že by som ju mal šokom z toho aj dostať, ale onedlho sa začala sama upokojovať, a tak som podišiel ku stoličke a sadol si. Čoskoro sa vystrela a pretrela si vreckovkou oči.

„Rozveselilo ma,“ povedala, „ako ste oblečený. Je to groteskné – prísť takto oblečený a spýtať sa, či mám nejaké námietky proti orchideám!“ Musela na chvíľu prestať, aby lapila dych. „Nebudú nijaké kvety. Teraz môžete odísť.“

„Toto oblečenie bolo len na to, aby som sa sem dostal.“

„Chápem. Pod falošnou zámienkou. Prečo?“

„Aby som sa s vami porozprával. Pozrite sa, slečna Esteyová. Je mi ľúto, že moje oblečenie spôsobilo ten malý záchvat, ale teraz by ste mali niekoľko minút pokojne sedieť, kým sa celkom neupokojíte, a prečo by ste mi nedovolili, aby som vám zatiaľ celú vec vysvetlil? Myslím, že viete, že pani Frommová bola včera za pánom Wolfom a dala mu šek na desaťtisíc dolárov.“

„Áno. Mám na starosti jej osobné šekové konto.“

„Povedala vám, za čo to bolo?“

„Nie. Povedala len jediné slovo: ‚Honorár‘.“

„Nuž, neviem vám povedať, začo to bolo, ale dnes mala opäť pána Wolfa navštíviť. Šek včera potvrdili a v pondelok si ho uložíme. Pán Wolfe cíti akúsi povinnosť voči pani Frommovej a nazdáva sa, že je povinný vyšetrovať jej smrť.“

Už sa jej dýchalo lepšie. „Vyšetruje to polícia. Dvaja od nich práve pred polhodinou odtiaľto odišli.“

„Zaiste. Ak to vyšetria, dobre. Ale ak nie, urobí to pán Wolfe. Nechcete, aby to vyšetril on?“

„Na tom nezáleží, čo chcem, však?“

„Pánu Wolfovi na tom záleží. Polícia môže povedať hocikomu, kto má s tým niečo spoločného, ‚odpovedzte na toto alebo na ono‘, ale on nemôže. Pán Wolfe sa chcel s vami pozhovárať a poslal ma, aby som vás priviedol do jeho kancelárie, a ja vás môžem iba jednou z troch metód prehovoriť, aby ste išli. Mohol by som sa vám vyhrážať, ak by som mal poruke nejakú vyhrážku, ale to nemám. Mohol by som vás podplatiť, ak by som vedel, akú návnadu použiť, ale to neviem. Ostalo už teda len povedať, že pani Frommová prišla za ním, dala mu ten šek a že on má dôvod nazdávať sa, že jej smrť nejako súvisí s vecou, na ktorú si ho najala, a preto sa cíti povinný vyšetrovať ju, a chce začať tým, že sa s vami pozhovára. Otázka je len, či chcete pomôcť. Myslel by som si, prirodzene, že chcete, a to bez nejakých hrozieb či úplatkov, dokonca aj vtedy, keby som nejaké mal v zásobe. Naša kancelária je na Tridsiatej piatej ulici. Policajt, čo stojí vonku pred vchodom, nám zastaví taxík a o pätnásť minút môžeme byť na mieste.“

„Chcete, aby som išla teraz?“

„Určite.“

Pokrútila hlavou. „Nemohla by som. Musím… nemohla by som.“ Vedela sa opäť celkom kontrolovať, všetky stopy záchvatu zmizli. „Vravíte, že otázkou je, či chcem pomôcť, ale to nie je podstatné, podstatné je, ako vám môžem pomôcť.“ Váhala, skúmala ma. „Myslím, že vám čosi poviem.“

„Budem si to ceniť.“

„Povedala som vám, že pred polhodinou odišli odtiaľto dvaja policajti, detektívi.“

„Áno.“

„Nuž, zatiaľ čo tu boli, krátko predtým, než odišli, jednému telefonovali, a keď položil, povedali, že by som mohla byť v spojení s Nerom Wolfom pravdepodobne prostredníctvom jeho asistenta Archie Goodwina a mohli by ma požiadať, aby som išla k Nerovi Wolfovi, a ak by sa tak stalo, že dúfajú, že by som s nimi spolupracovala, a to tak, že by som išla a potom polícii povedala presne, čo Wolfe povedal.“

„To je zaujímavé. Súhlasili ste so spoluprácou?“

„Nie. Nezaviazala som sa.“ Vstala, pristúpila k stolu, vytiahla škatuľku cigariet, zapálila si a dvakrát silno potiahla. Stála a takto z výšky hľadela na mňa. „Dôvod, prečo som vám to povedala, je čisto sebecký. Myslím si, že Nero Wolfe je šikovnejší než hociktorý policajt, ale už či je alebo nie je, pani Frommová sa bola včera uňho poradiť a dala mu ten šek a ja neviem začo. Keďže som jej tajomníčkou, týka sa to, samozrejme, aj mňa. Nemôžem si pomôcť, ale neurobím nič, čo by ma do toho ešte viac zaplietlo, a to by sa mi určite stalo, keby som išla s vami k Nerovi Wolfovi. Keby som neprezradila polícii, čo Wolfe povedal, nikdy by som sa ich už nestriasla, a keby som im povedala… čo keby sa ma spýtal na niečo, čo mu pani Frommová povedala dôverne a čo keby nechcel, aby to polícia vedela?“

Opäť si potiahla z cigarety, podišla k stolu, zatlačila ju do popolníka a znovu sa vrátila. „Teda som vám to povedala. Ja milé, nevinné malomestské dievča z Nebrasky To si nemyslím. Ak vás desať rokov prežitých v New Yorku nenaučí, ako sa vyhnúť zrážke v hustej premávke, tak vás už nič nenaučí. Som tu teda v nepríjemnej situácii, ale nemienim povedať alebo urobiť niečo, čo by to ešte zhoršilo – pre mňa. Budem si musieť nájsť prácu. Nedlhujem nič pani Damon-Frommovej – pracovala som pre ňu a ona ma platila a vôbec nie nejako privysoko.“

Hlavu som mal zaklonenú, aby som ju mohol pozorovať a tvár som mal vážnu a plnú uznania, akoby som počúval rozkazy. Naškrobený golier sa mi vzadu vrýval do krku. „Odo mňa nedostanete žiadny argument, slečna Esteyová.“ uistil som ju. „Aj ja som v New Yorku už desať rokov a ešte niekoľko naviac. Vravíte, že polícia od vás chcela, aby ste im povedali, čo povie Nero Wolfe, ale ako to bude s Archie Goodwinom? Žiadali vás, aby ste im povedali, čo poviem ja?“

„Myslím, že nie. Nie.“

„Dobre. Nie že by som mal niečo zvláštneho na srdci, ale rád by som vám položil niekoľko otázok, ak by ste si sadli.“

„Sedím tu už celé popoludnie a odpovedám na otázky“

„O tom nepochybujem. Také ako ‚kde ste boli včera v noci od desiatej do druhej‘?“

Uprene sa na mňa pozrela. „To sa ma pýtate?“

„Nie, iba som vám uviedol príklad toho druhu otázok, na ktoré celé popoludnie odpovedáte.“

„Nuž, tu je jeden príklad odpovedí, ktoré som použila. Včera medzi piatou a šiestou nadiktovala pani Frommová asi tak tucet listov. Niečo po šiestej sa odišla preobliecť a ja som vybavila niekoľko telefonátov, ktoré mi prikázala vybaviť. Niečo po siedmej, keď odišla, som sa sama navečerala a po večeri som prepísala na stroji listy, ktoré mi nadiktovala, a išla som ich hodiť do schránky na rohu. To bolo asi tak o desiatej. Hneď som sa vrátila a povedala Peckhamovi, nášmu sluhovi, že som unavená a že si idem ľahnúť, a vyšla som do svojej izby, zapla na WQXR hudbu a išla spať.“

„Fajn. Bývate teda tu?“

„Áno.“

„Iný príklad. Kde ste boli v utorok poobede od šiestej do siedmej?“

Pristúpila ku stoličke, sadla si a veľavravne na mňa pozrela. „Máte pravdu, na to sa ma tiež pýtali. Prečo?“

Pokrčil som plecom. „Len vám ukazujem, že poznám ten druh otázok, ktoré obyčajne policajti kladú.“

„To vôbec neukazujete. Čo to má znamenať s tým utorkom poobede?“

„Najprv, ako ste na to odpovedali?“

„Musím si spomenúť. V ten deň išla pani Frommová na akúsi schôdzku výkonného výboru ZDRUPPu – Združenia pre pomoc prisťahovalcom. Požičala mi auto – cadillac so sklápacou strechou – a ja som celé popoludnie a večer lietala po meste a snažila sa nájsť niekoľko utečencov, ktorým chcel ZDRUPP pomôcť. Nenašla som ich a vrátila som sa domov po polnoci. Zabralo by mi to priveľa času a energie vysvetliť a vyúčtovať každú minútu toho poobedia a večera, a ani to nemám v úmysle. Prečo by som aj mala? Čo sa stalo v utorok medzi šiestou a siedmou?“

Pozoroval som ju. „A čo úrad? Povedzte mi, kde bola pani Frommová včera poobede od tri pätnásť do piatej a aké listy vám diktovala od piatej do šiestej a komu a čo telefonovala, a ja vám poviem, čo sa stalo v utorok.“

„To sú tiež príklady toho, na čo sa polícia pýtala.“

„Samozrejme. Ale tieto sa mi páčia.“

„Vôbec nikomu netelefonovala, ale prikázala mi zavolať neskôr niekoľkým ľuďom a požiadať ich, aby si kúpili lístky na dobročinné divadelné predstavenie pre Milestone School. Na listine bolo dvadsaťtri mien a má ju polícia. Listy ktoré diktovala, boli rozličného charakteru, ale týkali sa len zvyčajných obchodných vecí. Pán Kuffner a pán Horan mi povedali, aby som dovolila polícii vziať si kópie tých listov, a ja som im ich dala. Ak chcete, aby som sa pokúsila spomenúť si, myslím…“

„Na tom nezáleží. Čo robila od toho času, ako opustila kanceláriu ZDRUPPu až dovtedy, kým neprišla domov?“

„Viem o dvoch veciach, ktoré urobila. Išla do nejakého obchodu na Madison avenue a kúpila nejaké rukavičky – priniesla ich domov – a zastavila sa na chvíľu v kancelárii Paula Kuffnera. Neviem, či urobila ešte niečo iného. Čo sa stalo v utorok?“

„Nejaké auto zastalo na červenú na rohu Deviatej avenue a Tridsiatej piatej ulice a žena, ktorá ho viedla, povedala chlapcovi, aby zavolal policajta.“

Zvraštila obočie. „Čo?“

„Povedal som vám.“

„Ale čo to má spoločného s týmto?“

Pokrútil som hlavou. „To už nepatrí do našej dohody. Povedal som vám, že vám poviem, čo sa stalo. Toto je veľmi komplikovaná záležitosť, slečna Esteyová, a vy by ste sa mohli rozhodnúť prezradiť polícii, čo Archie Goodwin povedal, a im by sa nepáčilo, keby som chodil po podozrivých osobách a vravel im presne, ako sa to všetko…“

„Mňa nikto neupodozrieva!“

„Prepáčte. Myslel som si opak. V každom prípade, ne…“

„Prečo by ma aj mali?“

„Ak už pre nič iné, tak preto, lebo ste boli dôvernou spoločníčkou pani Frommovej a vedeli ste, kde bola včera večer a že jej auto parkuje vždy nablízku. Ale aj keby vás neupodozrievali, nevyklopil by som vám to. Pán Wolfe by mohol byť inej mienky. Ak zmeníte svoje predsavzatie a prídete sa s ním pozhovárať dnes po večeri, alebo zajtra ráno – povedzme o jedenástej, keď bude mať čas – možno by pojal úmysel povedať vám všetko. Je to výnimočný človek, takže sa nikdy nedá vedieť… Ak by ste…“

Dvere sa prudko otvorili. Otvorili sa dokorán a akýsi muž vbehol dovnútra. Hneď ako sa objavil, začal slečne Esteyovej čosi hovoriť, ale keď zistil, že má návštevu, prerušil sa a zahľadel sa na mňa.

Keď sa zdalo, že sa ani ona nechystá predstaviť nás, ani on sa neopýta na moje meno, prerušil som mlčanie. „Volám sa Archie Goodwin. Pracujem pre Nera Wolfa.“ Vidiac, ako ma pozoruje, dodal som: „Som prestrojený.“

Pristúpil s vystretou rukou a ja som vstal a podal mu svoju. „Som Paul Kuffner.“

Bol nízkeho vzrastu, siahal mi tak asi po nos.

S úzkymi hnedými fúzami, tak pristrihnutými, že nešli celkom paralelne s hrubými perami jeho širokých úst, nevyzeral práve najlepšie, aby mohol vyvolať dojem, aký je potrebný u experta vo veciach public-relations, ale pripúšťam, že som predpojatý proti fúzom, ktoré sa snažia vyzerať ako ošklbané obočie.

Usmial sa na mňa, aby mi ukázal, že sa mu páčim že súhlasí so všetkým, čo som kedy povedal či urobil, a že dokonale chápe všetky moje problémy. „Je mi ľúto,“ povedal, „že vás musím vyrušiť a odviesť slečnu Esteyovú, ale musíme vybaviť nejaké súrne záležitosti. Pôjdete hore, slečna Esteyová?“

Bola to jemná práca. Namiesto toho mohol povedať: „Zmiznite z tohto domu, nech sa môžem spýtať slečny Esteyovej, čo tu, dočerta, zamýšľate,“ čo si iste aj myslel. Ale nie, pane, príliš som sa mu páčil, než aby mi povedal niečo, čo by sa ma azda mohlo dotknúť.

Keď slečna Esteyová vstala, prešla k dverám a vyšla, išiel s ňou až po prah, tam sa obrátil a povedal mi: „Bolo mi potešením, pán Goodwin. Veľa som o vás počul. Samozrejme, aj o pánu Wolfovi. Škoda, že sme sa museli stretnúť v takej ťažkej chvíli.“ Zmizol mi z dohľadu, ale jeho hlas som ešte počul. „Och Peckham! Pán Goodwin odchádza. Spýtajte sa ho, či chce, aby ste mu zavolali taxík.“

Pekná, čistá, rýchla práca. Zrejme tie jeho fúzy patrili k jeho prestrojeniu.

7

Vrátil som sa domov práve včas na to, aby som si vypočul inštruktáž. Saul a Orrie už sedeli v kancelárii a čakali, ale Fred ešte neprišiel. Pozdravil som ich a podal správu Wolfovi, ktorý sedel za svojím stolom.

„Bol som u nej a rozprával sa s ňou, ale…“

„Doparoma, prečo máte na sebe tie háby?“

„Som majiteľ pohrebného ústavu.“

Uškrnul sa. „To je odporné povolanie. Povedzte mi o tom.“

Poslúchol som, vyložil som mu to všetko, ale tentoraz mal aj otázky. Žiadna z nich mu však nepriniesla nič nového, keďže som mu predtým skutočne dal všetky fakty, a dojem, akým na mňa zapôsobili Jean Esteyová a Paul Kuffner, tiež veľmi nepomohol, dokonca ani mne samému, nieto jemu, a keď sa išiel Saul pozrieť, kto to zvoní pri dverách a priviedol Freda, Wolfe ma okamžite nechal na pokoji a prikázal prisunúť stoličky až tesne k jeho stolu.

Pozerať sa na to trio nebolo vôbec pôžitkom. Saul Panzer s veľkým nosom, ktorý vládol nad jeho úzkou tvárou, v hnedom obleku, ktorému by sa zišlo vyžehliť po tom, čo tak zmokol, mohol byť celkom dobre nádenníkom alebo zametačom, ale tým nebol. Bol to najbystrejší operátor v celej oblasti veľkomesta a jeho stopovací talent, ktorý Wolfe tak vychvaľoval Petovi Drossosovi, bol iba malou časťou jeho schopností. Hocktorá agentúra v meste by mu platila trojnásobok zvyčajného platu.

Čo do veľkosti bol Fred Durkin skoro za dvoch Saulov, ale nie čo do schopností. Vedel celkom dobre stopovať a človek mohol s ním počítať pri každej obyčajnej práci, ale ak narazil na niečo nezvyčajné, narobil často veľké zmätky. Človek mu mohol veriť len na ceste do pekla a nazad.

Pokiaľ ide o Orrieho Cathera, keď stál oproti vám so svojimi dôverčivými očami a spokojným úsmevom na zvlnených perách, mali ste istotu, že sa zaujíma hlavne o to, či ste si uvedomili, aký je pekný. To, samozrejme, mýlilo každého zákazníka, ktorý mal s ním do činenia, ale to tiež vzbudzovalo pocit, že pred ním netreba byť opatrný, čo by mohlo byť nebezpečné, keďže jeho skutočnou starosťou bola reputácia detektíva.

Wolfe sa pozrel, položil predlaktia na operadlá kresla, zhlboka sa nadýchol a nahlas vydýchol. „Páni,“ povedal, „som až po uši vo veľkej galibe. Obvykle, keď používam vaše služby, stačí, keď vám určím vaše špecifické úlohy, ale tentoraz to stačiť nebude. Musím vás informovať o celkovej situácii v celej jej spletitosti, ale najprv niekoľko slov o peniazoch.

Ani nie dvanásť hodín po tom, čo mi dala klientka šek na desaťtisíc dolárov, bola zavraždená. Keďže v dohľade nie je ďalší klient, toto je všetko, čo na to budem mať. Ak to bude nevyhnutné, som pripravený, z osobných dôvodov, minúť na výdavky spojené s vyšetrovaním väčšinu sumy, dokonca aj celú, ale nie viac. Nežiadam vás, aby ste boli skromní vo výdavkoch, ale zakazujem akúkoľvek márnotratnosť. Teraz pristúpme k veci.“

Prešiel celým prípadom, začnúc tým, ako som k nemu v utorok večer zaviedol Peta Drossosa, a končiac mojou správou o rozhovore s Jean Esteyovou, ktorú Fred nepočul, a nič nevynechal. Sedeli a každý to svojím spôsobom hltal – Saul skleslo a uvoľnene, Fred nehybne a úprimne, s očami upretými na Wolfa, akoby aj nimi počúval, a Orrie, podopierajúc si spánky končekmi prstov, akoby pózoval na nejakú štúdiu portrétu. Pokiaľ ide o mňa, snažil som sa zachytiť, či Wolfe nevynechal nejaký detail, takže by mi urobil radosť, keby som ho mohol doplniť, keď skončí, ale nedalo sa nič robiť. Sám by som asi nevykonal svoju prácu lepšie.

Pozrel na hodiny. „Je sedem dvadsať a večera je hotová. Budeme mať pečené kurča na hríbikoch. Pri stole nebudeme o tejto veci hovoriť, ale chcel by som, aby ste na to mysleli.“

Blížila sa už deviata, keď sme sa vrátili do kancelárie, po tom, čo sme tak dôkladne a úplne prediskutovali všetkých päť kurčiat aj s prílohou, že sme sa zhodli na tom, že boli dobré. Wolfe sa usadil do kresla, zamračil sa najprv na mňa, potom na nich.

„Nevyzeráte veľmi bystrí,“ povedal nevrlo.

Skutočne neboli teraz veľmi pozorní. Aj keď si ho ani jeden neužil toľko čo ja, vedeli, ako nenávidí predstavu, že by mal po obede či po večeri hodinku-dve pracovať, pričom ho nehrýzlo to, že nie sú bystrí, ale to, že vôbec nechce, aby takí boli.

„Môžeme zísť dole,“ navrhol som, „a zahrať si biliard, zatiaľ čo vy pokojne strávite to kurča.“

Odfúkol si. „Môj žalúdok,“ trval na svojom, „je celkom schopný zvládnuť bez maznania svoje starosti. Má niekto z pánov nejakú neodkladnú, naliehavú otázku ešte predtým, než budem pokračovať?“

„Možno neskôr,“ navrhol Saul.

„Veľmi dobre. Ako vidíte, je to beznádejné. Je to príliš komplikované a akékoľvek pramene informácií sú nám nedostupné. Archie sa môže pokúsiť nájsť iné, ako sa pokúšal u slečny Esteyovej, ale sám nevie ako na to. Polícia mi nepovie nič. Kedysi som občas mal poruke nástroje, ktorými som z nich vedel niečo vytĺcť, ale teraz to nejde. Keďže vedia všetko, čo viem aj ja, nemám im čo predať. Samozrejme, zatiaľ vieme, čo robia. Zisťujú, alebo sa snažia zistiť, či nejaká žena, ktorú pani Frommová poznala, mala v utorok večer alebo v stredu na líci škrabanec. Ak ju nájdu, tým by to mohlo byť vyriešené; ale možno ju aj nenájdu, lebo čo ten chlapec nazval škrabancom, mohlo byť, keďže na ňu civel tak zblízka, len slabé škrabnutie, ktorého sa mohla prakticky nepozorovane zbaviť pri prvej príležitosti. Polícia sa tiež snaží nájsť ženu, ktorá poznala pani Frommovú a ktorá nosila náušnice-pavúky, a znovu, ak budú mať úspech, mohlo by to celú vec vyriešiť.“

Wolfe prešiel na inú stránku veci. „A snažia sa vypátrať to auto, čo zabilo chlapca a Matthewa Bircha. Prezerajú každý centimeter na aute pani Frommovej. Znovu preverujú Birchove pohyby, styky, spoločníkov. Minútu po minúte skladajú dohromady všetko, čo pani Frommová robila a povedala od chvíle, keď včera odišla z našej kancelárie. Domŕzajú nielen tých, čo boli včera večer s pani Frommovou, ale každého, kto by mohol byť aspoň trochu v podozrení, že pozná nejaký hodnoverný fakt. Prešetrujú alibi všetkých možných páchateľov – na utorok večer, keď nejaká žena povedala Petovi Drossosovi, aby zavolal policajta, na ten istý večer trochu neskôr, keď zabili Bircha, na štvrtok večer, keď zabili chlapca a na včerajší večer, keď zabili pani Frommovú. Vypytujú sa, kto mal nejaký dôvod báť sa pani Frommovej alebo ju nenávidieť, alebo kto jej smrťou akýmkoľvek spôsobom niečo získa. Používajú pritom celú stovku ľudí – alebo možno tisícku – všetko odborne pripravených a niektorých z nich aj schopných.“

Zovrel pery a pokrútil hlavou. „Nemôžu si dovoliť v tomto neuspieť a zaiste nebudú váhať. Zatiaľ čo tu sedíme, možnože už svoju obeť objavili a sú pripravení chytiť ju. Avšak ešte skôr, než to urobia, navrhujem použiť peniaze pani Frommovej alebo časť z nich na účel, s ktorým by zaiste súhlasila. Istotne nás polícia pri všetkých svojich výhodách predbehne, ale chcem presvedčiť seba samého, že mám právo si tie peniaze ponechať; a okrem toho neznesiem, aby niekto mohol povedať, že ľudia, ktorí ma prídu žiadať o pomoc, môžu byť beztrestne zavraždení. To je môj osobný dôvod.“

„Dostaneme toho bastarda!“ vyhŕkol Fred Durkin.

„Pochybujem o tom, Fred. Chápete teraz, prečo som vás na túto poradu zavolal a povedal vám o prípade všetko, čo viem, namiesto toho, aby som vám ako obyčajne iba pridelil úlohy. Chcel som, aby ste vedeli, aké je to beznádejné, a tiež som sa chcel s vami poradiť. Existujú tucty rôznych možností, ako sa chytiť tohto problému, a vy ste na to len traja. Saul, čo myslíte, kde by ste mohli vy začať?“

Saul váhal. Pokrčil nosom. „Rád by som začal s dvoma vecami naraz. ZDRUPP a náušnice.“

„Prečo ZDRUPP?“

„Lebo sa zaujímajú o prisťahovalcov a Birch bol zamestnaný v Úrade pre prisťahovalcov. To je jedno z možných spojení medzi Birchom a pani Frommovou. Pravdaže, polícia o tom vie, ale pri tomto spôsobe pokúšania sa a oňuchávania by sa mohlo niekomu podariť do toho vniknúť.“

„Keďže Angela Wrightová, výkonná tajomníčka ZDRUPPu, bola včera na tej večeri, nebude sa dať k nej asi dostať.“

„Pre prisťahovalca to nie je nemožné.“

„Och.“ Wolfe premýšľal. „Áno, mohli by ste sa o to pokúsiť.“

„A aj tak, ak má často do činenia s políciou a podobne, musia tam mať zopár stenografistov a niekoho, kto obsluhuje telefón. Budem vyzerať veľmi poľutovaniahodne.“

Wolfe prikývol. „Výborne. Zajtra ráno. Vezmite si dvesto dolárov, ale prisťahovalec by nemal byť veľmi štedrý. A čo s náušnicami?“

„Nemohol by som robiť oboje?“

„Nie, ale čo s nimi?“

„Nuž, pochodím toho dosť a mám oči otvorené, ale ešte som nikdy nevidel náušnice v tvare pavúka, ani u nijakej ženy ani vo výklade. Povedali ste, že Pete hovoril o veľkých zlatých pavúkoch s vystretými nohami. Ľudia by si to všimli. Ak ich mala pred utorkom alebo po utorku na ušiach, polícia ju už iste vypátrala alebo tak čoskoro urobí, a máte asi pravdu, pre nás je to beznádejné. Ale je tu ešte možnosť, že ich práve vtedy na ušiach nemala, a čo keď to boli tie isté, ktoré mala pani Frommová včera? Možno by stálo za to vyhľadať obchod, kde vôbec niekedy nejaké náušnice-pavúky predali. Polícia má s celým prípadom toľko práce, že možno ešte na tomto úseku ani nezačala. Nemám pravdu?“

„Máte. Málokedy sa mýlite. Ak najprv nájdeme tú ženu…“

„Ja si to vezmem,“ povedal Orrie. „Aj keď som ešte nikdy náušnice-pavúky nevidel. Aké boli veľké?“

„Tie, čo mala včera pani Frommová, boli asi ako necht vášho palca… vlastne taký veľký bol obvod opísaný koncami vystretých nôh. Archie?“

Odvetil som: „Povedal by som trochu väčšie.“

„Boli zo zlata?“

„Neviem. Archie?“

„Myslím, že boli, ale neodvolávajte sa na mňa.“

„Dobre vypracované?“

„Áno.“

„Okay. Vezmem to.“

Wolfe sa naňho zamračil. „Môže to trvať aj mesiac.“

„Nie pri spôsobe, ako na to pôjdem ja, pán Wolfe. Raz som pomohol akémusi chlapíkovi, ktorý je predavačom u Boudetovcov a u toho začnem. Preto môžem začať už zajtra, aj keď je nedeľa – viem, kde býva. Jednu vec som možno dobre nepostrehol – je vôbec nejaká pravdepodobnosť, že tie náušnice, čo mala včera pani Frommová, sú tie isté, čo mala v utorok tá žena v aute?“

„Nie.“

„Tak sú teda možno dva rozličné páry?“

„Áno.“

„Dobre.“

„Budete musieť svojmu priateľovi, tomu predavačovi u Boudetovcov, zaplatiť?“

„Preboha, nie. Dlhuje mi pomoc.“

„Vezmite si teda sto dolárov. Ak nájdete niečo sľubné, vyhnite sa akémukoľvek náznaku, že by polícia mohla byť vďačná, keby sa o tom tiež dozvedela. Možnože by nám to samým bolo príjemné, keby sa nám dostalo oficiálne uznanie. Ak narazíte na čo aký ľahký náznak stopy, zavolajte mi,“ Wolfe prešiel k Durkinovi. „Fred, kde začnete vy?“

Fredova veľká, široká tvár zružovela. Pracoval už skoro dvadsať rokov pre Wolfa, aj keď len tu a tam, ale rozprávať sa o stratégii na vysokej úrovni bolo preňho novinkou. Stisol čeľuste, preglgol a povedal oveľa hlasnejšie, než sa ho Wolfe spýtal: „Tie náušnice.“

„Náušnice má Orrie.“

„Viem, ale pozrite sa. Stovky ľudí ich zaručene museli na nej vidieť. Liftboyi, slúžky, vrátnici…“

„Nie.“ Wolfe bol strohý. „V celej tejto oblasti je polícia tak ďaleko pred nami, že by sme ju nikdy nedohnali. Už som to vysvetlil. Musíme sa snažiť nájsť bez nejakých úbohých posíl takú stopu, ktorú ešte neobjavili. Má niekto návrh pre Freda?“

Pozreli jeden na druhého. Nikto sa neodvážil.

Wolfe prikývol. „Je to zaiste ťažké. Jeden spôsob, ako sa vyhnúť dychčaniu za pätami polície, so vzduchom znečisteným ich prachom, je začať s predpokladom, na ktorý asi polícia ešte neprišla, a preskúmať ho. Pokúsme sa o jeden. Predpokladám, že v utorok poobede, keď auto zastalo na rohu a tá žena za volantom povedala chlapcovi, aby zavolal policajta, muž, čo sedel v aute vedľa nej, bol Matthew Birch.“

Saul zvraštil obočie. „Nerozumiem tomu, pán Wolfe“

„Dobre. Potom to asi neprišlo na um ani polícii. Uznávam, že je to veľmi nepresvedčivé. Ale neskôr v ten istý deň, v noci, to isté auto prešlo Bircha a zabilo ho na takom mieste a takým spôsobom, že to nasvedčuje, že ho odviezlo na určité odľahlé miesto. Preto, keďže bol v aute neskoro večer, prečo nepredpokladať, že bol v ňom aj navečer? Ja to aspoň predpokladám.“

Saul ešte stále vraštil obočie. „Ale ako to vyzerá, nebol by správny predpoklad, že muž, ktorý prešiel v stredu chlapca, bol ten istý, čo sedel vedľa tej ženy v utorok? Lebo vedel, že by to chlapec mohol identifikovať? A v stredu bol Birch mŕtvy.“

„To je pravdepodobne aj predpoklad polície,“ pripustil Wolfe. „Jeho hodnota je zrejmá, teda ho ani neodmietam, iba ho ignorujem a nahrádzam svojím vlastným predpokladom. Dokonca aj nesprávny predpoklad môže poslúžiť nejakému účelu. Kolumbus predpokladal, že medzi ním a pokladmi Orientu nie je nič okrem vody, a narazil na pevninu.“ Pohol očami. „Nemyslím si, že narazíte na pevninu, Fred, ale budete pokračovať v mojom predpoklade, že Birch sedel vedľa tej ženy v aute. Snažte sa ho alebo potvrdiť alebo vyvrátiť. Vezmite si sto dolárov… nie, vezmite si tristo, vy nikdy neutrácate. Archie vám dá Birchovu fotografiu.“ Obrátil sa ku mne. „Všetci traja by mali mať fotografiu každého, kto má s tým do činenia. Môže vám ich dať pán Cohen?“

„Dnes nie. Zajtra ráno.“

„Tak si ich vezmite.“

Prezrel svoje biedne posily, zľava doprava a nazad. „Páni, verím, že som neotupil ostrie vášho nadšenia tým, že som rozprával o beznádejnosti tohto podujatia. Chcel som, aby ste pochopili, že situácia je taká, že každá skvelá správa bude pre nás sviatkom. Ak bolo treba, očakával som od vás veľa; tentoraz neočakávam nič. Je dosť pravdepodobné, že…“

Ktosi zacengal pri dverách.

Ako som vstal a prešiel cez miestnosť, pozrel som na zápästie. Bolo 9.55. V hale som zapol verandové svetlo, pristúpil ku dverám a uvidel dvoch mužov. Obidvaja mi boli cudzí. Otvoril som a pozdravil.

Ten, čo stál vpredu, povedal: „Chceme sa rozprávať s pánom Nerom Wolfom.“

„Vaše mená, prosím?“

„Ja sa volám Horan, Dennis Horan. Volal som mu dnes ráno. Toto je pán Maddox.“

„Pán Wolfe nemá čas. Pozriem sa. Vojdite.“

Vstúpili. Zaviedol som ich do prednej miestnosti, ukradomky som pozrel na zvukotesné dvere, ktoré spájali miestnosť s kanceláriou, a presvedčil sa, že sú zatvorené, ponúkol som im stoličky a odišiel. Idúc cez halu, zavrel som dvere, vrátil som sa do kancelárie a povedal Wolfovi: „Dve skvelé pochúťky v prednej miestnosti. Jedna sa volá Horan a chce, aby ste mu vysypali tých desať tisícok, a má so sebou nahrávača, ktorý sa volá Maddox.“

Zagánil na mňa. Práve skončil inštruktáž a chystal sa odpočinúť si pri knihe, a tu som mu opäť prinášal prácu. Keby sme boli sami, dožičil by si jednu-dve poznámky, ale keďže práve povedal svojej čate o beznádejnosti, musel sa kontrolovať, a musím priznať, že to urobil, ako sa na chlapa svedčí a patrí.

„Výborne. Pustíte Saula, Freda a Orrieho až vtedy, keď im vydáte peniaze, ako som určil.“

Odišiel som k trezoru vybrať peniaze.

8

Z chovania našich návštevníkov a z pohľadov, ktoré si vymenili, keď som ich zaviedol do kancelárie a ponúkol im stoličky, som usúdil, že som sa príliš unáhlil v predpoklade, že sú iba nahrávačmi či fiškusmi. Ich pohľady neboli láskavé.

Dennis Horan bol vo všetkom trochu „príliš“. Jeho mihalnice boli trochu pridlhé, sám bol na svoju šírku trochu privysoký a trochu pristarý na šaty školského strihu. Zoslabenie tohto „príliš“ by si vyžadovalo odbornú robotu, ale keďže zrejme štyridsať rokov nič iného nerobil, iba čo to ešte zosilňoval, pochyboval som, či by na takú ponuku pristúpil.

Maddox dal hneď na začiatku Wolfovi najavo, že sa volá James Albert Maddox. Trpel od detstva na žalúdočné vredy, teda skoro polstoročie – alebo ak nie, musel by potom sám vysvetliť, prečo má takú trpkú tvár, že pri pohľade naňho by sa aj z jeho vlastného psa istotne stal pesimista. Usadil som ich do žltých kresiel, ktoré chlapci pred chvíľou uvoľnili, keďže som nevedel, či by si niektorý z nich zaslúžil sedieť v červenom koženom.

Horan začal. Povedal, že ráno, keď telefonoval, nemal v úmysle nejako naznačiť, že Wolfe robí, či hodlá urobiť, niečo nesprávneho či neetického. Snaží sa iba ochraňovať záujmy svojej bývalej priateľky a klientky, pani Damon-Frommovej, ktorá bola…

„Nebola vašou klientkou,“ zamiešal sa Maddox tónom, ktorý sa dokonale hodil k jeho tvári.

„Radil som jej,“ vyštekol Horan.

„Zle,“ štekol mu naspäť Maddox.

Pozorovali jeden druhého. Nijakí nahrávači.

„Možno,“ navrhol sucho Wolfe, „by bolo pre vás obidvoch dobré, keby ste mi bez vzájomného prerušovania sa povedali, do akej miery a s akou právomocou zastupujete pani Frommovú. Kontradikcie sa môžu potom urovnať, alebo celkom ignorovať, ako sa vám bude zdať žiadúce. Pán Horan?“

Kontroloval sa. Jeho tenký tenor bol stále tenký, ale už nie taký podobný piskotu ako predtým v telefóne. „Je pravda, že som nikdy nebol právnym zástupcom pani Frommovej. Radila sa však so mnou v mnohých prípadoch a dala mi najavo, že si cení moje rady už tým, že ma o ne často žiadala. Ako právny zástupca Združenia pre pomoc prisťahovalcom, čím som aj naďalej, bol som s ňou v úzkom styku. Keby žila, myslím, že by nemala námietky proti tomu, aby som sa nazýval jej priateľom.“

„Ste správcom jej majetku?“

„Nie.“

„Ďakujem. Pán Maddox?“

Dotklo sa ho to, ale vyslovil sa. „Moja advokátska poradňa, Maddox a Welling, bola právnym zástupcom Damon-Fromma celých dvadsať rokov. Od jeho smrti sme zastupovali pani Frommovú. Som správcom jej majetku. Prerušil som predtým pána Horana, lebo jeho tvrdenie, že pani Frommová bola jeho klientkou, nie je pravdivé. Musím ešte niečo povedať.“

„Len povedzte.“

„Dnes ráno… nie, dnes poobede mi zavolal pán Horan a povedal mi o tom šeku, čo vám včera dala pani Frommová, a o jeho rozhovore s vami. Jeho telefonát bol svojvoľný a nemiestny. Moja terajšia návšteva má iný význam. Oficiálne sa vás pýtam, ako právny zástupca pani Frommovej a správca jej majetku, za akých podmienok a na aké účely vám dala šek na desaťtisíc dolárov? Ak by ste mi to radšej chceli povedať súkromne, môžeme prejsť do inej izby. Pán Horan naliehal, aby som ho vzal so sebou, ale toto je váš dom a ten mladý muž vyzerá celkom na to, že by s ním mohol sympatizovať.“

Ak si myslel, že pohľad, ktorým po mne strelil, má byť zdvorilostný, bol by som nerád, keby som mu dal nejakú príčinu, aby sa jeho pohľad zmenil na odsudzujúci.

Wolfe odvetil: „Radšej by som vám to nechcel povedať súkromne, pán Maddox. Radšej by som vám to vôbec nepovedal.“

Maddox nevyzeral vôbec trpkejšie, lebo už ani nemohol. „Poznáte zákon, pán Wolfe?“

„Nie.“

„Mali by ste potom požiadať o radu. Ak nemôžete dokázať, že pani Frommová za tú sumu dostala primeranú protihodnotu, môžem vás prinútiť, aby ste sa jej vzdali. Dávam vám možnosť, aby ste to dokázali.“

„Nemôžem. Nedostala nič. Ako som povedal pánu Horanovi do telefónu, hodlám si tie peniaze zaslúžiť.“

„Ako?“

„Tým, že sa presvedčím, že vraha pani Frommovej chytili a potrestali.“

„To je smiešne. To je poslaním ochrancov zákona. Informácie, ktoré som dnes o vás dostal, naznačovali, že nie ste žiadny figliar, ale vyzeráte na to.“

Wolfe sa usmial. „Ste predpojatý, pán Maddox. Názor cnostných právnikov na figliarov je taký istý ako názor cnostných žien na prostitútky. Zatratenie, zaiste; ale niekde v tom je drobné zrnko závisti, skoro neviditeľné, nehovoriac o tom, že by sme si to vôbec pripúšťali. Ale nezáviďte mi. Figliar je alebo blázon alebo fanatik, a ja nie som ani jedno ani druhé. Rád by som sa vás na niečo spýtal.“

„Spýtajte sa.“

„Vedeli ste ešte skôr, než prišla pani Frommová ku mne, že ma hodlá navštíviť?“

„Nie.“

„Vedeli ste, že ma navštívila, po tom, čo u mňa bola?“

„Nie.“

Wolfe pohol očami. „Vy, pán Horan? Obidve otázky.“

„Nechápem…“ Horan váhal. „Pochybujem o vašom práve pýtať sa ma na to.“

Maddox sa naňho pozrel. „Len sa s ním pozhovárajte. Chceli ste sem ísť za každú cenu. Tvrdili ste, že pani Frommová sa s vami obyčajne radila o dôležitých veciach. On sa snaží získať pevnú pôdu. Keď dokáže, že vám alebo mne povedala, že ide k nemu alebo že uňho bola, a pritom neprezradila príčinu svojej návštevy, môže z tejto pozície tvrdiť, že zrejme nechcela, aby sme o tom vedeli, a preto nemôže zradiť jej dôveru. Len sa do toho!“

Horan to neprijal. „Nemienim sa,“ nástojil, „podrobiť krížovému výsluchu.“

Maddox začal znovu, ale Wolfe ho prerušil. „Vaše vysvetlenie môže byť neviemaké bystré, pán Maddox, ale vôbec neberiete do úvahy ťažkú situáciu, v ktorej sa nachádza pán Horan. Je v pomykove. Ak odpovie na moju druhú otázku kladne, máte pravdu, mám v ruke zbraň a tú aj použijem. Ale ak povie nie, spýtam sa ho, ako teda vedel, že mi pani Frommová dala ten šek. Chcem to vedieť a myslím si, že aj vy.“

„Ja to už viem. Viem aspoň to, čo mi povedal. Dnes ráno, keď sa dozvedel o smrti pani Frommovej, zavolal do jej domu a hovoril so slečnou Esteyovou, tajomníčkou pani Frommovej, a tá mu povedala o tom šeku. Bol som cez weekend na vidieku a Horan tam prišiel po mňa. Hneď som sa vrátil do mesta.“

„Kde na vidieku?“

Maddox zdvihol bradu. „To je vyložená bezočivosť.“

Wolfe pohol rukou, akoby to chcel odohnať. „V každom prípade je to bezvýznamné. Prepáčte mi, nebola to bezočivosť ako skôr hlúposť. To bola iba sila zvyku. V tomto neprehľadnom labyrinte musím ponechať zvyčajnú procedúru, ako zisťovanie alibi, polícii. Keďže už nie ste v pomykove, pán Horan, odpoviete mi na tie otázky?“

„Nie. Zo zásady. Nemáte najmenšie právo pýtať sa ma.“

„Ale vy očakávate, že ja vám odpoviem na vaše otázky?“

„Nie, na moje nie, lebo ani ja nemám na to žiadne právo. Ale pán Maddox ho ako správca jej majetku má. Jemu odpoviete.“

„Uvidíme.“ Wolfe bol rozumný. Obrátil sa k Maddoxovi.

„Ak tomu dobre rozumiem, pane, vy nežiadate, aby som vrátil peniaze, čo mi pani Frommová vyplatila.“

„To ešte nie je isté. Povedzte mi, za akých podmienok a na aké účely vám ich vyplatila, a ja si celú vec ešte raz rozvážim. Nedopustím, aby smrť mojej váženej klientky využíval súkromný detektív na svoj osobný či profesionálny prospech.“

„Dôstojný a prospešný postoj,“ pripustil Wolfe. „Mohol by som poznamenať, že by sa mi ťažko podarilo vniesť do celej veci viac vzruchu, než koľko okolo nej už je, ale aj tak je váš postoj obdivuhodný. Lenže je tu jeden háčik: o mojom včerajšom rozhovore s pani Frommovou vám nepoviem vôbec nič.“

„Odmietate teda svedčiť!“

„Fuj. Oznámil som to polícii. Písomne a s podpisom.“

„Prečo teda nie aj mne?“

„Lebo som nepadol na hlavu. Mám dôvod domnievať sa, že tento rozhovor bol jedným z ohniviek reťaze, ktorá viedla k smrti pani Frommovej, a ak je to tak, potom osoba, ktorá by hrozne rada vedela o tom, čo mi pani Frommová povedala, je pravdepodobne jej vrahom.“

„Ja nie som jej vrahom.“

„To sa ešte uvidí.“

Chvíľu sa mi zdalo, že sa Maddox zadusí. Hrdlo mu viditeľne puchlo. Ale právnik-veterán mal dostatočnú prax v kontrolovaní svojich reakcií a zvládol aj toto. „To je horšie než hlúposť, to sú táraniny.“

„Nesúhlasím. Hovorila s vami polícia?“

„Zaiste.“

„Koľko ich bolo?“

„Dvaja… nie, traja.“

„Mohli by ste mi povedať, kto to bol menovite?“

„Nejaký kapitán Bundy, nejaký seržant a komisár Youmans. Tiež asistent okresného advokáta Mandelbaum.“

„Povedal vám niektorý z nich, o čom sa pani Frommová so mnou včera zhovárala?“

„Nie. Nedostali sme sa k tomu.“

„Navrhujem vám, aby ste zašli za niekým do okresnej advokátskej poradne – najlepšie za niekým, koho dobre poznáte – a požiadajte ho, aby vám to povedal. Ak to urobí, alebo ak vám to povie hociktorý iný úradník z ich poradne, bez akýchkoľvek výhrad sa vzdám – vaše slovo – peňazí, ktoré mi pani Frommová vyplatila.“

Maddox vyzeral, akoby ho niekto presviedčal, že má nos celkom naopak.

„Ubezpečujem vás,“ pokračoval Wolfe, „že nie som taký hlupák, aby som odmietal podať svedectvo týkajúce sa takého ťažkého a vzrušujúceho zločinu, ako je tento. V takých veciach som dôkladný. Ak o vás nemá polícia informácie, ktoré sú neznáme aj mne, pochybujem, či vás doteraz pokladala za podozrivého, ale teraz si môžete u nich narobiť nepríjemnosti, lebo im oznámim, že ste sa veľmi horlivo zaujímali, čo mi pani Frommová povedala. To je, prirodzene, moja povinnosť. Tentoraz to bude aj mojím potešením.“

„Vy…“ Zase sa začal dusiť. „Vyhrážate sa, že tento náš rozhovor oznámite.“

„Nevyhrážam. Iba vás informujem, že to urobím hneď, ako odídete.“

„Idem už teraz.“ Vstal. „Budem tých desaťtisíc dolárov vymáhať súdne.“

Obrátil sa a vyšiel von. Išiel som za ním, aby som mu otvoril dvere, ale prirazil ich predo mnou a ani nezabočil do prednej miestnosti po klobúk. Keď som sa vrátil do kancelárie, Horan už stál a pozeral sa zhora na Wolfa. Nepreriekli však ani slova. Wolfe mi povedal: „Archie, zavolajte kanceláriu pána Cramera.“

„Počkajte chvíľu.“ Horanov tenký tenor znel nástojčivo. „Robíte chybu, Wolfe. Ak máte skutočne v úmysle vyšetriť tú vraždu. Vyšetriť ako? Mali ste dve osoby vo svojej kancelárii, ktoré mali najbližšie k pani Frommovej a jej záležitostiam, a vy ste jedného z nich jednoducho vyhnali. Je to rozumné?“

„Nezmysel.“ Wolfe bol znechutený. „Tak vy mi dokonca nechcete povedať, či vám pani Frommová povedala, že bola u mňa.“

„Kontext vašej otázky bol urážlivý.“

„Pokúsim sa byť teda vľúdny. Poviete mi podstatu toho, čo sa povravelo na schôdzke vo vašom dome včera večer?“

Horanove dlhé mihalnice sa zachveli. „Pochybujem, že by som smel. Pravdaže, polícii som o tom povedal všetko, a tí nástojili na tom, aby som bol diskrétny.“

„Prirodzene. Ale budete?“

„Nie.“

„Opíšete úplne a úprimne povahu a priebeh vašich vzťahov k pani Frommovej?“

„Nie.“

„Ak pošlem pána Goodwina do kancelárie Združenia pre pomoc prisťahovalcom, ktorého ste právnym zástupcom, dáte personálu pokyn, aby odpovedal na jeho otázky úplne a slobodne?“

„Nie.“

„Toľko, pokiaľ ide o vľúdnosť.“ Wolfe sa obrátil. „Archie, zavolajte kanceláriu pána Cramera.“

Obrátil som sa a vytočil WA 9-8241, dostal som ihneď spojenie, ale potom sa to skomplikovalo. Ani jeden z našich drahých priateľov či nepriateľov nebol prítomný, a tak som sa nakoniec musel uspokojiť so seržantom Griffinom, oznámil som to Wolfovi, ktorý vzal svoje slúchadlo a hovoril.

„Pán Griffin? Nero Wolfe pri telefóne. Toto je informácia pre pána Cramera, tak sa, prosím vás, postarajte, aby to dostal. Dnes večer ma navštívili pán James Albert Maddox a pán Dennis Horan, obaja právni zástupcovia. Máte správne tie mená? Áno, myslím, že sú známi. Žiadali ma, aby som im povedal o svojom rozhovore s pani Damon-Frommovou, ktorá ma prišla včera navštíviť. Odmietol som, ale oni naliehali. Nechcem ísť tak ďaleko, aby som povedal, že sa ma pán Maddox snažil podplatiť, ale mal som taký dojem, že keby som mu povedal o tom rozhovore, nenaliehal by na mňa, aby som vrátil peniaze, ktoré mi pani Frommová vyplatila; inakšie by naliehal. Pán Horan s ním súhlasil, aspoň potichu. Keď pán Maddox rozhnevaný odišiel, povedal mi pán Horan, že som urobil chybu. Postaráte sa, prosím vás, aby sa to dostalo k pánu Cramerovi? Nie, to je nateraz všetko. Ak chce pán Cramer detaily alebo podpísanú výpoveď, rád mu poslúžim.“

Wolfe zavesil a zavrčal na právnika: „Ešte ste tu?“ Horan sa pohol, ale po troch krokoch sa obrátil a povedal:

„Možno nepoznáte zákon, ale zato viete ohovárať druhých. Po tomto pozoruhodnom výkone sa čudujem, ako ste si získali takú reputáciu.“

Išiel a ja som prišiel do haly práve včas, aby som videl, ako sa vynoril z prednej miestnosti s klobúkom na hlave a odchádzal. Zatvoril som dvere, zastrčil retiazku, vrátil sa nazad do kancelárie a nadšene som vyhlásil: „Nuž, zaručene ste ich dobre vyčerpali. Gratulujem!“

„Mlčte,“ povedal a vzal knihu, nie však aby ju po mne hodil.

9

Mal som v pláne odísť v sobotu poobede na weekend na štrnásťizbovú chatu Lily Rowanovej vo Westchesteri, ale tento plán bol teraz zmarený – či skôr zrazený autom. A moja nedeľa nebola vôbec nedeľou. Dôvody:

Seržant Purley Stebbins prišiel skoro ráno, keď Wolfe vo svojej izbe ešte raňajkoval, a chcel doplniť po invázii právnikov medzery v registri informácií, ktoré už o tomto prípade polícia mala. Poslúžil som mu. Keď prišiel, bol veľmi podozrievavý, a keď odišiel, bol ešte podozrievavejší. Aj keď som mu vysvetlil, že môj zamestnávateľ je geniálny človek a čas ukáže, že jeho chladné zaobchádzanie s právnikmi bol vynikajúci ťah, odmietol uveriť, že by mal Wolfe obidvoch vo svojej kancelárii a neurobil by ani len najmizernejší pokus, aby z nich niečo dostal. Prijal však päť či šesť rožkov a dve šálky kávy, ale aj to len preto, lebo nikto, kto raz ochutnal Fritzove nedeľňajšie rožky, ich asi nemohol odmietnuť.

Prečítali sme s Wolfom každé slovo správ v raňajších novinách. Nie preto, že by sme dúfali, že v nich nájdeme nejaké čerstvé stopy, ale aspoň sme sa dozvedeli, čo sa zdalo DA a Cramerovi vhodné na zverejnenie, a bolo tam aj niekoľko správičiek, ktoré nás zaujali. Angela Wrightová, výkonná tajomníčka ZDRUPPu, pracovala predtým pre Damon-Fromma a on jej aj zohnal prácu v ZDRUPPe. Pani Frommová podporovala vyše štyridsať dobročinných spolkov, ale ZDRUPP bol jej miláčikom. Vincent Lipscomb, vydavateľ, ktorý bol vtedy na večeri v Horanovom dome, uverejnil celú sériu článkov o prisťahovalcoch vo svojom časopise Modern Thought a plánoval ďalšiu. Pani Dennis-Horanová bola kedysi filmovou hviezdou – teda aspoň hrala vo filmoch Paul Kuffner mal na starosti public-relations pre ZDRUPP ako službu verejnosti bez nároku na odmenu, ale bol tiež osobne a profesionálne zainteresovaný na veciach pani Frommovej. Dennis Horan bol autoritou v medzinárodnom práve, bol členom piatich klubov a mal povesť dobrého amatérskeho kuchára.

Stále tu ešte nebolo ani slovo o chlopni z vrecka Matthewa Bircha, ktorú našli na podvozku auta, čo zabilo Peta Drossosa. Polícii na tom asi veľmi záležalo. Ale kvôli iným podobným vraždám hrala aj B irchova vražda v celej tej veci svoju rolu.

Wolfe zavolal svojmu advokátovi Henrymu Parkerovi a spýtal sa ho, ako to je s vymáhaním neprávom získaných peňazí, a povedal mu, aby sa na to pozrel, keby snáď Maddox chcel dodržať svoj sľub, že totiž tých desaťtisíc uchmatne. Mal som vyhľadať Parkera v akomsi vidieckom klube na Long Islande.

O Jean Esteyovej ani len slovíčko.

Cez deň volali traja reportéri a dvaja sa dokonca osobne zjavili na prahu, ale ďalej sa nedostali. Nepáčilo sa im, že Gazette má výlučné právo na informácie o vyšetrovaní vraždy Nerom Wolfom, a ja som s nimi sympatizoval.

Ráno som zavolal Lonovi Cohenovi do Gazette, ale bolo to asi priskoro, tak som mu nechal odkaz, aby ma zavolal, čo aj urobil. Keď som tam poobede prišiel, aby som zhromaždil zásobu reprodukcií najlepších snímok ľudí, o ktorých sme sa zaujímali, povedal som Lonovi, že by sa nám zišlo niekoľko tuctov trhákov, ktoré ešte neuverejnili, a on povedal, že aj jemu. Vykrúcal sa, že vytlačili všetko, čo sa dozvedeli, aj keď, pravdaže, mali hŕbu klebiet, takých, ako že pani Dennis-Horanová hodila raz po pani Frommovej mixér na koktail a že nejaký dovozca navádzal Vincenta Lipscomba, aby uverejnil článok, v ktorom by vychvaľoval nízke tarify cestovného do Európy. Žiadna z nich sa mi nevidela vhodná na to, aby som ju vláčil so sebou na Tridsiatu piatu ulicu.

Mal som aj tak ešte nejaké vykonávky. Mal som rozdeliť fotografie, a tak som sa stretol so Saulom Panzerom v Times Building, kde zháňal informácie o prisťahovalcoch a ZDRUPPpe: s Orriem Cantherom pri bare na Lexington avenue, kde mi povedal, že ten človek, čo mu má oplatiť pomoc, hrá vo Van Cortland Parku golf, a tak ho navštívi neskôr; s Fredom Durkinom, ktorý vzal rodinu do reštaurácie na Broadway, kde nedeľňajší obed pre dospelých stojí 1 dolár 85 centov a pre deti 1 dolár 15 centov. New York v nedeľu koncom mája nie je vhodným miestom na hľadanie stôp.

Ešte predtým, než som sa dal na cestu k Tridsiatej piatej ulici, urobil som na vlastnú päsť jeden pokus. Nepamätám sa, že by som niekedy pomohol nejakému predavačovi v klenotníctve, ale raz som poskytol veľkú pomoc akémusi členovi NYPDu. Keby som vtedy konal svoju povinnosť, ako sa na občana a detektíva s licenciou patrí, dostal by svoje a dodnes by sedel, ale boli tu určité okolnosti. Nikto o tom nevie, dokonca ani Wolfe. Dal mi na vedomie, že mi rád hocikedy pomôže, keby som sa dostal do nejakej potýčky, ale zatiaľ som sa mu, pokiaľ to bolo možné, vyhýbal. V tú nedeľu som si pomyslel, do pekla, daj tomu chlapíkovi príležitosť, nech si to odrobí, a tak som mu zavolal a dohovoril si s ním schôdzku.

Povedal som mu, že mu dávam päť minút na to, aby mi povedal, kto zavraždil pani Frommovú. Povedal, že podľa toho, ako to vyzerá, trvalo by mu to päť rokov a bez záruky. Spýtal som sa ho, či sa jeho tvrdenie zakladá na najnovších správach a on povedal, že áno. Povedal som, že to je všetko, čo som chcel vedieť, a preto beriem svoju ponuku na päť minút späť, ale ak by to mohol z tých piatich rokov znížiť na päť hodín, nech mi to oznámi, vedel by som to náležite oceniť.

Spýtal sa: „Čo oznámiť?“

Povedal som: „Že je to už skoro zrelé. To je všetko. Môžem teda povedať pánu Wolfovi, aby sa dal vypchať.“

„Na vypchatie je trochu pritučný.“

„Ja nie som.“

„Okay, teda sme sa dohodli. Ste si istý, že je to všetko?“

„Úplne všetko.“

„Myslel som si, že idete požiadať o Rowcliffovu hlavu s jablkom v ústach.“

Išiel som domov a povedal Wolfovi: „Odpočiňte si. Poliši sa hrajú eniki beniki kliki bé. Vedia viac než my, ale nemajú o nič bližšie k šťastnému koncu.“

„Ako to viete?“

„Cigáni. Je to autentické, čerstvé a prísne dôverné. Bol som s chlapcami a dal som im fotografie. Chcete bezvýznamné detaily?“

„Nie.“

„Nejaké inštrukcie?“

„Nie.“

„Na zajtra žiadny program pre mňa?“

„Nie.“

To bolo v nedeľu večer.

V pondelok ráno som sa skutočne potešil. Wolfe sa nikdy pred jedenástou neukáže dole. Keď sa vo svojej izbe naraňajkuje, vyvezie sa výťahom na strechu, kde ostáva dve hodiny pri rastlinách, potom zíde do kancelárie. V rannom styku so mnou používa domáci telefón, ak sa nevyskytne niečo výnimočné. Zrejme to ráno bolo výnimočné, lebo keď sa Fritz vrátil z Wolfovej spálne, kde bol zaniesť raňajky, vyhlásil slávnostne: „Audiencia pre vás. Levée.“ Píšem po francúzsky, lebo to tak vyslovil.

Práve som dočítal raňajšie noviny, v ktorých nebolo nič, čo by vyvracalo mojich cigánov, a keď som vyprázdnil šálku kávy, vystúpil som po schodišti, zaklopal a vstúpil. V daždivé rána alebo dokonca aj v pochmúrne rána raňajkuje Wolfe v posteli, predtým však ešte odhodí čiernu hodvábnu prikrývku až k nohám postele, lebo by ju mohli škvrny poškodiť, ale keď je vonku jasno, prikáže Fritzovi položiť tácňu na stôl pri okne. V to ráno bolo jasno a ja som sa tešil. Bosý, strapatý, v žltej pyžame, ktorá ma v slnku oslepovala, pôsobil vzrušujúco.

Pozdravili sme sa navzájom. Ponúkol mi stoličku. Na tanieri mu už neostalo nič, ale s kávou ešte nebol hotový.

„Mám inštrukcie,“ informoval ma.

„Okay. Chystal som sa zájsť o desiatej do banky a uložiť šek pani Frommovej.“

„To môžete. Odtiaľ budete pokračovať. Budete vonku asi celý deň. Povedzte Fritzovi, nech berie telefonáty a nech urobí zvyčajné bezpečnostné opatrenia voči návštevníkom. Podávajte telefónom správy.“

„Pohreb je o druhej hodine.“

„Viem, a preto môžete prísť na obed domov. Uvidíme. Teraz tie inštrukcie.“

Dal mi ich. Trvalo to štyri minúty. Nakoniec sa ma spýtal, či nemám nejaké otázky.

Zamračil som sa. „Jednu,“ povedal som. „Potiaľ mi je to celkom jasné, ale čo mám robiť potom?“

„Nič.“

„Potom teda veľa toho asi nezískam.“

Srkol si z kávy. „To práve očakávam. Trochu ich rozrušíte, to je všetko. Premeníte sa na tigra, vypusteného do davu – alebo, ak je to príliš bombastické, tak na myš. Ako to prijmú? Povie to niektorý z nich polícii, a ak, ktorý, či ktorí z nich?“

Prikývol som. „Iste, vidím všetky tie možnosti, ale chcel som vedieť, či mám vybaviť aj nejakú mimoriadnu vec.“

„Nie. Žiadnu.“ Siahol po kanvici s kávou.

Zišiel som do kancelárie. V zásuvke písacieho stola mám celú kolekciu navštíveniek, deväť či desať rôznych druhov, s rôznymi nápismi pre rôzne potreby a príležitosti. Vybral som niekoľko so svojím menom naprostriedku a s „V zastúpení Nera Wolfa“ v rohu a na šesť z nich som atramentom pod svoje meno napísal „Pohovoriť si o tom, čo povedala v piatok pani Frommová pánu Wolfovi“. S navštívenkami v náprsnej taške, so šekom a vkladnou knižkou vo vrecku a s pištoľou pod pazuchou som bol plne naložený, vzal som klobúk a vyrazil.

Kráčal som k banke – príjemná pätnásťminútová prechádzka za pekného májového rána – a odtiaľ som sa dal odviezť taxíkom na Šesťdesiatu ôsmu ulicu. Nevedel som, ako bude vyzerať dom nebohej milionárky v deň jej pohrebu, ktorý sa mal konať v kostole na Madison avenue, ale vonku pred domom bolo oveľa tichšie ako v sobotu. Jediným dôkazom niečoho nezvyčajného bol policajt, hliadkujúci na chodníku, ktorý nemal čo robiť, a čierna stuha na dverách. Nebol to ten istý policajt, čo v sobotu, spoznal ma. Keď som zamieril k dverám, zastavil ma.

„Chcete niečo?“

„Áno, chcem.“

„Vy ste Archie Goodwin. Čo chcete?“

„Chcem zazvoniť, dať Peckhamovi svoju navštívenku, aby ju zaniesol slečne Esteyovej, vstúpiť, dať sa uviesť k nej a pustiť sa do rozhovoru.“

„Áno, to je celý Goodwin.“

Na to už nebolo treba odpovedať, a keďže stále iba stál, prešiel som povedľa neho do vestibulu a stlačil gombík. O chvíľu prišiel Peckham otvoriť. Iste bol dobre vycvičený, ale uvidieť ma bolo preňho priveľa. Namiesto toho, aby sa mi pozeral do tváre, ako by to urobil každý sluha hodný toho mena, dal svoj údiv najavo pri pohľade na moju hnedú tropickú košeľu so svetlými žltohnedými pásikmi, na hnedú viazanku a žltohnedé topánky. Aby som bol k nemu spravodlivý, nezabudnite, že to bol deň, keď pochovávali pani Frommovú.

Podal som mu navštívenku. „Slečna Esteyová, prosím?“

Pustil ma ďalej, ale na tvári mal akýsi čudný výraz. Myslel si asi, že som blázon, lebo podľa faktov, ako ich on poznal, to bolo to najjednoduchšie vysvetlenie. Namiesto toho, aby ma odprevadil do haly, povedal mi, aby som počkal, prešiel k dverám do kancelárie a zmizol za nimi. Zazneli tam hlasy, pritiché, aby som mohol vyrozumieť nejaké slovo, a potom sa Peckham vrátil.

„Tadiaľto, pán Goodwin.“

Ustúpil nabok, keď som sa priblížil a prešiel cez dvere. Jean Esteyová sedela za písacím stolom s mojou navštívenkou v ruke. Ani sa neunúvala pozdraviť ma, a hneď sa ma prísne spýtala: „Zatvoríte, prosím vás, dvere?“

Zatvoril som teda a obrátil sa k nej. Povedala: „Viete, čo som vám povedala v sobotu, pán Goodwin.“

Zelenkavo-hnedé oči sa pozerali priamo na mňa. Pokožka pod nimi bola opuchnutá od prikrátkeho či pridlhého spánku, a hoci by som ju ešte vždy mohol nazvať peknou, vyzerala, akoby tie dva dni, čo som ju nevidel, boli dva roky.

Pristúpil som ku stoličke, čo stála tesne pri jej stole, a sadol som si. „Máte na mysli to, čo ste mi povedali o polícii, ktorá vás požiadala, aby ste zašli za Nerom Wolfom a potom im to všetko vyzradili?“

„Áno.“

„Čo teda s tým?“

„Nič, len… nuž… ak sa ešte chce pán Wolfe so mnou rozprávať, myslím, že by som mohla ísť. Nie som si istá… ale určite by som nepovedala polícii, čo mi povie. Myslím, že sú jednoducho hrozní. Už sú to viac ako dva dni, čo zabili pani Frommovú, päťdesiatdeväť hodín, a neverím, že sa vôbec niekam dostanú.“

Musel som sa bleskovo rozhodnúť. Podľa toho, aký mala teraz k našej veci postoj, bolo by pre mňa hračkou priviesť ju do našej kancelárie, ale čo Wolfe, chcel by ju? Čo by chcel, aby som urobil, priviesť ju do kancelárie, alebo pokračovať ďalej podľa inštrukcií! Neviem, pre čo by som sa bol rozhodol, keby som mohol urobiť tajnú poradu sám so sebou a premyslieť si to, ale teraz to musela byť okamžitá voľba, a tak to vyhrali inštrukcie.

Povedal som: „Poviem pánu Wolfovi, čo si o veci myslíte, slečna Esteyová, a som si istý, že to prijme s radosťou ale mal by som azda vysvetliť, že to, čo stojí na navštívenke – ‚V zastúpení Nera Wolfa‘ – nie je celkom pravdivé. Som tu na vlastnú päsť.“

Naklonila hlavu: „Na vlastnú päsť? Nepracujete pre Nera Wolfa?“

„Isteže pracujem, ale pracujem aj pre seba, keď sa mi naskytne dobrá príležitosť. Mám pre vás jednu ponuku“

Pozrela rýchlo na navštívenku. „Stojí tu ‚Pohovoriť si o tom, čo povedala v piatok pani Frommová pánu Wolfovi‘.“

„To je správne, o tom si chcem práve pohovoriť, ale len medzi vami a mnou.“

„Nechápem.“

„Čoskoro pochopíte.“ Naklonil som sa k nej a stíšil hlas. „Viete, bol som pri tom, keď sa pani Frommová zhovárala s pánom Wolfom. Počul som všetko. Mám výnimočne dobrú pamäť. Mohol by som vám to zopakovať od slova do slova alebo skoro celkom tak.“

„Nuž?“

„Nuž, myslím, že by ste si to rada vypočuli. Mám dôvody veriť, že by ste to pokladali za veľmi zaujímavé. Možno si myslíte, že riskujem, ale som už dobrých pár rokov dôverným asistentom pána Wolfa a vykonal som preňho kopu dobrej práce a dosiahol som, že sa naučil veriť mi, a ak ho zavoláte, keď odtiaľto odídem, alebo ak za ním zájdete a oznámite mu, čo som vám povedal, bude si myslieť, že sa snažíte vodiť ho za nos. A keď sa spýta mňa a ja mu poviem, že ste špinavá klamárka, uverí mi. Nestrachujte sa teda o môj krk. Poviem vám o tom rozhovore, všetko vám poviem za päťtisíc dolárov v hotovosti.“

Povedala „Och“, alebo to možno bolo „Uh“, ale bolo to iba také slabé zašepkanie. Potom už iba zízala.

„Prirodzene,“ povedal som, „nepredpokladám, že máte celú tú sumu vo svojej peňaženke, máte na to teda celé popoludnie, ale musíte mi zaplatiť vopred.“

„To je neuveriteľné,“ povedala. „Prečo by som vám, preboha, mala zaplatiť čo i len päť centov za to, že mi poviete o tom rozhovore? Nehovoriac už o piatich tisícoch dolárov. Prečo?“

Pokrútil som hlavou. „To by bolo zdĺhavé. Keď zaplatíte a ja vám to poviem, možno budete, možno nebudete mať pocit, že ste za svoje peniaze dostali tú istú protihodnotu. Nedávam vám žiadnu záruku satisfakcie, ale bol by som blázon, keby som prišiel za vami s takou ponukou, ak by som nemal nič okrem tašky plnej čačiek-mačiek.“

Už na mňa nezízala. Otvorila zásuvku, vybrala škatuľku cigariet, vytiahla z nej jednu, poklepala ňou niekoľkokrát na podložku a siahla po zapaľovači. Ale cigareta nechcela chytiť. Pustila ju na zem a zapaľovač položila. „Myslím,“ povedala, znovu upierajúc pohľad na mňa, „že by som mala byť urazená a nazlostená, a domnievam sa, že aj budem, ale teraz som príliš šokovaná. Nevedela som, že ste obyčajný skunk. Keby som mala toľko zbytočných peňazí, rada by som zaplatila a vypočula si to. Rada by som si vypočula hocakú lož, akú sa mi snažíte predať. Mali by ste radšej odísť.“ Vstala. „Zmiznite odtiaľto!“

„Slečna Esteyová, myslím…“

„Zmiznite!“

Videl som skunky v pohybe, skunky pokojné i skunky ponáhľajúce sa, ale tie veru nie sú dôstojné. Ja som bol. Vzal som klobúk, ktorý ležal na rohu stola, a vyšiel som von. V hale dal Peckham najavo svoje uľahčenie, že sa zbaví tohto bláznivého majiteľa pohrebného ústavu bez nejakého väčšieho incidentu, tým, že sa mi poklonil, keď otváral dvere. Policajt na chodníku si pomyslel, že čosi povie, ale potom si to rozmyslel.

Za rohom som našiel telefónnu búdku, zavolal Wolfovi a podal mu o všetkom správu, presne podľa inštrukcií a potom som zastavil taxík, ktorý smeroval do centra mesta.

Ukázalo sa, že bydlisko môjho druhého zákazníka na Gramercy Park je obytný dom zo starých žltých tehál s uniformovaným vrátnikom, priestranná predsieň s peknými starými pokrovcami a výťah so záchvatmi astmy. Vrátnik zatelefonoval kamsi hore, pustil ma a výťah nás s liftboyom napokon predsa len vyniesol na ôsme poschodie. Stlačil som gombík pri dverách na 8B a prišla mi otvoriť staršia seržantka, oblečená ako slúžka, vpustila ma, vzala mi klobúk a viedla ma klenutou chodbou až na koniec haly.

Bola to veľká obývačka s vysokým stropom, preplnená nábytkom, farby čalúnenia a pokrovcov boli zväčša žltá, fialová, bledozelená a gaštanová – taký som aspoň získal dojem, keď som sa trochu poobzeral. Trochu čiernej farby vniesli sem šaty ženy, ktorá vstala, keď som sa priblížil, aby ma privítala. Čierna jej pristala k popolavoplavým vlasom, ktoré mala vzadu sčesané do drdola, k jasným modrým očiam a bledej, pestovanej pleti. Neponúkla mi ruku, ale výraz jej tváre nebol nevľúdny.

„Pani Horanová?“ spýtal som sa.

Prikývla. „Môj manžel sa bude na mňa zlostiť, že som vás prijala, ale bola som jednoducho príliš zvedavá. Mala by som sa, prirodzene, najprv uistiť – vy ste ten Archie Goodwin, čo pracuje pre Nera Wolfa?“

Vytiahol som z náprsnej tašky navštívenku a podal jej ju a ona ju chytila za rožok a privrátila tak, aby na ňu lepšie videla. Potom sa na mňa začudovane pozrela. „Ale ne.… Pohovoriť si o tom, čo povedala v piatok pani Frommová pánu Wolfovi? So mnou? Prečo so mnou?“

„Lebo ste pani Dennis-Horanová.“

„Áno, som, pravdaže.“ Jej hlas prezrádzal, že si ten rožok lepšie neprezrela. „Môj manžel sa bude zlostiť!“

Pozrel som sa ponad plece. „Mohli by sme si azda presadnúť k obloku? Toto je celkom súkromná záležitosť.“

„Zaiste.“ Obrátila sa, preplietla sa medzi nábytkom a ja som ju nasledoval. Pritiahla si stoličku k vzdialenejšiemu koncu obloka a ja som si posunul svoju bližšie k nej, aby to vyzeralo intímnejšie.

„Viete,“ povedala, „toto je strašné. Celkom strašné. Laura Frommová bola taká znamenitá osoba.“ Zaručene by použila ten istý tón a spôsob reči, keby mi chcela povedať, že sa jej páči, ako mám pristrihnuté vlasy. Dodala: „Poznali ste ju dobre?“

„Nie, videl som ju iba raz, minulý piatok, keď sa prišla poradiť k pánu Wolfovi.“

„On je detektív, však?“

„To je pravda.“

„Vy ste tiež detektív?“

„Áno, pracujem pre pána Wolfa.“

„To je úžasné. Pravdaže, boli tu dvaja muži a pýtali sa – nie, traja – a v sobotu ich bolo v okresnej advokátskej poradni dokonca ešte viac, ale to sú iba policajti. Vy ste skutočný detektív? Nikdy by som si nebola myslela, že by detektív mohol byť – tak dobre oblečený.“ Urobila rukou malé pekné gesto. „Ale ja tu iba táram ako zvyčajne, a vy ste si chceli so mnou o niečom pohovoriť, však?“

„To, práve to som chcel. Čo povedala pani Frommová pánu Wolfovi.“

„Musíte mi teda povedať, čo povedala. Nemôžem o tom skôr debatovať, kým neviem, čo to bolo. Však?“

„Pravdaže,“ pripustil som, „ale nemôžem vám to povedať, kým nebudem vedieť, či to skutočne chcete počuť.“

„Ó, pravdaže to chcem počuť!“

„Dobre. To som si aj myslel. Viete, pani Horanová, bol som v tej istej miestnosti, keď sa pani Frommová zhovárala s pánom Wolfom, a pamätám si každé slovo ich rozhovoru. Preto som si myslel, že budete na to veľmi zvedavá, takže ma ani neprekvapuje, že ste zvedavá. Háčik je len v tom, že si nemôžem dovoliť uspokojiť vašu zvedavosť zadarmo. Mal by som azda vysvetliť, že tu nie som v zastúpení Nera Wolfa, preto som aj povedal, že to je skôr súkromná záležitosť. Zastupujem tu iba sám seba. Uspokojím vašu zvedavosť, ak mi požičiate päťtisíc dolárov, ktoré vám vrátim vtedy, keď bude pršať odspodu namiesto zvrchu.“

Jedinou viditeľnou reakciou bolo len to, že sa jej modré oči trochu rozšírili. „To je zábavná myšlienka,“ povedala, „pršať odspodu namiesto zvrchu. Pršalo by to z oblakov odspodu, alebo od zeme k oblakom?“

„Ani tak ani onak.“

„Radšej by som bola, keby od zeme.“ Prestávka. „Čo ste to vraveli o tom požičaní? Že vám mám požičať nejaké peniaze? Prepáčte, myslela som iba na to pršanie odspodu“

Už som si chcel priznať, že je to na mňa priveľa, ale premohol som sa. Zriekol som sa pršania. „Ak mi zaplatíte päťtisíc dolárov, poviem vám, čo pani Frommová povedala pánu Wolfovi. V hotovosti a vopred.“

Oči sa jej rozšírili. „To ste teda povedali? Nazdávam sa, že som tomu neporozumela.“

„Chcel som to tým pršaním trochu spestriť. Prepáčte. Takto na rovinu je to lepšie.“

Potriasla svojou peknou hlavičkou. „Pre mňa to nie je lepšie, pán Goodwin. Zdá sa mi to úplne bláznivé, iba ak – ó, už viem! Myslíte, že mu povedala niečo strašného o mne! To ma vôbec neprekvapuje, ale čo to bolo?“

„Nepovedal som, že povedala niečo o vás. Iba som…“

„Ale, pravdaže povedala! Istotne? Čo to bolo?“

„Nie.“ Zvýšil som hlas. „Možno som vám to celkom neobjasnil.“ Vystrčil som prst. „Po prvé, dáte mi peniaze.“ Druhý prst. „Po druhé, dám vám fakty. Ponúkam vám niečo na predaj, to je všetko.“

Pokývala ľútostivo hlavou. „To je skutočne ťažké.“

„Čo?“

„Ach, vy to nemyslíte vážne. Ak by ste sa ponúkli, že mi to poviete za dvadsať dolárov, to by bola iná vec, prirodzene veľmi rada by som vedela, čo povedala – ale päťtisíc! Viete, čo si myslím, pán Goodwin?“

„Neviem.“

„Myslím si, že ste priveľmi jemný človek nato, aby ste používali takúto taktiku na vystupňovanie mojej zvedavosti len preto, aby ste ma prinútili hovoriť. Ani vo sne by mi nebolo napadlo, keď ste sem vstupovali, že by ste boli taký, hlavne vaše oči. Dávam vždy na oči.“

Tiež dávam na oči, a práve jej oči sa nehodili k jej vystupovaniu. Aj keď to neboli najostrejšie a najbystrejšie oči, aké som kedy videl, neboli to oči zmätkára. Rád by som bol ostal ešte aspoň hodinu, aby som ju ešte trochu potrápil, ale moje inštrukcie hovorili nechať to tak, všimnúť si reakciu a ísť ďalej; a okrem toho chcel som pred pohrebom obísť čo najviac ľudí. Vstal som teda a chystal sa na odchod. Bolo jej ľúto, že už idem; dokonca mi naznačila, že by k svojej ponúkanej dvadsiatke mohla ešte pridať desať dolárov, ale ja som jej dal na vedomie, že ma urazila jej poznámka o mojej taktike a že chcem byť sám.

Na ulici som našiel telefónnu búdku, podal Wolfovi správu a potom som sa dal odviezť taxíkom na Štyridsiatu druhú ulicu.

Lon Cohen ma ešte predtým upozornil, aby som nezazlieval Združeniu pre pomoc prisťahovalcom, že sa pýši elegantnou slnečnou kanceláriou na dvadsiatom šiestom poschodí jedného z novších obchodných palácov v strede mesta, lebo tú budovu vlastnila pani Frommová a Združenie jej neplatilo nájomné. Aj tak to bolo čertovsky bohaté vybavenie, venované pre potechu nešťastných a utláčaných. Hneď v ligotavej recepcii sa mi dostal pred oči jeden takýto živý príklad. Na jednom konci hnedej koženej pohovky, skleslý od únavy a zúfalstva, oblečený v starom sivom obleku, ktorý bol dvakrát väčší, než aký potreboval, sedel typický exemplár prisťahovalca. Najprv som bol zvedavý, ako to naňho zapôsobilo, keď som tak po ňom strelil pohľadom, ale hneď som sa pozrel rýchle znovu a užasol som. Bol to Saul Panzer. Oči sa nám stretli, on potom svoje sklopil a ja som podišiel k žene za písacím stolom, ktorá mala dlhý tenký nos a špicatú bradu.

Povedala, že slečna Wrightová nemá čas a že sa s ňou možno rozprávať len po dohovore. Podal som jej svoju navštívenku a prehovoril ju, aby odovzdala nielen moje meno, ale aj správu pod ním. O chvíľu mi povedala, že ma slečna Wrightová prijme, ale jej sa to zrejme nepáčilo. Zovretými perami a polohou čeľuste mi jasne dala na vedomie, že by zo mňa nechcela ani len kúsok.

Uviedli ma do priestrannej rohovej miestnosti s oblokmi na oboch stranách, odkiaľ bolo vidno na západný i východný Manhattan. Boli tu dva písacie stoly, ale len jeden bol obsadený, a to hnedovlasou úradníčkou, ktorá vyzerala taká unavená ako Saul Panzer, ale nepoddávala sa tomu a ani to asi nemala v úmysle.

Privítala ma so žiadosťou. „Môžem vidieť vašu navštívenku, prosím?“

Obsah mojej navštívenky jej totiž oznámili telefónom. Prešiel som cez miestnosť a podal jej ju. Pozrela na ňu, potom na mňa. „Mám veľa práce. Je to súrne?“

„Nebude to dlho trvať, slečna Wrightová.“

„Čomu to prospeje, že si so mnou o tom pohovoríte?“

„Neviem. Budete to musieť nechať otvorené, či to niekomu prospeje, či nie. Hovorím, presne vzaté, za seba, nie za Nera Wolfa, a nie je…“

„Neposlal vás sem Nero Wolfe?“

„Nie.“

„Ani polícia?“

„Nie. Toto je môj nápad. Prihodilo sa mi čosi nepríjemné a potrebujem peniaze a mám niečo na predaj. Viem, toto je pre vás zlý deň, pani Frommová má poobede pohreb, ale to na odmietnutie nestačí – aspoň ja s tým nemôžem počítať – a ja potrebujem tých päťtisíc dolárov čím skôr, tým lepšie.“

Usmiala sa kútikom úst. „Obávam sa, že nemám toľko pri sebe, ak toto chce byť ozbrojený prepad. Nie ste počestný detektív s licenciou?“

„Snažím sa o to. Ako som povedal, prihodilo sa mi čosi nepríjemné. Nerobím nič iné, ako že vám niečo ponúkam na predaj a vy to môžete vziať alebo nechať tak. Záleží na tom, ako veľmi by ste chceli vedieť presne, čo pani Frommová povedala pánu Wolfovi. Za päťtisíc dolárov by to mohol byť pre vás veľmi výhodný obchod, alebo možno by aj nebol.

Iste by ste to vedeli sama oveľa lepšie posúdiť ako ja, ale, samozrejme, nemôžete to skôr urobiť, kým to nepočujete odo mňa.“

Uprene na mňa hľadela. „Tak je to teda,“ povedala.

„Veru tak,“ prisvedčil som.

Čeliť jej hnedým očiam bolo oveľa ťažšie než očiam Jean Esteyovej či Claire Horanovej. Jej priamy pohľad vyvolal vo mne pocit, že nie som vhodne oblečený, a snažil som sa prikázať svojej tvári, aby to nedala najavo. Cítil som na tvári, že by jej azda pomohlo, keby som niečo urobil, použil som teda ústa. „Viete, slečna Wrightová, toto je bona fide návrh. Môžem a chcem vám povedať všetko, o čom hovorili.“

„Ale vy by ste chceli najprv peniaze.“ Hlas mala taký tvrdý ako oči.

Obrátil som ruku. „Obávam sa, že to môžem urobiť iba takto. Inakšie by ste mi mohli potom povedať, nech sa dám vypchať.“

„To by som mohla.“ Premýšľala. „Možno by sme mohli urobiť kompromis.“ Vytiahla zo zásuvky podložku a papier a pristrčila mi pero. „Pritiahnite si stoličku, alebo sadnite si za tamten písací stôl a napíšte v stručnosti svoju ponuku. Napíšte to asi takto: ‚Proti sume vo výške päťtisíc dolárov, ktoré mi zaplatí Angela Wrightová, rozpoviem jej ihneď a v úplnosti rozhovor, ktorý sa uskutočnil minulý piatok poobede medzi Laurou Frommovou a Nerom Wolfom.‘ A pridajte dátum a podpíšte to, to je všetko.“

„A dať to vám?“

„Áno. Vrátim vám to hneď, ako dodržíte svoju časť dohody. Nie je to fair?“

Usmial som sa na ňu. „Teraz ale naozaj, slečna Wrightová. Keby som bol taký hlupák, ako si myslíte, ako dlho by som to vydržal u Nera Wolfa?“

Tiež sa usmiala. „Chceli by ste vedieť, čo si myslím?“

„Pravdaže.“

„Myslím, že keby ste boli schopný predávať tajnosti, ktoré ste sa dozvedeli vo Wolfovej kancelárii, vedel by to už dávno predtým a bol by vás vyhodil.“

„Povedal som, že sa mi prihodilo niečo nepríjemné.“

„Nie až také nepríjemné. Ani ja nie som hlúpa. Máte, samozrejme, v jednej veci pravdu – to znamená, pán Wolfe má pravdu – totiž, že by som veľmi rada vedela, o čom sa s ním pani Frommová rozprávala. Prirodzene. Rada by som vedieť, čo by sa vlastne stalo, keby som tie peniaze zohnala a dala vám ich.“

„To si môžete ľahko domyslieť.“

„Dá sa to urobiť ešte ľahšie. Mohla by som zájsť za pánom Wolfom a spýtať sa ho.“

„Nazval by som vás luhárkou.“

Prikývla. „Áno, to by ste asi urobili. Nemohol by celkom pokojne pripustiť, že vás poslal za mnou s takouto ponukou.“

„Hlavne vtedy nie, ak ma neposlal.“

Jej hnedé oči sa na okamih zaleskli, potom boli zase tvrdé. „Viete, čo sa mi najviac hnusí, pán Goodwin? Že ma považujú za úplného blázna. To je moja domýšľavosť. Povedzte mu, že mi neprekáža, že na mňa išiel s týmto trikom, ale že mi nelichotí, že ma podcenil.“

Uškrnul som sa. „Páči sa vám ten nápad, však?“

„Áno, veľmi sa mi páči.“

„Okay. Nechajte si ho. Máte to aspoň zadarmo.“

Obrátil som sa a odišiel. Ako som prechádzal cez recepciu a videl tam na pohovke sedieť Saula, mal som sto chutí varovať ho pred tou čitateľkou myšlienok, ale musel som sa toho, samozrejme, vzdať.

Dole na chodbe som našiel telefónnu búdku a podal Wolfovi správu a potom som išiel do bufetu na jednu koku, jednak preto, lebo som bol smädný, a potom aj preto, lebo som si to chcel premyslieť. Zbabral som to, alebo bola príliš prefíkaná, alebo čo? Keď som dopil koku, rozhodol som sa, že jediný spôsob, ako zabrániť ženskej intuícii vplížiť sa a prekaziť prípadný šťastný zásah, je vôbec vyhýbať sa všetkým ženám, čo nebolo praktické. Aj tak sa zdalo, že si Wolfe nemyslel, že na tom záleží, keďže som jej predniesol svoju ponuku, a to bola hlavná vec.

K mojej ďalšej zastávke to nebolo ďaleko, k staršej a ošumelej kancelárskej budove na Štyridsiatej tretej ulici západne od Piatej avenue. Keď som sa vyviezol výťahom na štvrté poschodie a vstúpil do dverí, na ktorých bol štítok so slovami Modern Thought, zažil som príjemné prekvapenie. V nedeľu som si kúpil výtlačok časopisu, ktorý vydával Vincent Lipscomb, a prezrel som si ho ešte skôr, než som ho odovzdal Wolfovi, a tak som predpokladal, že hocktorá žena, zamestnaná v tejto redakcii, môže mať všetky zaujímavé miesta, ak vôbec nejaké má, iba vo svojej lebke; ale malé vrtké dievča s tancujúcimi očami, usadené za telefónnym pultom, sa na mňa pozrelo jasným a otvoreným pohľadom a potom ma privítalo úsmevom, ktorý naznačoval, že jediným dôvodom, prečo prijala túto prácu, bolo, že si myslela, že sa raz objavím.

Istotne by som sa tiež rád zapojil a spýtal, aký druh orchideí má rada, ale blížilo sa už poludnie, tak som jej iba vrátil úsmev, povedal jej, že sa chcem zhovárať s pánom Lipscombom, a podal som jej navštívenku.

„Navštívenka?“ povedala s uznaním. „Skutočný štýl, haha.“ Keď však uvidela, čo je na nej napísané, pozrela opäť na mňa, stále ešte priateľsky, ale viac rezervovane, vložila do zástrčky prípojku, stlačila gombík a hneď povedala čosi do mikrofónu.

Vytiahla prípojku, podala mi navštívenku a povedala: „Tadiaľto a tretie dvere vľavo.“

Nemusel som ani napočítať do troch, lebo ako som sa dal tmavou úzkou halou, otvorili sa dvere a v nich sa objavil akýsi muž a zareval na mňa, akoby som bol na druhej strane rieky: „Tadiaľto!“ Potom vošiel nazad do miestnosti. Keď som vstúpil, stál chrbtom k obloku, ruky strčené vo vreckách nohavíc. Miestnosť bola malá a za ten jediný stôl s dvoma stoličkami by na Druhej avenue istotne nedostal nikto viac než za pár warburtonských topánok.

„Pán Lipscomb?“

„Áno.“

„Vy viete, kto som.“

„Áno.“

Jeho hlas, aj keď tentoraz nereval, mal dobrých päťkrát viac decibelov, než koľko bolo treba. Možnože mal preto taký silný hlas, aby sa to vyrovnalo s jeho veľkou postavou, lebo ma prevyšoval o päť centimetrov a masívne plecia ho robili oveľa širším, než bol v skutočnosti, alebo to možno bola len kompenzácia za jeho nos, ktorý bol široký a plochý a ktorý by vedel istotne skaziť každú tvár, nech by už jej ostatok bol hocijaký.

„Toto je dôverná záležitosť,“ povedal som mu. „Osobná a súkromná.“

„Áno.“

„A iba medzi vami a mnou. Môj návrh pochádza iba z mojej hlavy a platí len pre vás.“

„Čo je to?“

„Ponuka zameniť informácie za hotové peniaze. Keďže ste vydavateľ, nie je to pre vás nič nového. Za päťtisíc dolárov vám poviem o rozhovore, ktorý mala v piatok pani Frommová s pánom Wolfom. Autentické a kompletné.“

Vytiahol z vrecka ruku, poškrabal sa na líci a zasunul ju nazad. Keď prehovoril, hlas mal podstatne tichší. „Môj drahý priateľ, ja nie som žiadny Harry Luce. A aj tak, časopisy nekupujú veci takýmto spôsobom. Procedúra je takáto: vy mi dôverne poviete, čo máte, a potom, ak to budem môcť použiť, dohodneme sa na sume. Ak sa nedohodneme, nikto nikomu nič nedlhuje.“ Nadvihol široké plecia a zas ich spustil. „Neviem, zaručene uverejním nejakú vec o Laure Frommovej, obsažnú a dráždivú vec; bola to veľká žena a veľká lady; ale zatiaľ sa mi nezdá, že by sa do toho hodili aj vaše informácie. O čom je to?“

„Nemám na mysli váš časopis, pán Lipscomb. Mám na mysli vás osobne.“

Zamračil sa. „Obávam sa, že vám nerozumiem.“

„Je to úplne jednoduché. Počul som ten rozhovor, celý. V ten večer pani Frommovú zavraždili a vy ste v tom tiež zapletený a mám…“

„To je absurdné. Ja s tým nemám nič spoločné. Slová sú mojou špecialitou, pán Goodwin, a je to s nimi ťažké, lebo každý ich používa a pričasto bez toho, aby poznal ich pravý zmysel. Som ochotný predpokladať, že ste to slovo použili v neznalosti – ináč to musím pokladať za ohováranie. Ja do toho nie som zapletený.“

„Dobre. Ste na tom zainteresovaný?“

„Prirodzene, že som. Nebol som s pani Frommovou v dôvernom styku, ale vysoko som si ju vážil a bol som hrdý na to, že ju poznám.“

„Boli ste na tej večeri v piatok u Horanovcov. Boli ste jedným z posledných, ktorí ju videli živú. Polícia, ktorá sa tiež svojím spôsobom špecializuje na slová, sa vás už na veľa vecí pýtala a ešte sa aj bude. Povedzme však, že ste na tom zainteresovaný. Ak vezmeme všetko do úvahy, aj to, čo povedala pani Frommová pánu Wolfovi, myslel by som si, že by tá vaša zainteresovanosť bola hodná päťtisíc dolárov.“

„Toto už znie ako vydieranie. Je tak?“

„Zistite si to. Vy ste špecialista na slová. Ja sa v tom nevyznám.“

Náhle vytiahol ruky z vreciek a na okamih som si myslel, že sa chystá zaútočiť, ale iba čo si začal šúchať dlane „Ak je to vydieranie,“ povedal, „musí tu byť aj vyhrážanie. Ak zaplatím, čo potom?“

„Žiadne vyhrážanie. Dostanete informácie, – to je všetko.“

„A keď nezaplatím?“

„Nedostanete ich.“

„Kto ich dostane?“

Pokrútil som hlavou. „Povedal som, žiadne vyhrážanie. Snažím sa vám iba niečo predať.“

„Prirodzene. Vyhrážanie netreba zreteľne formulovať. To bolo v novinách, že Wolfe vyšetruje vraždu pani Frommovej.“

„Správne.“

„Ale ona si ho na to nenajala, keďže istotne svoju vlastnú smrť nepredvídala. Vyzerá to takto. Zaplatila Wolfovi za to, aby niečo alebo niekoho vyšetroval, a v ten istý večer ju zabili. Pokladal za svoju povinnosť jej vraždu vyšetrovať. Nemôžete mi ponúkať na predaj informácie, ktoré sú podľa Wolfa v nejakom spojení s jej smrťou, lebo by ste asi nemohli takú zrejmú vec zamlčať bez Wolfovej zhovievavosti, a vy to ani netvrdíte, však?“

„Nie.“

„Potom to, čo ponúkate, sú informácie, niečo, čo povedala pani Frommová pánu Wolfovi, ktoré nemusia byť v spojení s jej smrťou. Nie je to správne?“

„Bez komentára.“

Pokrútil hlavou. „To by nešlo. Asi by som nemohol s vami o tom rokovať skôr, kým mi to celé nepoviete. Nevravím, že s vami budem rokovať, ak mi to poviete, ale bez toho sa nemôžem rozhodnúť.“

Obrátil sa a pozeral von oblokom, ak mal však otvorené oči. Videl som iba jeho široký chrbát. Ostal tak stáť dosť dlho na to, aby sa mu dala zmerať teplota, a potom ešte chvíľu. Konečne sa obrátil.

„Myslím, že by to vôbec nepomohlo, Goodwin, keby som mal charakterizovať vaše konanie, tak ako si to zasluhuje. Bože môj, takto si zarábať! Ja tu ponúkam všetok svoj čas, talent a energiu v snahe zlepšiť konanie ľudí – a vy takto. Ale vás to vôbec nezaujíma – vás zaujímajú len peniaze. Bože môj! Peniaze! Ešte si to rozmyslím. Možno vám zavolám, možno nie. Ste v zozname?“

Povedal som, že som, nech volá na číslo Nera Wolfa, a nestarajúc sa o ďalšie mrzké fakty, ktoré by proti mne a vo svoj prospech chcel použiť, vykradol som sa von. Moja malá veselá priateľka pri telefónnom pulte bola asi ochotná trochu ma vzpružiť, ale mal som pocit, že by to mohlo byť pre ňu zlé, keby nadväzovala kontakt s takým charakterom, ako som ja, a tak som iba prešiel okolo.

Na ulici som našiel telefónnu búdku, vytočil som číslo, ktoré najlepšie poznám, a hneď som v ušiach počul Wolfov hlas

„Hotový s číslom štyri,“ povedal som mu. „Lipscomb. Ste spokojný?“

„Vravte. A žiadne otázky.“

‚Žiadne otázky‘ znamenalo, že nie je sám. Dal som si teda veľmi záležať na tom, aby som mu povedal všetko, aj svoju okamžitú mienku o tom naprávačovi ľudského konania. Keď som skončil, povedal som mu, že je štvrť na jednu a päť minút, aby som mu ušetril námahu pozrieť na hodiny, a spýtal som sa, či mám ísť ďalej k číslu päť, Paulovi Kuffnerovi, poradcovi vo veciach public-relations, ktorý sa ma tak hladko zbavil, keď ma našiel u slečny Esteyovej.

„Nie,“ povedal stručne. „Príďte ihneď domov. Pán Paul Kuffner je tu a ja sa chcem s vami rozprávať.“

10

Tón a slová Wolfovho príkazu ma už dopredu upozorňovali, čo môžem očakávať, takže som ani nebol prekvapený, keď som vstúpil do kancelárie, že na mňa tak škaredo zazrel. Paul Kuffner, usadený v červenom koženom kresle, nenahodil ten úsmešok nadšeného uspokojenia, ktorým ma poctil v sobotu, ale nepovedal by som ani to, že výraz jeho tváre bol nevľúdny.

Keď som si sadal za svoj písací stôl, Wolfe povedal: „Archie, nesadajte si tam. Nemáte už právo sedieť za tým stolom.“ Ukázal na jedno zo žltých kresiel. „Prejdite, prosím, sem.“

Ohromilo ma to. „Čo! Čo to chcete?“

„Prejdite, prosím, sem.“ Bol neúprosný.

Nielenže ma to ohromilo, ale sa ma to aj dotklo, a keď som vstal, prešiel k žltému kreslu, sadol si a stretol sa s jeho upretým zdrvujúcim pohľadom, bol som celý zmätený. Hlas mal práve taký pevný a tvrdý ako pohľad. „Pán Kuffner vyslovil šokujúce obvinenie. Chcem, aby ste to počuli od neho. Pán Kuffner?“

Pre Kuffnera to bolo bolestivé, že to musí povedať. Jeho mäsité široké ústa zvráskaveli, pričom sa z jeho fúzov, ktoré vyzerali ako ošklbané obočie, vytvoril oblúk. Neoslovil Wolfa, ale mňa. „Informovali ma, že ste dnes ráno predniesli ponuku žene, na ktorej pravdovravnosť sa môžem spoľahnúť. Vraví, že ste sa ponúkli povedať jej všetko o rozhovore, ktorý mala v piatok pani Frommová s pánom Wolfom, ak vám najprv zaplatí päťtisíc dolárov v hotovosti.“

Nevyskočil som od rozhorčenia zo stoličky. Ako detektív-veterán s bohatými skúsenosťami, ktoré som získal pod vedením Nera Wolfa, bol som vždy schopný čeliť s určitým sebaovládaním akémukoľvek opovrhnutiahodnému falošnému obvineniu. Zdvihol som bradu dohora a spýtal sa: „Ako sa volá tá žena?“

Pokrútil hlavou. „Nepovedal som pánu Wolfovi, ako sa tá žena volá, lebo ma požiadala, aby som ju neprezrádzal. Vy to však viete.“

„Zabudol som. Povedzte mi.“

„Nie.“

„Preboha.“ Bol som trochu znechutený. „Keby ste boli senátorom, zaručene by som od vás neočakával, že prezradíte meno toho, kto ma obviňuje, ale keďže ním nie ste, dajte sa vypchať.“

Kuffnera to trochu zarmútilo, ale bol neoblomný. „Zdá sa mi to celkom jednoduché. Chcem iba, aby ste mi odpovedali na otázku, či ste dnes ráno predniesli nejakej žene takú ponuku.“

„Okay, povedzme, že na to odpoviem. Potom poviete, že nejaký muž vám povedal, že som včera večer ukradol z jeho pasce na myši syr, a vy sa ma na to spýtate a ja na to odpoviem. Potom poviete, že vám nejaký kôň povedal, že som mu odťal z chvosta…“

„To stačí,“ zamiešal sa Wolfe. „V jednej veci má pravdu, pán Kuffner. Anonymné obvinenia sú vždy pochybné.“

„Pre mňa to nie je anonymné obvinenie. Ja ju poznám.“

„Tak povedzte jej meno.“

„Požiadala ma, aby som to nerobil.“

„Ak ste sľúbili, že to neurobíte, obávam sa, že sme v slepej uličke. Nie som prekvapený, že sa toho pán Goodwin dožaduje; keby sa nedožadoval, bol by hlupák. Tým sa to teda končí. Nebudem sa tým už zapodievať. Ak nie ste oprávnený očakávať odpoveď na anonymné obvinenie, nie som na to oprávnený ani ja.“

Kuffnerove ústa opäť zvráskaveli a z jeho fúzov sa stala guľatá zátvorka, ležiaca na chrbte. Ruka mu automaticky zašla do bočného vrecka a vyšla s puzdrom na cigarety. Otvoril ho a vytiahol jednu cigaretu, pozrel na ňu, u uvedomil si, čo chce urobiť, a spýtal sa: „Môžem si zapáliť?“

„Nie,“ povedal rozhodne Wolfe.

Nebolo to vôbec také prísne a trvalé pravidlo. Upúšťalo sa od neho nielen pri návšteve niektorých mužov, ale dokonca aj pri návšteve zopár žien, ktoré nemuseli byť práve budúcimi klientkami. Kuffner bol sklamaný a zmätený. Svojvoľne mu zabránili vo výkone základného zvyku, a ešte tu bol jeden problém navyše. Vybrať z kovového puzdra so svorkou cigaretu vyžaduje iba zďaleka sa dotknúť svorky prstom a palcom, ale vrátiť cigaretu nazad je oveľa komplikovanejšie. Vyriešil to tým, že vrátil puzdro do ľavého bočného vrecka a cigaretu do pravého. Snažil sa, aby nevyzeral nervózny, ale jeho hlas to prezradil. „Bola to slečna Angela Wrightová.“

Vzal som to, ako sa na muža patrí. „Slečna Wrightová vám to povedala?“

„Áno.“

„Že som jej predniesol tú ponuku?“

„Áno.“

Vstal som a zamieril k svojmu stolu. Wolfe sa spýtal: „Čo to robíte?“

„Idem zavolať slečne Wrightovej a spýtam sa jej na to. Ak odpovie, že vám to povedala, nazvem ju vyloženou klamárkou a ponúknem jej ušľachtilé potvrdenie na päť tisícok.“

„Nie je doma,“ povedal Kuffner.

„Kde je?“

„Chystala sa ísť si niečo zjesť a potom chcela ísť do kostola, kde sa bude konať pohrebný obrad.“

„Predniesli ste,“ spýtal sa Wolfe, „slečne Wrightovej ponuku, ako ju opísal pán Kuffner?“

„Nie, pane.“

„Povedali ste jej niečo, čo by sa dalo azda vysvetľovať ako takáto ponuka.“

„Nie, pane.“

„Počul niekto iný váš rozhovor s ňou?“

„Nie, iba ak by v tej miestnosti bolo odpočúvacie zariadenie.“

„Tak si teda sadnite, prosím, za svoj stôl.“ Wolfe sa obrátil k návštevníkovi. „Ak ste správne vylíčili, čo vám slečna Wrightová povedala, je už iba otázkou vierohodnosti, či uverím jej alebo pánu Goodwinovi. Verím pánu Goodwinovi. Máte okrem toho, čo ste už povedali, ešte nejaký dôkaz pre svoje obvinenie?“

„Nemám, nemám nijaký iný dôkaz.“

„Veríte ešte slečne Wrightovej?“

„Ja… áno. Verím.“

„Tak to tu máme. Uvedomujete si, dúfam, že to nie je pre mňa také ľahké rozhodnúť sa a vybrať si, či klame slečna Wrightová alebo pán Goodwin, keďže neviem nič o tom, čo vám povedala, okrem vášho vyhlásenia.“

Kuffner sa usmial. Znovu sa vzchopil a bol teraz opäť ironický. „Možnože sme tej istej mienky, pán Wolfe. Nespomenul som to skôr, lebo to bol len uzáver, ktorý si urobila slečna Wrightová. Ona si totiž myslí, že ste pána Goodwina k nej poslali vy, aby jej predniesol tú ponuku. Takže ani pre mňa to nie sú jediné alternatívy.“

Wolfe prikývol, nebol však spokojný. „Keď je už látka utkaná, môže sa prikrášliť podľa ľubovôle.“ Pozrel na hodinky. „O dvadsať minút obedujem. Sme na mŕtvom bode a mohli by sme to skončiť, ak by ste nechceli pokračovať vo svojej hypotéze. Môžeme predpokladať, že klame slečna Wrightová alebo vy, alebo môžeme predpokladať, že klame pán Goodwin, alebo že klame on a ja. Som celkom ochotný ako východiskový bod pre diskusiu predpokladať to posledné. To je najlepšia pozícia, akú by ste asi chceli zaujať. Čo teda?“

Kuffner bol na to pripravený. „Tak sa vás teda pýtam, ako ospravedlníte takú neslušnú a donucovaciu ponuku slečne Wrightovej?“

„Odpoviem, že nemáte žiadny mandát na regulovanie môjho konania. Čo potom?“

„Rozhodol by som sa – a to veľmi nerád – asi by som sa rozhodol, že je mojou povinnosťou informovať políciu, že prekážate oficiálnemu vyšetrovaniu vraždy.“

„Hlúposť. Oznámili sme polícii celý môj rozhovor s pani Frommovou, ale nedali sme jej autorské právo. Nie som advokát a to, čo mi povie môj klient, nie je prísne dôverné. Nešlo tu o nijaké prekážanie alebo neslušnosť a určite nie o donucovanie. Mal som niečo, čo mi legálne a právoplatne patrilo, záznam rozhovoru, a ponúkol som to na predaj bez nejakého pokusu o nátlak alebo bez najmenšieho náznaku nejakej inej nepríjemnej možnosti. Vôbec ma nezaujíma, či sa rozhodnete oznámiť to polícii.“

Kuffner sa usmieval. „Určite ste boli na to pripravený.“

„Možnože som bol. Iba som tú hypotézu rozviedol Čo ďalej?“

Úsmev zmizol. „Rád by som už nechal tú hypotézu na pokoji. Aj keby som mohol dokázať, že tá ponuka bola predložená – a to nemôžem, iba ak so súhlasom slečny Wrightovej – keďže sa domnievate, že to môžete ospravedlniť – a ja uznávam, že máte v tomto tvrdení pravdu – kam by ma to priviedlo? Neostáva nám veľa času – musím sa dostať na pohreb – a chcem už konečne tú vec vybaviť.“

„Vašu vec alebo moju?“

„Obidvoch.“ Kuffner sa naklonil dopredu. „Mojím profesionálnym poslaním je radiť svojim klientom a do určitej miery sa starať o ich záležitosti tak, aby sa oni a ich činnosť ukazovali vždy v dobrom svetle. Pani Frommová bola jednou z mojich klientiek. Ďalším bolo a ešte je Združenie pre pomoc prisťahovalcom. Cítim sa veľmi zaviazaný pani Frommovej – a to nezmenila ani jej smrť – práve naopak, chcem urobiť všetko, čo je v mojich silách, aby jej pamiatka a dobrá povesť ostali nepoškvrnené Tiež mám obavy ohľadne Združenia. Pokiaľ viem, medzi jej smrťou a vecami, ktoré sa týkajú Združenia, nebolo spojenie, ale je možné, že nejaké aj bolo. Viete o niečom takom?“

„Pokračujte, pán Kuffner.“

„Dobre. Myslím, že je to viac ako možné, že je to veľmi pravdepodobné, že medzi smrťou pani Frommovej a jej rozhovorom s vami v piatok bola nejaká súvislosť. To, o čom sa s vami rozprávala, muselo byť určite veľmi tajné lebo pokiaľ viem, nepovedala nikomu, že sa chystá ísť k vám. Bolo by to zaiste od nej celkom prirodzené, keby mi o tom povedala, to je zrejmé, ale neurobila to Muselo to byť iste dôležité, lebo by zaručene nenavštívila súkromného detektíva, hlavne nie vás, vo veci celkom všednej, bezvýznamnej. A ak sa to týkalo niečoho alebo niekoho, kto ju potom zabil, muselo to byť viac než dôležité, muselo to byť smrteľne dôležité. Chcem to vedieť… musím to vedieť. Snažil som sa to dostať z polície, ale tí nechcú nič prezradiť. Práve ste povedali, že záznam toho rozhovoru je vaším legálnym a právoplatným vlastníctvom a že by nebolo vôbec nesprávne, keby ste ho predali. Zaplatím vám za to päťtisíc dolárov. V hotovosti a vopred. Ak chcete, môžem ich mať dnes poobede.“

Wolfe sa naňho mračil. „Tak ako, pán Kuffner, orol alebo panna? Nemôžete mať obidve strany. Chystali ste sa oznámiť polícii nejaký nechutný návrh a teraz ste sám ochotný sa na ňom podieľať. Výnimočný etický kotrmelec.“

„O nič výnimočnejší než váš,“ tvrdil Kuffner. „Práve za to ste odsudzovali Goodwina – dokonca ste mu prikázali, aby si ani nesadal za svoj stôl – a potom ste to ospravedlnili.“

„Zaiste. Pán Goodwin ponúka čosi na predaj, čo mu nepatrí; patrí to mne.“ Wolfe zaútočil. „Ale vaša šikovnosť akrobata, ktorý zamieňa pojmy, aj keď je pôsobivá, je podobného druhu. Otázka znie, či prijmem váš návrh. Odpoveď znie – nie. Musím ho odmietnuť.“

Kuffnerova päsť zasiahla operadlo kresla. „Nemôžete odmietnuť! Nemôžete!“

„Nie?“

„Nie. Mám právo to žiadať ako predstaviteľ záujmov pani Frommovej. Nemáte právo odmietnuť! To je zasahovanie do mojej zákonnej funkcie!“

Wolfe pokrútil hlavou. „Keby som hneď nemal pre svoje odmietnutie inú príčinu, stačilo by aj to, že sa bojím s vami rokovať. Ste pre mňa príliš agilný. Len pred niekoľkými minútami bolo pre mňa neslušným zasahovaním ponúknuť na predaj informácie, teraz je pre mňa neslušným zasahovaním odmietnuť ich predať. Omámili ste ma, a musím mať teda aspoň nejaký čas, aby som sa stačil zorientovať. Viem, ako sa s vami zase spojiť.“ Pozrel na hodiny. „Prídete neskoro na pohreb.“

To bola pravda. Kuffner sa rýchle pozrel na zápästie a vstal. Z tváre mu bolo vidieť, že sa zrejme usiluje, aby zanechal dobrý dojem. Usmial sa na mňa a potom na Wolfa.

„Ospravedlňujem sa,“ povedal, „že som vo svojich obvineniach zašiel trochu priďaleko. Dúfam, že budete brať na to ohľad. Toto je najhoršia situácia, v akej som sa kedy ocitol. Najhoršia. Očakávam a dúfam, že mi dáte o sebe vedieť“

Kým som ho vyprevadil von a vrátil sa nazad, Wolfe prešiel cez halu do jedálne.

11

V to popoludnie o šesť tridsať som sedel na tvrdej drevenej stoličke v kancelárii asistenta okresného prokurátora Mandelbauma, v trochu malej miestnosti, a rečnil som.

Obecenstva, pozostávajúceho z troch ľudí, bolo na túto miestnosť práve tak akurát. Za svojím stolom sedel Mandelbaum, muž v strednom veku, bucľatý, a nebolo pochýb, že bude o dva roky plešivý. Vedľa neho sedel akýsi chlapík z kriminálky, ktorý sa volal Randall, vysoký a tenký, taký chudý, že mu na vypuklých miestach iba koža prikrývala kosti. Jean Esteyová sedela v kresle kúsok od stola a mala na sebe tmavosivé šaty, ktoré sa veľmi nehodili k jej zelenkavohnedým očiam, ale boli to pravdepodobne tie najlepšie šaty na pohreb, aké mala vo svojom šatníku.

Konferencia, ktorá pozostávala zväčša z Mandelbaumových otázok a odpovedí slečny Esteyovej a mojich vlastných odpovedí, trvala už asi desať minút, keď som pocítil, že sa vytvorila dobrá pôda pre moju reč, a tak som prehovoril.

„Nevyčítam vám,“ povedal som Mandelbaumovi, „že plytváte svojím časom, či dokonca aj mojím, lebo viem, že deväť desatín z vyšetrovania vraždy je číre vytie na mesiac ale nezašli sme už trochu priďaleko? Kam sme sa to dostali? Bez ohľadu na to, aké sú fakty, odporúčam sa. Ak si to slečna Esteyová vymyslela, nepotrebujete ma na to, aby ste zistili prečo. Ak vraví pravdu a ak som jej tú ponuku predniesol na vlastnú päsť, už ste to pánu Wolfovi telefonicky oznámili, a iba on, a nie vy, ma môže za to riadne vyobracať. Ak ma však poslal Wolfe, aby som jej predložil tú ponuku, ako by ste tomu radi verili, načo potom celá táto komédia? Mohol by predsa dať do novín inzerát, v ktorom by ponúkal na predaj záznam svojho rozhovoru s pani Frommovou hocikomu, kto by zaplatil stanovenú cenu, čo by nemuselo byť veľmi ušľachtilé a vám by sa to asi nepáčilo, ale ako by potom vyzeralo obvinenie? Prišiel som sem na vašu žiadosť a teraz by som chcel ísť domov a pokúsiť sa presvedčiť svojho zamestnávateľa, že nie som zmija na jeho prsiach.“

Nebolo to také ľahké, ale po ďalších piatich minútach mi dovolili odísť a nemusel som si dokonca ani prestrieľať cestu. Jean Esteyová sa neponúkla na rozlúčku ma pobozkať.

Skutočne som sa chcel dostať domov, lebo som mal večerať trochu skôr, aby som mohol dodržať čas stretnutia s Orriem Catherom. Ukázal sa v našej kancelárii asi o piatej a priniesol správu, ktorá sa zdala dosť dôležitá na to, aby sme s ňou mohli obťažovať Wolfa, ktorý bol práve v skleníku, a tak som ho vzal so sebou hore. Wolfe síce šomral, ale počúval. Ten predavač u Bodetovcov nikdy nijaké náušnice-pavúky nevidel, či už zlaté alebo hocijaké iné, ale dal Orriemu zoznam ľudí, ktorí sú v spojení s továrnikmi, dovozcami, veľkoobchodníkmi a maloobchodníkmi, a Orrie sa vydal za nimi, poväčšine po telefóne. Okolo štvrtej sa už-už chystal oznámiť, že v New Yorku sa nikdy nijaké náušnice-pavúky nevyskytli, keď mu nejaký nákupca pre akéhosi veľkoobchodníka navrhol, aby zavolal slečne Grummonovej, jeho stálej zákazníčke.

Slečna Grummonová povedala, že videla jeden pár náušnic-pavúkov a že už nijaké také, či im podobné, nechce viac vidieť. Jedného dňa pred niekoľkými týždňami – nemohla udať presný dátum – ako tak kráčala po Štyridsiatej šiestej ulici, zastavila sa, aby si prezrela akýsi výklad, a tam ich uvidela, tie dve veľké zlaté náušnice-pavúky v zelenom puzdre. Pokladala ich za ošklivé a prekvapilo ju, že sú vystavené v obchode Júliusa Gerstera, keďže väčšina vecí vyložených v jeho malom obchodíku, svedčila o jeho vynikajúcom vkuse.

Potiaľ fajn. Ale Orrie sa dal hneď za Gersterom a poriadne sa potkol. Tvrdil, že na to išiel správne a povedal Gersterovi, že videl tie náušnice vo výklade a že ich chce kúpiť, ale Gerster sa nezdal byť hneď spočiatku veľmi zhovorčivý. Nepopieral, že kedysi mal jeden pár náušníc-pavúkov vo svojom obchode, ale ani to nepripúšťal. Jeho stanovisko, vyjadrené najmenším možným počtom slov, bolo, že sa na taký tovar nepamätá, a ak mal niečo takého vo výklade, nepamätá sa už, ako alebo komu tie náušnice predal. Orrieho stanovisko, vyjadrené dostatočným počtom slov, bolo, že Gerster je prekliaty luhár a že si želá povolenie, aby ho smel poliať benzínom a zapáliť.

Mali sme teda v ten večer zájsť s Orriem za pánom Gersterom, a to bez predošlého dohovoru.

Cez deň sa prihodilo niekoľko iných udalostí, ktoré si nezaslúžia podrobný opis – telefonáty od Saula Panzera a Freda Durkina, ktorí nezistili vôbec nič, a zopár klebiet od Lona Cohena. Treba spomenúť aj jednu ne-udalosť: ani slova o tom, že by James Albert Maddox začal s vymáhaním tých peňazí. Náš advokát Parker sa cítil zbytočný.

Stretol som sa s Orriem o ôsmej na rohu Sedemdesiatej štvrtej a Kolumbusovej a kráčali sme v monotónnom mrholení, ktoré sa spustilo navečer, východným smerom ku Gersterovmu bytu, neďaleko Central Park Westu. Ak by sa dali newyorské obytné domy rozdeliť do dvoch tried, na tie s baldachýnmi a na tie bez baldachýnov, tento by nepatril ani do jednej. Oporné stĺpiky tu boli od vchodu až po okraj chodníka, ale plátna na pokrytie nebolo. Vo vestibule sme povedali vrátnikovi „Gerster“ a išli sme ďalej k výťahu. Liftboy nám povedal, že je to 11 F.

Dvere nám otvoril chlapec, ktorý bol asi v tom veku ako Pete Drossos a asi taký veľký, ale veľmi chutný a čistý. Hneď, ako som ho uvidel, zavrhol som stratégiu, pre ktorú sme sa rozhodli, a zvolil som si inú. Povedal som Orriemu: „Ďakujem, že ste ma sem priviedli. Do videnia.“ Trvalo mu asi sekundu, kým to pochopil, čo nie je až také zlé. Povedal: „To nestojí za reč,“ a zamieril k výťahu. Chlapec ma pozdravil, ja som odzdravil, povedal som mu svoje meno a dodal, že sa chcem zhovárať s pánom Júliusom Gersterom. Povedal: „Poviem mu, pane. Počkajte, prosím,“ a zmizol. Neprekročil som ešte cez prah. Onedlho prišiel akýsi muž. Bol o niečo nižší než ja a tiež starší, mal malú úhľadnú tvár a čierne vlasy nahladko začesané dozadu, celý bol práve taký chutný a čistý ako jeho syn – myslel som si aspoň, že to je jeho syn.

Opýtal sa ma slušne, ale chladne: „Chceli ste sa so mnou zhovárať?“

„Rád by som, ak sa vám to hodí. Volám sa Goodwin a pracujem pre detektíva Nera Wolfa. Chcem sa vás spýtať na niečo, čo sa týka vraždy jedného chlapca – dvanásťročného chlapca, ktorý sa volal Pete Drossos.“

Výraz jeho tváre sa nezmenil. Ako som sa mohol presvedčiť aj neskôr, nikdy sa nemenil. „Neviem nič o vražde nejakého chlapca,“ vyhlásil.

Protirečil som mu. „Ale áno, viete, neviete však, že to viete. To, čo o tom viete, by mohlo byť nepostrádateľné pre objavenie chlapcovho vraha. Pán Wolfe si to aspoň myslí. Môžem ísť na päť minút ďalej a vysvetliť vám to?“

„Ste policajt?“

„Nie, pane. Súkromný detektív. Chlapca úmyselne prešli autom. Bola to brutálna vražda.“

Ustúpil nabok. „Poďte ďalej.“

Nezaviedol ma do prednej časti, odkiaľ predtým prišiel, ale cez halu opačným smerom do malej miestnosti, kde boli všetky steny pokryté knihami a obrazmi. V rohu bol malý stolík, pri okne šachový stolík a dve čalúnené kreslá. Ukázal na jedno, a keď som sa usadil, sadol si do druhého.

Rozpovedal som mu o Petovi, nie síce veľmi podrobne, ale preňho dostatočne obsažne na to, aby mal o tom úplný obraz – o tom, ako k nám Pete prišiel po prvý raz a o čom sme sa zhovárali, o jeho druhej návšteve hneď na druhý deň len niekoľko hodín predtým, ako prišiel Stebbins so správou o jeho smrti, o príchode pani Drossosovej, ktorá priniesla od Peta poslednú správu a štyri doláre a tridsať centov. Nič som nezveličoval, iba som mu to rozpovedal. Potom som sa doňho pustil.

„Sú tu komplikácie,“ povedal som, „o ktorých sa nechcem bližšie zmieňovať, jedine ak by ste si to želali. Napríklad, pani Damon-Frommová mala na ušiach náušnice tvaru pavúkov, keď ju v piatok večer zabili. Ale ja vás žiadam o pomoc pri zistení chlapcovho vraha. Polícia sa nedostala nikam. Ani pán Wolfe. Podľa jeho názoru by bolo najlepšie začať s pátraním po náušniciach, ktoré, ako povedal Pete, mala tá žena v aute na ušiach. Nemôžeme nájsť nikoho, kto niekedy videl nejakú ženu s takými náušnicami – pravdaže okrem pani Frommovej – a pán Wolfe sa rozhodol začať z druhého konca. Poveril tým jedného muža, ktorý sa volá Cather, aby vysnoril niekoho, kto také náušnice-pavúky niekedy predal. Dnes okolo štvrtej poobede bol Cather presvedčený, že v New Yorku neexistuje nijaká taká osoba alebo firma, a práve vtedy na to narazil. Spoľahlivá osoba, ktorej meno, ak to bude potrebné, môžem prezradiť, mu povedala, že videla pár takých náušníc vo výklade vášho obchodu, a to pred niekoľkými týždňami. Zašiel za vami a vy ste mu povedali, že sa na to nepamätáte.“

Urobil som malú prestávku, aby som mu dal možnosť vyjadriť sa, ale nemal k tomu komentár. Ani jeho malá úhľadná tvár neprezradila žiadnu reakciu.

Pokračoval som. „Mohol by som, prirodzene, zvýšiť hlas a zaútočiť. Mohol by som povedať, že je to neuveriteľné, že ste iba nedávno mali v obchode takú neobvyklú vec a že sa na ňu vôbec nepamätáte. Mohli by ste povedať, že je to azda neuveriteľné, ale že je to pravda. Potom by som mohol povedať, že vašu pamäť treba osviežiť, a keďže nemám na osvieženie pamäti vhodný nástroj a vhodnú prax, budem to musieť prenechať niekomu, kto niečo také má, pravdepodobne inšpektorovi Cramerovi z kriminálky, aj keby som to urobil veľmi nerád.“

Oprel som si chrbát o mäkké čalúnenie kresla, aby som si odpočinul. „Takže to nepoviem. Toho chlapca úmyselne zavraždil niekto, komu on vôbec neublížil. Stalo sa to pred piatimi dňami a doteraz sa nenašla stopa. A možno sa ani žiadna nenájde, ak nenájdeme tú ženu, čo viedla to auto. Mala na ušiach náušnice-pavúky, a tak sa zdá, že v celom New Yorku niekto videl iba jeden jediný pár takých náušníc, a to pred necelým mesiacom vo výklade vášho obchodu Pýtam sa vás, pán Gerster, nemá to žiadny vplyv na vašu pamäť?“

Prešiel si končekom jazyka po perách. „Veľmi to sťažujete, pán Goodwin.“

„Nie ja. Ten muž, čo zabil Peta, to sťažil.“

„Áno, pravdaže. Nevedel som o tom nič. Obyčajne nečítam novinové správy o vraždách. No čítal som čosi o smrti pani Frommovej, aj ten detail, že mala náušnice-pavúky Máte celkom pravdu, sú unikátne. Jeden človek z Paríža, ktorý pre mňa vyhľadáva špeciality, pridal tento pár do lodnej zásielky, ktorú som dostal koncom apríla. Vyrobili ich u Lercariho.“

„Vy ste ich dali do výkladu?“

„Tak veru. Dnes popoludní, keď sa ten človek spytoval – ako ste povedali, že sa volá?“

„Cather.“

„Áno. Keď sa ma na to spytoval, povedal som si, že sa radšej nebudem pamätať. Podozrieval som ho, že je policajt, ktorý sa podieľa na vyšetrovaní smrti pani Frommovej, aj keď som nevedel, prečo sú tie náušnice také dôležité, a ja mám hlbokú averziu k akémukoľvek druhu publicity. Bolo by to pre mňa veľmi nepríjemné vidieť svoje meno v novinových titulkoch. Budem vám veľmi povďačný, ak sa vynasnažíte, aby sa moje meno do novín nedostalo, ale nežiadam vás, aby ste mi to sľúbili. Ak je moje verejné svedectvo potrebné, nech je teda tak. Predal som tie náušnice v pondelok poobede, jedenásteho mája. Nejaká žena, ktorá prechádzala okolo môjho obchodu, ich videla vo výklade, vošla a kúpila ich. Zaplatila stoštyridsať dolárov šekom. Bola to pani Damon-Frommová.“

Iste by to bol zážitok hrať s tým vtáčikom poker. Opýtal som sa: „Ste si celkom istý?“

„Áno. Šek bol podpísaný ‚Laura Frommová‘ a spoznal som ju podľa fotografií, ktoré som predtým videl. Po tom, čo ste mi povedali o vražde toho chlapca, som sa cítil povinný povedať vám to, pán Goodwin, aj keď si uvedomujem, že to vôbec nepomôže, keďže pani Frommová bola tá žena v aute a je už mŕtva.“

Mohol som mu povedať, že pani Frommová nebola tou ženou v aute, ale sľúbil som starej mame, že nebudem zbytočne rečniť iba preto, aby som ukázal ľuďom, koľko toho viem, tak som to radšej nechal tak. Poďakoval som sa mu a povedal som, že si myslím, že nebude potrebné uverejniť v novinách jeho meno, a zdvihol som sa na odchod. Keď som mu pri dverách podával ruku, jeho tvár mala ten istý výraz ako vtedy, keď ma uvidel po prvý raz.

Orrie sa pridal ku mne vo vestibule. Počkal, až sme boli opäť na chodníku, v tom mrholení, a spýtal sa: „Tak čo, dal si mu?“

„Isteže, ale nič z toho. Povedal, že by ti to bol rád povedal dnes poobede, ale pristihol ťa, ako si pcháš do vrecka potiahnutý náramok. Pani Frommová ich kúpila jedenásteho mája.“

„Nech sa prepadnem. Kam nás to zavedie?“

„To nie je moja vec. Rozmýšľanie má na starosti Wolfe. Ja iba vybavujem veci, ktoré sa zbabrali.“

Zastavili sme na Central Park West taxík a Orrie išiel so mnou do mesta.

Wolfe bol v kancelárii a pozeral sa na televíziu, čo mu vždy poskytuje veľa radosti. Videl som ho už neraz, ako za jeden večer aj osemkrát zapol televízor, uprene naň jednu až tri minúty hľadel, vypol ho a vrátil sa ku knihe. Raz mi o tom dlho rečnil. Možnože to niekedy aj zapíšem. Keď sme s Orriem vstúpili, skrútol vypínač.

Rozpovedal som mu, čo som vybavil. Nakoniec som dodal: „Pripúšťam, že som riskoval. Keby ten chlapec nebol jeho synom, ale synovcom, ktorého by najradšej zahrdúsil, bol by som stratený. Navrhoval by som, aby sme vynechali jeho meno, ak to chceme šuchnúť policajtom. A Orrie by rád vedel, kam nás to zavedie.“

Zašomral: „Aj ja by som to rád vedel. Saul telefonoval. Začal s čímsi, ale sám nevie s čím.“

„Povedal som vám, že som ho videl v kancelárii ZDRUPPu?“

„Áno. Volá sa Leopold Heim a býva v lacnom hoteli na Prvej avenue – mám to napísané v notese. Rozprával sa so slečnou Wrightovou a jedným jej asistentom, nejakým pánom Chaneym. Žiadal ich o pomoc. Prišiel vraj do tejto krajiny ilegálne a má strach, že ho chytia a deportujú. Povedali mu, že nemôžu napomáhať porušovaniu zákona, a odporúčali mu poradiť sa s advokátom. Keď povedal, že žiadneho nepozná, dali mu meno Dennis-Horana. Tá údená treska bola príliš slaná, som smädný. Dáte si pivo, Orrie?“

„Áno, ďakujem, dal by som si.“

„Archie?“

„Nie, ďakujem. Pivo ma má rado, ale ja nemám rád pivo.“ Stlačil gombík na okraji stola a pokračoval: „Saul zašiel do kancelárie pána Horana a povedal mu o svojej galibe. Horan sa ho dlho vypytoval, robil si podrobné poznámky a potom povedal, že sa na to čo najskôr pozrie a že dá Saulovi vedieť. Saul odišiel do svojej hotelovej izby a ostal tam celé poobedie. O šiestej si vyšiel von niečo zajesť a vrátil sa. Krátko pred ôsmou ho navštívil akýsi muž. Nepovedal, ako sa volá. Povedal, že už istý čas vie o Saulovom nepríjemnom položení, že s ním sympatizuje a že by mu chcel pomôcť. Keďže tu treba hovoriť s políciou a tiež s FBI, bude to drahé. Odhadol celkovú sumu, potrebnú na zabránenie odhalenia alebo iných mrzutostí, na dobrých desaťtisíc dolárov.“

Otvoril zásuvku a vytiahol zlatý otvárač, ktorý mal vrytý nápis akéhosi exklienta, otvoril jednu z fliaš, ktoré Fritz priniesol a nalial si.

Keď Fritz otvoril Orrieho fľašu, Wolfe pokračoval: „Prirodzene, Saul celý zúfalý protestoval, že si nemôže takú sumu zadovážiť. Muž bol ochotný urobiť ústupok. Povedal, že to nemusí zaplatiť naraz, že by prijal aj týždenné alebo mesačné splátky, že dáva Saulovi dvadsaťštyri hodín na rozmyslenie a že by to mohlo mať katastrofálne následky, keby sa pokúsil zmiznúť. Saul ho sledoval. Pokúsiť sa o taký kúsok ako sledovať takého človeka a za takýchto okolností by bolo, prirodzene, šialenstvom aj pre väčšinu vrcholne obratných detektívov-stopárov, a dokonca aj od Saula sa mi to zdalo zbytočným hazardérstvom, ale dokázal to. Sledoval ho až po reštauráciu na Tretej avenue, blízko Štrnástej ulice. Ten muž je teraz v reštaurácii a večeria. Saul telefonoval pred dvadsiatimi minútami z druhej strany ulice.“

Wolfe sa napil piva. Mal som predtým v úmysle, že keď dopije, nalejem si aj ja za plný pohár, aby som nejako zahnal spomienku na to chladné mrholenie, ale teraz som sa toho vzdal. Akoby som videl Saula a cítil s ním, ako čaká kdesi v diere na Tretej avenue a pozoruje ulicu na druhej strane, dúfajúc, že ten jeho človek nezavolal nejakému svojmu kamošovi, aby poňho prišiel na aute. Keďže to bol Saul, bolo dosť možné, že už mal prichystaný niekde za rohom taxík, ale aj tak…

„Mohol by som vziať sedana,“ navrhol som, „zaviesť Orrieho k Saulovi a vrátiť sa s autom nazad. Všetci traja by sme sa mohli stretnúť u Houdiniho.“

Orrie preglgol ostatok piva, vstal a zahrmel: „Poďme.“

„Myslím, že by ste mali ísť.“ Wolfe sa mračil. Muži, ochotní, ba dokonca dychtiví po tom, aby mohli vyjsť von a odolávať pouličnej trme-vrme, ho vždy vyvádzali z miery. A v noci – o to viac, a v noci v daždi to už bolo podivínske. Zavzdychal: „Choďte.“

Zacengal telefón. Nenatiahol sa po ňom, vzal som si ho teda na svojom stole. „Kancelária Nera Wolfa, Archie Goodwin pri tel…“

„Archie, tu je Fred. Toto by mal počuť aj šéf.“

„Môžeš to rýchlo vysypať?“

„Nie, chvíľu to potrvá, a potom ťa budem potrebovať. Som…“

„Počkaj sekundu.“ Obrátil som sa. „Je to Fred a vyzerá to s ním zle. Bež sám. Taxík nájdeš najskôr na Desiatej avenue. Ak ma Fred nebude potrebovať viac než Saul, tak sa k vám skoro pripojím.“

Wolfe dal Orriemu adresu a ten vyrazil von do noci. Wolfe zdvihol svoje slúchadlo.

Povedal som do mikrofónu: „Okay, Fred, pán Wolfe je na linke.“

Wolfe žiadal: „Kde ste?“

„V telefónnej búdke dragstoru na Deviatej avenue. Päťdesiata piata ulica. Myslím, že som na niečo narazil. Bol som dnes ráno za tým chlapíkom z Gazette, ku ktorému ma poslal Archie, a ten mi dal kopu materiálu o Matthewovi Birchovi. Birch mal niekoľko osobných záľub, ale jeho hlavnou záľubou bol štamlokál na Deviatej avenue, taký pajzel medzi Päťdesiatou štvrtou a Päťdesiatou piatou ulicou, ktorý sa volá Danny’s Bar and Grill. Danny sa volá vlastne Pincus. Ten podnik otvorili až o jedenástej, ale ešte dobrú hodinu tam bolo ako v hrobe, a Danny sa ukázal až po jednej. Neusadil som sa, ale chodil som sem a tam a vypytoval sa každého koho som videl, na Bircha. Pravdaže, policajti tam boli za posledných niekoľko dní už viackrát, a tí ľudia si pravdepodobne mysleli, že som tiež policajt, až som sa napokon rozhodol, nech sa už, dočerta, deje, čo chce. Povedal som skupinke chlapíkov, že sa volám O’Connor a že v spojitosti s Birchom ma najviac trápi to, že mi povedali, že videli moju ženu spolu s ním v aute minulý utorok poobede, niekoľko hodín predtým, čo ho zabili. Tmavosivý cadillac s connecticutským číslom. Povedal som, že to auto videli zaparkované pred Danny’s Bar and Grill.“

Wolfe zašomral: „To bolo príliš vykonštruované“

„Tiež si to myslím, ale snažil som sa z toho niečo vyťažiť a vy ste povedali, že mám pokračovať vo vašom predpoklade.

A aj sa mi podarilo niečo z nich dostať. Väčšinu z nich to nezaujímalo, iba čo mi povedali, aby som na to zabudol a našiel si inú ženu, ale potom ma jeden chlapík vzal nabok a chcel, aby som mu povedal podrobnosti. Zdalo sa, že ma chápe, a ja som sa vynasnažil povedať mu to tak, ako som len najlepšie vedel. Napokon povedal, že je to so mnou bledé, ale že pozná chlapíka, ktorý by mi mohol dať potrebné fakty o Birchovi, a že keby som sa chcel s tým chlapíkom stretnúť, najvhodnejší čas by bol medzi pol desiatou a desiatou večer u Dannyho. Ten chlapík sa volá Lips Egan.“

„Teraz je deväť dvadsaťosem.“

„Viem. Chcel som tam vojsť hneď po pol desiatej, ale rozmyslel som si to. Archie, počul si už niekedy o Lipsovi Eganovi?“

„Pokiaľ sa pamätám, nie.“

„Mne sa zdá, že som počul. Tuším prášieval pre Joea Slocuma koberce pri rieke. Ak je to on, možno som už ukázal priveľa karát a bolo by lepšie, keby si po mňa prišiel, a potom som aj myslel, že by si mohol byť niekde nablízku, ale ak nechceš, môžem ísť na to a zahrať to.“

„Len choď a zahraj to.“

„Dobre.“ Hlas mu neznel práve nadšene.

„Počkaj ale, až ta prídem. Na ktorej strane avenue je Dannyho lokál?“

„Na západnej.“

„Okay. Už idem. Vezmem si sedana. Keď ma uvidíš parkovať na druhej strane ulice, vojdi k Dannymu a drž sa svojho. Ostanem v aute, kým nezačujem tvoj výkrik, alebo kým nevyhodia von tvoju mŕtvolu. Ak budeš odchádzať v spoločnosti, budem vás stopovať, ak odídeš sám, choď smerom do stredu mesta, a hneď ako zistím, že ťa nikto nesleduje, vezmem ťa. Jasné?“

„Áno. Ako to mám naňho zahrať?“

„Ako povedal pán Wolfe, dobre si si to vykonštruoval. Uvarili ste si to, pán O’Connor, tak si to aj zjedzte. Nájdem vám novú ženu.“

„Pán Wolfe, máte nejaké nové pokyny?“

„Nie. Pokračujte.“

Položili sme. Vytiahol som zo zásuvky, kde som ich len nedávno odložil, pištoľ a puzdro a založil si ich. Wolfe sedel a mračil sa na mňa. Rozruchy fyzického charakteru a príprava na ne ho vedia vždy rozhnevať, ale ako činný detektív podrobuje sa nutnosti vohnať ľudí – ako napríklad mňa – do situácie, kde by im niekto mohol vpáliť do hlavy guľku, prepichnúť ich nožom či zhodiť zo skaly. Ak berieme do úvahy jeho nechuť k takýmto veciam, je to od neho sakramentsky ušľachtilé. Vytiahol som zo skrine v hale starý klobúk a plášť do dažďa a vyšiel von.

Vyšiel som so sedanom z garáže, zabočil za roh, prešiel cez Desiatu avenue a namieril si to do hornej časti mesta. Mrholenie sa zosilnilo, hmla bola hustejšia, ale svetlá rovnomerne rozmiestnené na oboch stranách Desiatej avenue ma predsa len akosi udržali v správnom smere. Zabočil som doprava na Päťdesiatu šiestu a znovu na Deviatu avenue, potom som sa dal doľava a spomalil. Na rohu Päťdesiatej piatej bol dragstor. Priamo oproti cez ulicu hlásal neón nad vchodom: DANNY’S BAR AND GRILL. Prišiel som s autom až ku chodníku a zastavil poniže Dannyho lokálu, vypol motor a spustil na pravej strane oblok, aby som cez ten nečas dobre videl. O pol minúty sa zjavil na náprotivnej strane Fred, pokračoval v chôdzi až k Dannyho baru a vstúpil. Bolo 21.49.

Sediac pohodlne opretý, mal som cez otvorený oblok dobrý výhľad na Dannyho lokál, iba čo mi ho sem-tam zakrylo auto idúce pomimo, ale tých áut nebolo veľa. Rozhodol som sa počkať pol hodiny, teda do 22.19, a až potom prejsť cez ulicu a vojsť dovnútra, aby som videl, či je Fred ešte celý, ale nemusel som čakať ani tak dlho. Na hodinkách som mal len dve minúty po desiatej, keď sa zjavil Fred v sprievode akéhosi muža, ktorý bol o polovicu nižší než on. Muž mal pravú ruku vo vrecku a kráčal skrytý za Fredovým ľavým lakťom, takže som si chvíľočku myslel, že to je iba tá stará hra s ozbrojeným sprievodom, ale potom zamieril Fred ku chodníku a ten muž sa dal hore mestom.

Fred stál na okraji cesty, nedával nijaké znamenie a ja som sedel bez pohnutia. Muž zabočil doľava na Päťdesiatu piatu. Prešli tri minúty, Fred stál a ja som sedel, potom vyšlo z Päťdesiatej piatej auto, zabočilo na avenue a zastavilo pred Fredom. Šofér bol Fredov spoločník a bol v aute sám. Fred si sadol vedia neho a auto sa pohlo.

Keďže som mal ešte teplý motor, vôbec mi to neprekážalo. Mám v noci dobré oči, a dokonca aj v tom mrholení som ho mohol úplne spoľahlivo sledovať a po Deviatej avenue, ktorá je široká a jednosmerná, mohol som ísť v inom prúde a tak byť z dohľadu jeho spätného zrkadla. Stačil som si iba uvedomiť tieto fakty a to, že slúžia vlastne v môj prospech, keď som uvidel, ako opúšťa avenue a zatáča na Štyridsiatu siedmu ulicu. Musel som sa najprv vyhnúť veľkej tisíctonovke a potom zabočiť. Bol hodný kus vpredu. Na Desiatej avenue musel zastaviť na červenú a ja som pribrzdil a iba pomaličky mohol pokračovať ďalej. Keď zasvietila zelená, zabočil na Desiatu a mne sa práve včas podarilo dosiahnuť roh avenue, aby som videl, ako zahýba kdesi v prostriedku dlhého radu domov do garáže. Kým som sa ta dostal, zmizol vo vnútri. Prešiel som okolo, zabočil na Štyridsiatu ôsmu, zaparkoval hneď na kraji, vystúpil a prešiel cez avenue na západnú stranu.

Nápis vravel NUNYHO GARÁŽE. Bola to stará trojposchodová budova z tehál – rozhodne nič pozoruhodného. Priblížil som sa ku vchodu a trochu si to poobzeral. Svetlo vnútri bolo matné a hlbšie do vchodu som nevidel. Na horných dvoch poschodiach nebolo vôbec svetlo. Jediné primerane silné svetlo bolo v malej miestnosti s dvoma oblokmi napravo od vchodu. Bolo tam vidno dva písacie stoly a niekoľko stoličiek, ale nevidel som nijakých ľudí. Keď som tam tak stál desať minút a stále sa nič nedialo a ani len slychu o niekom, rozhodol som sa, že sa mi to vlastne nepáči a že by bolo dobré vysliediť prečo.

Zašiel som najprv na roh avenue, prešiel na druhú stranu, vrátil sa, prešiel opäť cez avenue a zastavil sa priamo uprostred vchodu, aby som si to už poriadne obzrel. Nikoho vidno nebolo, ale samozrejme, medzi tou hromadou áut a autobusov mohlo byť pokojne rozvinutých niekoľko čiat. Vkĺzol som dovnútra, potom doľava za nákladné auto, zastavil som a načúval. Bolo počuť zopár slabých šuchotavých zvukov, akoby sa niekto hýbal, potom si začal ktosi kdesi v zadnej časti garáží pískať „Ó, aké prekrásne ráno“. Keď sa ten hvízdajúci odkiaľsi zľava priblížil, zahol som rýchlo za nákladiak. Dopískal svoju melódiu, ale jeho kroky na betónovej dlážke boli práve také dobré. Išiel stále ďalej smerom doprava – podľa neho doľava – skoro až ku vchodu, potom sa otvorili akési dvere a opäť zatvorili. Vošiel do kancelárie.

Rýchle, ale potichu som sa predieral pozdĺž steny cez labyrint vozidiel dozadu. Tam, kde sa autá dotýkali nárazníkmi, radšej som ich obišiel, aby som náhodou nezavinil svojou váhou a neopatrnosťou nežiadúci hluk. Asi tak na polceste som uvidel cieľ, drevené schody, ktoré viedli hore, a už som sa dal tým smerom, keď som však, po niekoľkých krokoch spozoroval lepší cieľ. Boli tu tiež schody, čo viedli dole a odtiaľ z otvoru bolo počuť hlasy. Jeden z nich patril Fredovi. Podišiel som až k prvému hornému schodu, ale nemohol som zachytiť ani slovo.

Existuje iba jeden spôsob, ako v takejto situácii niečo vypátrať bez toho, aby sme vystavili svoje nohy nebezpečiu, že ich zbadajú ešte skôr, než sa našim očiam naskytne možnosť niečo vysliediť. Ľahol som si na ľavý bok, až som sa ramenom dotýkal prvého schodu, pevne som sa pravou rukou chytil podpery zábradlia a jemne som sa posunul kúštik dopredu a dolu, až som bol očami na úrovni povaly suterénu. Najprv som nevidel nič okrem ďalšieho podobného bludiska, s autami a rôznymi časťami áut, strácajúceho sa v temnote, ale keď som obrátil hlavu, a to tak prudko, že som si skoro zlomil väz, uvidel som a tiež počul, že tie hlasy prichádzajú cez dvere z oddelenia, ktoré bolo zrejme časťou do steny vstavanej miestnosti. Dvere boli otvorené, ale ľudia v miestnosti nemohli na schody vidieť, iba ak by prišli k dverám a pozreli sa.

Vstal som a zišiel po schodoch, aj keď nie veľmi rýchlo. Keď kráčate po drevených schodoch, jediné, čo vám ostáva, je držať sa na jednej strane, klásť veľmi pomaly a opatrne svoju váhu na každý schod a dúfať, že to bol, preboha, dobrý tesár Podarilo sa mi to. Dlážka suterénu bola betónová. Namieril som si to, teraz tichý ako ticho samo, k prvému autu na pravej strane, prekĺzol okolo neho k ďalšiemu autu a potom k ďalšiemu. Tam, učupený v tieni, som videl priamo do miestnosti a počul, čo vravia. Sedeli pri holom drevenom stole v strede miestnosti, ten malý chlapík na vzdialenejšej strane, obrátený tvárou ku mne, a Fred po ľavej strane, v profile. Fred mal ruky položené na stole. Aj chlapíkove ruky boli na stole, ale v jednej z nich bola pištoľ. Bol som zvedavý, ako sa mu to podarilo takto nainscenovať, keďže Fred nebol na hlavu padnutý, ale to mohlo ešte počkať. Vytiahol som z puzdra pištoľ, a mal som dobrý pocit, keď som ju držal v ruke. Keďže som sa mohol oprieť o auto, zasiahol by som na jeho tele hociktoré miesto, ktoré bolo vidno.

Práve hovoril. „Nie, nie som taký. Chlapík, ktorý vpáli inému do tela guľku iba preto, lebo má rád, keď sa hýbe kohútik jeho pištole, sa jedného dňa istotne dostane do peknej kaše. Dočerta, ja by som len tak mirnix-dirnix niekoho neodstrelil. Ale ako som vám povedal, Lips Egan sa nerád rozpráva s človekom, ktorý naňho mieri pištoľou, a to je jeho výsada. Mal by tu byť každú minútu. Hovorím vám to všetko len preto – nehýbte rukami – lebo vám teraz vezmem pištoľ a vy ste dosť veľký, aby ste ma premohli, tak nech vás ani nenapadne myslieť si, že by som nedokázal stisnúť kohútik. Tu v tomto suteréne by sme mohli urobiť peknú strelnicu. Možnože aj urobíme.“

Podľa spôsobu, ako držal pištoľ, pevne, ale nie kŕčovite, bol prekliatym klamárom. Istotne mal radosť, keď sa kohútik jeho pištole hýbal. Držal ju pevne a isto, zatiaľ čo odtisol stoličku, vystrel sa a obišiel Freda a stal si za neho Je to trochu nešikovný spôsob, ako vziať mužovi zbraň, keď stojíme za ním, a ľavou rukou mu ju máme vytiahnuť spod ľavej pazuchy, ale urobil to veľmi obratne a rýchlo. Videl som ako Fred zovrel ústa, ale okrem toho to zobral ako pravý džentlmen. Muž o krok ustúpil, nedbalo pozrel na Fredovu pištoľ, uznanlivo prikývol, hodil si ju do bočného vrecka, vrátil sa k svojej stoličke a sadol si.

„Boli ste niekedy v Pittsburghu v Pensylvánii?“ spýtal sa.

„Nie,“ odpovedal Fred.

„Raz som tam stretol chlapíka, ktorý si vyrábal vlastné náboje. Nikdy som niečo podobného nevidel. Tvrdil, že jeho vlastná zmes prachu má viac pary, ale to asi boli rečičky; bol to poondiaty maniak a nič viac. Ak by som niekedy zistil, že ma pochytila taká bláznivá myšlienka, nechal by som to a šiel okopávať fazuľu. Dosť na tom, o pár rokov neskôr som počul, že to tento chlapík dostal v St. Louise v Missouri. Myslím, že musel zabudnúť dať do patrónov viac tej pary.“

Smial sa. Dovtedy som k nemu nič zvláštneho necítil, ale ten smiech bol odporný.

„Boli ste niekedy v St. Louise v Missouri?“ spýtal sa.

„Nie,“ odpovedal Fred.

„Ani ja. Viem len, že to je na Mississippi. Chcel by som tú poondiatu rieku vidieť. Raz mi jeden chlapík povedal že sú v nej aligátory, ale musel by som ich vidieť, aby som tomu uveril. Asi pred ôsmimi rokmi som…“

Zaznel bzučiak – zdalo sa mi, že v tej miestnosti. Dlhý bzukot, potom dva krátke rýchlo za sebou a potom zase jeden dlhý. Muž sa prikradol k stene, pritom stále pozeral na Freda a mieril naňho pištoľou, nahmatal palcom akýsi gombík a stlačil ho. Vyzeralo to ako jeden krátky, dva dlhé a jeden krátky. Potom sa obrátil k dverám a stál rozkročený na prahu, tvár mal otočenú k schodom, ale popritom mal Freda dobre na muške. O chvíľu som počul nad hlavou kroky, potom sa na schodoch objavili nohy a pomaly zostupovali dolu. Rýchle som sa zohol a skryl za auto. Bolo by to celkom prirodzené, keby sa nový príchodzí trochu poobzeral, a ja som nebol ešte pripravený pridať sa k tejto partii.

„Servus, Mort.“

„Servus, Lips. Čakáme.“

„Je čistý?“

„Áno, pod pazuchou mal S and W na meranie teploty.“

Ostal som učupený, až kým kroky novoprišlého neprešli k dverám a nevstúpili, potom som sa pomaly vystrel, až som dosiahol očami úroveň obloka na dverách auta. Mort sa vrátil do svojej predošlej polohy a stál vedľa stoličky. Lips Egan stál na druhej strane stola oproti Fredovi. Bol to poriadny chlapisko, širokoplecí a celý bol v sivom, okrem modrej košele – sivý oblek, sivá viazanka, sivá tvár a trochu sivého v tmavých vlasoch. Konček nosa mal mierne vyhrnutý dohora.

„Voláte sa O’Connor?“ spýtal sa.

„Áno,“ povedal Fred.

„Čo je to s Mattom Birchom a vašou ženou?“

„Niekto mi povedal, že ju s ním videli minulý utorok poobede v aute. Myslím, že ma asi podvádzala. Potom ho tú noc zabili.“

„Zabili ste ho vy?“

Fred pokrútil hlavou. „Nikdy som predtým nepočul, že s ním bola, až včera.“

„Kde ich videli?“

„Auto bolo zaparkované pred Dannym. Preto som tam išiel.“

„Čo to bolo za auto?“

„Tmavosivý caddy sedan s connecticutským číslom. Pozrite, chcem sa iba dozvedieť niečo o svojej žene. Chcem iba vypátrať, ako to s ňou bolo. Tento človek, Mort, nech už je to, kto chce, mi povedal, že by ste mi mohli pomôcť.“

„Áno, to by som mohol. Kde sú jeho veci, Mort?“

„Ešte som ho neprezrel, Lips. Čakal som na teba. Iba čo som mu vzal pištoľ.“

„Pozrime sa mu na veci.“

Mort sa obrátil k Fredovi: „Ku stene.“

Fred sedel. „Najprv,“ povedal, „o tom mene O’Connor. Povedal som vám ho, lebo som nechcel použiť svoje vlastné, teda aj ženino. Volám sa Durkin, Fred Durkin.“

„Povedal som ku stene a pevne sa pritlačiť. Tam za vami.“

Fred sa pohol. Prešiel tri kroky, a keby som ho chcel mať stále v dohľade, musel by som uhnúť doprava a pozerať ponad kapotu, ale nechcel som riskovať. Taktiež Mort zmizol. Bolo počuť slabé zvuky a po chvíli Mortov hlas: „Ostaňte tam, kde ste.“ a potom sa vrátil do dohľadu, vytiahol z vreciek celú kopu vecí a položil ich na stôl. Boli to obyčajné veci, aké nosí každý muž pri sebe, ale medzi nimi som spoznal aj žltú obálku, a v nej boli fotky, ktoré som dodal Fredovi deň predtým.

Lips Egan, ako sa preberal tou hŕbou, všimol si hlavne tú obálku, náprsnú tašku a zápisník. Najviac času si dal s fotkami. Keď prehovoril, mal celkom iný hlas. Nie že by mal predtým nejaký kamarátsky tón v hlase, ale teraz bol ten tón priam odporný.

„Volá sa Fred Durkin a je súkromný fízel.“

„Ale čo? Špinavý bastard“

Možno by ste si aj pomysleli, že Egan iba povedal, že je pokútnym predavačom narkotík. Povedal: „Posaď ho nazad na stoličku.“

Mort vykonal rozkaz, a tak som mal Freda opäť v dohľade. Posadil sa a povedal: „Pozrite sa, Egan, súkromný fízel má svoj súkromný život. Počul som, že moja žena…“

„Nekecajte. Pre koho pracujete?“

„Veď vám vravím, chcem zistiť…“

„Povedal som, nekecajte. Odkiaľ máte tie obrázky?“

„To je už iná vec. To je len obchodná záležitosť.“

„Je tu aj Birchova fotka. Kde ste ich vzali?“

„Myslel som, že by som mohol nájsť nejakú súvislosť s vraždou tej pani Frommovej a niečo z toho vyraziť.“

„Pre koho pracujete?“

„Pre nikoho. Veď vám vravím. Pre seba.“

„Nezmysel. Mort, daj mi pištoľ a prines povraz a kliešte.“

Mort mu podal pištoľ, odišiel dozadu do miestnosti ku skrinke so zásuvkami, otvoril jednu a vrátil sa s hnedým kotúčom silného povrazu a kliešťami. Kliešte boli strednej veľkosti a okolo čeľustí boli čímsi obmotané, ale nevedel by som povedať čím. Pristúpil k Fredovi a stal si za neho. „Dajte sem ruky.“

Fred sa nehýbal.

„Chcete dostať vlastnou pištoľou po hlave? Dajte sem tie ruky“

Fred poslúchol. Mort odmotal kus povrazu, odrezal ho nožom, kľakol si, starostlivo a pevne zviazal Fredovi zápästia a obmotal konce povrazu okolo priečky medzi nohami stoličky a zviazal ich. Potom vzal kliešte. Nevidel som, čo s nimi robí, ale ani nebolo treba.

„Bolí to?“ spýtal sa.

„Nie,“ povedal Fred.

Mort sa zasmial. „Dávajte pozor. Odpoviete mi na niekoľko otázok. Ak sa rozčúlite, a začnete sa mykať, môžete ľahko prísť o prst, tak bacha. Všetko hotové, Lips.“

Egan sa usadil naproti Fredovi, ruka, ktorá držala pištoľ, spočívala na stole. „Pre koho pracujete, Durkin?“

„Povedal som vám. Egan, že pre seba. Ak mi len poviete, či ste videli moju ženu s Birchom, áno alebo nie, je to všetko, o čo tu ide.“

Fred síce dokončil vetu, ale asi tak v prostriedku vydal zo seba slabý, ale ťažký vzdych a trošku stŕpol. Myslím, že by som to bol ešte chvíľu vydržal, možno aj zo dve minúty, a bolo by to poučné vidieť, koľko Fred vydrží; ale keby si zlomil prst, Wolfe by musel zaplatiť doktora, a ja rád bránim záujmy svojho zamestnávateľa. Posunul som sa teda trochu doprava, položil pištoľ na kapotu, zamieril na Eganovu ruku na tú, ktorá držala pištoľ, a vystrelil. Potom som sa za pomoci všetkých svojich svalov dostal jedným skokom pred auto a priskočil k dverám.

Videl som predtým, ako si Mort vložil Fredovu pištoľ do ľavého vrecka, a ak nebol bleskový pištoľník, rátal som že mi to môže trvať asi tri sekundy, pretože bol na kolenách. Ale ani nevstal. Kým som sa dostal k dverám, vrhol sa za Freda. Hodil som sa na zem a odtiaľ, pozerajúc popod sedadlo Fredovej stoličky, videl som Mortovu ľavú ruku ako práve vyťahuje z vrecka pištoľ. Dopadol som na zem tak, že som mal ruku s pištoľou vystretú pred seba na dlážke a teraz som iba stlačil kohútik. Potom som bol opäť na nohách, či skôr vo vzduchu, a priskočil som za Fredovu stoličku Mort, ešte stále na kolenách, sa práve naťahoval pravou rukou po pištoli, ktorá ležala na zemi asi na pol metra od neho. Kopol som ho do brucha, videl som ako sa začína krčiť, a vrhol som sa na Egana. Ten stál asi tri metre odo mňa a práve sa zohýbal po svoju pištoľ. Keby som poznal predtým jeho stav, bol by som iba stál a pozoroval ho. Ako som sa neskôr dozvedel, guľka sa ho ani nedotkla. Zasiahla zásobník pištole a vytrhla ju priamo z jeho zovretej ruky, a držal ju skutočne tak pevne, že mu to celkom ochromilo ruku, a teraz sa pokúšal pištoľ zdvihnúť, ale nemohol. Keďže som to nevedel, vrhol som sa naňho, hodil ho o stenu, zodvihol pištoľ, počul za sebou hluk a obrátil sa.

Fredovi sa akosi podarilo presunúť seba, kreslo a vôbec všetko na miesto, kde ležala jeho pištoľ, a teraz tam teda sedel a obidve nohy mal na pištoli Mort sa zvíjal na zemi.

Stál som celý zadychčaný a triasol som sa na celom tele.

„Ježiš H. Mojžiš,“ povedal Fred.

Nevládal som hovoriť. Egan sa opieral o stenu a ľavou rukou si šúchal pravicu. Mortovi krvácala ľavá ruka. Stál som a dychčal ešte viac. Keď som sa trochu upokojil, vložil som si Mortovu pištoľ do vrecka, vytiahol nôž, pristúpil k Fredovi a prerezal povraz.

Odtiahol nohy zo svojej pištole, zodvihol ju, vstal a pokúsil sa na mňa uškrnúť. „Choď si trochu zdriemnuť.“

„Áno.“ Už sa mi dýchalo celkom dobre. „Ten vtáčik tamhore je iste zvedavý, idem sa ta pozrieť. Dávaj na tých dvoch pozor, nech sú ticho.“

„Pusť mňa. Ty si už svoje urobil.“

„Nie. Ja sa pozriem. Stráž tieto decká.“

„Len sa neboj.“

Vyšiel som z miestnosti, podišiel k schodom, zastal a načúval. Nič. Pomaličky, poľahučky som vystupoval, pištoľ v ruke a hlavu naklonenú dozadu. Pochyboval som o tom, že by strážca garáží mohol byť nejako nebezpečný, ale možnože už zavolal o pomoc a tiež bolo možné, že Lips Egan neprišiel sám. Keďže som práve dokázal pred očividným svedkom, že som dvojnásobným hrdinom, zaumienil som si ostať radšej nažive, aby som sa mohol tešiť z ovácií. Keď som očami dosiahol dlážku prízemia, opäť som zastal, aby som sa poobzeral a načúval. Stále nič. Vystúpil som teda celkom hore. Cesta, ktorou som sem prišiel, vlastne ani nejestvovala, pretláčal som sa teda dopredu cez nepriehľadnú masu áut a nákladiakov. Zastavujúc každých pár krokov, aby som mohol nastražiť uši, bol som asi na polceste k východu, keď sa mi zazdalo, že tam čosi je, kúsok napravo odo mňa. To sa často stáva. Málokedy to však človek zavonia, myslím si, že to skôr zachytí ušami alebo očami, ktoré sú vtedy obyčajne veľmi napnuté a vzrušené, zachytí to, aj keď je to len také slabé, že to iba zacíti. V každom prípade tam niekto bol. Zastal som a čupol si.

Trčal som tam pritisnutý o nejaký nákladiak s napnutými ušami a očami desať hodín. Okay, spusťme na desať minút. Ale aj tak toho bolo dosť. Pomaly, iba jeden krok za minútu, som sa hýbal smerom k zadnej časti nákladiaka. Chcel som si obzrieť vzdialenejší koniec garáže. Trvalo to celú večnosť, ale nakoniec sa mi to podarilo. Vstal som a načúval a potom som natiahol krk a okom som sa dostal akurát tesne za roh nákladiaka. Asi tak na dĺžku ruky odo mňa stál akýsi muž a pozeral priamo na mňa. Ešte skôr, než sa mohol pohnúť, vystrčil som von celú hlavu.

„Ahoj, Saul,“ zašepkal som.

„Ahoj, Archie,“ zašepkal aj on.

12

Obišiel som roh nákladiaka.

„Kde je strážca garáže?“ zašepkal som.

„Orrie ho chytil hore za kanceláriou a zviazal ho. Teraz trčí pri východe.“

Prerušil som ho: „Hurá. Navrhnem ťa na povýšenie. Stopoval si Lipsa Egana až sem?“

„Neviem, ako sa volá, ale stopovali sme ho až sem. Potom sme si pomysleli, že by sme sa mohli skryť pred dažďom, ale zazrel nás strážca garáže, a tak sme ho museli zbaliť. Potom sme počuli dva výstrely, a ja som sa šiel pozrieť, čo sa deje, a zavoňal som teba a zastal som, aby som porozmýšľal. Rozhodne nekráčaš veľmi potichu.“

„Tak ako ty. Ešte nikdy som nepočul taký hluk. Teraz môžem hovoriť tak hlasno, ako sa ti len zapáči. Egan je v suteréne so svojím priateľom a Fred ich tam stráži, aby nevyviedli nejakú čertovinu.“

Saula možno iba veľmi zriedkakedy prekvapiť, ale toto ho udivilo.

„Poď, uvidíš.“

„Ako si to urobil? Radarom?“

„Ó, nájdeš ma obyčajne tam, kde ma potrebujú – Gutsa Goodwina. Poviem ti to neskôr, ešte máme menšiu robotu. Poď, pohovoríme si s Orriem.“

Išiel som popredu. Saul za mnou. Orrie stál neďaleko východu. Keď ma zazrel, div mu oči nevyskočili. „Do pekla! Ako si sa sem…?“

„Potom, Fred stráži dole dvoch chlapíkov. Ideme si so Saulom zahrať dole karty. Každú chvíľu môžu sa tu vyskytnúť rozličné indivíduá, dávaj teda pozor. Je strážca garáže vybavený?“

„Vybavili sme ho so Saulom.“

„Dobre. Naše životy sú v tvojich rukách, bež teda spať. Poď, Saul, ideme.“

Dole v miestnosti mal Fred situáciu pevne v rukách. Sedel na stoličke, na ktorej bol predtým usadený Mort, a pozeral k dverám. Mort ležal pri stene vystretý na chrbte a so zviazanými členkami, Egan sedel hneď vedľa neho na zemi, opieral sa o stenu a členky mal zviazané ako Mort. Náš príchod spôsobil menší rozruch.

„Tak preto si sa tak dlho zdržal,“ poznamenal Fred nie veľmi natešene. „Potrebujeme celú armádu?“

Lips Egan čosi zamrmlal.

„Nie,“ povedal som Fredovi, „neposlal som poňho. Našiel som ho hore, prišiel za Eganom, stopoval ho. Orrie je tiež hore. Sme tu pánmi.“

„Nech sa prepadnem. Ukáž, nech si prezriem Mortovu pištoľ.“

Vytiahol som ju z vrecka a podal mu ju. Prezrel si ju. „Áno, to som si myslel, tu na rukoväti. Netrafil si Egana. Mort má trochu nešikovnú ruku, ale oviazal som si to vreckovkou, a chvíľu to azda vydrží. Nakopol si mu žalúdok až do hrdla, vravím mu, aby si radšej sadol, že sa mu opäť skĺzne nazad, ale on si chce radšej odpočinúť“

Prešiel som k Mortovi, čupol si a pozrel naňho. Farbu tváre nemal práve najlepšiu, ale oči mal otvorené a živé. Niekoľkokrát som ho mierne štuchol do žalúdka a spýtal sa, či to bolí. Ani len okom nemihol, iba čo mi povedal, aby som išiel do čohosi vulgárneho, tak som teda vstal, pristúpil k Eganovi a hľadel naňho. Saul sa pripojil.

„Volám sa Archie Goodwin,“ povedal som mu. „Pracujem pre Nera Wolfa. Ako aj moji priatelia. To ste práve chceli od Freda Durkina, aby vám to vysypal, takže teraz je to vonku a je rad na vás. Pre koho pracujete vy?“

Neodpovedal. Dokonca nemal v sebe ani toľko slušnosti, aby na mňa pozrel, iba čo si civel na členky. Povedal som Saulovi: „Vyprázdnim mu vrecká a ty zase tomu druhému,“ a dali sme sa do toho. Položil som na stôl svoju kôpku a o chvíľu priniesol Saul Mortove veci. Okrem vodičského preukazu na meno Mortimer Ervin sa u Morta nič dôležitého nenašlo, ale v Eganovej kôpke bola jedna vec, ktorá veľa sľubovala – hrubý notes o veľkosti asi dvanásťkrát dvadsať centimetrov, ktorý mal viac než sto strán a na každej bol aspoň tucet mien a adries. Prelistoval som ho. Mená vyzerali celkom známe a adresy boli všetky z oblasti veľkomesta. Podal som ho Saulovi, a kým si ho prezeral, prešiel som ku skrinke so zásuvkami, ktorá bola jediným kusom nábytku v miestnosti, kde sa vôbec dalo niečo nájsť, a celú som ju poprezeral. Nenašiel som nič zaujímavého.

Saul na mňa zavolal: „Posledným zapísaným menom je tu Leopold Heim a tiež jeho adresa.“

Podišiel som k nemu a prezrel si to. „To je zaujímavé. Nevšimol som si to.“ Vopchal som notes do bočného vrecka, do toho, v ktorom nebola Mortova pištoľ, a prešiel som k Eganovi. Vrhol na mňa rýchly, naozaj škaredý pohľad a potom sa vrátil k svojim členkom.

Oslovil som ho. „Ak je v tom notese tisíc mien a keby každý z nich daroval na dobročinné účely desať tisícok, robilo by to desať miliónov dolárov. Myslím, že to je prehnané, ale odrátajúc od toho deväťdesiat percent a aj tak ešte ostane pekná sumička. Chcete k tomu niečo dodať?“

Žiadna odpoveď.

„Nemáme na to celú noc,“ povedal som, „ale mal by som vysvetliť, že aj keď tu odsudzujeme vydieračstvo, a to hlavne takéhoto druhu, nie je to vec, na ktorej pracujeme. Pracujeme na vražde, či hádam by som mohol povedať, na troch vraždách. Keď sa vás už pýtam na tento váš vydieračský podnik, je to len preto, aby som sa dostal bližšie k vražde. Napríklad pracoval Matthew Birch s vami?“

Zatriasla sa mu brada. Vyrútil sa na Saula: „Ty mrcha jedna špinavá!“

Prikývol som. „Teraz je to vonku, už sa cítite lepšie. Pracoval s vami aj Birch?“

„Nie.“

„Kto vám dal tip na Leopolda Heima?“

„Nikto.“

„Koľko z tých prachov máte vy a kto dostáva ostatok?“

„Akých prachov?“

Pokrčil som plecami: „Tak vy si o to prosíte, čo? Saul, chyť ho za ruky.“

Chytil som ho za členky, a tak sme ho ťahali cez miestnosť k protiľahlej stene a položili ho vedľa malého stojana, na ktorom stál telefón. Začal sa šklbať, chcel sa oprieť o stenu, ale ja som povedal Saulovi: „Drž ho pri zemi, zatiaľ sa pozriem, či funguje telefón,“ a zodvihol som slúchadlo a vytočil číslo. Po dvoch dlhých vyzváňacích tónoch akýsi hlas povedal:

„Nero Wolfe pri telefóne.“

„Archie. Skúšam iba telefón.“

„Je polnoc. Dočerta, kde ste?“

„Sme tu všetci spolu, všetci štyria, v garáži na Desiatej avenue. Čakajú nás tu zákazníci a mám príliš veľa práce na to, aby som sa mohol s vami zhovárať. Neskôr vám dáme vedieť.“

„Idem spať.“

„Len choďte. Spite tuho.“

Položil som slúchadlo, nadvihol aparát, posunul stojan nabok, položil aparát na zem kúsok od Eganovho pleca, keďže tento ležal na zemi, a zavolal na Freda: „Prines ten kotúč povrazu.“

Priniesol ho a spýtal sa: „Krížom-krážom?“

„Správne. Asi tak dva a pol metra.“

Zatiaľ čo rezal povraz, vysvetľoval som Eganovi: „Neviem, či vám to už niekedy vysvetlili alebo nie. Je to vedecká metóda na vzpruženie hlasiviek. Keď sa vám to prestane páčiť, máte hneď poruke telefón. Môžete vytočiť policajné ústredie, číslo šesť-dva-nula-nula-nula, alebo šestnásty policajný obvod, číslo šesť-nula-štyri-jedna-šesť, čo je tu hneď nablízku, ale ani sa len nepokúšajte vytočiť nejaké iné číslo. Ak budete chcieť zavolať políciu, prestaneme s vedou a vy im môžete povedať bez prerušenia všetko a hocičo, čo sa vám len zapáči. To vám zaručujem. Nuž dobre, Saul, zviaž mu ruky. Fred, chyť ho tu.“

Kvokli sme si k Eganovým členkom, každý na jednej strane. Nie je to zložité, ale je to trochu chúlostivá záležitosť, keď má pacient slabé kosti. Najprv zdvojíte povraz, urobíte slučku a prevlečiete ju okolo ľavého členka. Potom mu prekrížite nohy, pravú cez ľavú a palec pravej nohy pritlačíte pod ľavú pätu a potlačíte až na jej pravú stranu. Preto musia byť kolená ohnuté. Pritiahnite pravý členok dole až skoro do úrovne ľavého členka, obtočte okolo nich zdvojený povraz, trikrát ho silne obtočte, urobte uzol, a máte to. Ak chytíte voľné konce povrazu a trhnete nimi rovno dolu, smerom od nôh, pacient sa asi vyšmykne, tak to ani nerobte. Dokonca ani jemné šklbnutie nie je práve ten najvhodnejší spôsob. Držte len povraz stále napnutý, aby ste zachovali napätie. Váš kolega medzitým drží ruky a plecia pacienta pritlačené k zemi, aj keď bez neho máte nad pacientom úplnú kontrolu. Ak o tom pochybujete, skúste to.

Saul mu držal ruky a Fred koniec povrazu, ja som si preniesol k Eganovi stoličku, sadol si a pozoroval jeho tvár. Pokúšal sa udržať si ju takú, aby nič nevyzradila. „Toto vás bolí viac než mňa.“ povedal som mu, „môžete teda hocikedy, keď sa vám zachce zavolať políciu. Ak máte nohy uložené a zviazané tak nepohodlne, že sa nemôžete obrátiť a vytočiť číslo, prerežem povraz. Fred, trochu pevnejšie, iba trošku. Pracoval Birch s vami?“

Čakal som desať sekúnd. Tvár mal skrivenú od bolesti a dýchal rýchlo a nahlas. „Videli ste v utorok poobede v tom aute Bircha?“

Oči mal zatvorené a pokúšal sa pohnúť rukami. Ďalších desať sekúnd. „Kto vám dal ten tip na Leopolda Heima?“

„Chcem políciu,“ povedal chrapľavo.

„Správne. Rozrež ho, Fred.“

Namiesto toho, aby rozrezal povraz, rozviazal uzol, odmotal slučku a uvoľnil mu ľavý palec, ktorý mal Egan pritiahnutý za pätou pravej nohy. Egan si začal pomaly a starostlivo vystierať nohy.

„Nijaké vylomeniny,“ povedal som mu. „Vytočte číslo.“

Obrátil sa na bok, nadvihol slúchadlo a vytáčal. Saul a ja sme ho pozorovali. Vytáčal správne čísla 6-2-0-0-0. Počul som, že na druhom konci linky sa mu ktosi ozval, a Egan povedal: „Policajné ústredie?“ Potom zložil slúchadlo a povedal mi: „Ty sukin syn, to by si urobil?“

„Pravdaže,“ povedal som. „Veď som to sľúbil. Kým vás opäť vzpružíme, ešte niekoľko bodov. Po prvé, máte už len jednu jedinú možnosť zavolať políciu, to je všetko. Inakšie by ste to robili takto celú noc. Po druhé, iste by sa vám hodilo, keby sem tak teraz niekto náhodou prišiel. A ak pokladáte za isté, že sa váš notes s adresami dostane nejakým spôsobom do rúk polície, mýlite sa. Dám ho pánu Wolfovi, a ten vyšetruje teraz vraždu, a myslím, že sa mu nebude chcieť dať všetkých tých ľudí do rúk zákona. To nie je jeho vec. Nič nesľubujem, ale hovorím vám to. Nuž dobre Fred! Saul, chyťte ho!“

Tentoraz sme to robili opačne, preložili sme mu ľavú nohu cez pravú a povraz sme pritiahli trochu pevnejšie. Fred chytil konce povrazu a ja som sa vrátil ku stoličke. Reakcia prišla rýchlejšie a bola silnejšia než predtým. O desať sekúnd sa mu začala tvár kriviť od bolesti. O ďalších desať mal čelo a krk mokré od potu. Sivá tvár mu ešte viac zosivela Oči sa mu rozšírili a išli skoro vypadnúť. Už som sa chystal povedať Fredovi, aby trochu povolil, keď zachrčal: „Pustite!“

„Fred, trochu popusť. Ale drž. Pracoval Birch s vami?“

„Áno!“

„Kto je šéf?“

„Birch bol šéfom. Dajte ten povraz preč!“

„O chvíľu. Je to vždy lepšie než kliešte. Kto je teraz šéfom?“

„Neviem.“

„Hlúposť. Ten povraz mal predsa len tak ešte chvíľu ostať. Videli ste Bircha minulý utorok v aute s nejakou ženou?“

„Áno, ale to auto nestálo pred Dannyho lokálom.“

„Fred, trochu pevnejšie. Kde teda stálo?“

„Išlo po Jedenástej avenue smerom k Päťdesiatej.“

„Tmavosivý caddy sedan s connecticutským číslom?“

„Áno.“

„Bolo to Birchove auto?“

„Nikdy som ho predtým nevidel. Ale Birch spolupracoval aj s gangom, čo kradne autá, a samozrejme, ten caddy bol tiež ukradnutý. Všetko, v čom mal Birch prsty, zaváňalo krádežou.“

„Áno, teraz je už mŕtvy, tak prečo nie? Kto bola tá žena vedľa neho?“

„Neviem. Stál som na druhej strane ulice a nevidel som dobre. Dajte preč ten povraz. Nepoviem nič, až keď to dáte preč!“

Už zase dýchal rýchlo a tvár mal sivejšiu. Povedal som teda Fredovi, aby urobil menšiu prestávku. Keď už mal Egan nohy voľné, pomyslel si, že by ich mohol ohnúť, potom si pomyslel, že by ich mohol vystrieť, potom sa rozhodol že pohnúť nimi si nechá až na budúce.

Pokračoval som. „Poznali ste tú ženu?“

„Nie.“

„Vedeli by ste ju identifikovať?“

„Myslím, že nie. Prešli len okolo.“

„O koľkej to bolo v utorok poobede?“

„Asi o pol siedmej, možno aj trochu neskôr.“

Pete Drossos povedal, že to bolo o tri štvrte na sedem, keď mu žena v aute povedala, aby zavolal policajta. Skoro som sa bál položiť mu ďalšiu otázku, aby sa nezhodil tým, že na ňu odpovie nesprávne.

„Kto viedol auto, Birch?“

„Nie, tá žena. To ma prekvapilo. Birch nebol z tých, čo dovolia žene, aby viedla.“

Akoby som so zaviazanými očami trafil do čierneho. Bolo to dvadsať ku jednej pre Wolfov predpoklad „trafiť alebo stratiť“. Bol som v pokušení vytiahnuť z Fredovej obálky fotky Jean Esteyovej, Angely Wrightovej a Claire Koranovej a spýtať sa Egana, či mu niektorá z nich nepripomína tú ženu v aute, ale upustil som od toho. Sám povedal, že by ju nevedel identifikovať, a zaručene by sa mu nechcelo vziať na seba viac, než koľko toho už mal.

Spýtal som sa ho: „Komu odovzdávate tie prachy?“

„Birchovi.“

„Ten je mŕtvy. Komu teraz?“

„Neviem.“

„Tuším sme ten povraz uvoľnili priskoro. Keby vám Leopold Heim zaplatil tých desaťtisíc, alebo nejakú časť z toho, čo by ste s tým urobili?“

„Nechal by som si ich, kým by som nedostal správu.“

„Od koho správu?“

„Neviem.“

Vstal som. „Fred, povraz.“

„Počkajte chvíľu,“ prosil Egan. „Pýtali ste sa ma, kde som dostal tip na Leopolda Heima. Dostal som tipy vlastne dvojako, raz priamo od Bircha a raz telefónom. Nejaká žena mi vždy zavolala a dala mi tip.“

„Aká žena?“

„Neviem. Nikdy som ju nevidel.“

„Ako ste vedeli, že to nie je pasca? Iba podľa jej hlasu?“

„Poznal som jej hlas, ale je tu ešte heslo.“

„Ako znie?“

Egan zovrel pery.

„Už ho aj tak viac nepoužijete,“ uistil som ho, „tak nám ho povedzte.“

„Povedal pavúk muche.“

„Čo?“

„To je to heslo. Tak som dostal ten tip na Leopolda Heima. Pýtali ste sa, komu odovzdám tie prachy, keď je Birch mŕtvy. Myslel som, že tá žena zavolá a povie mi.“

„Prečo vám to nepovedala, keď vám volala a dala vám ten tip na Heima?“

„Pýtal som sa jej a ona povedala, že mi to povie neskôr.“

„Ako sa volá?“

„Neviem.“

„Na aké číslo ju volávate?“

„Nikdy ju nevolám. Išlo to vždy cez Bircha. Teraz by som ani nevedel, ako ju dostať.“

„Fuj. Vrátime sa k tomu, ak vás budeme musieť opäť vzpružiť. Prečo ste zabili Bircha?“

„Nezabil som ho. Nie som zabijak.“

„Kto teda?“

„Neviem.“

Sadol som si. „Ako som vám povedal, zaujíma ma iba tá vražda. Mohli by sme vám s tým povrazom vytlačiť všetky črevá, ale to by nám vôbec nepomohlo, chceme len fakty, ktoré si môžeme overiť. Ak ste nezabili Bircha a neviete, kto to urobil, teraz mi aspoň presne povedzte, ako ste to tak narafičili a ne…“

Ozval sa bzučiak. Vyskočil som zo stoličky. Boli to dva krátke, jeden dlhý a jeden krátky. Povedal som rýchlo: „Zapchajte im ústa.“ Saul pritlačil dlaň na Eganove ústa a Fred na Mortove. Pristúpil som k stene, ku gombíku, ktorý, ako som videl, použil Mort, a stlačil som ho. Jeden krátky, dva dlhé a jeden krátky nebola asi tentoraz správna odpoveď, ale bolo to práve dobré ako hocijaký improvizovaný signál. Potom som vyšiel z miestnosti a s odistenou pištoľou som si stal na tri kroky od prvého schodu. Počul som hore slabý hlas, potom len ticho, potom kroky, najprv iba sotva počuteľné, potom hlasnejšie. Potom som začul Orrieho hlas. „Archie?“

„Áno. Tu som.“

„Vediem hosťa.“

„Fajn. Čím viac, tým veselšie.“

Kroky došli až k prvému hornému schodu a zostupovali dolu. Videl som dobre vyleštené čierne topánky, potom dobre vyhladené tmavomodré nohavice, potom sako tej istej farby a ako vrchol toho všetkého tvár Dennis-Horana. Tvár bola veľmi výrazná. Za ním išiel Orrie s odistenou pištoľou.

„Nazdar vy tam,“ povedal som.

Nepovedal nič, obrátil som sa teda k Orriemu. „Ako prišiel?“

„Autom a sám. Vošiel dovnútra a ja som sa robil akoby nič. Pozrel na mňa len tak ledabolo, ale nepovedal nič a pristúpil ku gombíku na stĺpe a stlačil ho. Keď sa ozval bzučiak, pomyslel som si, že je načase zasiahnuť, tak som mu ukázal pištoľ a povedal, aby išiel predo mnou. Nech už ten bzučiak stisol hocikto, možno…“

„To je v poriadku, bol som to ja. Prezrel si ho?“

„Nie.“

Podišiel som k Horanovi a ohmatal ho na niektorých pravdepodobných miestach a na niektorých nepravdepodobných. „Okay. Vráť sa hore a dozeraj na ďalších zákazníkov.“ Orrie odišiel a ja som zavolal: „Saul! Zlož mu ten náhubok, zviaž mu členky a poď sem.“

Horan sa pohol k dverám do miestnosti. Zdrapil som ho za plece a otočil ho. Pokúsil sa mi vytrhnúť, a tak som s ním musel ešte raz zatočiť. „Nemyslite si, že neviem byť vážny,“ povedal som mu. „Viem, aké číslo treba zavolať, ak budem potrebovať sanitku.“

„Áno, to je vážne,“ súhlasil. Jeho tenký tenor potreboval naolejovať. „Dosť vážne na to, aby sme to s vami skončili, Goodwin.“

„Možno, ale práve teraz to môžem urobiť skôr ja s vami, a už mi to stúpa do hlavy, tak bacha.“ Saul vyšiel von. „Toto je pán Saul Panzer. Saul, toto je Dennis-Horan. Pozveme ho potom na konferenciu, ale najprv si chcem zavolať. Zaveď ho tamto k stene. Nezmrzač ho, iba ak by si to veľmi želal. Nie je ozbrojený.“

Prešiel som k miestnosti, vstúpil a zatvoril dvere. Fred sedel za stolom a masíroval si prst, a tí dvaja boli na svojich miestach. Posunul som malý stojan nazad na miesto, zdvihol telefón a položil ho na stojan, posadil sa a vytočil číslo. Tentoraz to trvalo dlhšie, kým som dostal odpoveď, a aj to bolo len mrzuté zašomranie.

„Tu Archie. Potrebujem radu.“

„Spím.“

„Bežte si umyť tvár studenou vodou.“

„Dobrý bože. Čo je vo veci?“

„Ako som vám povedal, všetci štyria sme tu v garáži. Máme dvoch ľudí v miestnosti v suteréne. Jeden z nich je dvojnohé zviera, ktoré sa volá Mortimer Ervin, a ten asi v ničom nepomôže. Druhý sa volá Lips Egan. Na vodičskom preukaze má ako krstné meno udané Lawrence. Je to ten ksicht, čo navštívil v hoteli Saula, a Saul s Orriem ho sledovali až sem. Je to skvost. Mal pri sebe notes, teraz je v mojom vrecku, v ktorom je asi tisíc mien a adries zákazníkov a posledným záznamom v ňom je Leopold Heim, tak si z toho urobte vlastný uzáver. Trošku sme ho vzpružili a teraz tvrdí, že tomu ‚podniku‘ šéfoval Matthew Birch, ale nenaletel som mu na to. Prijal som len to, že v utorok poobede videl Bircha v tom cadillacu so ženou, ktorá viedla. Nenaletel som mu na to, že ju nespoznal a že by ju nevedel identifikovať. Ani že…“

„Pokračujte s ním ďalej. Prečo ma vyrušujete v polovičke výsluchu?“

„Lebo nás vyrušili. Prišiel Dennis-Horan aj s autom a dal do suterénu bzučiakom kódovaný signál a Orrie ho chytil a priviedol sem. Je vonku, takže toto nepočuje, ale tí dvaja sú tu. Chcem vedieť vašu mienku, akým spôsobom a akým množstvom máme vzpružiť člena súdnej stolice, je jasné, že prišiel za Eganom a že pracuje v tom vydieračskom ‚podniku‘, ale nemám to písomne.“

„Má pán Horan nejaké modriny?“

„Ani sme sa ho nedotkli.“

„Vypytovali ste sa ho už na niečo?“

„Nie, myslel som, že vám najprv zavolám.“

„To je veľmi uspokojivé. Počkajte chvíľu, kým vstanem.“

Trvalo to dobrú minútu, možno aj viac, potom sa opäť ozval. „Ako to máte zorganizované?“

„Fred a ja sme s Ervinom a Eganom v miestnosti v suteréne. Saul drží vonku Horana. Orrie je hore na prízemí, očakáva ďalších návštevníkov.“

„Zaveďte pána Horana ďalej a ospravedlňte sa mu.“

„Ó, majte zľutovanie.“

„Viem, ale on je právnik a my mu nesmieme dať do rúk karty, s ktorými by mohol na nás hrať: Ukázal Ervin alebo Egan nejakú zbraň?“

„Obidvaja. Fredovi. Vzali mu pištoľ, zviazali ho a priviazali ku stoličke a práve mu vykrúcali kliešťami prsty, keď som ich vyrušil.“

„Dobre Potom ich môžete obviniť z dvoch bodov, z pokusu o vydieranie Saula a z napadnutia Freda so strelnou zbraňou. Tu máte pokyny.“

Dal mi ich. Niektoré z nich boli veľmi stručné, a tak som ho požiadal, aby mi ich vysvetlil trochu podrobnejšie. Napokon som povedal, že som to tuším pochopil. Nakoniec mi povedal, aby som opatroval ten Eganov notes, nikomu ho nespomínal a len čo sa vrátim domov, aby som ho uložil do safe. Zavesil som, podišiel k dverám, otvoril ich a zavolal na Saula, aby priviedol Horana.

Horanova tvár už nebola taká výrazná. Zrejme sa rozhodol, ako sa bude tváriť, a to rozhodnutie sa volalo tvár bez výrazu. Sadol si na stoličku poslušne ako jahniatko, a neprejavil o Ervina ani o Egana najmenší záujem, iba čo na nich zbežne pozrel, keď vstupoval do miestnosti.

Oslovil som ho. „Ak mi prepáčite, pán Horan, musím niečo povedať týmto dvom mužom. Počúvate, Ervin?“

„Nie“.

„To by sa vám hodilo. Dopustili ste sa zločinného napadnutia Freda Durkina s nabitou zbraňou a dopustili ste sa trestného činu ublíženia na tele kliešťami. Egan, počúvate?“

„Počujem vás.“

„Vy ste sa tiež dopustili napadnutia – s pištoľou, ktorú som vám vystrelil z ruky. Okrem toho ste sa pokúsili vydierať Saula Panzera, čo je ďalší ťažký zločin. Keby som konal podľa seba, zavolal by som polícii, nech si vás príde vyzdvihnúť, ale pracujem pre Nera Wolfa a je dosť možné, že on si o tom myslí niečo iné. Chce vám položiť niekoľko otázok, beriem vás teda oboch k nemu. Ak by ste radšej išli na políciu, len povedzte, ale to je vaša jediná alternatíva. Ak sa pokúsite o útek, budete prekvapení, alebo možno ani nebudete.“

Obrátil som sa k advokátovi. „Pokiaľ ide o vás, pán Horan, chcel by som vysloviť svoje poľutovanie a úprimne sa vám ospravedlniť. Boli sme trochu rozrušení, keďže sme tu mali ťažkosti s týmito dvoma chlapíkmi, a Orrie Cather to trochu prehnal a ja tiež. Práve som telefonoval s pánom Wolfom a ten povedal, aby som vám oznámil, že ho veľmi mrzí, akým spôsobom s vami zaobchádzajú jeho zamestnanci. Myslím, že by som sa mal ospravedlniť aj za inú nepríjemnosť – keď som vám predstavoval Saula Panzera, zabudol som, že vás dnes navštívil v kancelárii pod menom Leopold Heim. Muselo vás to trochu popliesť. To je všetko iba ak by ste chceli niečo povedať. Choďte si len pekne za svojimi obchodnými záležitosťami a dúfam, že nám nebudete zazlievať – nie, počkajte ešte chvíľu, práve mi čosi zišlo na um.“

Obrátil som sa k Eganovi. „Chceme byť úplne fair, Egan, a práve mi napadlo, že by ste možno chceli mať, keď budete u pána Wolfa, pri sebe nejakého právneho zástupcu, a tento pán je náhodou advokát. Volá sa Dennis-Horan. Neviem, či by vás chcel zastupovať, ale môžete sa ho na to spýtať.“

Pokladal som a ešte stále pokladám tento Wolfov trik za jeden z jeho najšikovnejších, a nenechal by som si ujsť pohľad na ich tváre ani za týždenný plat. Egan obrátil hlavu, aby videl na Horana, a zrejme aj preto, aby mu tento pomohol. Ale sám Horan potreboval pomoc. Môj návrh ho prekvapil, a aj tak to celé malo viac aspektov. Súhlasiť by bolo riskantné, lebo by ho to spojilo s Eganom a nevedel, koľko toho Egan už vyzradil. Odmietnuť by bolo práve také riskantné, lebo Egan by si mohol myslieť, že sa ho chce Horan zbaviť, a tiež preto, lebo sme Egana brali na posedenie s Nerom Wolfom a nebolo isté, ako sa tam bude držať. Bolo to sakramentsky zložité a tiež dôležité odpovedať hneď ako prvý a dobre, a bolo pre mňa pôžitkom sledovať Horana, ako klipká dlhými mihalnicami a ako sa usiluje zachovať svoju tvár bez výrazu, zatiaľ čo nad tým úpenlivo premýšľal.

Egan prerušil ticho. „Pán Horan, mám pri sebe nejaké peniaze na honorár. Viem, že jednou z povinností advokáta je obhájiť ľudí, ktorí sa dostali do nepríjemnej situácie.“

„To veru je, pán Egan.“ Tenor sa mu pretláčal von. „Mám práve teraz veľa práce.“

„Áno, aj ja mám teraz plné ruky práce.“

„Bezpochyby. Áno. Pravdaže.“ Horan sa vystrel. „Nuž dobre. Uvidím, čo sa tu dá robiť. Musíme sa pozhovárať.“

Uškrnul som sa naňho. „Všetko, čo poviete, bude mať svojich poslucháčov. Chlapci, poďme. Rozviažte ich. Fred, vezmi tie kliešte so sebou ako suvenír.“

13

Na spánok potrebujem osem a pol hodiny, ale radšej mám deväť. Každé ráno o pol ôsmej, keď začne môj budík na rádiu vyzváňať, obrátim sa na druhý bok, aby som ho aspoň nepočul. O minútu sa znovu obrátim, chytím ho a zastavím, pohodlne ležím ďalej a nahováram si, že je nedeľa. Sakramentsky dobre však viem, že Fritz bude mať pre mňa o 8.10 pripravené raňajky. Dve či tri minúty zápasím s myšlienkou, že mu zavolám domácim telefónom, že prídem trochu neskoršie, potom sa toho vzdám, odkopnem prikrývku, prehodím nohy cez okraj postele, vstanem a začínam čeliť realite.

To utorkové ráno bolo iné. Nastavil som budík o hodinu skôr, na šesť tridsať, a keď to v ňom šťuklo a rádio spustilo jeden z tých prekliatych veselých ranných programov, skrútol som vypínač a v zúfalom nepokoji mysle sa mi konečne podarilo dostať nohy na zem. Bol som iba dve hodiny v horizontálnej polohe. Osprchoval som sa, oholil, učesal, vyčistil si zuby, obliekol sa, zišiel dolu a vstúpil do prednej izby.

Nenaskytol sa mi veľmi veselý obraz. Mortimer Ervin ležal natiahnutý na koberci, hlavu mal na jednej z gaučových podušiek. Lips Egan ležal na gauči. Dennis-Horan sedel v čalúnenom kresle, strapatý, ale nie odpočinutý. Saul Panzer sedel na stoličke, chrbtom k oknu, a jeho zverenci mu asi vôbec nepresilili oči.

„Dobré ráno,“ povedal som nevrlo, „čoskoro sa budú podávať raňajky.“

„To je neznesiteľné,“ zaškriekal Horan.

„Tak to neznášajte. Povedal som vám aspoň päťkrát že ste voľný a môžete odísť, kedy sa vám zachce. Pokiaľ ide o týchto tu, to je de luxe. Gauč a mäkký koberec. Doktor Vollmer, ktorý vstal o druhej v noci z postele, aby ošetril Mortovi ruku, prišiel skoro zarovno s nami. Pán Wolfe sa nazdával, že by sa vám mohlo zdať, že nečestne využíva možnosť vyšetrovať ich skôr, ako to ohlási polícii, preto radšej ani nevstal, aby si ich čo len obzrel. Ostal sám vo svojej izbe, či spal alebo či celú noc prechodil, to vám neviem povedať. Vo vašej prítomnosti som o jedna štyridsaťsedem v noci zavolal kriminálku a povedal, že pán Wolfe chce niečo veľmi dôležitého oznámiť inšpektorovi Cramerovi a že by to vedel oceniť, keby mu Cramer čo najskôr zavolal. Pokiaľ ide o vaše želanie ostať sám so svojím klientom, nemohli sme predsa takého lotra, ako je Egan, nechať bez nášho dozoru. Cramer by nám za to dal. Saul, ako sa máš?“

„Fajn. Spal som tri hodiny až do pol šiestej, keď som vystriedal Freda.“

„Nevyzeráš na to. Idem pozrieť, čo je s raňajkami.“

Zatiaľ čo som bol s Fritzom v kuchyni, prišiel Fred, teraz už celkom oblečený, s prekvapujúcou správou. Otĺkali si s Orriem uši na manželských posteliach v južnej izbe ktorá je na tom istom poschodí ako moja, a zobudili sa na zvuk, ako keby niekto klopal na povalu v izbe pod nimi, a tá izba je Wolfova. Fred zišiel dole pozrieť, čo sa deje, a Wolfe mu povedal, aby hneď k nemu poslal Orrieho. Musel by som začrieť veľmi hlboko do svojej pamäti, aby som našiel precedens toho, že by Wolfe predtým, než sa naraňajkuje, robil nejakú prácu.

Fritz mal plné ruky práce s prípravou a podávaním ôsmich porcií raňajok, nepočítajúc do toho svoju vlastnú, ale ja s Fredom sme mu pomohli, preniesli sme do prednej izby stôl a roznášali sme jedlo a taniere. Sami sme jedli v kuchyni, a práve sme si dávali z ovsených doliek, opekanej šunky a medu, keď vpochodoval Orrie a prikázal Fritzovi: „Vykašlite sa na tých lumpov a venujte sa mne. Mám ísť splniť jednu dôležitú úlohu a som hladný. Archie, choď mi priniesť päť stovák. Kým sa vrátiš, obsadím tvoju stoličku. Tiež mi daj mená tých chlapíkov, čo majú okolo tisícky telefonátov.“

Udržal som si stoličku, pokým som neskončil s raňajkami, teda aj s druhou šálkou kávy, a Orrie sa musel uspokojiť so štokrlou. Potom som išiel splniť jeho príkazy. Bolo celkom zbytočné pokúšať sa uhádnuť, čo sa s tými piatimi stovkami chystá urobiť, ale ak mal podstatnú časť z toho použiť na zakúpenie všetkých telefonátov, mohol som si aspoň tipnúť. Keďže som všetko zreferoval Wolfovi v jeho izbe hneď, ako som našich hosti dopravil do bytu, vedel všetko čo ja, ale nič viac. Kto mohli byť tí kandidáti na tisíc telefonátov? Nemohli to byť ľudia, čo sú zapísaní v Eganovom notese, lebo ten bol zamknutý v safe – videl som ho tam, keď som vyberal peniaze zo zásuvky výdavkov – a Orrie sa naň nepýtal. Uložil som si túto otázku hlbšie do mysle, aby som o tom ďalej premýšľal, keď budem mať viac voľného času, ak vôbec nejaký budem mať. Nestalo sa to po prvý raz, čo Wolfe poslal niektorého z našich pomocníkov vybaviť nejakú vec bez toho, aby sa poradil so mnou.

Okolo ôsmej zniesol Fritz dolu podnos so zvyškami Wolfových raňajok, Orrie bol už preč a ja s Fredom sme priniesli z prednej izby riad a iné veci, ktoré sa potrebovali pri raňajkách, a práve sme pomáhali v kuchyni pri umývaní riadu, keď pri dverách zacengal zvonček. Hodil som utierku na stôl a vyšiel do haly, a keď som cez sklené dvere uvidel inšpektora Cramera a seržanta Purleyho Stebbinsa, nemusel som ich zdržiavať tým, že si spomeniem na pokyny. Tie som dostal len nedávno, tak som sa iba po ceste obzeral, aby som sa uistil, že dvere do prednej izby sú zatvorené, otvoril som a privítal ich.

Ostali stáť vonku. „Zastavili sme sa iba na ceste,“ zašomral Cramer. „Čo mi chcete povedať?“

„Nič. Pán Wolfe sa chce s vami zhovárať. Vstúpte.“

„Nemôžem tu naňho dlho čakať.“

„Nemusíte. Už vás šesť hodín dychtivo očakáva.“

Vošli dovnútra a vstúpili do kancelárie. Ako som vchádzal za nimi, Cramer zavrčal: „Nie je tu.“

Robil som sa, akoby som to nepočul, povedal im, aby si sadli, podišiel som k stolu, zavolal domácim telefónom Wolfovu izbu a povedal mu, kto prišiel. Cramer si vytiahol z vrecka cigaru, šúľal si ju v dlaniach, prezeral jej koniec, akoby chcel zistiť, či ju niekto nenaplnil nejakým zvláštnym a neznámym jedom, strčil si ju medzi pery a zachytil zubami. Ešte som ho nikdy nevidel, že by si nejakú cigaru aj zapálil. Stebbins iba sedel a hľadel na mňa. Hrozne neznášal, keď bol s ním u Wolfa aj jeho nadriadený práve vtedy, keď išlo o nejakú pozoruhodnú vraždu, a nechcel by som sa staviť, že by zmenil svoj pocit, keby vedel, že sme vraha s dostatkom dôkazov chytili a že čaká v našom byte.

Ozval sa zvuk klesajúceho výťahu a o chvíľu vstúpil do kancelárie Wolfe. Bez veľkého nadšenia pozdravil hostí, prešiel k svojmu stolu a ešte skôr ako si sadol, žiadal: „Prečo vám to tak dlho trvalo? Pán Goodwin vám volal pred vyše šiestimi hodinami. Mám plný dom pochybných indivíduí a chcem sa ich zbaviť.“

„Dobre, dobre,“ zahundral Cramer. „Ponáhľame sa. Aké indivíduá?“

Wolfe si sadol a trvalo mu to, než sa dobre usalašil. „Po prvé,“ povedal, „máte niečo k tomu, že slečna Esteyová obvinila pána Goodwina, že jej ponúkol na predaj záznam rozhovoru, ktorý som mal s pani Frommovou?“

„Nie. To je vec okresného súdu. Nepreťahujte to zbytočne.“

Wolfe pokrčil plecami. „Po druhé, o tých náušniciach-pavúkoch. Pani Frommová ich kúpila v pondelok poobede jedenásteho mája v obchode v centre mesta. Ako ste nepochybne už zistili, ďalší taký istý pár pravdepodobne v New Yorku nie je a ani nikdy nebol.“

Stebbins vytiahol notes. Cramer sa spýtal: „Odkiaľ to máte?“

„Z vypytovania. Dávam vám fakty; ako som sa k nim dostal, je moja vec. Videla ich vo výklade, kúpila ich, zaplatila šekom a vzala si ich so sebou. Keďže máte prístup k jej šekovým ústrižkom, môžete si nájsť aj ten obchod a overiť si to, ale nevedel by som si predstaviť hlúpejšie strácanie času. Ručím vám, že je to pravda, a ak nad tým trochu porozmýšľate, určite zistíte, že to je nesmierne dôležitý fakt.“

„V akom zmysle?“

„To si už sám vysvetlite. Poskytujem vám iba fakty. Tu je ďalší. Poznáte Saula Panzera, však áno?“

„Áno.“

„Včera zašiel do kancelárie Združenia pre pomoc prisťahovalcom, predstavil sa ako Leopold Heim a ako svoju adresu udal lacný hotel na Prvej avenue a zhováral sa so slečnou Angelou Wrightovou a tiež s akýmsi mužom, ktorý sa volá Chaney. Povedal im, že je v tejto krajine ilegálne a že má strach, aby ho nechytili a nevypovedali, a žiadal ich o pomoc. Povedali, že jeho nepríjemnosti sa vymykajú z rámca ich pôsobnosti, poradili mu, aby zašiel za advokátom, a dali mu adresu Dennis-Horana. Zašiel za ním a zhováral sa s ním a potom išiel do svojho hotela. Krátko pred ôsmou večer vošiel do jeho izby muž a ponúkol sa, že ho ochráni pred odhalením alebo pred inými mrzutosťami, ak zaplatí desaťtisíc dolárov. Pán Panzer vám poskytne všetky detaily. Ten muž mu dal 24 hodín na pozháňanie toľkých peňazí, koľko mu len bude možné, a keď odišiel, pán Panzer ho sledoval. Je v tom odborník.“

„Viem. A čo potom?“

„To necháme na pána Goodwina. Ešte kým bude pokračovať, mal by som vysvetliť, že som vyslovil určitý predpoklad, týkajúci sa toho muža, čo sedel v utorok v aute vedľa tej ženy, keď táto povedala chlapovi, aby zavolal policajta. Predpokladal som, že ten muž bol Matthew Birch.“

Cramerovi sa rozšírili oči. „Prečo Birch?“

„Nemusím to vysvetľovať, lebo sa to potvrdilo. Bol to Birch. Ďalší fakt.“

„Povedzte prečo. Tento fakt treba ešte vysvetliť.“

„To urobí pán Goodwin. Dostane sa aj k tomu. Archie, začnite s Fredovým včerajším telefonátom a rozpovedzte to všetko až do konca.“

Vyhovel som mu. Keďže som už predtým vedel, že aj toto príde na program, strávil som nad tým dobrú hodinu, a zatiaľ čo som bol medzi pol štvrtou a pol piatou na stráži v prednej izbe, starostlivo som si to celé v mysli prešiel a rozhodol som sa pritom, že vynechám iba dve dôležitejšie veci: spôsob, akým sme vzpružovali Lipsa Egana a Eganov notes. To druhé by sa nemalo vôbec spomenúť, a ani sa nespomenulo. Ešte predtým, keď sme o tom s Wolfom hovorili v jeho izbe, povedal, že by sme ten notes mali ukázať iba vtedy, ak by sa neskôr ukázalo, že je to nevyhnutný dôkaz, inakšie za žiadnu cenu.

Okrem tých dvoch vecí som vyklopil vlastne všetko. Stebbins si začal robiť poznámky, ale v polovici to nechal. Bolo toho naňho priveľa. Podal som mu Mortovu pištoľ a ukázal mu kliešte, ktoré mali okolo čeľustí nahrubo obmotanú čiernu pásku, aby nepoškodili kožu a nevnikli do mäsa. Keď som skončil, Cramer a Stebbins sa iba pozerali jeden na druhého.

Cramer sa obrátil k Wolfovi. „Žiada si to trochu roztriedenia.“

„Áno,“ súhlasil Wolfe „Naozaj to treba.“

Cramer sa obrátil k Stebbinsovi. „Poznáme toho Egana?“

„Ja ho nepoznám, ale ja sedím celý život na kriminálnom oddelení.“

„Zavolajte Rowcliffa a povedzte mu, nech sa na to rýchle pozrie.“

Vstal som zo stoličky, Purley si na ňu sadol a vytočil číslo. Pokým telefonoval, Cramer držal v prstoch cigaru, mračil sa na ňu a hánkami druhej ruky si utieral ústa. Vyzeralo to práve tak, akoby sa rozhodoval, či má to žuvanie cigary nechať. Keď Purley skončil a sadol si do svojho kresla, Cramer pozrel na Wolfa. „Horan je v tom až po krk, ale teraz ho nemôžeme zdržovať.“

„Ja ho nezdržujem. Dobrovoľne sa drží svojho klienta.“

„Áno, viem. To nechám na vás. Horana to riadne zložilo. Ak sa nám podarí primäť Egana, aby zaspieval, máme to.“

Wolfe pokýval záporne hlavou. „Nie nevyhnutne vraha. Možnože Egan vie o tých vraždách práve tak málo ako vy.“

Bol to špinavý kopanec, ale Cramer si to akoby nevšimol, „Dáme mu príležitosť,“ vyhlásil. „Veľa príležitostí. Musím si to roztriediť. Nie je celkom isté, že v tom aute so ženou bol Birch. Predpokladajme, že to nebol on. Predpokladajme, že ten muž v aute bol jeden z tých úbožiakov, čo sa zavesia na každú špinavosť. Tá žena patrila k bande vydieračov, bola to tá istá, čo dávala Eganovi telefónom tipy. Myslela, že ju chce ten chlapík zabiť, povedala teda tomu chlapcovi, aby zavolal policajta. Nejako sa z toho dostala, ale tú noc sa ten chlapík zavesil na Bircha, ktorý bol vodcom vydieračov, a zabil ho. Potom, keďže vedel, že by ho chlapec mohol identifikovať – možno aj zabil tú ženu a jej telo sa ešte nenašlo – tak teda nasledujúci deň zabil toho chlapca. Potom sa dozvedel, že pani Frommová je hlavou Združenia, a tak ju zabil. Môj ty bože, toto to ešte viac komplikuje, toto vydieranie a Horan, ktorý je v tom. Takí ľudia si zúfajú a je ich v New Yorku na tisíce – ľudia, čo sú tu ilegálne a čo žijú stále v strachu, že ich vykopnú. Sú dobrou potravou pre vydieračov. Niekde musí byť zoznam tých, ktorých títo bastardi čapli. Ach, keby som ho len mal. Stavil by som sa dokonca o peniaze, že je na ňom aj meno vraha. A vy?“

„Nie.“

„Niečo tomu odporuje? Prečo nie?“

„Neroztriedili ste si to poriadne, pán Cramer. Ale že ste sa chytili hypotézy, že vydieračova obeť je páchateľom, ukazuje, že na tom tvrdo pracujete. Boli tu tri vraždy. Predpokladajme, aby sme to zjednodušili, že je tu len jedna vražda, vylúčili by ste všetkých vhodných kandidátov?“

„Nie.“

„Ktorých nie?“

„Žiadneho. Pravdaže, sú tu komplikácie. Napríklad, pani Horanová vraví, že jej manžel sa vrátil v piatok v noci domov desať minút po tom, čo išiel odprevadiť pani Frommovú k autu, a že si hneď išiel ľahnúť a bol doma až do rána, ale to je svedectvo manželky. Ak ste prichystaný navrhnúť kandidáta, nedovoľte mi, aby som vás zdržiaval. Máte nejakého?“

„Áno.“

„Dočerta, máte. Povedzte jeho meno.“

„Otázka znela, či mám kandidáta, nie či som ochotný ho navrhnúť. Možnože budem ochotný o hodinu alebo o týždeň, ale nie teraz.“

Cramer zašomral: „Alebo robíte zbytočnú propagandu, čo by nebolo nič nového, alebo ma chcete napínať. Pripúšťam, že ste dostali dobrú korisť – to vydieračstvo a Egan a pri tom šťastí aj Horan – a že ste nám veľmi pomohli. Okay. Nič z toho však neukazuje na vraha. Čo ešte? Ak sa chcete so mnou dohodnúť, na to som tu. Poviem vám hocičo a všeličo, čo sme vypátrali, pýtajte sa ma na hocičo, čo len chcete – pravdaže, aj tak po tom idete – ak sa budete aj vy revanšovať a dáte mi všetko, čo máte vy.“

Stebbins trochu zašramotil a potom sa pokúšal vyzerať akoby nič.

„To je,“ povedal Wolfe, „teoreticky čestný a otvorený návrh, ale prakticky je bezvýznamný. Lebo po prvé, dal som vám všetko, čo mám; a po druhé, vy nemáte nič, čo by som chcel alebo čo by som potreboval.“

Cramer a Stebbins sa naňho pozerali ako hlúpi, obaja prekvapení a podozrievaví.

„Už ste mi povedali,“ pokračoval Wolfe, „že po vyše troch dňoch od smrti pani Frommovej ste ani jedného nevylúčili z podozrenia. To mi stačí. Teraz máte desaťtisíc slov správ a vyhlásení a svedeckých výpovedí, a pripúšťam, že je celkom možné, že niekde v nich je zahrabaný aj nejaký fakt alebo veta, ktorá by sa mi zdala presvedčivá, ale aj keď to sem všetko priveziete a vysypete, nehodlám sa cez to brodiť. Napríklad, koľko máte strán o pozadí spoločníkov, o nedávnych návštevách a vôbec o tom, kde bola a kam išla slečna Angela Wrightová?“

„Dosť,“ zamrmlal Cramer.

„Pravdaže, nechcem to zjednodušovať a podceňovať. Také výsledky vyšetrovania vám niekedy dajú odpoveď, ale v tomto prípade ju zrejme ani len nenaznačili, lebo inakšie by ste tu neboli. Našiel by som vo vašich správach odpoveď na túto otázku: Prečo sa muž, ktorý za bieleho dňa zabil na ulici chlapca, na ulici, kde bolo toľko ľudí okolo, odvážil riskovať, že ho neskôr môže niektorý alebo niekoľkí okoloidúci identifikovať? Alebo na túto: Ako si vysvetliť cestu tých náušníc – pani Frommová ich kúpila jedenásteho mája, iná žena ich mala na ušiach devätnásteho mája a dvadsiateho druhého mája ich mala zase pani Frommová? Našli ste okrem toho nejakú stopu po tých náušniciach? Či ich mal niekto aj niekedy inokedy?“

„Nie.“

„Tak som si teda poskytol odpovede sám, ale keďže ich nemôžem vysvetliť bez toho, aby som nemenoval svojho kandidáta, musí to ešte počkať. Zatiaľ…“

Zasekol sa, lebo sa otvorili dvere do haly. Vlastne sa len odchýlili, ale to stačilo, aby sa mohol cez ne prešmyknúť Fred Durkin a dať mi znamenie, aby som prišiel k nemu.

Vstal som, no Wolfe sa ho spýtal: „Čo je, Fred?“

„Správa od Saula pre Archieho.“

„Tak to len povedz. S pánom Cramerom sa práve delíme o všetko.“

„Áno, pane. Horan sa chce s vami rozprávať. Teraz. Súrne.“

„Vie, že je tu pán Cramer a pán Stebbins?“

„Nie, pane.“

Wolfe sa obrátil ku Cramerovi. „Tento Horan je ale hyena a iba čo ma dráždi. Myslel by som si, že by ste s ním radšej rokovali na vašom území – a tiež s tými dvoma. Prečo si ich nevezmete?“

Cramer ho pozoroval. Vytiahol si z úst cigaretu, držal ju pol minúty v ruke a potom si ju opäť vsunul medzi zuby. „Skoro by som sa bol nazdával,“ povedal nie veľmi presvedčivo, „že som vás videl pri všetkých úskokoch a ľstiach, ale toto je nové. Nech sa prepadnem, ak tomu rozumiem. Mali ste tu Horana a toho právnika Maddoxa a vyhnali ste ich. Taktiež Paula Kuffnera. Teraz je Horan aj s tými dvoma tamto v prednej izbe a vy ich dokonca ani nechcete vidieť a neustále tvrdíte, že pátrate po vrahovi. Poznám vás príliš dobre na to, aby som sa vás pýtal prečo, ale želal by som si, aby som na to, preboha, prišiel.“ Obrátil sa k Fredovi. „Priveďte Horana sem.“

Fred sa ani nepohol, hľadel iba na Wolfa. Wolfe si povzdychol. „Teda dobre, Fred.“

14

Na chvíľu som si myslel, že sa Dennis Horan už-už chystá obrátiť a ujsť. Vošiel ako muž plný rozhodnutia, nakrátko sa zastavil, keď uvidel, že máme hostí, urobil štyri kroky dopredu, spoznal Cramera a znovu sa zastavil. Práve vtedy som si pomyslel, že chce zdupkať.

„Ó,“ povedal. „Nechcem vyrušovať.“

„Vôbec nevyrušujete,“ uistil ho Cramer. „Sadnite si. Práve sme o vás hovorili. Ak máte niečo na srdci, len to hneď povedzte. Informovali ma už o tom, ako ste sa sem dostali.“

Ak berieme do úvahy atmosféru a okolnosti, ako aj ťažkú noc, ktorú musel Horan prekonať, choval sa veľmi dobre. Musel sa rýchlo rozhodnúť, či má urobiť vo svojom programe nejaké zmeny, keďže bude musieť hovoriť v prítomnosti zástupcov zákona, a zrejme to dokázal, kým si umiestnil stoličku medzi Stebbinsa a Cramera a sadol si na ňu. Keď už sedel, pozrel na Cramera, potom na Wolfa a opäť na Cramera.

„Som rád, že ste tu,“ povedal.

„Aj ja,“ zamrmlal Cramer.

„Lebo,“ pokračoval Horan, „si možno myslíte, že sa vám mám za niečo ospravedlniť, aj keď ja som inej mienky.“ Tenor bol o niekoľko stupňov hlbší. „Možno si myslíte, že som vám mal povedať o tom rozhovore, čo som mal v piatok večer s pani Frommovou.“

Cramer naňho hľadel tvrdo a neúprosne. „Už ste nám o tom povedali.“

„Áno, ale nie všetko. Musel som sa veľmi dlho a nie ľahko rozhodovať a myslel som si, že som konal správne, ale teraz už nie som si taký istý. Pani Frommová mi povedala niečo, čo by mohlo veľmi uškodiť Združeniu pre pomoc prisťahovalcom, keby sa to zverejnilo. Bola predsedkyňou Združenia a ja som bol jeho právnym zástupcom, a preto to, čo mi povedala, bolo privilegovanou správou. Zvyčajne je to, pravdaže, nesprávne, aby advokát takúto správu prezrádzal, ale musel som sa rozhodnúť, či toto nie je prípad, v ktorom prevládajú verejné záujmy. Rozhodol som sa, že Združenie má právo spoliehať sa na moju diskrétnosť.“

„Myslím, že záznam ukáže, že ste nedali nijakým spôsobom najavo, že niečo zatajujete.“

„Dúfam, že to tak bude.“ pripustil Horan. „Možno som dokonca aj vyhlásil, že som vám vtedy povedal všetko, o čom sa v ten večer hovorilo, ale viete, ako to už býva.“ Pomyslel si, že by sa mohol zasmiať, potom si zasa pomyslel, že nie. „Vtedy som sa rozhodol, že to je všetko, a teraz si myslím, že to bolo nesprávne. Chcem to teraz aspoň dodatočne napraviť. V ten večer ma vzala pani Frommová po spoločnej večeri nabok a povedala mi niečo, čo ma priam šokovalo. Vraj ju informovali, že niekto, kto je v spojení so Združením, udáva mená ľudí, ktorí sú v tejto krajine ilegálne, nejakému vydieračovi alebo spolku vydieračov, a že tých ľudí obťažovali, že ten vydierač alebo hlava toho spolku bol muž, ktorý sa volal Matthew Birch, a že ho v utorok v noci zavraždili; že nejaký muž, ktorý sa volá Egan, je v tom tiež zapletený a že…“

„Nie ste Eganovým advokátom?“ žiadal Cramer.

„Nie. To bola chyba. Konal som neuvážene. Rozmyslel som si to a povedal som mu, že preňho nemôžem nič vykonať. Pani Frommová mi tiež povedala, že vydierači sa schádzajú v garáži na Desiatej avenue – dala mi jej meno a adresu. Chcela, aby som ešte v ten piatok o polnoci tam zašiel. Povedala, že v garáži je na druhom stĺpe vľavo gombík a že ním mám dať signál, dva krátke, jeden dlhý a jeden krátky, potom ísť dozadu a zísť po schodoch do suterénu. Ponechala to na mňa, ako už budem jednať s hocikým koho tam nájdem, ale nástojila na tom, aby nedošlo k nijakému škandálu, ktorý by mohol uškodiť Združeniu. To bola celá ona! Vždy myslieť iba na druhých, nikdy nie na seba.“

Odmlčal sa, očividne premožený chvíľkovou záplavou citov. Cramer sa ho spýtal: „Išli ste?“

„Viete, inšpektor, nešiel som. Ako sme vám ja a moja žena už povedali, keď som odprevadil pani Frommová k autu, vrátil som sa domov a šiel som spať. Povedal som pani Frommovej, že si to ešte rozmyslím. Asi by som sa bol rozhodol ísť tam nasledujúcu noc, v sobotu, ale ráno som sa dozvedel o smrti pani Frommovej, a ten hrozný šok…“ Horan sa musel opäť odmlčať.

Potom pokračoval: „Úprimne povedané, dúfal som, že nájdete vraha a že nevzniknú súvislosti medzi týmto zločinom a Združením. Preto som vám ten rozhovor nespomínal. Ale prešla nedeľa a pondelok, a to som sa už začal obávať, že som asi urobil chybu. Včera večer som sa rozhodol, že sa o niečo pokúsim. Okolo polnoci som šiel s autom ku garáži, vošiel dovnútra a našiel na druhom stĺpe gombík. Stlačil som ho, dal signál, ako mi povedala pani Frommová, a prišiel odpovedajúci signál, bzučiak. Keď som chcel zamieriť ku schodom do suterénu, nejaký muž, čo sa ponevieral nablízku, vytiahol pištoľ a prikázal mi, aby som išiel pred ním. Poslúchol som. Zaviedol ma dozadu ku schodišťu a rozkázal mi, aby som šiel dolu. Pod schodmi stál ďalší muž s pištoľou, ktorého som spoznal – Archie Goodwin.“

Kývol hlavou smerom ku mne. Neopätoval som jeho gesto. Potom pokračoval: „Videl som ho v sobotu večer v tejto kancelárii. Pretože som sa už nebál o vlastnú bezpečnosť, je prirodzené, že som sa rozhorčoval nad tým, že na mňa mieria zbraňou, a protestoval som proti tomu. Goodwin zavolal z miestnosti ďalšieho muža, tiež ozbrojeného, a ten ma zaviedol k stene a tam ma držal. Toho druhého muža som už predtým raz videl. Zastavil sa u mňa včera ráno v kancelárii, predstavil sa ako Leopold Heim, a ja som…“

„Viem,“ odsekol Cramer. „Dokončite tú vec s garážou.“

„Ako si želáte, inšpektor, samozrejme. Onedlho potom zavolal Goodwin na toho muža, a nazval ho Saul, aby ma priviedol do miestnosti. Boli tam traja muži, jeden zrejme prišiel s Goodwinom, a ostatní dvaja ležali na zemi so spútanými nohami. Goodwin povedal, že telefonoval s Nerom Wolfom a ospravedlnil sa mi. Potom, keď niekoľkými slovami povedal tým dvom na zemi, že spáchali ťažké zločiny a že hodlá ich vziať k Wolfovi, aby ich tento vypočul, jednému z nich, tomu, ktorého nazval Egan, ešte povedal, že som advokát a že by som bol možno ochotný ho zastupovať. Keď sa ma na to ten muž spýtal, povedal som, že by som to mohol urobiť, a musím priznať, že som si to zle uvážil. Vysvetlím to, aj keď vás nežiadam, aby ste mi to prepáčili, tým faktom, že som nebol pánom svojho konania. Musel som poslúchať rôzne rozkazy mužov so zbraňami a okrem toho ma rozhorčil Goodwinov úmysel svojvoľne dopraviť tých mužov do domu jeho zamestnávateľa, keďže správny postup by sa nezaobišiel bez upovedomenia príslušných orgánov. Tak som teda súhlasil a prišiel s nimi sem a tu ma držali celú noc. Ja…“

„Nie,“ namietol som. „Oprava. Nedržali. Povedal som vám niekoľkokrát, že môžete odísť, kedy sa vám zachce.“

„Tých ale držali a mňa zdržiaval ten bláznivý záväzok. Pripúšťam, že to bolo bláznivé, a ľutujem to. Ak vezmete do úvahy tieto posledné udalosti, musel som voľky-nevoľky usúdiť, že smrť pani Frommovej by mohla nejako súvisieť so Združením alebo s niektorým jeho zamestnancom, a v tom prípade je moja povinnosť jasná. Teraz som ju vykonal, v úplnosti a úprimnosti a dúfam, že som vám tým pomohol.“

Vytiahol z vrecka vreckovku a utrel si obočie, tvár a celý krk. „Nemal som príležitosť na rannú toaletu,“ ospravedlňoval sa. To bola mizerná lož. Mali sme v byte veľmi dobre vybavenú kúpeľňu, do ktorej viedli dvere z prednej izby a tiež z kancelárie, a on tam bol. Ak sa vtedy ešte nerozhodol, že bude vypovedať v úplnosti a úprimnosti a že bude nápomocný, a ak nechcel nechať Egana bez dozoru ani na tú chvíľu, čo si umyje tvár, bola to jeho vec.

Cramerove tvrdé oči ani trošku nezmäkli. „Sme vždy povďační za pomoc, pán Horan,“ povedal nie veľmi vďačným tónom. „Aj keď prichádza trochu neskoro. Kto počul váš rozhovor s pani Frommovou?“

„Nikto. Ako som povedal, vzala ma nabok.“

„Povedali ste o tom niekomu?“

„Nie. Povedala mi, aby som to nevravel.“

„Koho podozrievala, že je v tom zapletený?“

„Už som vám povedal. Matthew Birch a nejaký muž, ktorý sa volá Egan.“

„Nie. Myslel som niekoho, kto je aj v spojení so Združením.“

„Nepovedala. Mal som taký dojem, že nikoho konkrétne nepodozrieva.“

„Od koho dostala tie informácie?“

„Neviem. Nepovedala mi.“

„Ťažko tomu uveriť.“ Cramer sa držal na uzde. „Mala kopu detailov – Birchovo a tiež Eganovo meno, meno a adresu tej garáže a dokonca aj gombík na stĺpe a signál. Nepovedala vám, odkiaľ to všetko má?“

„Nie.“

„Pýtali ste sa jej?“

„Pravdaže. Povedala, že mi to nemôže prezradiť, lebo sa to dozvedela veľmi dôverne.“

Štyri páry našich očí pozerali naňho. Na jeho očiach ktoré upieral na Cramera, bolo vidno napuchnuté červené viečka a dlhé vyhnuté mihalnice. Všetci sme spolu s ním dokonale chápali situáciu. Vedeli sme, že úboho klame, a on vedel, že my to vieme. Bol až po krk v kaši, a takto sa pokúšal z nej vyhrabať. Najprv si musel vymyslieť nejaké vysvetlenie pre svoju návštevu v garáži a najmä pre ten gombík a ako ním dával signál, a vcelku to nebola najhoršia lož. Keďže pani Frommová bola už mŕtva, mohol sa na ňu vo všetkom odvolávať a keďže bol aj Birch mŕtvy, Horan tým vôbec nič neriskoval, že ho menoval. Egan bol problém. Nemohol ho ignorovať, lebo sedel hneď vedľa. Nemohol sa ho držať, keďže bolo vylúčené, aby ako advokát pracoval v záujme vydierača, ktorého zločin sa prezradil, a keď toto prezradenie mohlo uškodiť Združeniu, ktoré Horan práve zastupoval. Takto som to videl ja zo svojho miesta; a keďže som tých troch ostatných dobre poznal a videl ich tváre, ako hľadia na neho, vedel som, že ho takto vidia zo svojho miesta aj oni.

Cramer sa obrátil k Wolfovi a akoby sa nadvihnutým obočím pýtal. Wolfe pokýval hlavou.

Cramer prehovoril: „Purley, priveďte Egana.“

Purley vstal a išiel. Horan sa lepšie usadil v kresle, spozornel a sedel vzpriamene. Začínalo to ísť do tuhého ale prosil si o to. „Uvedomujete si azda,“ povedal Cramerovi, „že je to zrejme obyčajný kriminálnik a že je v zúfalej situácii. Sotva môže byť vierohodným svedkom.“

„Áno.“ povedal Cramer a viac si ho nevšímal. „Goodwin, čo keby ste mu pristavili stoličku tam hneď pri vás, aby sa pozeral týmto smerom?“

Poslúchol som. To by znamenalo, že Stebbins bude sedieť medzi Eganom a Horanom. Tiež by to však znamenalo, že Wolfe uvidí iba Eganov profil, ale keďže nemal námietky, umiestnil som stoličku, ako si žiadal Cramer. Práve som ju postavil na miesto, keď sa vrátil Stebbins s Eganom. „Sem.“ povedal som mu a Stebbins ho zaviedol ku stoličke. Keď si Egan sadol, uprel tento obyčajný kriminálnik oči na Dennis-Horana, ale ich pohľady sa nestretli. Horan pozoroval Cramera.

„Vy ste Lawrence Egan,“ povedal Cramer. „Známy ako Lips Egan?“

„Áno, to som ja.“ Povedal to veľmi chripľavo a potom si odkašlal.

„Som policajný inšpektor. Toto je Nero Wolfe. O chvíľu dostanem o vás správu. Máte záznam v registri trestov?“

Egan váhal, potom vyhŕkol: „Dozviete sa to z tej správy, alebo nie?“

„Áno, ale ja sa pýtam vás.“

„Radšej sa riaďte podľa správy. Možnože som zabudol.“

Cramer to nechal tak. „Ten muž hneď vedľa vás, Archie Goodwin, mi povedal, čo sa stalo včera od chvíle, keď ste navštívili jedného muža v hoteli na Prvej avenue – nazdávali ste sa, že sa volá Leopold Heim – až dovtedy, ako vás priviedli sem. Prejdem to neskôr s vami ešte raz, ale najprv vám chcem povedať, na čom ste. Možno si myslíte, že tu máte pri sebe advokáta, ktorý by hájil vaše záujmy, ale nemáte. Pán Horan hovorí, že vám povedal, že vás nemôže zastupovať, a že to ani nemá v úmysle. Povedal vám to?“

„Áno“

„Nemrmlite si pod nos. Hovorte nahlas. Povedal vám to?“

„Áno!“

„Kedy?“

„Asi pred polhodinou.“

„Teda viete, že vás tu nikto nezastupuje. Ste obvinený z dvoch zločinov, z napadnutia s nabitou zbraňou a z pokusu o vydieranie. Na prvé obvinenie sú tu dvaja svedkovia. Fred Durkin a Archie Goodwin, takže to je v poriadku Na druhé, ako sa možno domnievate, je iba jeden svedok. Saul Panzer, alias Leopold Heim, ale mýlite sa. Teraz máme ďalšie dosvedčenie. Pán Horan vraví, že mu spoľahlivá vysokopostavená osoba minulý piatok večer povedala, že sa zúčastňujete vydieračskej akcie, pri ktorej vydierate ľudí, ktorí prišli do tejto krajiny ilegálne. Vraví, že jeho súhlas zastupovať vás bol neuvážený, a že to ľutuje. Vraví, že by nemohol zastupovať obyčajného kriminálnika, ako ste vy. Vra…“

„To som nepovedal!“ zaškriekal Horan. „Iba som…“

„Mlčte!“ zaštekal Cramer. „Ešte jedno prerušenie a vyhodím vás von. Povedali ste, že vám povedali, že Egan má prsty v tom vydieračskom podniku? Áno, alebo nie!“

„Áno.“

„Povedali ste, že ho nebudete zastupovať?“

„Áno.“

„Nazvali ste ho obyčajným kriminálnikom?“

„Áno.“

„Tak potom mlčte, ak sa vám tu páči.“ Cramer prešiel k Eganovi. „Nazdával som sa, že máte právo vedieť, čo povedal pán Horan, ale to nebudeme potrebovať, aby sme vydieranie dokázali. Leopold Heim nebol prvý, a nemyslite si že nenájdeme aj niekoľko z tých ostatných. To ma vôbec neznepokojuje. Chcem sa vás na niečo spýtať v prítomnosti pána Horana. Videli ste ho už niekedy pred včerajškom?“

Egan si žul jazyk, alebo rozhodne si čosi žul. V kútiku úst sa mu objavilo trochu slín a utrel si ich opakom ruky. Stále žul čeľusťami, preplietol si prsty a pevne stisol obe ruky. Prežíval pekelné chvíle.

„Nuž?“ žiadal Cramer.

„Musím si to rozmyslieť,“ zahundral Egan.

„Myslite úprimne. Neoklamte sám seba. Máme vás ako toto,“ Cramer nadvihol päsť, „za napadnutie a za vydieranie. Je to prostá otázka: Videli ste pána Horana už pred včerajškom?“

„Áno. Tuším, že videl. Pozrite, čo keby sme sa dohodli?“

„Nie. Žiadna dohoda. Ak bude chcieť okresný prokurátor a sudca preukázať nejaké uznanie za spoluprácu, to už záleží iba od nich. Často to robia, veď to poznáte.“

„Áno, poznám.“

„Tak odpovedzte na moju otázku.“

Egan sa zhlboka nadýchol. „Máte sakramentskú pravdu, videl som ho už. Veľakrát. Nespočetnekrát.“ Uškrnul sa na Horana. „Je tak, bratku? Ty prekliaty všivavý potkan.“

„To je lož,“ povedal chladne Horan a pokojne vydržal Eganov úškľabok. Obrátil sa ku Cramerovi. „Vy ste ho naviedli, inšpektor. Vy ste ho na to naviedli.“

„Potom,“ odvrkol Cramer, „ho navediem na niečo ešte lepšie. Aké je prvé priezvisko pána Horana?“

„Dennis.“

„Kde je jeho kancelária?“

„Východná Štyridsiata prvá ulica, číslo sto dvadsaťjeden.“

„Kde býva?“

„Gramercy Park 315.“

„Aké má auto?“

„Chrysler sedan päťdesiat jedničku.“

„Akej farby?“

„Čiernej.“

„Aké telefónne číslo má jeho kancelária?“

„Ridgway tri, štyri-jeden-štyri-jeden.“

„Aké má číslo domov?“

„Palace osem, šesť-tri-nula-sedem.“

Cramer pristúpil ku mne. „Mal ten muž nejakú možnosť získať si všetky tieto informácie počas tejto noci?“

„Nemal. Ani len časť z nich.“

„Tak to by nateraz stačilo. Pán Horan, necháme si vás tu ako dôležitého svedka vo veci vraždy. Purley, zaveď ho do vedľajšej izby – kto je tam?“

„Durkin a Panzer s tým Ervinom.“

„Povedzte im, nech dajú na Horana pozor, a vráťte sa sem.“

Horan vstal. Bol pokojný a dôstojný. „Varujem vás inšpektor, toto je hrubý omyl, ktorý oľutujete.“

„Uvidíme, pán Horan. Odveďte ho, Purley.“

Obaja vyšli z kancelárie, Horan šiel prvý. Cramer vstal a prešiel k odpadovému košu, hodil doň zvyšok cigary a vrátil sa k červenému koženému kreslu. Chystal sa povedať čosi Wolfovi, zbadal však, že ten sa pohodlne opiera v kresle a oči má zatvorené, a tak to nepovedal. Namiesto toho sa ma spýtal, či by ho mohli vo vedľajšej miestnosti počuť, a ja som mu povedal, že nie, lebo dvere sú zvukotesné. Purley sa vrátil a sadol si opäť do svojho kresla.

Cramer sa obrátil k Eganovi. „Okay, poďme na to. Má aj Horan prsty v tom vydieraní?“

„Chcem sa dohodnúť,“ povedal tvrdohlavo Egan.

„Preboha.“ Cramer bol celý znechutený. „Ste v tom až po uši. Keby som aj mal plné vrecko dohôd, neutratil by som na vás ani jednu. Ak chcete nejaké uľahčenie, tak si ho najprv zaslúžte, a zaslúžte si ho rýchlo. Má Horan prsty v tom vydieraní?“

„Áno.“

„Čo je jeho úlohou?“

„Vždy mi povie, ako treba na tie veci ísť, teda na ľudí, ktorí sa chcú z toho dostať. Do pekla, on je advokát. A niekedy mi dáva tipy. Dal mi aj tip na Leopolda Heima, nech ho čert vezme.“

„Dávate tie peniaze jemu?“

„Nie.“

„Nikdy?“

„Nie, on dostáva svoj podiel od Bircha. Dostával.“

„Ako to viete?“

„Birch mi to povedal.“

„Ako ste sa do toho dostali?“

„Birch. Navrhol mi to asi pred dvoma rokmi a ja som to roztočil. Asi o tri-štyri mesiace sa vyskytli ťažkosti s nejakým chlapíkom v Brooklyne a Birch to zariadil, aby som sa stretol s nejakým právnikom v garáži, ktorý mi má pomôcť, a ten advokát bol Horan. Vtedy som ho videl po prvýkrát. Odvtedy som ho videl – neviem, možno dvadsaťkrát.“

„Vždy v garáži?“

„Áno, vždy. Nikdy som ho nestretol inde, iba tam, ale som sa s ním zhováral niekoľkokrát telefonicky.“

„Máte nejaký Horanov rukopis? Niečo, čo vám niekedy poslal alebo dal?“

„Nie.“

„Ani len kúsok? Nič?“

„Povedal som, že nie. Ten opatrnícky bastard?“

„Bol niekto prítomný pri niektorom z vašich stretnutí s Horanom?“

„Pravdaže, Birch tam bol veľakrát.“

„Ten je mŕtvy. Niekto iný?“

Egan musel premýšľať. „Nie.“

„Nikdy?“

„Nie, dole v suteréne nie. Nočný strážca garáže Bud Haskins ho, pravdaže, videl vždy, keď prišiel.“ Eganove oči sa rozžiarili. „Istotne, Bud ho videl!“

„Bezpochyby.“ Cramera to vôbec nevzrušilo. „Horan je na to pripravený, alebo si to aspoň myslí. Povie, že slovo ctihodného člena súdnej stolice zaváži viac než slovo obyčajného kriminálnika, ako ste vy, podporovaného nejakým kamošom, ktorého, ako povie, ste na to nahovorili. Nevravím, že Haskins nám nemôže v tomto pomôcť. Dostaneme ho a… kam idete?“

Wolfe odsunul svoje kreslo, postavil sa na nohy a urobil krok dopredu. Hľadel na Cramera. „Hore. Je deväť hodín.“ Prešiel medzerou medzi písacím stolom a Cramerom a pokojne išiel ďalej.

Cramer protestoval. „Vy vlastne – vy odchádzate, práve keď…“

„Keď čo?“ žiadal Wolfe. Na polceste k dverám sa obrátil. „Vohnali ste toho úbožiaka do úzkych a div ho netrháte len aby ste aj toho druhého chudáka, toho nemožného Horana zamočili do najodpornejšieho podniku, aký som v živote zažil. Pripúšťam, že to je potrebné, vskutku je to obdivuhodné, ale už som prispel svojím dielom a vy ma už nepotrebujete; a ja nepátram po vydieračoch, ale po vrahovi. Poznáte môj denný poriadok; o jedenástej budem voľný. Vedel by som oceniť, keby ste z môjho bytu odstránili tieto mizerné kreatúry. Môžete s nimi práve tak úspešne rokovať aj hocikde inde.“

„Na to môžete vziať jed, že aj budem.“ Cramer vyskočil z kresla. „Beriem so sebou všetkých vašich štyroch mužov – Goodwina, Panzera, Durkina a Cathera – a neviem, kedy s nimi budeme hotoví.“

„Môžete si vziať prvých troch, ale nie pána Cathera. Nie je tu.“

„Chcem ho. Kde je?“

„Nemôžete ho mať. Vybavuje nejakú vec. Nedal som vám toho dosť na jedno ráno? Archie, pamätáte sa, kam išiel Orrie?“

„Nie, pane. Nepamätám sa, ani keby ste ma zabili“

„Dobre. Ani sa o to nepokúšajte.“ Obrátil sa a vyšiel z miestnosti.

15

Nikdy som nevidel za jeden deň toľko uniformovaných vysokopostavených osôb, ako sa mi podarilo v nasledujúcich ôsmich hodinách od deviatej ráno do piatej poobede v ten utorok, týždeň odo dňa, keď sa Pete Drossos prišiel poradiť s Wolfom o svojom prípade. Na Desiatom policajnom obvode to bol zástupca policajného komisára Neary. Na Centre Street 240 to bol sám komisár Skinner. Na Leonardovej ulici 155 to bol osobne okresný prokurátor Bowen, sprevádzaný troma asistentmi, medzi ktorými bol aj Mandelbaum.

Nešlo mi to do hlavy, lebo som vedel, že to nie je práve kvôli mojej neodolateľnej osobnosti. V prvom rade vražda pani Damon-Frommovej, súvisiaca s ostatnými dvoma vraždami, bola ešte aj po štyroch dňoch hodna tisícky súdkov atramentu denne, nehovoriac už o nesmiernom množstve rozhlasových vĺn. A potom, už sa začalo prípravné klamanie pre voľby do mestských úradov a Bowen, Skinner a Neary si to už popredu žehlili. Skutočne, vynikajúca vražda ponúka dobré možnosti chlapíkovi, ktorý sa tak oddane venuje verejnej činnosti, že je ochotný vziať si na plece nejedno bremeno navyše.

Na manhattanskej kriminálke a na Desiatom policajnom obvode sme boli oddelení, ale aj tak to bolo okay. Jedinú vec, čo sme mali pred nimi ukryť, bol Eganov notes, ďalej to, že sme ho zviazali a akým spôsobom, a že Saul s Fredom o tom všetkom vedeli. Strávil som hodinu v malej miestnosti so stenografistom, potom som dostal svoju výpoveď naklepanú na stroji, prečítal si ju a podpísal, a potom ma vzali do Cramerovej kancelárie na posedenie so zástupcom komisára Nearym. Nebol tam ani Cramer ani Stebbins. Neary bol nevľúdny, ale kamarátsky. Z jeho postoja sa dalo vytušiť, že keby ho nechali takých štyridsať minút so mnou osamote, všetko by sme zaručene vybavili, ale chyba bola v tom, že ani nie v polovici tohto času mu ktosi zatelefonoval, a tak ma musel prepustiť. Keď ma odprevádzali po chodbe a dolu schodmi von pred budovu, kde ma čakalo auto, štátni zamestnanci, ktorých som dobre nepoznal ani z videnia, a tiež tí, ktorých som nepoznal vôbec, robili náznak, akoby ma zdravili. Naokolo zrejme vládol pocit že ma idú práve fotografovať do novín, a ktovie, možno ma aj vyberú za kandidáta na miesto starostu. Uznanlivo som prikyvoval na pozdravy ako človek, ktorý si váži pocit čo ich vyvolal, ale ktorý má strašne veľa práce.

Na Leonardovej ulici mal už sám okresný prokurátor kópiu mojej svedeckej výpovede na stole a počas nášho rozhovoru ma neustále prerušoval, pozeral do výpovede našiel miesto, ktoré potreboval, zvraštil obočie a potom mi prikývol, akoby chcel povedať: „No, možno predsa len neklamete.“ Negratuloval mi, že som chytil Ervina a Egana a že som trikom do toho vlákal aj Horana. Práve naopak, naznačil mi, že by ma to, že som ich vzal so sebou k Wolfovi, namiesto aby som zavolal do garáže policajtov, pravdepodobne stálo dobrých päť rokov basy, keby mal len dosť času na to, aby si to poriadne prezrel. Keďže som ho však dobre poznal, nevšímal som si to a usiloval som sa nenahnevať ho. Ten chudák mal toho dosť aj bezo mňa. Z jeho weekendu zaručene nič nebolo, oči mal červené od nevyspatia, telefón mu stále vyzváňal, jeho asistenti neustále prichádzali a odchádzali a akýsi raňajší plátok ho dal na štvrté miesto v zozname kandidátov-favoritov na miesto starostu. A na dôvažok sa malo do prípadu Frommová – Birch – Drossos zamiešať aj FBI, a to na základe toho vydieračského podniku, ktorý sme so Saulom a Fredom odhalili, a bola tu nepríjemná možnosť, že by sa FBI mohlo podariť tie vraždy rozlúštiť. Teda nečudo, že ma okresný prokurátor nepozval na obed.

Vlastne ma nikto nepozval. Zdalo sa, že nikomu nenapadlo, že som nejedol. Raňajkoval som veľmi zavčasu. Keď sa krátko po dvanástej skončilo posedenie u Bowena, mal som na mysli vhodné miestečko, hneď za rohom, ktoré, ako som vedel, sa špecializovalo na bravčové kolienka s kyslou kapustou, ale Mandelbaum mi povedal, že sa ma chce na niečo spýtať, a vzal ma do svojej kancelárie. Sadol si za stôl, ponúkol mi stoličku a začal.

„O tej ponuke, ktorú ste včera predložili slečne Esteyovej.“

„Ó, bože. Zase?“

„Teraz to vyzerá inakšie. Kolega Roy Bonino je teraz u Wolfa a vyzvedá sa na to. Nechajme tú komédiu tak a začnime s tým, že vás ta poslal Wolfe, aby ste jej tú ponuku predložili. Sám vravíte, že na tom nebolo nič nesprávneho, tak prečo nie?“

Bol som hladný. „Okay, ak je to východisko, tak čo ďalej?“

„Potom predpoklad vyzerá tak, že Wolfe vedel o vydieraní skôr, ako vás poslal s tou ponukou. Predpokladal, že slečna Esteyová by sa bola živo zaujímala, či o tom pani Frommová Wolfovi niečo povedala. Neočakávam, že to pripustíte, uvidíme, čo povie Wolfe Boninovi. Ale chcem vedieť, ako zareagovala slečna Esteyová – čo presne povedala.“

Pokrútil som hlavou. „Mohlo by to vo vás vyvolať nesprávny dojem, keby som o tom hovoril, vychádzajúc z tohto predpokladu. Dovoľte mi navrhnúť iný východiskový bod.“

„Hovorte.“

„Povedzme, že pán Wolfe nevedel nič o vydieraní, ale ich chcel iba vyplašiť. Povedzme, že si nevybral iba slečnu Esteyovú, že ona bola iba prvá na zozname. Povedzme, že som tú ponuku nepredložil iba jej, ale aj pani Horanovej, Angele Wrightovej a Vincentovi Lipscombovi a šiel by som aj ďalej, keby ma pán Wolfe nezavolal nazad, lebo práve bol uňho Paul Kuffner, ktorý ma obvinil, že som hodil slečne Wrightovej za výstrih včelu. Nebol by toto zaujímavejší východiskový bod?“

„Zaiste by bol. Cha-cha. Tak je to teda. V tom prípade chcem vedieť, čo všetci povedali. Začnite slečnou Esteyovou.“

„Musel by som si to vymyslieť.“

„Zaručene, na to ste odborník. Vravte.“

Tak teda prešla dobrá časť ďalšej hodiny. Keď som skončil s bájkami, do ktorých som zahrnul aj odpovede na kopu brilantných otázok, Mandelbaum vstal a požiadal ma aby som tam počkal. Povedal som, že si idem niečo zjesť, ale on povedal nie, chce ma mať poruke. Súhlasil som teda, že počkám, a tak prešlo ďalších dvadsať minút. Keď sa konečne vrátil, povedal, že sa chce so mnou opäť zhovárať Bowen a aby som láskavo išiel do jeho kancelárie. On, ako Mandelbaum, že má čosi iného na práci.

Keď som vošiel do Bowenovej kancelárie, nebolo tam nikoho. Opäť čakať. Chvíľu som sedel, myslel na bravčové kolienko, keď sa otvorili dvere a vošiel nejaký mladík s podnosom, a už som si pomyslel hurá, predsa je niekto v tomto podniku s ľudským srdcom; ale on iba prešiel k Bowenovmu stolu, na mňa ani len nepozrel, položil podnos na stôl a odišiel. Keď sa za ním zatvorili dvere, pristúpil som k stolu, nadvihol servítku a uvidel som, aj zavoňal lákavý sendvič s mäsom a ovsenou kašou a hodný kus čerešňového koláča. Tiež tu bola fľaša mlieka. Situácia si vyžadovala okamžitú duchaprítomnosť a tú som mal. Trvalo mi to tak asi osemnásť sekúnd, kým som sa dostal nazad na stoličku, umiestil si pohodlne podnos na kolená a s chuťou som sa zahryzol do sendviča. Stačil som ho akurát prehltnúť, keď sa otvorili dvere a vstúpil okresný prokurátor.

Aby som ho ušetril rozpakov, hneď som prehovoril: „Bolo to od vás sakramentsky rozumné a uvážené, že ste mi to poslali, pán Bowen. Nie že by som bol hladný, ale to viete, aj telo treba živiť, nielen ducha. Bowen a starostom!“

Ukázal, z akého je materiálu. Slabší muž by mi vytrhol podnos, alebo by pristúpil k stolu a zatelefonoval, že mu nejaký mizerák potiahol obed a že chce druhý, ale on sa iba na mňa škaredo pozrel, obrátil sa a odišiel. O tri sekundy bol nazad s druhým podnosom, ktorý si vzal so sebou na stôl. Neviem, komu ho skonfiškoval.

Chcel, aby som mu vyjasnil osemdesiatpäť či deväťdesiat bodov týkajúcich sa správy, ktorú mu práve predtým priniesol Mandelbaum.

Takže boli už skoro tri hodiny, keď som prišiel v sprievode na Centre Street 240, takmer sa plaziac štvornožky, a tam ma voviedli do súkromnej kancelárie policajného komisára Skinnera. Nasledujúca hodina bola trochu potrhaná. Azda by ste si mysleli, že pri rokovaní s takým dôležitým občanom, ako som ja, by mal Skinner vydať rozkaz, aby ho nerušili v žiadnej menšej záležitosti ako v prípade povstania, ale nie. Počas stáleho vyrušovania sa mu predsa len podarilo položiť mi zopár životne dôležitých otázok, ako že pršalo, keď ste vošli do garáže, a vymenili si Horan a Egan nejaké pohľady, vyjadrujúce, že sa už poznajú, ale zväčša, keď práve neodpovedal na nejaký telefonát, alebo keď sám nevolal niektorým zo štyroch telefónov, čo mal na stole; alebo keď nehovoril s nejakým dotieravcom, alebo keď sa nepozeral do papierov, ktoré mu akurát priniesli, prechádzal sa po miestnosti, ktorá je priestranná, s vysokou povalou a pekným nábytkom.

Okolo piatej vošiel okresný prokurátor Bowen, sprevádzaný dvoma podriadenými s napchatými taškami. Očividne sa tu chystala konferencia na vysokej úrovni. Mohlo by to byť poučné, ak by ma nevyhodili von, tak som sa nevtieravo zdvihol zo stoličky, ktorá bola blízko Skinnerovho stola, a podišiel ku skromnej stoličke pri stene. Skinner mal príliš veľa práce, aby si ma všimol, a tí ostatní si zrejme mysleli, že si ma šetrí na dezert. Zhrčili si stoličky okolo veľkého stola a dali sa do toho. Mám dobrú pamäť a tá sa ešte lepšie vycvičila za roky, čo som u Nera Wolfa, takže by som mohol podať plnú a presnú správu o tom, čo som počul nasledujúcu polhodinu, ale neurobím to. Keby som to urobil, druhý raz by som iste vyletel, keby som sa opäť pokúšal stať sa nástennou kvetinou na stretnutí veľkých mozgov, a potom, kto som, že si dovoľujem ničiť dôveru ľudí v ich vysoko postavených verejných služobníkov?

Ale niečo sa stalo, o čom tu musím hovoriť. Boli práve uprostred rušnej diskusie o tom, čo by sa malo a čo nemalo povedať FBI, keď ich vyrušili. Najprv zacengal telefón a Skinner ho vzal a povedal zopár slov a potom sa otvorili dvere a vošiel návštevník. Bol to inšpektor Cramer. Ako prechádzal dlhými krokmi k stolu, hodil po mne pohľadom, ale mysľou bol u vyšších vecí. Stal si oproti nim a vyhŕkol: „Ten chlap Witmer, ktorý sa nazdával, že by vedel identifikovať vodiča toho auta, čo zabilo toho chlapca Drossosa. Vybral z celého radu fotiek prosto Horana. Myslí, že by to mohol aj odprisahať.“

Civeli naňho. Bowen zamrmlal: „Nech sa prepadnem.“

„Nuž?“ žiadal nahnevane Skinner.

Cramer sa naňho zamračil. „Neviem, práve som sa to dozvedel. Ak to vezmeme, opäť nám to všetko poprevracia. V ten utorok to nemohol byť v aute so ženou Horan. Nemôžeme jeho utorkové alibi nabúrať ani buldozérom, a aj tak predpokladáme, že to bol Birch. Potom, prečo by zabil Horan toho chlapca? Teraz, keď sme mu mohli prišiť to vydieranie, môžeme naňho, samozrejme, tlačiť, ale ak má na svedomí vraždu, nikdy ho nedostaneme. Mali by sme prijať túto alternatívu, ale to nám ešte viac všetko zamotá, než ako to už je. Vravím vám, komisár, proti očitým svedkom, by mal byť nejaký zákon.“

Skinner sa ešte stále hneval. „Myslím, že to je trochu zveličené, inšpektor. Očití svedkovia sú často nesmierne nápomocní. Toto by sa mohlo ukázať ako zlom, v ktorý sme všetci dúfali. Sadnite si, pohovoríme si o tom.“

Ako si Cramer priťahoval stoličku, zacengal telefón. Skinner ho vzal – ten červený, prvý zľava – povedal niekoľko slov a potom pozrel na Cramera.

„Pre vás od Nera Wolfa. Vraví, že je to dôležité.“

„Vezmem to vonku.“

„Nie vezmite to tu. Zdá sa veľmi samoľúby.“

Cramer prešiel okolo stola k Skinnerovmu lakťu a vzal slúchadlo. „Wolfe? Cramer pri telefóne. Čo chcete?“

Od toho slova to bolo až do konca zväčša len počúvanie. Ostatní iba sedeli a pozorovali jeho tvár. Ja tiež. Keď som videl, ako sa červeň prehlbuje, ako sa mu oči zužujú, mal som sto chutí vyskočiť zo stoličky a rozbehnúť sa na Tridsiatu piatu ulicu, ale pokladal som to za nemúdre, lebo by som na seba upútal pozornosť. Sedel som teda trpezlivo ďalej. Keď konečne položil, mal zovreté ústa a šklbalo mu nosom.

„Ten tlstý sukin syn,“ povedal. Ustúpil o krok dozadu. „Je teda strašne samoľúby. Hovorí, že je pripravený zaslúžiť si tie peniaze, čo mu zaplatila pani Frommová Chce seržanta a mňa. Chce tých šesť ľudí, čo sú v tom najviac zapletení. Chce Goodwina, Panzera a Durkina. Chce tri alebo štyri policajtky, ale nie v uniforme, vo veku od tridsaťpäť do štyridsať rokov. Chce okamžite Goodwina. Chce Egana. Toto všetko chce.“

Cramer zagánil na prítomných. „Hovorí, že si so sebou odvedieme vraha. Vraha, hovorí.“

„Je to maniak,“ povedal trpko Bowen.

„Ako, preboha?“ žiadal Skinner.

„Je to neznesiteľné,“ povedal Bowen. „Zavolajte ho sem.“

„Nepríde.“

„Priveďte ho!“

„Len so zatykačom.“

„Vystavím vám ho!“

„Neotvoril by ani ústa. Zložil by kauciu. Potom by šiel domov a sám by si tých ľudí pozval a nás by vynechal.“

Hľadeli jeden na druhého a každý videl na tvári toho druhého to isté, čo som videl aj ja. Nebolo inej možnosti.

Vstal som, veselo na nich zavolal: „Do videnia, páni!“ a vyšiel som von.

16

Nikdy som sa veľmi dôverne s policajtkami nestýkal, ale niekoľko som ich už videl, a musím povedať, že nech to bol hocikto, čo vybral tie tri, ktoré sa mali v to poobedie zúčastniť Wolfovho posedenia, mal dobré oko. Nie že by boli nejaké ohromujúce, ale iste by som bol ochotný pozvať hociktorú z toho tria do gragstoru za rohom a kúpiť jej koku. Jediná vec, ktoré mi prekážala, boli ich profesionálne pohľady, ale to sa im nemohlo vyčítať, lebo boli v službe, a to v prítomnosti inšpektora, a tak museli, prirodzene, vyzerať ostražito a neochvejne. Boli oblečené ako ľudia a jedna z nich mala na sebe modrú blúzku s bielymi pásikmi, čo vyzeralo veľmi chutne.

Prišiel som tam dosť zavčasu pred tou zberbou, takže som stihol v krátkosti zreferovať Wolfovi, čo som robil, ale ako sa zdalo, jeho to veľmi nezaujímalo, a pomohol som Fritzovi a Orriemu poznášať stoličky a rozostaviť ich. Keď zazvonili prví príchodzí, Orrie zmizol do prednej izby a zatvoril za sebou dvere. Keďže som tam išiel ešte po stoličky, uvidel som, čo to tam uschováva – chlapík stredných rokov s okuliarmi a širokými plecami a s utiahnutým opaskom. Orrie nás predstavil, takže som sa dozvedel, že sa volá Bernard Levine, ale to bolo všetko.

Rozostavenie stoličiek a to, kde si kto sadne, určil Wolfe. Šesť žien sedelo v prvom rade, policajtky boli usadené striedavo medzi Angelou Wrightovou, Claire Horanovou a Jean Esteyovou. Inšpektor Cramer sedel v červenom koženom kresle, Purley Stebbins po jeho ľavici, hneď pri Jean Esteyovej. Za Jean Esteyovou sedel Lips Egan, tak, aby bol Stebbinsovi na dosah v prípade, že by znervóznel a chcel zase na niekom vyskúšať svoje kliešte. Od Egana naľavo v druhom rade boli Horan, Lipscomb a Kuffner. Saul Panzer a Fred Durkin sedeli celkom vzadu.

Povedal som, že Cramer bol v červenom koženom kresle, ale to kreslo bolo vlastne preňho iba rezervované. Naliehal predtým na Wolfa, že si s ním musí súkromne pohovoriť, a tak ešte boli v jedálni. Neviem, čo chcel, ale pochybujem, že sa to dozvedel, posudzujúc podľa výrazu jeho tváre, keď vošiel pred Wolfom do kancelárie. Bradu mal napnutú, pery zovreté a tvár červenú. Stál, pozeral na to zhromaždenie, až kým Wolfe neprešiel k svojmu kreslu a neusadil sa v ňom, a potom prehovoril.

„Chcem, aby ste pochopili,“ povedal, „že toto je oficiálne len po určitý bod. Priviedli vás sem členovia policajného zboru so súhlasom okresného prokurátora, a preto je to oficiálne, ale teraz bude pokračovať Nero Wolfe na svoju vlastnú zodpovednosť a on nemá žiadne právo trvať na zodpovedaní akejkoľvek otázky, ktorú by vám položil. Rozumiete tomu všetci?“

Bolo počuť iba mrmlanie a šomranie. Cramer povedal: „Hovorte, Wolfe,“ a posadil sa.

Wolfove oči sa pohli zľava doprava a zase naspäť. „Som trochu v pomykove,“ povedal konverzačným tónom. „Videl som predtým iba dvoch z vás, pána Horana a pána Kuffnera. Pán Goodwin mi dal síce takú prehľadnú tabuľku ale rád by som si to preveril. Vy ste slečna Jean Esteyová?“

„Áno.“

„Slečna Angela Wrightová?“

Prikývla.

„Pani Dennis-Horanová?“

„To je moje meno. Myslím, že ne…“

„Prosím, pani Horanová.“ Bol hrubý. „Neskôr, ak už musíte. Vy ste pán Vincent Lipscomb?“

„Správne.“

Wolfove oči prešli dozadu a zase dopredu. „Ďakujem vám. Myslím, že toto je po prvýkrát, čo som sa podobral vybrať vraha zo skupiny zväčša cudzích ľudí. Zdá sa to trochu trúfalé, ale veď uvidím. Pán Cramer vám povedal, že nemám právo na zodpovedanie otázok, ale uľahčím vašej mysli v tomto smere. Nemám vôbec nijaké otázky. Ani jednu Ako budem prechádzať celým prípadom, možnože sa príležitostne jedna vyskytne, ale aj o tom pochybujem.“

Cramer si čosi potichu zašomral. Oči ostatných sa obrátili na neho, ale on o tom nevedel. Upieral zrak na Wolfa.

„V skutočnosti budem klásť otázky,“ povedal Wolfe, „ale len sebe a sám na ne aj odpovedať. Táto záležitosť je taká zložitá, že by ich mohlo byť na stovky, ale obmedzím sa iba na minimum. Napríklad viem, prečo mala pani Frommová na ušiach tie zlaté pavúky, keď ma v piatok na obed navštívila, boli súčasťou jej zamýšľaného podvodu; ale prečo ich mala aj v piatok večer na večierku u Horanovcov? Zrejme preto, lebo dúfala, že tým niekoho tak prekvapí, že dotyčná osoba musí na to zareagovať. Zase napríklad prečo išiel pán Horan včera večer do tej garáže? Lebo vedel, že ho vlastná chamtivosť vohnala do bláznivej akcie, že teda dal v tomto nevhodnom čase meno a adresu Leopolda Heima Eganovi a mal strach – ako sa ukázalo, nie bez dôvodu. Predpokladám…“

„Protestujem!“ Horanov tenor pišťal. „To je ohováranie! Inšpektor Cramer, povedali ste, že Wolfe vraví na vlastnú zodpovednosť, ale vy ste zodpovedný za to, že ste nás sem priviedli!“

„Môžete ho zažalovať,“ odvrkol Cramer.

„Pán Horan.“ Wolfe namieril prstom. „Keby som bol vami, nechal by som rečnenie o vašej účasti na vydieraní. Ste v tom až po krk a vy to viete a teraz tu stojíte zoči-voči oveľa väčšiemu nebezpečenstvu, identifikácii ako vraha Peta Drossosa. Ťažko asi ujdete väzeniu, ale s mojou pomocou ešte môžete ďalej žiť. Keď to tu skončíme, budete mi ešte za niečo povďačný.“

„Máte sakramentskú pravdu, že budem!“

„Dobre. Nesnažte sa za to platiť, či už to chápete podľa svojho alebo podľa môjho uvažovania. Práve som chcel povedať, že sa nazdávam, že väčšina z vás nevie nič o vydieračskom podniku, ktorý vyústil v smrti troch ľudí, takže ma nemôžete dobre sledovať, čo vravím, ale to ešte počká. Jeden z vás ma istotne bude môcť sledovať.“

Trochu sa naklonil dopredu, lakte mal na operadlách kresla a jeho desať prstov spočívalo na stole. „Teraz nepredstieram, že by som mohol bez určitej pomoci ukázať prstom na vraha, ale mám isté náznaky, čo mi k tomu dopomôžu. Onehdy mal jeden z vás veľké ťažkosti, keď vypovedal pánu Goodwinovi o vašich pohyboch v piatok večer a utorok poobede, aj keď nebolo žiadneho pozemského dôvodu, prečo by ste sa vy mali strachovať. Ten istý urobil tiež čudnú poznámku, že je tomu päťdesiatdeväť hodín odvtedy, čo zabili pani Frommovú – mimoriadna presnosť! To boli síce hodnotné náznaky, ale nič viac.“

Zopäl si ruky a položil ich na svoje veľké brucho. „Aj tak tu však boli dva dôležité údaje, či skôr náznaky. Po prvé, náušnice. Pani Frommová ich kúpila jedenásteho mája. Iná žena ich mala na ušiach devätnásteho mája. Musela ich asi dostať od pani Frommovej ako dar, alebo si ich požičala; alebo ich získala tajne, teda ukradla. V každom prípade ich však mala pani Frommová už o tri dni neskôr, teda v piatok dvadsiateho druhého, zase na ušiach – a prečo? Aby sa mohla vydávať za ženu, čo ich mala v utorok! Potom teda vedela, kto tá žena je, začala ju z niečoho podozrievať a najdôležitejšie ako údaj či náznak je, že bola schopná dostať tie náušnice nazad, či verejne alebo krádežou, len preto, aby sa mohla za ňu vydávať.“

„Náznak čoho?“ žiadal Cramer.

„Totožnosti tej ženy. Rozhodne nie presvedčivý, ale veľa hovoriaci. Musela to byť žena, ktorej veci boli ľahko prístupné, či už pani Frommová nadobudla tie náušnice otvorene alebo potajomky. S tým ste zaiste počítali, pán Cramer, a prešetrili ste si to, nakoľko ste mohli, ale bez výsledku. Vaše úžasné nahromadenie neúspechov bolo pre mňa neoceniteľné. Vašu schopnosť spočítať dva a dva považujem za nepochybnú. Vedeli ste, že sa môj inzerát o žene s náušnicami-pavúkmi objavil v novinách v piatok ráno a že pani Frommová sem prišla v piatok na obed aj s nimi, a že teda dobrá pracovná hypotéza by znela, že ich dostala nazad v tom krátkom intervale – najviac za dve-tri hodiny Keby musela za nimi ísť príliš ďaleko, iste by ste to zistili a využili toto zistenie a teraz by ste tu neboli. Nie je to pravda?“

„To je váš názor,“ zahundral Cramer. „Až do dnešného rána som nevedel, že ich kúpila pani Frommová.“

„No vedeli ste, že sú unikátne. Mimochodom, jedna zaujímavá špekulácia, pokiaľ ide o to, prečo ich pani Frommová kúpila, keď ich tak náhodou zazrela vo výklade. Pán Egan povedal, že pri telefonických rozhovoroch s ním nejaká žena zvyčajne hovorila toto heslo: ‚Povedal pavúk muche‘. Možnože, ba dokonca pravdepodobne, začula náhodou pani Frommová toto zvláštne heslo, a to aj mohlo v nej vyvolať to podozrenie; a keď zbadala tie náušnice-pavúky, zišlo jej na um, že by sa s nimi mohla na niečo zahrať.“

Wolfe sa z plných pľúc nadýchol, čo bolo uňho aspoň zo desať litrov vzduchu, a potom nahlas vydýchol. „Aby sme sa už k tomu konečne dostali. Ten muž, čo prešiel autom toho chlapca Pete Drossosa, bol určite čudný tvor. Najjednoduchšia teória, že bol tým mužom, ktorý bol so ženou v aute deň predtým a obával sa, že by ho mohol chlapec identifikovať, sa ukázala neplatnou, keď som sa dozvedel, že ten muž v aute so ženou bol Matthew Birch, ktorého zabili v utorok večer; ale jeho chovanie bolo rozhodne podivné. Zahrám sa naňho. Nech už je to z akéhokoľvek dôvodu, rozhodnem sa zabiť toho chlapca, zájdem autom za bieleho dňa na ten roh, a keď sa ten chlapec objaví a naskytne sa vhodná príležitosť, prejdem ho. Nemôžem očakávať, že budem mať to mimoriadne šťastie, že sa mi vytvorí táto možnosť už pri prvom pokuse; zaručene s tým nemôžem počítať; musím už vopred počítať s tým, že je nevyhnutné prejsť ten úsek viackrát, možno aj veľakrát. Okolo budú ľudia. Nikto z nich nebude mať dôvod si ma osobitne všimnúť, až kým nepríde moja príležitosť a prejdem toho chlapca, ale aj tak ma uvidí len tak z čírej náhody veľa ľudí.“

Obrátil dlaň. „Tak čo teda urobím? Nemôžem mať na tvári masku, to je samozrejmé, ale sú tu aj iné vhodné prostriedky. Falošná brada by bola vynikajúca. Opovrhnem tým všetkým a vôbec sa nebudem usilovať premaskovať. Pokračujem v tomto hazardnom a smrteľnom dobrodružstve na sebe mám hnedý oblek a plstený klobúk. Potom som zrejme alebo neporovnateľný hlupák alebo som žena. Dám prednosť tomu, že som žena, aspoň ako pracovnú hypotézu.

Pretože ak som žena, veľa komplikácií zmizne, keďže väčšina úloh patrí mne. Som zapletená vo vydieračskom podniku; možnože som aj šéfom. Pani Frommová sa o tom čosi dozvie – nie toľko, aby niečo podnikla, ale dosť na to, aby ma podozrievala. Položí mi niekoľko opatrných otázok. Dá mi náušnice-pavúky. V utorok poobede stretnem Matthewa Bircha, jedného zo svojich spoločníkov. Dovolí mi viesť jeho auto, čo je uňho nezvyčajné, a zrazu vytiahne pištoľ a pritlačí mi ju na chrbát. Nech je už na príčine tohto nepriateľstva hocičo, poznám jeho náturu a obávam sa o svoj život. Prikáže mi viesť auto nejakým smerom a na nejaké miesto. Na križovatke, kde zastaneme na červenú, priblíži sa akýsi chlapec a chce mi utrieť oblok a ja perami poviem smerom k jeho tvári, ktorá je tak blízko pri mne: ‚Pomoc, zavolaj policajta.‘ Potom zasvieti zelená, Birch ma štuchne a ideme. Ja sa z paniky čoskoro zotavím, lebo tiež mám svoju náturu. Nech už ideme hocikde, niekde, niekedy ho pristihnem, že ma nestráži, a zaútočím. Mojou zbraňou je kladivo, francúzsky kľúč, drúk, jeho vlastná zbraň – ale nezastrelím ho. Mám ho v aute, bezmocného, v bezvedomí a neskoro večer ho zaveziem do odľahlej aleje, vyložím ho von, prejdem cez neho autom, auto niekde zaparkujem a idem domov.“

Cramer zaškriekal: „To by som mohol urobiť aj ja. Práve tak dobre ako vy. Ukážte niečo.“

„Aj to mám v úmysle. Nasledujúci deň sa rozhodnem, že ten chlapec je hrozbou, ktorú nemožno tolerovať. Ak by si pani Frommová niekde overila svoje podozrenie a objavila by moje spojenie s Birchom, mohol by ma ten chlapec identifikovať ako Birchovu spoločníčku v aute. Trpko ľutujem tú slabú chvíľku, keď som mu povedala, aby zavolal policajta, čím som ho tak prekvapila, že na nás dlho civel, a nemôžem strach z tejto hrozby vydržať. Tak vezmem v to poobedie, preoblečená za muža, to auto odtiaľ, kde bolo zaparkované, a pokračujem, ako som už opísal. Tentoraz zaparkujem auto ďaleko, v inej časti mesta, a idem domov metrom.

Doteraz som, pravdaže, morálny idiot, egomaniacká prasnica s tesákmi kanca. V piatok ráno vezme pani Frommová náušnice-pavúky a odíde s nimi z domu. Keď sa podvečer vráti, rozpráva sa so mnou a povie mi medzitým že si najala Nera Wolfa, aby to vyšetroval. To bolo od nej veľmi nemúdre; mohla prinajmenšom aspoň predpokladať, aká som nebezpečná. Tú noc sa o tom presvedčila, aj keď sa o tom nikdy nedozvedela. Išla som za ňou a našla jej auto zaparkované neďaleko Horanovho domu a skryla som sa za predné sedadlo, ozbrojená veľkým kľúčom na pneumatiky. Horan zišiel dole aj s ňou, ale…“

„Počkajte!“ zavrčal Cramer. „Obviňujete Jean Esteyovú z vraždy, a to bez dôkazu. Povedal som, že ste zodpovedný za to, čo poviete, ale ja som ich sem priviedol a tu je už hranica. Dajte mi fakt, alebo ste už skončili.“

Wolfe sa uškrnul. „Mám iba jeden fakt, pán Cramer, a ten sa ešte nepotvrdil.“

„Teda nech ho počujeme.“

„Veľmi dobre. Archie, priveďte ich.“

Keď som vstával ku dverám spájajúcim kanceláriu s prednou izbou, videl som, ako Purley Stebbins vzdáva Wolfovi jeden z najväčších holdov, aké kedy Wolfe dostal. Obrátil hlavu a pozeral na ruky Jean Esteyovej. Wolfe neurobil nič viac, iba si zarečnil. Ako povedal Cramer, nepodal ani len triesku z nejakého dôkazu. A tvár Jean Esteyovej neprejavila ani len stopu strachu. Ale Purley, ktorý sedel k nej najbližšie, nespúšťal oči z jej rúk.

Otvoril som dvere a zavolal: „Orrie, okay!“

Niekoľko hláv sa obrátilo a niekoľko sa neobrátilo, keď vstúpili. Orrie ostal vzadu a ja som odprevadil Levina ku stoličke, ktorá ho tu čakala na rohu môjho stola, odkiaľ mal nerušený výhľad na predný rad. Usiloval sa nedať najavo, aký je nervózny, ale keď si sadol, sadol si iba na kraj stoličky, a tak som mu musel povedať, aby sa usadil pohodlnejšie.

Wolfe ho oslovil: „Voláte sa Bernard Levine, však?“

„Áno, pane.“ Oblizoval si pery.

„Tento pán pri mojom stole je inšpektor Cramer z newyorskej kriminálky. Je tu služobne, ale iba ako pozorovateľ. Moje otázky sú moje vlastné, a odpovedáte podľa vlastného uváženia. Je to jasné?“

„Áno, pane.“

„Volám sa Nero Wolfe. Videli ste ma už niekedy predtým?“

„Nie, pane. Pravdaže, počul som o vás…“

„Aké je vaše povolanie, pán Levine?“

„Som spoločníkom firmy B. a S. Levine. Môj brat a ja máme obchod s mužskou konfekciou na Fillmore Street 514 v Newarku.“

„Prečo ste tu? Ako sa to stalo? Len nám to povedzte.“

„Nuž, ktosi nám zavolal do obchodu a akýsi muž povedal…“

„Prosím vás, kedy?“

„Dnes poobede asi o štvrtej. Povedal, že jeho žena si minulú stredu kúpila v našom obchode plstený klobúk a hnedý oblek a či sa na to pamätáme. Povedal som, že sa na to pamätám, lebo som ju obsluhoval. Potom povedal, že by bolo dobre, keby som ju opísal, aby sa nestala nejaká chyba, a ja som to urobil. Potom…“

„Prosím vás. Opísal vám svoju ženu, alebo vás žiadal, aby ste vy opísali tú zákazníčku?“

„Ako som povedal. On nič neopisoval. Požiadal ma a ja som to urobil.“

„Pokračujte.“

„Potom povedal, že by rád prišiel a možno aj zamenil ten klobúk a že či tam budem, a ja som povedal, že budem. Prišiel asi o pol hodiny, možno neskoršie. Ukázal mi newyorskú licenciu detektíva so svojou fotkou a so svojím menom Orvald Cather, a povedal, že to nebola jeho žena, čo kúpila ten oblek, že on niečo vyšetruje. Povedal, že pracuje pre Nera Wolfa, veľkého detektíva, a že sa niečo vyskytlo s tým oblekom a klobúkom a že chce, aby som šiel s ním do New Yorku. Nuž, to bol problém. Môj brat a ja nemáme radi mrzutosti. Nie sme žiadni bratia Brooksovci, ale snažím sa viesť pekný malý poctivý obchod…“

„Áno. Ale rozhodli ste sa prísť?“

„Môj brat a ja sme sa rozhodli. My sa o všetkom rozhodujeme spoločne.“

„Dal vám k tomu pán Cather nejakú pohnútku? Ponúkol sa vám, že vám zaplatí?“

„Nie, iba nás na to nahovoril. Je to dobrý rečník, ten muž. Bol by z neho dobrý obchodník. Tak sme prišli spolu metrom a on ma priviedol sem.“

„Viete prečo?“

„Nie, nepovedal mi presne. Povedal iba, že je to veľmi dôležité a že to súvisí s tým oblekom a klobúkom.“

„Nenarážal nejako, že vás požiadajú, aby ste identifikovali ženu, ktorá kúpila ten oblek a klobúk?“

„Nie, pane.“

„Neukázal vám nejaké fotografie, nejaké obrázky?“

„Nie, pane.“

„Alebo neopísal niečo?“

„Nie, pane.“

„Potom by ste mali mať otvorenú hlavu, pán Levine. Pýtam sa vás na ženu, ktorá si u vás minulú stredu kúpila hnedý oblek a plstený klobúk. Je tu niekto v miestnosti, kto sa na ňu ponáša?“

„Pravdaže, videl som ju hneď, ako som si sadol. Je to tá žena tam na konci.“ Ukázal na Jean Esteyovú. „To je ona.“

„Ste si istý?“

„Na sto percent.“

Wolfe obrátil hlavou. „Bude to stačiť ako fakt, pán Cramer?“

Prirodzene, že Jean Esteyová, ktorá sedela medzi seržantom a jednou policajtkou, mala štyri či päť minút na premýšľanie. Hneď ako zbadala Levina, vedela, že ju usvedčia z toho, že zakúpila tie veci, lebo S. Levine bude iste svedčiť tak isto ako B. Levine. Bola teda pripravená a ani nečakala, kým Cramer odpovie na Wolfovu otázku, ale odpovedala na ňu sama.

„Nuž dobre,“ povedala, „je to fakt. Bola som vyložený blázon. Kúpila som ten oblek a klobúk pre Claire Horanovú. Požiadala ma o to a ja som to urobila. Vzala som balík…“

Usporiadanie miest dobre zapracovalo, hlavne tie policajtky usadené ako sendviče medzi civilistkami. Keď pani Horanová vyskočila zo stoličky, aby sa vrhla na Jean Esteyovú, zastavili ju tak náhle a tak prudko, že ju to odhodilo až na lono policajtky na druhej strane, ktorá ju odborne chytila. V rade za nimi vstalo niekoľko mužov a ozvalo sa zopár hlasov, medzi nimi aj Cramerov. Purley Stebbins, teraz prirodzene trochu zmätený, nechal Jean Esteyovú svojim kolegyniam a sústredil sa na Dennis-Horana, ktorý vyskočil zo stoličky, aby vyslobodil svoju ženu zo zovretia tej úradníčky, ktorá ju na úteku chytila. Keď pocítil na pleci Purleyho ťažkú ruku, strhol sa, potom sa vzpriamil a povedal tak, aby to počul kto chce.

„To je lož,“ zapišťal. Ukázal roztraseným prstom na Jean Esteyovú. „Je to klamárka a vražedkyňa.“ Obrátil sa a ukázal prstom na Lipsa Egana. „Vy to viete, Egan. Vy viete, že Birch zistil, že to všetko chcela zhrabnúť, že mu dáva iba malú časť, a viete, čo tým Birch myslel, keď povedal, že si to s ňou vybaví. Bol mizerný blázon, ak si myslel, že sa mu to podarí. Teraz sa pokúša zavesiť tú vraždu na krk mne a vás do toho tiež namočí. Necháte si to?“

„Nenechám,“ zakvákal Egan. „Už som v tom dosť namočený. Nech sa smaží, bláznivá suka.“

Horan sa obrátil. „Dostali ste ma, Wolfe, nech vás čert vezme. Poznám, keď som na konci. Moja žena o tom nič nevedela, absolútne nič, a ja som nevedel nič o tých vraždách. Možno som mal nejaké podozrenie, ale nevedel som nič. Teraz vám môžem povedať všetko, čo o tom viem.“

„Nepotrebujem to,“ povedal nahnevano Wolfe. „Som tiež na konci. Pán Cramer? Odvediete túto čvargu z môjho domu?“ Obrátil sa k zhromaždeným a zmenil tón. „To sa týka, dámy a páni, iba tých, čo si to zaslúžili.“

Otváral som hornú zásuvku na svojom stole, aby som vytiahol aparát: Lon Cohen a Gazette si zaslúži, pomyslel som si, pekný obrázok Bernarda Levina, sediaceho vo Wolfovej kancelárii.

17

O tri dni neskôr, v piatok o jedenástej hodine som sedel za svojím stolom a klepal na stroji list akémusi pestovateľovi orchideí, keď sa vrátil Wolfe zo skleníkov a vošiel do kancelárie. Ale namiesto aby išiel ďalej k svojmu stolu, prešiel k safe, otvoril ho a čosi odtiaľ vytiahol. Obrátil som sa, aby som sa pozrel, lebo nemám rád, keď robí to, čo nevie. Tá vec, čo vytiahol, bol notes Lipsa Egana. Zatvoril safe a zamieril k dverám.

Vstal som a pohol sa za ním, ale on sa obrátil ku mne. „Nie, Archie. Nechcem, aby ste sa stali spoluvinníkom pri ťažkom zločine – alebo je to iba priestupok?“

„Nezmysel. Rád by som sa delil s vami o celu.“

Išiel do kuchyne, vzal z kredenca veľkú panvicu na pečenie, položil ju na stôl a obložil ju hliníkovou fóliou. Sadol som si na stoličku a pozoroval ho. Otvoril notes, vybral list, skrčil ho a hodil na panvicu. Keď už bol aspoň tucet listov na tejto hromade, škrtol zápalkou a potom iba pridával ohňu palivo, list za listom, až bol notes celkom prázdny.

„Tam,“ povedal spokojne a išiel si k umývadlu umyť ruky, „zahodil som tvrdé dosky notesa do odpadového koša.“

Myslel som si vtedy, že berie veci trochu ľahkovážne, lebo ešte stále bolo možné, že by chceli nejaký extra dôkaz. Ale to bolo pred mnohými týždňami a teraz, keď Egan a Horan sú už riadne usvedčení a odsúdení, a keď porote siedmich mužov a piatich žien trvalo iba štyri hodiny, kým zavesili ten veľký zločin na Jean Esteyovú – nech to čert vezme.

PRED POLNOCOU

1

Náš krátky rozhovor v ten utorok večer v apríli síce nebol nijako závažný, pokiaľ ide o túto vec, ale poslúži ako úvod a pomôže vysvetliť zopár neskorších reakcií Nera Wolfa. Po večeri v jedálni starého domu na západnej Tridsiatej piatej ulici, ktorá pozostávala z jedného z najlepších Fritzových jedál – z knedlí, párku a kyslej kapusty, nasledoval som Wolfa halou do kancelárie. Zo stola pri veľkom glóbuse si vzal nejaké časopisy a podišiel ku kreslu za svojím písacím stolom. Opýtal som sa ho, či treba niečo urobiť. To pre istotu. Naznačil som mu už, že mám v úmysle vziať si v utorok popoludní voľno, pretože sa začína baseballová liga na Polo Grounds; nuž a keď prišiel utorok, nechcel som už počuť nijaké poznámky o hromadení práce.

Wolfe odpovedal, že niet čo robiť, a usadil svoje rozmerné telo v kresle, jedinom, ktoré mu vyhovovalo zo všetkých kresiel na svete, a otvoril časopis. Týždenne venoval asi dvadsať minút prezeraniu reklám. Šiel som k svojmu stolu, sadol si a siahol na telefón. Ale rozhodol som sa ináč; je lepšie mať istotu. Zvrtol som sa a zbadal som, že Wolfe gáni do otvoreného časopisu. Vstal som a priblížil sa natoľko, aby som videl, na čo upiera oči. Bola to reklama cez celú stranu, čiernobiela, ktorú som, podobne ako milióny mojich spoluobčanov, poznal spamäti – veď nebola vôbec zložitá, pretože obsahovala iba šesť slov, nepočítajúc slová, ktoré sa opakovali. V strede skoro navrchu, bola malá elegantná fľaštička s nálepkou, kde bolo ozdobným písmom napísané Pour Amour, pričom Amour stálo vedľa Pour. Vpravo pod tým boli dva tie isté nápisy, takisto na strednej osi, pod nimi ďalšie tri, a potom ďalšie štyri a tak ďalej, až na koniec strany. Dolu bolo sedem fľaštičiek krížom cez celú stranu a tvorilo základ pyramídy z dvadsiatich ôsmich fľaštičiek. Vľavo hore bola veta:

Pour Amour znamená Pre Lásku

Vpravo hore sa oznamovalo:

Pour Amour je Pre Lásku

„Na tejto reklame sú zaujímavé dve veci,“ povedal som.

Wolfe zavrčal a obrátil stránku.

„Jedna vec,“ začal som, „je samotné meno. Šesťdesiatim štyrom a siedmim desatinám percenta žien sa pri pohľade na reklamu vybaví slovo ‚amant‘, a percento by sa zvýšilo, keby viacej žien vedelo, čo ‚amant‘ znamená. Nechcem Američanky zhadzovať. Mám medzi nimi niekoľko ozajstných priateliek. Veľmi málo z nich chce byť amantkami alebo mať amantov, takže nemôžete len tak z ničoho nič dať parfumu takéto meno. Alebo takto. Uvidia reklamu a pomyslia si: To je ale drzosť! Myslia si, že ich smradľavý parfum mi dopomôže k amantovi. Ja im ukážem! Čo si myslia, že som? Deko za desať dolárov. Ďalšia vec…“

„Jedna stačí,“ zahundral Wolfe

„Áno. Druhá vec, toľko fľaštičiek. To je proti pravidlám. Poriadna reklama na parfumy ukáže iba jednu fľaštičku, aby vznikol dojem, že ide o vzácny tovar, a preto sa treba poponáhľať zadovážiť si ho. Nie ako to robí Pour Amour Tí hovoria: Poďte, máme toho, koľko chcete, toto je slobodná krajina a každá žena má právo na amanta, a keď máte iný názor, dokážte to. Je to naskrze nový prístup, stopercentne americký, a zdá sa, že sa vypláca aj s tou súťažou.“

Myslel som, že sa azda teraz dočkám odpovede, ale on iba sedel a obracal strany. Vzdychol som.

„Súťaž, ako možno viete, lebo sa sem-tam dívate na niektoré reklamy, skrachuje. Vecné ceny za milión dolárov. Každý týždeň takmer päť mesiacov uverejňovať v časopisoch opis ženy – mohol by som vám dať presné údaje, keďže ste mi vycvičili za tie roky pamäť – ‚ženy z histórie, nie fiktívne románové hrdinky, vrátane biografie, a tieto ženy používali kozmetické prípravky‘. Bolo ich dvadsať za dvadsať týždňov.

Opis číslo jeden:

Hoci ma chcel César dobyť v mene sily, ja ľúbila som Antónia. Preto sa mi na hruď v osudnej chvíli prisala osudná zmija.

Toto bol, samozrejme, ťahák. Kleopatra. Číslo dva bolo práve také ľahké:

I keď Aragónskeho som mala za manžela, nadchol ma Kolumbus smelý. A tak som šperky oželela, aby bol čím skôr v cieli.

Nespomínam si, že by som bol niekedy čítal, že kráľovná Izabela používala kozmetické prípravky, ale keďže sa ľudia v pätnástom storočí nekúpali, zrejme ich musela používať. Mohol by som vám odrecitovať číslo tri, štyri a päť, ale potom to už začalo byť ťažšie, a pri čísle desať som sa už ani nenamáhal to čítať. Bohvie, aké to bolo, kým došli k dvadsiatke – ako príklad vám uvediem číslo sedem či osem, už som zabudol ktoré:

Syn sa stal šľachticom, hoci ja, jeho mama, podpísať som sa nevedela. Bola som najmilšou syna pána Browna a v tom je moja sláva skvelá.

Tomu sa povie nezmysel. Keď človek uváži, koľko pánov Brownov malo synov od počiatku histórie a koľkí tí synovia…“

„Pche!“ Wolfe obrátil list. „Nell Gwynnová, anglická herečka.“

Vypleštil som oči. „Hej, počul som o nej. Ale ako to? Jeden z jej priateľov sa mohol volať Brown alebo Brownson, ale to ju ešte neurobilo slávnou. Bol to zrejme niektorý kráľ.“

„Karol Druhý,“ povedal samoľúbo. „Syna, ktorého s ňou mal, urobil vojvodom. Keď jeho otec, Karol Prvý, išiel v mladosti do Španielska, prisvojil si meno Brown. Pravdaže, Nell Gwynnová bola milenkou Karola Druhého.“

„Amant nadovšetko. Nuž dobre, keď vy ste prečítali zo desaťtisíc kníh. A čo toto – myslím, že to bolo číslo deväť:

Zákon, čo sám bol ustanovil, bránil nám spolu zákonne žiť. Rešpektoval zákon, nezmenil ho v nový, no nemohol ma neľúbiť.

Luskol som prstami. „Kto to je?“

„Archie!“ Obrátil hlavu ku mne. „Máte niekam ísť?“

„Nie, pane, dnes večer nie. Lily Rowanová má rezervovaný stôl vo Flamingo Room a myslela, že by som si tam mohol ísť zatancovať, ale povedal som jej, že ma možno budete potrebovať, a ona vie, aký prepotrebný…“

„Fuj!“ Začínal sa jedovať, ale usúdil, že to nestojí zato tak sa namáhať. „Mali ste v úmysle ísť a len ste chceli preniesť zodpovednosť za svoju neprítomnosť na mňa tým že ma vyprovokujete, aby som dal k tomu podnet. Vyhrali ste. Navrhujem vám, aby ste už aj zmizli“

Mohol som mu hocičo povedať, ale Wolfe zavzdychal a vrátil sa k časopisu, nuž som sa zdržal. Keď som zamieril do haly, zaznel mi za chrbtom jeho hlas: „Oholili ste sa a preobliekli na večeru?“

Je to nevýhoda pracovať a žiť s naozaj veľkým detektívom.

2

Keďže som vtedy prišiel domov neskoro v noci a nečakala ma nijaká naliehavá práca, bolo už deväť preč, keď som v stredu ráno zišiel do kuchyne na raňajky, ktoré pozostávali z grapefruitu, ovsenej kaše, doliek, slaniny, černicového lekváru a kávy. Wolfe, samozrejme, raňajkoval v svojej izbe ako zvyčajne a potom odišiel na strechu do skleníka na rannú besedu s orchideami.

„Som rád, Archie,“ poznamenal Fritz, naberajúc na panvicu cesto na moju štvrtú dolku, „keď vás vidím raňajkovať pomaly, ako sa patrí, a nik vás nevyrušuje.“

Dočítal som odsek z Timesov položených na polici, prehltol som, upil si kávy a povedal som: „Fritz, poviem vám úprimne, vy ste jediný, koho znesiem, keď raňajkujem a čítam noviny. Keď niečo poviete, je vám úplne jedno, či vám odpoviem, alebo či vás vôbec počúvam. Jednako by som rád, aby ste vedeli, že vám rozumiem. Napríklad, čo ste povedali. Mysleli ste tým toľko, že keď ma nič nevyrušuje, nemám ani zákazníkov ani prípady a radi by ste vedeli, či bankové konto nebude natoľko nízke, že by nás to mohlo mrzieť. Je tak?“

„Áno.“ Capol mi hrubú, zlatistú, okrúhlu dolku na tanier. „No ak si myslíte, že sa preto trápim, to teda nie. Tu sa nieto prečo trápiť. Keď je tu pán Wolfe a vy…“

Zazvonil telefón. Zdvihol som slúchadlo. Mali sme aparát aj v kuchyni. Hlboký barytón mi oznamoval, že hovorí Rudolph Hansen a chce sa zhovárať s Nerom Wolfom. Odpovedal som, že pán Wolfe úraduje až od jedenástej, ale mohol by som odovzdať odkaz. Povedal, že sa s ním musí ihneď rozprávať a príde o štvrť hodiny. Odvetil som, že pred jedenástou nič nevybaví, ak mi nepovie, prečo je to také naliehavé. Povedal, že príde o pätnásť minút, a položil.

Zatiaľ Fritz hodil dolku medzi odpadky, pretože pridlho stála, a začal piecť druhú.

Keď sa ohlásil niekto cudzí, obyčajne som si vopred o ňom urobil menší prieskum. Lenže za štvrť hodiny by som veľmi nepokročil, a ešte k tomu ma čakala ďalšia dolka a šálka kávy. Práve som skončil a odišiel do kancelárie položiť Timesy na svoj stôl, keď sa ozval zvonček. Vyšiel som do haly a predo dvermi som uvidel stáť nie jedného cudzieho človeka, ale štyroch – traja boli v stredných rokoch, jeden ich už mal za sebou. Všetci boli dobre oblečení, dvaja z nich mali tvrdé klobúky.

Otvoril som dvere iba toľko, koľko dovoľovala retiazka, a cez niekoľkocentimetrovú štrbinu som sa opýtal: „Ako sa voláte, prosím?“

„Som Rudolph Hansen, ja som telefonoval.“

„A ostatní?“

„Ale to je smiešne. Otvorte!“

„To sa len zdá smiešne, pán Hansen. V okruhu sto míľ je najmenej sto ľudí, ktorí sú na zozname Sing Singu; a tí by radi povedali pánu Wolfovi svoju mienku, a možno sa o to aj pokúšajú. Pripúšťam, nie ste zbojníci, ale keďže ste štyria – prosím si mená.“

„Ja som advokát – právnik. Toto sú moji klienti. Pán Oliver Buff, pán Patrick O’Garro. Pán Vernon Assa“

Ich mená mi, pravdaže, nič nehovorili, ale aspoň som mal čas mužov odhadnúť, a ak sa vôbec vyznám v ľudských tvárach, títo sem neprišli robiť nepríjemnosti, ale chceli sa z nich dostať. Nuž som otvoril, pomohol im uložiť klobúky a kabáty na veľký starý orechový vešiak, zaviedol som ich do kancelárie a ponúkol im stoličky. Sadol som si za svoj písací stôl a oznámil im:

„Páni, ľutujem, ale je to takto: Pán Wolfe nikdy nechodí do kancelárie pred jedenástou. Toto pravidlo už porušil, ale veľmi dlho trvá, kým to urobí. Jediné, čo môžete spraviť, je rozpovedať mi celú vec a presvedčiť ma, aby som sa rozhodol ísť za ním a všetko mu rozpovedať a pokúsiť sa presvedčiť ho. Aj keby sa mi to podarilo, prešlo by zatiaľ dvadsaťpäť minút, a teraz je o dvadsať minút jedenásť, takže si môžete zatiaľ pokojne oddýchnuť.“

„Vy sa voláte Goodwin,“ oznámil Hansen. Jeho barytón neznel tak hlboko ako v telefóne. Poctil som ho červeným koženým kreslom na rohu Wolfovho písacieho stola. Dlhý tenký krk, popolavá pokožka a veľké uši boli v tom kresle ako päsť na oko. Jednoducho natretá stolička s rovným operadlom bez čalúnenia by mu lepšie pristala.

„Pán Goodwin,“ začal, „toto je dôverná a vrcholne naliehavá záležitosť. Nástojím na tom, aby ste povedali pánu Wolfovi, že sa s ním chceme ihneď rozprávať.“

„Všetci nástojíme,“ ozval sa jeden z klientov rozhodne. Druhý vyskočil zo stoličky, len čo si na ňu sadol, a prechádzal sa hore-dolu. Tretí sa pokúšal udržať v roztrasenej ruke zápalku a pripáliť si cigaretu. Keďže som videl, že nemá zmysel sa s nimi naťahovať, zdvorilo som im povedal: „Dobre, pokúsim sa vám vyhovieť.“ Vstal som a vyšiel z miestnosti.

V kuchyni Fritz po raňajkách umýval riad. Nikdy by sa nebol na niečo opýtal nahlas, ak to vyzeralo na úradnú vec. Keď som vstúpil a podišiel k stolu, kde boli telefóny, opýtal sa. Zdvihol som obočie, chytil aparát a vytočil číslo skleníkov. O chvíľu mi Wolfe zavrčal do ucha: „Čo je?“

„Volám z kuchyne. V kancelárii sú štyria muži v košeliach od Sulka a v topánkach od Firmana, celí prestrašení. Hovoria, že sa hneď musia s vami rozprávať.“

„Dočerta…“

„Áno, pane. Iba vám oznamujem, že máme spoločnosť. Povedal som im, že sa pokúsim im pomôcť, a to je aj všetko, čo môžem urobiť.“ Zavesil som skôr, ako to mohol urobiť on, chytil som druhý telefón a vytočil číslo.

Nathaniel Parker, právnik, ktorého Wolfe volá vždy, keď je to nevyhnutné, nebol v kancelárii, ale jeho pomocník Ehrlich tam bol, a on už počul o Rudolphovi Hansenovi Vedel iba toľko, že Hansen je jedným zo zakladajúcich členov veľkej firmy v strede mesta a že je dosť známy ako šikovný podnikateľ. Keď som položil, povedal som Fritzovi, že máme veľmi reálny výhľad na honorár, ktorý nám zaplatí mzdy na niekoľko mesiacov, a naznačil som mu, aby ma definitívne prebral ďalšou šálkou kávy.

Keď sa presne o jedenástej ozval zhora zvuk Wolfovho výťahu, vyšiel som do haly, pripojil sa k nemu, keď sa zjavil, zahlásil mu, čo som zistil o Hansenovi, a nasledoval som ho do kancelárie. Ako obyčajne počkal som, kým sa každý predstaví a Wolfe sa dostane k svojmu kreslu za písacím stolom, pretože nerád podáva ruku cudzím ľuďom. Hansen prvý položil na Wolfov stôl navštívenku a znova si sadol.

„To je moja navštívenka,“ začal. „Som Rudolph Hansen, advokát. Títo páni sú moji klienti – vlastne ich firma. Pán Oliver Buff. Pán Patrick O’Garro. Pán Vernon Assa. Čakaním na vás sme stratili hodne drahocenného času. Musíme sa s vami zhovárať súkromne.“

Wolfe sa zamračil. Prvé minúty s nádejnými klientmi boli preňho vždy ťažké. Zrejme sa nenájde nijaká prijateľná výhovorka, ktorou by ich mohol odmietnuť, a keď sa nenájde, bude sa musieť pustiť do práce. Pokýval hlavou. „Toto teda je súkromná vec. Pozeráte na pána Goodwina. Možno nie je nepostrádateľný, ale je neodstrániteľný.“

„Radšej by sme boli s vami osamote.“

„Tak potom bohužiaľ. Naozaj ste strácali čas.“

Pozrel na svojich klientov, ja som urobil to isté. Oliver Buff, ten, čo mal už stredný vek za sebou, mal okrúhlu červenú tvár, ktorá robila jeho vlasy belšími, a tie mu zas robili tvár červenšou. On a Hansen mali tvrdý klobúk. Patric O’Garro bol celý hnedý – mal hnedé oči, vlasy, oblek, kravatu, topánky a ponožky. Samozrejme, košeľu mal bielu. Oči mal jasné, bystré a múdre. Vernon Assa bol nízky a trocha tučný, plecnatý. Asi sa práve vrátil z mesačného pobytu na Floride, alebo tam možno nemusel vôbec chodiť. Hnedý odev by mu bol výborne šiel k pleti, no mal sivé šaty a čierne topánky.

„Čo, dočerta,“ zamrmlal.

„Spusťte,“ vyzval Buff Hansena.

Sudca sa obrátil k Wolfovi. „Pán Goodwin je, prirodzene, váš zamestnanec.“

„Áno, je.“

„Zúčastňuje sa na tomto rozhovore vo funkcii vášho agenta?“

„Agenta? Veľmi správne. Áno.“

„Tak potom je to jasné. Najsamprv by som vám chcel navrhnúť, aby ste si ma najali ako poradcu a zaplatili mi dolár ako plat za moje služby.“

Vyvalil som naňho oči. Ten chlap musí byť šibnutý! Táto kancelária nebola na to, aby sa tu dávali honoráre z rúčky do rúčky.

„To nie je priam sympatický návrh,“ odvetil Wolfe sucho. „Máte na to poverenie?“

„Pravdaže. Ako viete, rozhovor medzi advokátom a jeho klientom je výnimočná komunikácia a nesmie sa prezradiť. Bol by som rád, keby sa medzi nami vytvoril takýto dôverný vzťah – ako medzi advokátom a klientom, a potom by som vám povedal aj o okolnostiach, ktoré viedli týchto pánov k tomu, aby vyhľadali vašu pomoc. Zjavne to nebude záruka proti úmyselnému prezradeniu z vašej strany, pretože vy môžete hocikedy náš vzťah ukončiť, ale budete môcť odmietnuť niečo prezradiť, ak vás o to požiada hociktorý nadriadený orgán bez toho, že by ste si tým privodili nejaký trest. Oni i my vám budeme vydaní na milosť, ale to, čo je o vás známe, a vaša reputácia, nás plne presvedčili o vašej statočnosti a diskrétnosti. Navrhujem vám, aby ste si ma prenajali na zvláštny účel: aby som vám poradil o žiadúcnosti prevzatia prípadu, ktorý vám chce ponúknuť firma Lippert, Buff a Assa.“

„Aká je to firma?“

„Museli ste o nej počuť. Reklamná agentúra.“

Wolfove pery sa pohli zľava doprava a zase späť. To bol taký jeden jeho úsmev. „Veľmi duchaplné. Gratulujem. Ale ako hovoríte, budete mi vydaní na milosť. Hocikedy môžem náš pracovný vzťah ukončiť, a vy sa nemôžete vôbec sťažovať“

„Moment,“ prerušil ho O’Garro, striedavo pozerajúc múdrym, jasným pohľadom z Wolfa na Hansena. „Musí sa to robiť takto?“

„To je jediný spôsob, Pat,“ odvetil mu advokát. „Keď ho najmete, alebo mu veríte alebo nie.“

„Nepáči sa mi to… ale keď je to jediný spôsob…“

„Je Oliver?“

Buff prisvedčil.

„Vern?“

Assa prikývol.

„Tak ma teda najímate, pán Wolfe? Ako špecialistu?“

„Áno, Archie, dajte pánu Hansenovi dolár“

Vybral som jeden z peňaženky. Zdržal som sa ostrého komentára, ktorý by si táto transakcia rozhodne zaslúžila, prešiel som k právnikovi a podal mu ho.

„Toto vám dávam,“ povedal som mu formálne, „ako agent pána Nera Wolfa.“

3

„Je to dlhá história,“ začal Hansen, „ale budeme ju musieť pokiaľ možno skrátiť. Títo páni sú zaregistrovaní v kancelárii okresného prokurátora. Hovorím vám to ako poradca vo veci prípadu, ktorý vám ponúkli a o ktorom sa chcete so mnou poradiť. Počuli ste o vražde Louisa Dahlmanna?“

„Nie.“

„Hlásili to v rozhlase.“

„Ráno nepočúvam rádio. Ani pán Goodwin.“

„Dočerta s rádiom,“ osopil sa Assa. „Rudolph, ďalej!“

„Už. Jedna z dôležitých zložiek LBA – Lippert, Buff a Assa, voláme ich LBA – sú Heeryho združené výrobky. Jedným z Heeryho výrobkov sú kozmetické prípravky nazvané Pour Amour. Prišli na trh pred niekoľkými rokmi a majú dosť dobrý odbyt. Vlani na jar istý mladý muž z agentúry LBA menom Louis Dahlmann prišiel na myšlienku upozorniť na tento fakt a napokon sa mu podarilo získať súhlas, aby svoj nápad dal posúdiť vedeniu firmy Heery. Vedeniu sa myšlienka páčila a začiatočný termín jej realizácie určili na dvadsiaty siedmy september. Bola to súťaž o ceny, najväčšia v histórii, s prvou cenou päťstotisíc dolárov v hotovosti; druhá cena bola dvestopäťdesiattisíc, tretia stotisíc, a päťdesiatsedem menších cien. To vám musím vysvetliť. Po dvadsaťpäť týždňov uverejňovali v novinách a časopisoch týždenne verše na štyri riadky, podľa ktorých…“

„To mi nemusíte hovoriť,“ prerušil ho Wolfe. „To poznám.“

„Zúčastnili ste sa na tom?“ vyzvedal sa O’Garro.

„Na súťaži? Preboha, to nie!“

„Pokračujte,“ vyštekol Assa.

Hansen pokračoval. „Posledný termín uzavretia súťaže bol štrnásty február. Bolo vyše dva milióny súťažiacich a Dahlmann zaučil tristo mužov a žien vo vylučovaní a zaznamenávaní odpovedí. Keď skončili, mali sedemdesiatdva súťažiacich, ktorí správne vymenovali všetkých dvadsaťpäť žien. Dahlmann mal pripravené ďalšie verše a dvadsiateho ôsmeho marca poslal päť z nich každému zo sedemdesiatdva súťažiacich. Tým, čo bývali ďalej, letecky. Odpovede mali mať najneskorší dátum štvrtého apríla do polnoci. Bola z toho pätica. Piati súťažiaci správne uhádli mená piatich ďalších žien. Dahlmann im zatelefonoval a vybavil, aby mohli prísť do New Yorku. Chceli rozdať tri hlavné ceny a aj dve z desaťtisícdolárových cien. Tí piati prišli, a včera ich pozval na večeru do hotela Churchill. Boli tam Talbott Heery od firmy Heery, aj Vernon Assa a Patrick O’Garro. Dahlmann im chcel dať ešte ďalších päť štvorverší, mali ich do týždňa rozlúštiť, ale istá žena, ktorá býva v Los Angeles, namietala, vraj chce pracovať doma a trvá jej tri dni, kým sa ta dostane, preto to zariadili tak, že konečné termíny odoslania určili podľa toho, ako dlho komu potrvá cesta domov. Schôdzka sa skončila krátko pred jedenástou a všetci sa rozišli. Štyria, ktorí neboli odtiaľto, mali prenajaté izby v hoteli Churchill. Jedna zo súťažiacich menom Susan Tescherová bola z New Yorku, zrejme šla domov.“

„Ďalej, dočerta,“ skríkol Assa.

„Veď nemôžem byť stručnejší. – Aj Dahlmann zrejme išiel domov. Bol to starý mládenec a žil sám v byte na Perry Street. O siedmej ráno chodievala mu nejaká žena robiť raňajky, a keď ta v to ráno prišla, našla ho ležať na zemi v obývačke mŕtveho. Mal prestrelené srdce zozadu a poduška z divána slúžila ako tlmič výstrelu. Žena vybehla z bytu, priviedla správcu domu a upovedomili políciu; tí prišli a pustili sa do práce. Možno budete potrebovať viac podrobností o vražde, keď budú k dispozícii – našli ho iba pred štyrmi hodinami – ale možno ani nie, pretože nie na toto vás potrebujeme. Potrebujeme vás na niečo, čo je naliehavejšie ako vražda.“

Vystrel som sa. To niečo, čo bolo naliehavejšie ako vražda, nútilo človeka, aby pohol svalmi.

Hansen sa nakláňal dopredu, dlane mal opreté o kolená. „Tu je uzlový bod celého problému. Nikto okrem Louisa Dahlmanna nepoznal odpovede v tej súťaži. Napísal všetky verše sám – pôvodných dvadsať i päť ďalších do prvého kola so sedemdesiatimi dvoma súťažiacimi a päť do druhého s piatimi súťažiacimi. Samozrejme, odpovede na prvých dvadsať museli poznať všetci, ktorí kontrolovali odpovede po vypršaní stanovenej lehoty, keď ich začali spracovávať. No on sám skontroloval odpovede sedemdesiatich dvoch súťažiacich z prvého kola. Verše tretej skupiny – päť veršov druhého kola – strážil skoro tak prísne ako odpovede. Napísal verše vlastnoručne na stroji a urobil iba sedem kópií. Jednu kópiu uložil do trezoru, jednu uložil – nie som si istý kde – a ostatných päť dal večer na včerajšej schôdzi piatim súťažiacim.“

„Mal ju v náprsnej taške,“ ozval sa O’Garro.

Hansen si ho nevšímal. „Teraz ide o odpovede, nie o verše. Mám na mysli odpovede na päť posledných otázok – na ostatných teraz nezáleží. Pravdaže, boli to iba mená piatich žien s vysvetlením, ktorý verš patrí ku ktorej žene. Predpokladali sme, že jestvuje iba jeden exemplár. Naklepal ho Dahlmann na hlavičkovom papieri firmy LBA, sám ho podpísal, boli na ňom iniciálky Buffa, O’Garra a Assu, odpovede boli zakryté, aby ich nevideli, potom vložil papier do trezoru v zalepenej obálke v prítomnosti piatich ľudí. Takže, ako som povedal, okrem Dahlmanna nikto nepoznal odpovede.“

„Aspoň toľkoto o tom nateraz vieme,“ dodal Oliver Buff.

„Zaiste,“ súhlasil právnik. „Toľkoto vieme.“

„Bože môj, k veci.“ vyhŕklo z Assu.

„Hej. Lenže na schôdzke včera večer sa Dahlmann dopustil nesmiernej prenáhlenosti. Keď…“

„Bolo to horšie než prenáhlenosť,“ vyhlásil Buff. „Bolo to nezodpovedné! Kriminálne!“

„To je hádam trocha ostré! Ale rozhodne to bolo neuvážené. Keď sa chystal rozdať novú skupinu veršov, vybral z vnútorného vrecka niekoľko obálok, spolu s nimi aj iné veci – iné papiere a náprsnú tašku. Porozdával obálky a potom – nože to povedzte. Pat, vy ste tam boli.“

O’Garro poslúchol. „Keď im dal obálky, začal si ukladať ostatné veci späť do vrecka. Potom na chvíľu zaváhal na každého sa usmial, otvoril náprsnú tašku, vybral z nej kus poskladaného papiera, zdvihol ho do výšky a povedal, že chcel urobiť…“

„Nie tak. Povedzte presne, čo povedal.“

„Povedal: ‚Iba som sa chcel presvedčiť, či som to nezabudol tu na stole. Sú to mená žien k veršom, ktoré som vám dal.‘ Potom vložil papier späť do náprsnej tašky a tú si dal do vrecka.“

„Kriminálne!“ vyhŕkol Buff.

„Kedy sa potom stretnutie skončilo?“

„Takmer hneď. Tak strašne chceli vidieť tie verše, že by sme ich neboli mohli zdržať, aj keby sme chceli, a ani sme nechceli.“

Hansen sa nahol k Wolfovi. „Tu to máme. Keď našli Dahlmannovo telo, bol úplne oblečený, v tých istých šatách. Všetko, vrátane hŕby účtov, niekoľko sto dolárov, mal vo vreckách tak, ako bolo, okrem jednej veci. Náprsná taška chýbala. Chceme – Lippert, Buff a Assa, aby ste vypátrali, kto z tých piatich ľudí ju vzal, a to podľa možnosti dnes. Sú v New Yorku. Štyria z nich dnes ráno letia, ale zadržali sme ich. Povedali sme im, že budú musieť ísť na políciu.“ Hansen pozrel na hodinky. „Máme si všeličo vybaviť u okresného prokurátora, ale to môže počkať. S čím musíte začať bezodkladne?“

„Moment,“ vzdychol si Wolfe. „Firma Lippert, Buff a Assa ma angažuje? To súhlasí?“

Hansen sa obrátil k Buffovi.

„Áno,“ odvetil Oliver Buff, „to súhlasí.“

„Mám neúnosne vysoké požiadavky. Otázka výšky honoráru je otvorená?“

„Áno.“

„Dočerta s honorárom,“ odsekol Assa hrubo.

„Kde je pán Lippert?“ opýtal sa Wolfe.

„Lippert nejestvuje, zomrel pred desiatimi rokmi.“

„Nuž teda je koniec voňavkovým súťažiam. Pán Hansen, povedali ste, že chcete, aby som zistil, ktorý z tých piatich ľudí vzal náprsnú tašku. Na to sa nepodoberiem. Sú tu veľmi obmedzené možnosti. Čo ak to neurobil ani jeden z nich?“

„Preboha,“ vyjavene naňho pozrel Hansen, „a kto druhý?“

„Neviem. Z toho, čo ste mi povedali, pokladám za veľmi pravdepodobné, že to bol jeden z nich, ba vyzerá to tak, že iného záveru takmer niet, ale nie som o tom tak celkom presvedčený. Aspoň traja ďalší ľudia vedeli, že papier bol v náprsnej taške: pán Heery, pán O’Garro a pán Assa.“

Assa netrpezlivo odfŕkol. O’Garro povedal: „Máte úplnú pravdu. A z búdky v Churchille som zatelefonoval Hansenovi a Buffovi a oznámil im to. Hansen povedal, že sa nedá nič robiť. Buff chcel, aby som zašiel za Dahlmannom a presvedčil ho, aby papier zničil, ale vyhovoril som mu to.“

„Dobre,“ pripustil Hansen, „ale aj tak je to bezpredmetné. Berme to tak, že našou úlohou je zistiť, kto vzal náprsnú tašku a získal ten papier. Stačí?“

„Áno,“ súhlasil Wolfe. „Rozumie sa, že vraha sa nemám usilovať odhaliť.“

„Áno. Myslím, že je to pochopiteľné. To je vec polície a musí to byť jasné. Polícii sme nepovedali nič o tom že Dahlmann včera večer vybral z náprsnej tašky lístok a ukázal ho; a ani nik z nás o tom nič nepovie, včítane pána Heeryho. Lístok sme nespomenuli a ani nespomenieme. Prirodzene, policajti sa budú vypytovať tých piatich účastníkov súťaže, možno to už aj urobili, a môžeme si byť takmer istí, že niektorí z nich povedia o tom papieriku. No jednako o tom pochybujem. Čo si to povedal, Pat?“

O’Garro pokýval hlavou. „Povedal som iba, že podľa toho, ako som ich videl včera večer, to nie sú nijakí blázni. Vôbec nie, veď ide o pol milióna dolárov, ostatné ceny nespomínam. Domnievam sa, že ani jeden z nich lístok nespomenie. Čo myslíte, Vern?“

„To isté,“ prikývol Assa, „ale možno, že tá stará veštica Frazeeová by to mohla spomenúť. Pánbohvie, čo tá povie.“

„Lenže,“ povedal Hansen Wolfovi, „ak ten papierik spomenú a policajti sa nás budú spytovať, prečo sme to sami nespomenuli, odpovieme, že sme to nepovažovali za hodné spomenutia, pretože bolo celkom jasné, že Dahlmann žartuje. Aspoň nám to bolo jasné a domnievali sme sa, že aj ostatným. Ak sa s tým polícia neuspokojí, aj tak budeme rozhodne popierať mienku, že Dahlmann mal odpovede k tým piatim veršom na lístku v náprsnej taške, a rovnako aj to, že ho niekto zabil, aby dostal papierik. Polícia býva často dosť diskrétna, ale takáto vec by sa určite dostala von.“

Naklonil sa v červenom koženom kresle, div sa z neho nezošmykol. Pokračoval: „Možno si celkom neuvedomujete zúfalosť celej situácie. Táto súťaž je najokázalejšie podujatie storočia. Ceny za milión, dva milióny súťažiacich a celá krajina čaká na výhercu. Prirodzene, mysleli sme na to, že stiahneme tých päť veršov a pripravíme päť iných, ale to by bolo riskantné. Tam by sme pripustili, že podozrievame jedného z nich, že zabil Dahlmanna, aby sa dostal k tým veršom, a tým zároveň dosvedčil, že Dahlmann mal odpovede v náprsnej taške. Hociktorý alebo aj všetci piati súťažiaci môžu odmietnuť riešiť ďalšie verše na základe toho, že čestne súťažili, a to by bol príšerný bengál. Ak účastníci LBA odmietnu pokračovať ďalej, ako sa dohodli, mohli by ich súťažiaci zažalovať a takmer určite dať zatknúť.“

Vybral z vrecka poskladaný papierik. „Toto je zoznam, z ktorého má každý z nich kópiu.“

Susan Tescherová, New York City, pred poludním devätnásteho apríla

Carol Wheelocková, Richmond, Virgínia, pred polnocou devätnásteho apríla

Philip Younger, Chicago, Illinoiss, pred poludním devätnásteho apríla

Harold Rollins, Burlington, Iowa, pred polnocou devätnásteho apríla

Gertrude Frazeerová, Los Angeles, California, pred polnocou dvadsiateho apríla

Vložil papierik späť do vrecka a pošuchol sa na stoličke dozadu; všetkým sa uľavilo. „Toto sú posledné dátumy na poštovej pečiatke ich odpovedí, ktoré boli stanovené, ako som povedal. Výhodu má slečna Frazeeová, ktorá mala ísť lietadlom, aby dodržala termín. Keďže sú teraz všetci v New Yorku, hádam by aj mohli súhlasiť s rozšírením súťaže, ale čo ak slečna Tescherová, ktorá býva tu, odmietne? Čo ak sa ona prvá vychytí a pošle svoje odpovede pred určeným termínom? Čo z toho bude?“

Wolfe zamrmlal: „Budete v kaši.“

„Rozhodne, jestvuje iba jediné možné východisko. Zistiť, kto vzal lístok, podľa možnosti dnes alebo zajtra, ale v každom prípade pred polnocou devätnásteho apríla, to je posledný termín. S takýmto dôkazom ich budeme mať v hrsti. Tým sa znemožní pokračovať s ďalšími veršami. Vyriešte ich alebo nie, ako sa vám páči, ale aj tak vám dáme päť ďalších veršov s novými termínmi a odmeníme vás na základe vašich nových odpovedí. Budú to musieť prijať. Za tých okolností nebudú mať inú možnosť. Však nie?“

„Nie,“ prikývol Wolfe. „Lenže ten, koho označíte za zlodeja odpovedí, nebude mať veľkú príležitosť na lúštenie. Zatvoria ho na základe obvinenia z vraždy.“

„To ho asi čaká.“

„Hej. A odhalí sa i váš podvod. Polícia príde na vaše klamstvo, keď ste vraveli, že si myslíte, že Dahlmann včera v noci, keď ukazoval ten papierik, iba žartoval.“

„Tomu sa nevyhneme. Ale vraha aj tak chytia.“

„To je pravda. A okrem toho,“ pokračoval Wolfe, „beriete na seba neprimerané riziko, keď predpokladáte, ako vidím, že do týždňa nájdem zlodeja. Možno ho nenájdem. Ak ho nenájdem, nebudete v kaši, ale na dne. Do polnoci dvadsiateho apríla? Mám iba toto…“ poklepal sa po čele, „…pána Goodwina a niekoľko chlapcov, na ktorých sa môžem spoľahnúť. Zatiaľ čo polícia má tisíce mužov, rozsiahle zdroje pátrania a styky. Musím vás upozorniť, aby ste ešte pouvažovali, či im vyložíte celý problém, tak ako ste ho vyložili mne.“

„Na to sme mysleli. To by nebolo len riskantné, ale celkom iste nebezpečné. Do rána by vyšlo najavo, že odpovede na súťažné otázky ukradli, a bol by z toho celonárodný škandál a LBA by utŕžila úder, z ktorého by sa možno nikdy nespamätala.“

Wolfe nepopustil. „Pravda, som presvedčený, že ste si to dôkladne premysleli. Aj keby som chytil vraha tesne pred posledným termínom súťaže, aj tak by vyšlo najavo, že odpovede niekto ukradol.“

„Áno, ale potom budeme mať zlodeja a postaráme sa, aby súťaž prebehla spôsobom, s ktorým by súhlasili všetci zúčastnení. To je naskrze iná situácia. Vedeniu firmy LBA budú blahoželať a budú ho obdivovať, že riešilo krízu tak promptne, odvážne a bezchybne.“

„Ale s vylúčením polície.“

„To hej. Ale reklama, obchod, tlač a americký národ nás budú obdivovať.“

„Predpokladám.“ Wolfe obrátil hlavu. „Rád by som vedel, ako ste sa presne rozhodli, aby som mohol kľučkovať s políciou. Súhlasíte, pán Buff?“

Buffova veľká červená tvár očervenela ešte väčšmi a čelo mu zvlhlo potom. „Súhlasím,“ odvetil. „Pretože musím.“

„Pán O’Garro?“

„Súhlasím. To sme si vyjasnili, ešte kým sme prišli za vami.“

„Pán Assa?“

„Áno. Strácate čas.“

„Nestrácame. Keby to bolo také jednoduché chytiť vraha – ale nie je. Treba poznať mnoho súvislostí a musím vedieť, o čo ide.“

Wolfe pohol rukou. „Napríklad, keby som naisto vedel, že ten, kto vzal náprsnú tašku, naozaj vzal aj papierik s odpoveďami, to by mi pomohlo. Ale čo, keď nie? Čo, ak ten papier, ktorý Dahlmann ukazoval, bolo niečo iné a v skutočnosti to bol iba trik a zlodej sa namáhal nadarmo? To by moju prácu značne sťažilo a vyžadovalo by si iný postup.“

„Nerobte si starosti,“ uisťoval ho O’Garro. „Boli to celkom isto tie odpovede. Bol som tam a videl som to. Však, Vern?“

„Stavil by som dvadsať ku jednej,“ vyhlásil Assa. „Louisa by predsa vyhodili, keby im ukazoval papier s odpoveďami, a bolo by to niečo iné. Čo myslíš, Oliver?“

„Dobre vieš, čo myslím.“ Buff sa mračil. „To súvisí s jeho povahou. Louis Dahlmann bol na svojich tridsaťdva rokov veľmi tvorivý duch; o ďalších desať rokov by sa stal vedúcou postavou americkej reklamy, druhý Lasker. Všetci sme si to mysleli, však? Lenže tá jeho streštenosť! Samozrejme, na tom papieri boli tie odpovede. O tom niet najmenších pochýb. Pat, keď ste mi včera večer telefonovali, chcel som za ním zájsť, ale na čo? Aj keby bol ten papier zničil iba preto, aby ma nazlostil, po mojom odchode si mohol sadnúť a napísať nový, a zrejme by to bol urobil. Ľutujem, že som ta nešiel. Práve teraz je budúcnosť LBA ohrozená väčšmi než za celých tridsaťosem rokov, čo tam pracujem. Kvôli nemu. Keby tu bol teraz živý, to vám hovorím, sotva by som sa zdržal.“ Zovrel pery, nedokončil vetu.

Wolfe sa obrátil k právnikovi. „Aj vy, pán Hansen, ste presvedčený, že to nebol podfuk?“

„Som.“

„Nuž teda budem pokračovať v rozbore tohto predpokladu, kým nedokážem jeho nesprávnosť. Najprv musím vidieť tých päť súťažiacich, podľa možnosti každého osobitne, hoci čas beží.“ Pozrel na nástenné hodiny. „Možno ich už vyšetruje polícia, ale pokúsime sa. Jeden z vás telefonicky zariadi, aby niektorý z nich prišiel o dvanásť tridsať sem, a potom aj ostatní – jeden o tretej, jeden o šiestej, jeden o…“

„Prečo o šiestej?“ žasol Assa. „Dobrý bože, veď na to nebudete potrebovať tri hodiny!“

„Dúfam, že nie. Jedna postačí až-až. Ale od štvrtej do šiestej sa budem venovať iným veciam a…“

„Iných vecí niet. To je absurdné!“

Wolfe sa naňho zadíval. „Vaša firma ma neplatí od hodiny, pán Assa. Môj program nepodlieha nijakému inému vedeniu. Pracujem ako pracujem. Jeden z nich príde o tretej, jeden o šiestej, jeden o siedmej a jeden o ôsmej. Môžete im povedať, že ich pobytom v meste vznikli isté problémy súvisiace so súťažou a že by ste si želali, aby sa so mnou pozhovárali ako so zástupcom vašej firmy. Samozrejme, papier, ktorý pán Dahlmann včera večer ukázal, nespomeniete. O deviatej budem večerať a po pol jedenástej ma môžete hocikedy zavolať, aby som vám podal správu.“ – „Rád by som sa tých rozhovorov zúčastnil,“ povedal Hansen. „Ale o pol jednej nemôžem.“

„To vôbec nie je možné, pane. Zdá sa, že to bude veľmi háklivé, a možno pošlem preč aj pána Goodwina. Mimochodom, pôjde niečo vybaviť. Kde je trezor, v ktorom boli uložené odpovede?“

„Na Štyridsiatej siedmej ulici v úrade Kontinentálnej trustovej spoločnosti.“

„Prosil by som, aby tak niekto z vás o pol jednej počkal na pána Goodwina, potom ho zaviedol k trezoru, otvoril obálky s poslednými piatimi veršami a poslednými piatimi odpoveďami, pán Goodwin si ich odpíše a kópiu mi donesie. Originály vráťte do trezoru.“

„To je vylúčené,“ namietol rezolútne O’Garro. „Tie obálky sa nesmú otvoriť!“

„Nezmysel.“ Wolfe začal byť popudlivý, ako vždy keď ho prinútili myslieť na plné obrátky. „Prečo nie? Tie verše a odpovede sú nanič. Nezáleží na tom, čo sa stane, v nijakom prípade nemôžu byť podkladom na získanie cien. Mohli by byť, keby sme mali nevyvrátiteľný dôkaz, že v Dahlmannovej náprsnej taške nebol ten papier s odpoveďami, ale to nemáme. Môže niekto z vás uviesť nejakú okolnosť za ktorej by sa teraz tie otázky a odpovede dali použiť? Skúste to!“

Vymenili si pohľady. Wolfe čakal.

„Máte pravdu,“ pripustil Buff za všetkých.

„Nuž teda nebude na škodu, keď ich budem mať, pán Goodwin a ja si ich necháme pre seba, môže sa nám to na niečo zísť. Mám nápad ako ich použiť, a stálo by za to rozvinúť ho. Tak počká ho niekto z vás o pol jednej?“

„Áno,“ súhlasil Buff. „Možno, že dvaja z nás. Tie obálky boli nedotknuteľné. Pán Heery o tom musí vedieť. Možno bude chcieť byť pri tom.“

„Ako si želáte. Mimochodom, keďže jeho firma je na veci rovnako zainteresovaná ako vaša, čo on na to? Vie, že ste si ma najali? Súhlasí s vaším postupom?“

„Úplne.“

„Nuž toto zatiaľ stačí. Môžete, prosím, použiť telefón na stole pána Goodwina. Má vám dať číslo?“

Nechceli, a to bol najlepší dôkaz ich bezradnosti. Keďže títo pánkovia patrili medzi spoločenskú špičku, patrili k najvyššiemu vedeniu troch najväčších agentúr v krajine, mali k dispozícii najlepšie apartmány a ich príjmy sa vyjadrovali šesťmiestnymi číslami, prešli, samozrejme, roky, odkedy si niektorý z nich sám vytáčal nejaké číslo v svojej kancelárii. Očakávať, že niečo také urobia, by bolo proti zdravému rozumu. Ale keď som vstal zo svojho kresla, prišiel O’Garro a sadol si doň. Opýtal sa ma na číslo hotela Churchill a začal ho vytáčať, ako keby to bola celkom prirodzená a normálna činnosť. Pomyslel som si: Nuž veru, človek s takýmto bystrým pohľadom vie urobiť hocičo.

Chvíľu to trvalo. My ostatní sme niekoľko minút sedeli a počúvali, až napokon O’Garro zavesil a povedal: „Dvaja sú v meste. Rollins práve odišiel na nejakú schôdzku na kriminálku. Slečna Frazeeová príde o pol jednej.“

Hansen vstal a povedal: „Musíme ísť, aj tak už pol hodiny meškáme. Pozháňame ich neskôr.“

Ale Wolfe ich zdržal ešte kvôli jednej veci. Týkalo sa to informácie o piatich súťažiacich. Povedali nám iba toľko, čo sa vmestilo na jednu stránku môjho zápisníka; nebola to veľká pomoc. Išiel som s nimi do haly dozrieť, aby nik nevzal omylom môj zvrchník, vyprevadil som ich von a vrátil sa do kancelárie. Wolfe sedel so zavretými očami, dlaňami sa opieral o písací stôl. Šiel som k svojmu stolu, obrátil som k sebe písací stroj a vybral papier. Chcel som napísať krátku poznámku o podozrivých momentoch. Začul som kroky a uvidel, že Fritz nesie na podnose pivo.

„Nie,“ povedal som rozhodne. „Fritz, odneste to.“

„Príde ženská!“ zahrmel Wolfe.

„To je výhovorka. Chyba je vlastne v tom, že vy nenávidíte prácu na termín, najmä keď máte šancu jedna k štyrom tisícom. Pripúšťam, že dvadsiateho apríla pred polnocou bude všetko hore nohami, ale devätnásteho januára o tri dvadsaťsedem poobede ste povedali, že ak si niekedy pred obedom zazvoníte po pivo, mám ho poslať späť bez ohľadu na vaše protesty, ak by sa nejaké vyskytli. Nevyčítam vám, že ste sa prestali ovládať, hoci sa takmer určite poškriepime, ale pred obedom pivo nebude. A napokon, nechceme predsa pána Brennera priviesť do rozpakov.“

Vstal som, vzal od Fritza podnos a odparentoval ho do kuchyne.

4

Keby som bol vedel, čo na Wolfa čaká v osobe slečny Gertrude Frazeeovej z Los Angeles, zakladateľky a predsedníčky Ligy prirodzených žien, nebol by som tak bezcitne zamietol to pivo. A keby to bol vedel Wolfe, pravdepodobne by bol odmietol riešiť celý prípad a poslal LBA aj s ich poradcom do čerta.

Mal by som sa pokúsiť opísať, čo mala oblečené, ale neurobím to; poviem iba toľko, že to asi potiahla z múzea. Ťažko to opísať. Pokiaľ ide o jej opis, ten je priam neuveriteľný. Vnútorné kútiky očí akoby sa jej chceli stretnúť nad dlhým, tenkým nosom; skoro sa im to podarilo. Z obočia jej bolo vidno iba tri centimetre, pretože ostatok zakrývali pramene šedivých vlasov. Ľavá polovica úst smerovala hore, pravá zasa dolu, čo pôsobilo dojmom, akoby jednu stranu brady mala nižšie než druhú, hoci to možno ani nebolo tak. Bola presne taká vysoká ako ja, meter osemdesiat, a váľala obrovské kroky.

Sedela poloopretá v červenom koženom kresle, obe ruky na kabelke, ktorú mala položenú na lone; sedela nehybne, s vystretým chrbtom. „Nechápem,“ povedala Wolfovi, „prečo by mala smrť toho muža mať vplyv na súťaž. Na tej vražde nezáleží. V pravidlách súťaže nebolo nič o tom, že niekto zomrie.“

Keď hovorila, pery sa jej chceli pohybovať podľa vykrivenia úst, ale brade lepšie vyhovoval smer rovno hore a dolu. Človek by myslel, že po toľkých rokoch, najmenej šesťdesiatich, sa dohodnú, ale ani chýru.

Wolfe ju tíšil. „Určite, madam, v pravidlách sa nepočítalo s náhlou a násilnou smrťou a nijako ich proti nej nepoistili. Súťaž je ohrozená nie pre samotnú vraždu, ale pre zásah polície, ktorá požiadala súťažiacich, aby neopustili mesto, kým sa nezistia ďalšie…“

„Oni ma nepožiadali. Povedali mi, aby som ostala. Hovorili, že ak odídem, privedú ma späť a zatvoria pre vraždu.“

Potriasol som hlavou. To je žena! Nijaký lúpežný vrah ani asistent okresného prokurátora by nemohol povedať niečo takého.

„Niekedy prepínajú,“ povedal jej Wolfe. „No nechcel som sa zhovárať iba o súťaži, ale aj o vás. Keď udelia ceny, bude veľký záujem o víťazov a moji klienti chcú poskytnúť informácie. Vynútený odklad nám na to dáva príležitosť. Môj asistent, pán Goodwin, si bude robiť poznámky. Predpokladám, že ste neboli vydatá, slečna Frazeeová?“

„Nebola. A ani sa nechcem.“ Uprela pohľad na môj zápisník. „Chcem vidieť všetko, čo sa o mne napíše.“

„Uvidíte. Vyhrali ste niekedy cenu v nejakej súťaži?“

„Nikdy som sa nijakej nezúčastnila. Pohŕdam súťažami.“

„Zrejme. Tejto ste sa vari nezúčastnili?“

„Pravdaže som sa. To je hlúpa otázka!“

„Bezpochyby.“ Wolfe bol zdvorilý. „Ale je to iste zaujímavý paradox – pohŕdate súťažami, no na jednej ste sa zúčastnili. Vaše rozhodnutie bolo zrejme niečím motivované.“

„Neviem, prečo sa má niekto starať, aký dôvod som mala, ale rozhodne sa zaň nehanbím. Pred desiatimi rokmi som založila Americkú ligu prirodzených žien. Mali sme mnohotisíc členiek, nedalo sa to ani spočítať. Čo si myslíte o ženách, ktoré sa natierajú masťami, čerňou, farbami a nasmradia sa hmotou vyrobenou z čiernej smoly, zhnitej zeleniny a jeleních pohlavných žliaz?“

„Ešte som sa o tom nevyjadril, pani.“

„Pravdaže ste sa nevyjadrili. Ste muž.“ Zabodla pohľad do mňa. „Čo si o tom myslíte vy, mladý človek?“

„Podľa toho,“ odvetil som jej. „Pohlavné žľazy, to nevyzerá priam najlepšie.“

„Zapácha to. Používajú to už tridsať storočí. Pižmo. Keď si v rajskej záhrade Eva zašpinila tvár, čo urobila? Umyla si ju poctivou čistou vodou. Čo robia ženy dnes? Natierajú si tvár masťou. Pozrite, aké majú pery, nechty na nohách i rukách, riasy a iné miesta. Liga prirodzených žien je ochrankyňou a priateľkou prirodzenej ženy, a prirodzená žena, to bola Eva, Eva, ako ju stvoril boh. Jediná opravdivá krása je prirodzená krása; ja to viem, pretože mi tento nádherný dar nebol dopriaty. Ja nie som iba nepekná, som škaredá. Tie, ktorým sa dostalo milosti, že sú pekné, nemajú práva pošpiniť si prirodzenú krásu. To viem.“

Trocha zohla chrbát a hneď sa vystrela. „Toto presvedčenie som nadobudla už dávno a bolo mi oporou a vodidlom po celý život. Vždy som si musela zarábať na svoj chlieb, ale ušetrila som si nejaké peniaze a pred desiatimi rokmi som časť z nich použila na založenie Ligy. Máme veľa členiek, vyše tritisíc, ale príjmy máme malé a prísne nás obmedzujú. Vlani na jeseň, v septembri, keď som videla oznámenie o súťaži, rozmýšľala som znovu o tom, ako už mnohokrát, že je to beznádejné, pretože máme proti sebe priveľa peňazí; milióny a milióny. Ako som tak sedela a pozerala na oznámenie o súťaži, prišla mi na um tá myšlienka. Čo keby som použila ich peniaze pre nás? Pouvažovala som o tom a schválila som si to. Väčšina našich členiek žije neďaleko Los Angeles a väčšina z nich sú kultivované a vzdelané ženy. Niektorým som zatelefonovala a poprosila ich, aby zatelefonovali ďalším, a všetky boli plánom nadšené a chceli pomáhať. Zorganizovala som to. Viete, človek nemusí byť krásny, aby vedel organizovať. Za dva týždne nás bolo na tú prácu tristo. Nemali sme nijaké vážnejšie ťažkosti s pôvodnými dvadsiatimi otázkami, dvadsiatimi, ktoré boli uverejnené – okrem čísla osemnásť, a napokon sme uhádli aj to. Tú druhú skupinu, konečnú, päť otázok, ktoré sme mali uhádnuť za menej ako týždeň, čo bolo nefair, pretože verše odoslali všetkým súťažiacim v rovnakom čase a ja som ich dostala neskoršie, a boli ťažšie, omnoho ťažšie. Ale uhádli sme ich a poslala som ich desať hodín pred stanoveným termínom. Aj tieto uhádneme.“ Potľapkala si kabelku položenú na lone. „Bezpochyby. Celkom bezpochyby. Uhádneme, nech sú hocako ťažké. Pol milióna dolárov. Pre Ligu!“

Wolfe sa na ňu díval a usiloval sa nemračiť, čo sa mu skoro darilo. „Nemusí to byť pol milióna, pani. Máte ešte štyroch spolusúťažiacich.“

„Prvá cena,“ povedala tajnostkársky. „Pol milióna!“ Zrazu sa naklonila dopredu. „Mali ste niekedy náhle vnuknutie?“

Predsa sa zamračil. „Aké? Že ma zrazu pochytila zlosť? Alebo sa mi chcelo smiať?“

„No, náhle vnuknutie, že – čo sa stane. Kedysi dávno som mala dva razy také vnuknutie: keď som bola mladá, a potom až v deň, keď som uvidela oznámenie o súťaži. Preniklo ma to skrz-naskrz tak rýchlo, že som si ledva stačila uvedomiť, že sa to stalo – istota, že dostaneme ich peniaze. Istota môže byť veľmi krásna vec, veľmi príjemná, a v ten deň ma to preniklo od hlavy po päty a išla som sa pozrieť do zrkadla, či to na mne vidieť. Nevidela som nič, ale bola to vo mne, takže nikdy som o tom ani trochu nepochybovala. O tej prvej cene. Náš rozpočtový výbor už pracuje na projektoch, čo s tými peniazmi urobíme.“

„Zaiste.“ Stále sa mračil. „Tých päť nových veršov, tie, ktoré vám dal pán Dahlmann včera večer – ako ste ich poslali svojim kolegyniam? Telefonicky, telegraficky či letecky?“

„Ha,“ odvetila. Tým zrejme skončila.

„Lebo, prirodzene,“ poznamenal Wolfe lakonicky, „ste im ich poslali, aby mohli pracovať, či nie?“

Znova vystrela chrbát. „Neviem, prečo by to malo niekoho zaujímať. V pravidlách nie je nič o tom, že by sa pomoc vylučovala. Včera večer o tom vôbec nebola reč. Dnes ráno som volala našej podpredsedníčke, pani Draperovej, lebo som jej musela povedať, že sa dnes nemôžem vrátiť, a nevedela som, kedy to bude možné. Bol to súkromný rozhovor.“

Zrejme to malo ostať aj naďalej jej súkromnou záležitosťou. Wolfe to nechal tak a zmenil tému. „Iný dôvod, slečna Frazeeová, prečo sme vás chceli vidieť, je ten, že sa chceme ospravedlniť menom pánov Lipperta, Buffa a Assu, mojich klientov, za hlúpy žart, ktorého sa včera večer dopustil pán Dahlmann – keď vytiahol papier a povedal, že to sú odpovede na verše, ktoré vám práve dal. Nielenže to nemalo vtip, bolo to nevkusné. Tlmočím vám ospravedlnenie jeho spoločníkov.“

„Teda tak je to,“ poznamenala. „Myslela som, že to bude niečo také, a prišla som to vlastne zistiť.“ Vystrčila bradu a ostro pokračovala: „To nepomôže. Povedzte im to. Iba toto som chcela vedieť.“ Vstala. „Myslia si, že keď som škaredá, som aj hlúpa. Oľutujú to. Ja sa už postarám, aby to oľutovali!“

„Pani, sadnite si. Neviem, o čom hovoríte.“

„Ha! Vy zrejme tiež nie ste hlúpy. Dobre vedia, že jeden z nich tam išiel, zabil toho človeka a vzal ten papier, a teraz idú…“

„Prosím vás! Spamätajte sa! Hovoríte, že jeden z mojich klientov vzal ten papier?“

„Vôbec nie. Vzal to jeden zo súťažiacich. Dostanú sa do takej kaše, že sa z nej nevylížu, iba ak by dokázali, ktorý z nich vzal papier. Povedia teda, že to bol žart, nebol to nijaký taký papier. Keď pošleme odpovede, udelia ceny, a myslia si, že tým sa to vyrieši, ak, pravda, polícia nechytí vraha, čo sa možno nikdy nestane. Ale to nepomôže. Vrah bude mať všetkých päť správnych odpovedí a bude musieť vysvetliť, ako sa k nim dostal, a to nebude schopný. Týchto päť bude veľmi ťažkých. A nikto ich neuhádne tak, že strávi niekoľko hodín v knižnici.“

„Viem. Ale vy môžete vysvetliť, ako ste ich vy uhádli. Vaše kolegyne doma na nich teraz pracujú. Vari idete?“

Zamierila k dverám, ale obrátila sa. „Idem do hotela, kde sa mám stretnúť s policajtom. Aj kvôli tým si namáham mozog, a napokon máme nejaké práva. Povedala som im, že nie som povinná chodiť za nimi, ibaže by ma zavreli, a to sa neodvážia. Nedovolím, aby mi prekutali izbu alebo moje veci. Povedala som im, čo som videla a počula, a viac sa odo mňa nedozvedia. Chceli vedieť, čo si myslím! Chceli vedieť, či si myslím, že na papieri, čo nám Dahlmann ukázal, boli skutočne tie odpovede! Neviem, prečo by som im mala vravieť, čo si myslím – ale rozhodne to poviem vám a vy to môžete povedať svojim klientom…“

Vrátila sa ku kreslu, nuž som ostal pri svojom zápisníku, ale len čo sa jej zadoček dotkol kože kresla, vyhŕklo z nej: „Mám schôdzku,“ vystrela sa a vypochodovala z miestnosti. Kým som stihol dôjsť k vešiaku v hale, mala už kabát na sebe a musel som riadne pohnúť kostrou, aby som dobehol k dverám prv ako ona.

Keď som sa vrátil do kancelárie, Wolfe sedel skleslý, počuteľne vdychoval vzduch nosom a ústami ho vydychoval. Strčil som ruky do vreciek a díval som sa naňho.

„Tak teda ona povedala polišom, že Dahlmann ukázal ten papierik,“ začal som. „To nám môže pomôcť. O dvadsať minút je obed. Dáte si pivo? Urobím výnimku.“

Uškrnul sa.

„Možno by som mohol,“ navrhol som, „zavolať Los Angeles, aby mi informátor vyhľadal tú pani Draperovú a vy by ste sa jej mohli spýtať, ako im to ide s tými veršami“

„To nemá význam,“ vrčal. „Ak ho zabila ona a dostala sa k odpovediam, určite zatelefonovala priateľkám a nadiktovala im tie verše. Pripúšťam, že nie je hlúpa. Keby som bol mal tie odpovede, bol by som mohol… ale nie, to by bolo predčasné. O pol tretej máte schôdzku.“

„Dobre. Keďže náklady hradí dotyčná firma, nebude vás stáť nič, keď zoženiete Saula, Freda, Orieho, Johnyho a Billa; nech sebou švihnú. Keďže štyria súťažiaci bývajú v Churchille, bude to sakramentská robota.“

„To je zbytočné. Ak sa aj možno týmto spôsobom niečo dozvedieť, polícia na to príde oveľa skôr než my. Oni možno…“

Zazvonil telefón. Načiahol som sa za ním, mal som ho na stole. Počul som hlboký chripľavý hlas, ktorému by sa zišlo trocha kultivácie; bol to starý známy hlas, poprosil som, aby počkal, a povedal som Wolfovi, že sa chce s ním zhovárať seržant Purley Stebbins. Wolfe zdvihol slúchadlo, a keďže mám podľa predpisu držať slúchadlo aj ja, kým mi nepovie, že mám položiť, ostal som pri aparáte.

„Tu je Nero Wolfe, pán Stebbins. Ako sa máte?“

„Ujde to. Rád by som sa u vás zastavil. Povedzme o tretej?“

„Bohužiaľ, mám prácu.“

„O pol štvrtej?“

„To ešte nebudem hotový.“

„Nuž… Myslím, že to môže počkať do šiestej. Tak teda o šiestej?“

Purley vedel, že Wolfov rozvrh, podľa ktorého má byť od štvrtej do šiestej v skleníku, môže zmeniť iba ak výbuch vodíkovej bomby, ale nič menšie.

„Je mi ľúto, pán Stebbins, ale dnes nebudem mať čas ani večer. Nemôžete mi to povedať…“

„Pravdaže môžem. Ide iba o krátky priateľský rozhovor. Chcem vedieť vašu mienku o istom prípade vraždy.“

„Nemám nijakú mienku o nijakom prípade vraždy.“

„Nie? Tak teda prečo, dočerta…“ Nedokončil vetu. „Pozrite sa. Poznáme sa. Nie som nijaký komediant. Ale prosím vás, čo si mám o tom myslieť, keď o pol jednej istá žena menom Gertrude Frazeeová porušila vaše zvyklosti a nakoľko viem, ešte je tam. A vy že nemáte nijaký názor na vraždu človeka menom Louis Dahlmann? Povedzte to Goodwinovi. Nepokúšam sa vyzvedať, iba vám chcem prísť položiť niekoľko otázok. O šiestej?“

„Pán Stebbins.“ Wolfe sa ovládal. „Nepoverili ma vyšetrovať vraždu Louisa Dahlmanna, ani nijakú inú. V minulosti ste sa pri podobných príležitostiach vy a vaši spoločníci postavili proti mne, keď som si trúfal vyšetrovať vraždu. Zastrašovali ste ma a otravovali. Keď vás teda zavše pre niečo nazlostím, očakávam, že sa zase do mňa pustíte, ale tentoraz som nevtrhol na vaše územie, tak ma preboha nechajte na pokoji.“

Položil, ja som urobil to isté. Povedal som: „Uznávam, bolo to šikovné a možno s tým budú súhlasiť, ale počkajte, keď to povie Cramerovi.“

„Viem.“ Už mal vyrovnanejší hlas. „Založili ste retiazku?“

Šiel som do haly presvedčiť sa a potom do kuchyne povedať Fritzovi, že sme v poriadnej šlamastike.

5

Stačilo by iba zahlásiť, že som splnil svoju úlohu, určenú na pol tretiu a že som dostal verše i odpovede, a tým by to bolo vybavené. Ale myslím, že je načase zoznámiť vás s pánom Talbottom Heerym. Jeho výzor ma veľmi prekvapil, neviem prečo, zrejme som si urobil podvedomú predstavu o tom, ako má vyzerať parfumový magnát, a predstava sa nezhodovala so skutočnosťou. Ani nevoňal. Mal asi meter osemdesiatpäť, bol širší v pleciach a o nejakých desať rokov starší než ja, a jeho čistá, hladká, napätá pokožka vôbec nepôsobila dojmom, že by ju bolo treba holiť. Na tej tvári nebolo ani stopy po nejakom kréme, černi, či farbe. Mohol by byť členom Ligy prirodzených mužov.

Boli s ním Buff a O’Garro, Assa tam nebol. Museli dosť dlho všeličo vysvetľovať, kým mi povolili prístup k trezoru. Vošiel som s Buffom a Heerym do malej miestnosti a čoskoro ta prišiel aj O’Garro s pomocníkom. Priniesli skrinku o rozmeroch trinásťkrát osem centimetrov a štyridsaťpäť centimetrov dlhú, zrejme zhotovenú výlučne na tento účel. Pomocník odišiel, O’Garro odomkol skrinku, otvoril ju a vybral z nej nejaké obálky, bolo ich šesť. Tam kde sa obálka otvára, boli stopy po pečatnom vosku. Štyri boli otvorené. O’Garro sa ma opýtal: „Chcete iba posledných päť?“

Prisvedčil som a on mi podal dve nerozrezané obálky. Na jednej bolo napísané: „Verše, druhá skupina piatich veršov, súťaž Pour Amour,“ na druhej, „Odpovede, druhá skupina piatich otázok, súťaž Pour Amour.“ Keď som vytiahol nožík a chcel ich otvoriť, O’Garro povedal: „Nechcem to vidieť,“ oprel sa o stenu a ostatní ho nasledovali. Z tej vzdialenosti nemohli prečítať, čo tam bolo napísané, ale zato mohli pozorovať mňa, a to si teda dožičili. Na stole boli ceruzy, blok i papier, ale ja som radšej použil svoj zápisník a pero. Na jednom hárku bolo päť štvorriadkových veršov a takisto i odpovede – mená piatich žien so stručným vysvetlením, ku ktorému veršu ktoré meno patrí.

Netrvalo mi to dlho. Keď som skladal papiere a dával ich späť do obálok, Buff povedal: „Vy sa voláte Archie Goodwin?“

„Áno.“

„Prosím, napíšte na každú obálku: Otvorené a obsah odpísaný dňa trinásteho apríla tisíc deväťsto päťdesiat, Archie Goodwin za prítomnosti Talbotta Heeryho, Olivera Buffa, Patricka O’Garru, a podpíšte to.“

Hlavou mi prebleskla myšlienka. „Nepáči sa mi to,“ povedal som mu. „Nebudem podpisovať nič, čo tak úzko súvisí s miliónom dolárov. Čo vy na to, keď napíšem: Otvoril a obsah odpísal Archie Goodwin, trinásteho apríla tisíc deväťsto päťdesiat, s naším súhlasom a v našej prítomnosti, a vy páni to podpíšete.“

Usúdili, že to postačí, napísal som to, oni podpísali a O’Garro vložil obálky späť do skrinky, zamkol ju a odniesol. Čoskoro sa k nám pripojil a všetci štyria sme vyšli hore mramorovými schodmi na ulicu. Na chodníku sa Heery spýtal, kam majú namierené, povedali, že do kancelárie za rohom. Obrátil sa ku mne: „A vy, Goodwin?“

Odvetil som, že na západnú Tridsiatu piatu ulicu, načo povedal, že ide do mesta a odprevadí ma. Ostatní odišli. Heery zakýval na taxík, nasadli sme, povedal som taxikárovi, aby šiel na Tridsiatu piatu a Deviatu avenue. Hodinky ukazovali o desať minút tri, takže by som tam mal byť, kým príde druhý zákazník.

Keď sme stáli na červenú na Piatej avenue, svetlo ukazovalo smer západne na Štyridsiatu siedmu ulicu, Heery sa ozval: „Mám trochu času a hádam sa zastavím u Nera Wolfa a porozprávam sa s ním.“

„Teraz nie. Má prácu,“ povedal som.

„Ale ja mám čas len teraz.“

„To je nepríjemné, ale budete to musieť odložiť na neskoršie – vlastne na oveľa neskoršie. Má dohovorené schôdzky až do večera, do pol jedenástej alebo do jedenástej.“

„Chcem ho vidieť teraz.“

„Bohužiaľ. Poviem mu to, a on mi povie to isté. Keby ste mi dali svoje číslo, zavolal by som vám, kedy môžete prísť.“

Vytiahol z vrecka peňaženku, prehŕňal sa v nej a vytiahol novučičkých dvadsať dolárov. „Tu máte. Nechcem tam byť dlho. Možno postačí desať minút.“

Cítil som sa polichotený.

„Veľmi si to vážim,“ povedal som dojato, „ale ja nie som vrátnik ani recepčný. Pán Wolfe má rôznych ľudí na rôzne účely a mojím poslaním je zbierať poéziu z trezorov. Robím iba toto.“

Keď pozorne vkladal bankovku do peňaženky, poznamenal bez najmenšej zmeny tónu alebo správania: „V príhodnejšej chvíli a na vhodnejšom mieste vám rozmlátim tú vašu sprostú papuľu. Teraz viete, prečo som chcel, aby ste šli za ním.“ Tým sa rozhovor skončil. Aby nám nejako prešiel čas, kým sme sa vliekli v prúde vozidiel, rozmýšľal som o niekoľkých veciach, ktoré by som mu na to povedal, ale veď napokon on najal taxík, a bolo od neho milé, že mi ponúkol dvadsať dolárov. Keď taxík zastal na Tridsiatej piatej ulici, povedal som iba: „Do videnia v príhodnejšej chvíli a na vhodnejšom mieste.“

Zašiel som do dragstoru na rohu, vošiel do telefónnej kabíny a vytočil Wolfovo číslo. Povedal mi, že zatiaľ nemá spoločnosť. Nezáležalo vari ani tak na tom, či do vraždy sú namočení všetci piati, alebo treba venovať zvláštnu pozornosť iba slečne Frazeeovej. No nebolo by zle zistiť si to, nuž som zašiel o blok ďalej, kde býval doktor Wollmer, čo bolo tridsať metrov od Wolfovho bytu; zišiel som z chodníka k suterénu, odkiaľ som videl na náš vchod. Na mojich hodinkách bolo tri desať. Samozrejme, čakal som na taxík, chodci ma nezaujímali. Náhodou som zablúdil zrakom na východ a videl som približovať sa postavu, ktorú som vedel aj pomenovať. Obrátil som hlavu a pozrel sa na západ a videl som, ako po našich siedmich schodoch kráča žena. Nuž som sa pohol po chodníku v ústrety približujúcej sa postave – bol to Art Whipple z kriminálky. Zháčil sa, otvoril ústa a zase ich zatvoril.

„Nepoviem jej,“ uisťoval som ho. „Ibaže by ste jej chceli niečo odkázať?“

„Choď do kelu,“ poradil mi.

„V príhodnejšej chvíli a na vhodnejšom mieste. Bude u nás možno hodinu. Keby si zašiel za roh k Tonymu, zavolám ti, keď pôjde preč. Maj sa.“

Šiel som k nášmu vchodu, a keď som stúpal hore schodmi, otvorili sa dvere, začul som zavŕzganie a Fritzov hlas: „Prosil by som vaše meno, pani.“

Povedal som v poriadku, a Fritz uvoľnil poistku na dverách a otvoril ich, a ja som pozval návštevníčku ďalej.

Kým Fritz zatváral, chcel som jej pomôcť zobliecť kabát, taký hnedý vlnený, ktorý by sa zišlo trocha zrenovovať, ale ona odvetila, že si ho nechá na sebe a volá sa Wheelocková.

Zaviedol som ju do kancelárie a povedal Wolfovi: „Pani Wheelocková, z Richmondu, Virgínia.“ Potom som pristúpil k safe, vybral som zo zápisníka štyri popísané listy, vložil ich do vnútorného oddelenia, zavrel som safe, zvrtol poisťovaciu kľučku a zatvoril vonkajšie dvierka. Keď som došiel k svojmu stolu, Carol Wheelocková už sedela v červenom koženom kresle, s kabátom prehodeným cez plecia.

Podľa toho, ako nás informovala, bola ženou z domácnosti, ale ak to bolo tak, nuž tak jej dom by asi práve domácu paniu potreboval. Vyzerala, ako keby týždeň nejedla a mesiac nespala. Keby sa poriadne stravovala, dobre si odpočinula a pribrala k svojim päťdesiatim kilám ešte desať, mohla celkom lahodiť očiam a mohol by s ňou byť až veľmi spokojný muž, ktorý sa zapredal predstave dobrej gazdinky. Ale na to bolo treba mať nejakú predstavivosť, aby si to človek uvedomil. Vynikali na nej oči. Boli tmavé, hlboké a blkotal v nich oheň.

„Musím vám povedať,“ začala hlbokým, monotónnym hlasom, „že som sem nechcela ísť, ale pán O’Garro povedal že je to nevyhnutne potrebné. Rozhodla som sa, že nikomu nič nepoviem. Ale ak mi máte niečo povedať, začnite.“

Wolfe na ňu zazeral, a rád by som jej bol povedal, že to neznamená nič osobné, iba to, že mu pohľad na hladného človeka spôsobuje bolesť a vôbec, pohľad na niekoho, kto hladoval celé mesiace, je preňho neznesiteľný. Prehovoril. „Viete, pani Wheelocková, že pracujem pre firmu Lippert, Buff a Assa, ktorá riadi súťaž pre Heeryho združené výrobky?“

„Áno, pán O’Garro mi povedal.“

„Musím vám teda niečo prezradiť, i keď to nie je bohvieaké dôležité. Po prvé, zhováral som sa s jednou účastníčkou súťaže, slečnou Gertrude Frazeeovou. Možno viete, že je zakladateľkou a predsedníčkou organizácie, ktorá sa volá Liga prirodzených žien. Povedala, že nejakých tristo členiek tejto Ligy jej pomáhalo v súťaži, čo však neznamená porušenie pravidiel. Nepovedala síce, že im nadiktovala do telefónu verše, ktoré ste dostali včera večer, a že teraz na nich pracujú, ale nebolo by nereálne predpokladať, že to urobila a ony že na tom robia. Máte k tomu nejakú pripomienku?“

Hľadela naňho, ústami jej mykalo.

„Tristo,“ povedala.

Wolfe prikývol.

„To je podvod. To nemôže byť! To nemôžeme tak nechať!“

„Možno, sme bezmocní. Keď neporušila nijaké pravidlo a nič, čo sa dohodlo včera večer, čo potom? To je jeden aspekt grotesknej situácie, ktorá vznikla zavraždením Louisa Dahlmanna.“

„Pôjdem navštíviť ostatných.“ V jej pohľade sa zjavil ten skrytý oheň. „To nedovolíme. Odmietneme pokračovať v súťaži. Keď nám dovolia odísť domov, budeme nástojiť na nových veršoch.“

„To by slečne Frazeeovej dokonale vyhovovalo. Pošle svoje odpovede dlho pred dohodnutým termínom a bude sa dožadovať prvej ceny. Keď ju nedostane, mohla by žalovať a možno aj inkasovať. Ak ju chcete zlikvidovať, musíte urobiť niečo lepšie – hádam ju predstihnúť. Samozrejme, aj vy budete potrebovať pomoc – vášho manžela, priateľov; nech sa do toho pustia.“

„Mne nikto nepomáhal.“

Začala sa chvieť, najprv sa jej roztriasli ruky, potom plecia, a myslel som, že už sme v tom, ale predviedla čosi, čo som vôbec nečakal, že niekedy uvidím. V tejto kancelárii dostali už nervový záchvat ženy každého veku, tvaru a veľkosti. Niektoré záchvaty som zavčasu podchytil riadnou dávkou pálenky, niektoré som zarazil fackou alebo iným spôsobom telesného styku a niektoré ženy som musel odparentovať – za Wolfovej neprítomnosti, pretože to nemohol vystáť. Vstal som a pustil sa smerom k nej, ale ona mi vyplazila jazyk. Aspoň som si to myslel, ale nebolo to tak. Iba si vložila jazyk medzi zuby a stískala ho. Konček jazyka sa nadul, skrútil a očervenel, no stískala zuby ešte tuhšie. Nebolo to pekné, ale zabralo to. Prestala sa triasť, päste sa jej uvoľnili, zaťala ich a znova otvorila, plecia meravo vystrela. Potom vtiahla jazyk. Kým som sa vrátil na svoje miesto, chcel som ju potľapkať za vynikajúci výkon, ale usúdil som, že žena, ktorá si vie poradiť so záchvatom za rovných desať sekúnd, možno ani nestojí o potľapkanie.

„Prepáčte,“ povedala.

„Koňak,“ rozkázal mi Wolfe.

„Nie,“ ozvala sa. „Som v poriadku. Neznesiem pálenku. Myslím, že to spôsobili tie vaše slová o pomoci. Nemala som nijakú pomoc. Prvé tri týždne to nebolo ťažké, ale potom boli verše čoraz ťažšie a neskôr, keď boli už naozaj ‚ťažké‘… Neviem, ako som to uhádla. Vravela som, že nič nepoviem, ale keď ste povedali, že slečne Frazeeovej pomáhalo tristo žien… nuž. Mám tridsaťdva rokov a mám dve deti, môj muž je účtovník a zarobí týždenne päťdesiat dolárov. Kým som sa vydala, bola som učiteľkou. Žila som celé roky zo dňa na deň, brala som všetko, ako prišlo, až som raz uvidela tú súťaž a rozhodla som sa ju vyhrať. Budem mať pekný dom a auto – dve autá, jedno pre manžela a jedno pre seba – a kúpim si nejaké šaty a pošlem muža do školy a urobím z neho vedúceho, je nadaný. V deň, keď som uvidela tú súťaž, v ten deň som sústredila všetky svoje sily. Viete, čo myslím.“

„Pravdaže viem,“ zamrmlal Wolfe.

„Takže keď prišli ťažké otázky, nemohla som nikoho poprosiť o pomoc. Veď keby mi niekto pomáhal, musela by som sa deliť o výhru. Keď súťaž vrcholila, málo som spala a jedla, ale najhoršie bolo, keď nám piatim poslali posledné verše, ktoré sme mali do týždňa uhádnuť. V ten týždeň som si vôbec neľahla a bála som sa, že jeden verš som uhádla nesprávne, neposlala som ich, až tesne pred polnocou – išla som na poštu a museli mi ukázať pečiatku na obálke. Myslíte, že po tomto dovolím, aby to niekto dostal podvodom? Tristo žien na tom pracuje, kým nám ostatným nedovolia ísť domov?“

Po tom, ako som ju videl premôcť záchvat, nemyslel som si už, že niekomu dovolí vziať si, čo sa ona rozhodla dostať, či už podvodom alebo bez neho.

„Je to zjavne nečestné,“ pripustil Wolfe, „ale pochybujem, že to možno nazvať podvodom, aspoň v právnickom zmysle slova. A pokiaľ ide o podvádzanie, je jasné, že niekto mal ešte odvážnejšiu myšlienku než slečna Frazeeová a konal podľa nej. Zabil pána Dahlmanna, aby sa dostal k odpovediam.“

„O tomto nebudem vôbec hovoriť,“ vyhlásila. „Tak som sa rozhodla.“

„Polícia sa už s vami, samozrejme, porozprávala.“

„Áno. Pravdaže sa so mnou rozprávali. Celé hodiny.“

„A pýtali sa vás, čo ste si mysleli, keď včera večer pán Dahlmann ukázal papier a povedal, že obsahuje tie odpovede. Čo ste im povedali?“

„O tom nebudem hovoriť.“

„To ste povedali policajtom? Že o tom nebudete hovoriť?“

„Nie. Vtedy som ešte nebola rozhodnutá. Rozhodla som sa neskôr.“

„Po konzultácii s niekým?“

Pokrútila hlavou. „S kým som mala konzultovať?“

„Neviem. S nejakým právnikom. Mohli ste telefonovať manželovi.“

„Nemám právneho zástupcu. Nezavolala by som manželovi – viem, čo by povedal. Myslí si, že som bláznivá. Aj tak by som nemohla zaplatiť advokáta, pretože nemám peniaze. Cestu sem nám zaplatili, i hotel, ale nedali nám nič na prípadné výdavky. K vám som prišla neskoro, pretože som nastúpila do nesprávneho autobusu. S nikým som nekonzultovala. Sama som sa rozhodla.“

„Tak vy ste povedali polícii, čo ste si mysleli, keď pán Dahlmann ukázal ten papier?“

„Áno.“

„Tak teda prečo to nepoviete mne? Uisťujem vás, pani, že pokiaľ ide o túto vec, mám len jediný záujem, a ten sa týka mojich klientov a toho, aby som mal istotu, že ceny sa udelia správne a čestne. Samozrejme viete, že to bude nesmierne ťažké, ak Dahlmannov papier s odpoveďami vzal skutočne niekto zo súťažiacich. To viete.“

„Áno.“

„Nuž ale moji klienti veria – a je to ich presvedčenie – že na papieri neboli nijaké odpovede a že pán Dahlmann iba žartoval. A že teda tajomstvo odpovedí je ešte neporušené. Súhlasíte s týmto presvedčením?“

„Áno.“

„Stotožňujete sa s ním?“

„Áno.“

„Tak ste teda museli povedať polícii, že keď pán Dahlmann ukázal papierik, pokladali ste to za žart, a nemožno z toho nič vyvodzovať: bolo by absurdné podozrievať vás, že ste šli do jeho apartmánu a zabili ho, aby ste dostali ten papier. Čiže je rozumné predpokladať, že vy nie ste podozrivá. – Archie, čo vaša stráž na rohu. Videli ste niekoho?“

„Áno, pane. Arta Whippla. Bol tu kvôli Hellerovmu prípadu“

„Povedzte o tom pani Wheelockovej.“

Stretol som sa s jej pohľadom. „Keď ste prišli, prechádzal som hore ulicou a videl som, že vás sleduje detektív z kriminálky. Vymenili sme si niekoľko slov. Ak ho chcete vidieť cestou odtiaľto, nuž teda je asi taký vysoký ako ja, trocha ťahá za sebou nohy, má na sebe tmavosivý oblek a sivý klobúk“

„On ma sledoval?“

„Tak.“

Pozrela sa opäť na Wolfa. „Veď to je ich robota, či nie?“ No ľavá ruka sa jej začala chvieť a musela si ju chytiť a stisnúť druhou. Wolfe privrel oči, asi očakával, že si bude dávať lepší pozor na jazyk a povie ešte niečo bezvýznamného, ale namiesto toho vstala a spýtala sa: „Mohla by som použiť vašu kúpeľňu?“

Odpovedal som jej, že samozrejme, a išiel som otvoriť dvere za priehradkou v kúte miestnosti, vľavo od môjho stola. Prešla dverami a zavrela ich za sebou.

Bola tam dobrú štvrťhodinu bez toho, že by bolo počuť nejaký zvuk. Vedľajšie miestnosti, podobne ako všetky ostatné vnútorné steny na prízemí, sú tapetované; ja mám teda bystrý sluch, a nepočul som nič. Povedal som niečo Wolfovi, ale ten iba niečo zamrmlal. Po chvíli pozrel na hodiny: bolo o dvadsať minút štyri. Potom sa díval na hodiny každé dve minúty, presne o štvrtej odíde do skleníka. Chýbalo iba deväť minút do štvrtej, keď sa dvere otvorili a žena vyšla.

Podišla k Wolfovmu písaciemu stolu. „Prepáčte,“ povedala svojím tichým, monotónnym hlasom. „Musela som užiť pilulky. Strava v hoteli je celkom dobrá, ale ja jednoducho nemôžem jesť. Už dosť dlho som poriadne nejedla. Chcete mi ešte niečo povedať?“

„Hrianku s mliekom,“ povedal Wolfe drsne. „Môj kuchár Fritz Brenner ich robí vynikajúco. Sadnite si.“

„Neprehltnem to, naozaj.“

„Tak si teda dáte horúci bujón. Náš. Môže byť hotový za osem minút. Musím vás opustiť, ale pán Goodwin…“

„Nemôžem. Idem späť do hotela a navštívim ostatných kvôli slečne Frazeeovej – myslím, že – budem o tom rozmýšľať v autobuse. To je podvod.“ Urobila pohyb smerom k svojmu kabátu, ktorý mala prevesený cez operadlo kresla, a ja som vstal a podržal jej ho.

Keďže som vedel, aké nabité sú autobusy o tomto čase, pomyslel som si, že nezruinujem LBA, keď pani Wheelockovú prehovorím, aby si vzala na taxík, ale musel som povedať, že to poznačím medzi výdavky firmy, ešte kým nastúpi do taxíka. Vyprevadil som ju a zamkol za ňou, a keď som sa obrátil, videl som Wolfa otvárať dvere výťahu.

„Vložte odpovede do safe,“ rozkázal.

„Áno, pane, do vnútorného oddelenia. Do telefónu som vám povedal, že tam boli Buff, O’Garro a Talbott Heery, ale nereferoval som vám, že Heery ma doviezol do mesta taxíkom, aby mi mohol ponúknuť dvadsať dolárov, aby som mu umožnil okamžite vás vidieť. Povedal som mu…“

„Doslova, prosím.“

To som vykonal, čo bola maličkosť, keď uvážime, že sa ma opýta na doslovné znenie všetkých popoludňajších rozhovorov – a ja mu ho podám. Nakoniec som dodal: „Len tak na okraj. Heery mi nemohol na mieste odtrhnúť hlavu, pretože by ma musel niekto držať. Mám ho niekde pritlačiť k múru?“

Odvetil, že nie. Heery môže počkať. Nastúpil do výťahu, zavrel za sebou dvere a ja som šiel do kancelárie. Bolo tam zopár nevybavených bežných vecí. Rozhovory so slečnou Frazeeovou a pani Wheelockovou bolo treba napísať strojom. Nezdalo sa mi, že v nich je niečo, čo by urobilo dieru do sveta. Pripustil som, že Wolfe iba zbiera materiál, loví v mútnej vode v nádeji, že sa zachytí pri nejakom slove či fakte, z ktorého by mohol vyjsť. Už viac než raz docielil ohromné výsledky touto metódou, lenže v tomto prípade by sa okamžité riešenie dalo čakať iba od génia. Bolo ich päť a potrvá to dlhý čas. A ten čas bol prísne vymedzený. Do polnoci dvadsiateho apríla.

Bol som uprostred opisovania poznámok z rozhovoru so slečnou Frazeeovou, keď ma vyrušil telefón a ja som zahlásil: „Kancelária Nera Wolfa, Archie Goodwin pri telefóne,“ načo sa ozval mužský hlas: „Chcem hovoriť s pánom Wolfom. Tu Patrick O’Garro.“

Zrejme sa chceli vyhnúť prípadným komplikáciám. O’Garro mal po správnosti povedať svojej sekretárke, aby zatelefonovala, ona mala zavolať a päť minút ma prehovárať, aby som prepojil na Wolfa. Pravdepodobne chcú zatajiť aj pred personálom, že si najali Nera Wolfa.

„Je zaneprázdnený,“ odpovedal som, „a ak ho vyruším kvôli telefónu, tak nech to už stojí zato. Nemôžem poslúžiť ako sprostredkovateľ?“

„Chcem sa ho opýtať, či s tým už nejako pohol.“

„Ak áno, tak si to nechal pre seba. Povedal vám, že vám bude referovať neskôr večer. Boli uňho slečna Frazeeová a pani Wheelocková. Čo je s ostatnými?“

„Preto volám. Susan Tescherová tam bude o šiestej a Harold Rollins o siedmej, ale Younger nemôže prísť. Leží v posteli, má srdcové ťažkosti. Z kancelárie okresného prokurátora ho poslali sanitkou. Nechce ísť do nemocnice. Bol uňho môj lekár a vraví, že to nie je vážne, ale musí ostať v posteli až do zajtrajšej doktorovej návštevy.“

Odvetil som, že to poviem Wolfovi, a vypýtal som si číslo Youngerovej izby. Keď som zavesil, chytil som domáci telefón a zavolal do skleníka. O chvíľu na mňa Wolfe vybrechol: „Čo je?“

„Telefonoval O’Garro. Jeden príde o šiestej, jeden o siedmej, ale Philipa Youngera pochytili u prokurátora srdcové ťažkosti a leží v posteli v hoteli. Mám si ísť k nemu posedieť?“

„O šiestej musíte byť späť.“

Povedal som, že budem, a položil som.

Bol tu však malý problém. Pred rokmi po istej príhode som si sľúbil, že nikdy nepôjdem vybavovať prípad súvisiaci s vraždou bez revolvera. Lenže toto nebol prípad vraždy podľa pravidiel. Našou úlohou bolo čapnúť zlodeja. Usúdil som, že si to len nahováram, vybral som zo zásuvky puzdro na pištoľ, vzal marleyovku 32, nabil a vsunul do puzdra. V hale som zavolal na Fritza, aby za mnou zamkol.

6

Dalo sa celkom iste predpokladať, že služba na osemnástom poschodí hotela Churchill bude zaťato odmietať prístup, keďže novinári už zrejme sledujú súťažné kvinteto. Preto som sa vyhol službe tým, že som zašiel najprv za Timom Evartsom, prvým pobočníkom dôstojníka bezpečnosti, keď už rovno nepoviem domácim hotelovým detektívom, ktorý mi bol tak trocha zaviazaný. Poslúžil mi tým, že zatelefonoval službe, keď som mu predtým sľúbil, že nebudem strieľať a neobjavím nijaké mŕtvoly. Služba sa obmedzila iba na to, že pozrela na moju navštívenku z oboch strán a na mňa z jednej strany a kývla, že môžem ísť ďalej.

Číslo tisíc osemsto dvadsaťpäť bolo asi v polovici dlhej chodby. Nebolo vidno nikoho okrem chyžnej s uterákmi a usúdil som, že mestská vrchnosť z bezpečnostných dôvodov hotel neobsadila. Na moje prvé zaklopanie na dvere číslo tisíc osemsto dvadsaťšesť sa ozvalo dosť tiché „ďalej“. Otvoril som a vstúpil. Zistil som, že LBA sa dobre postarala o svojich hostí. Bola to pätnásťdolárová izba, aspoň podľa rozmerov, s dvoma posteľami oproti sebe. Na jednej z nich ležal pod pokrývkami Old King Cole a jeho nemohúcnosť. Chumáč bielych vlasov mal rozkuštrený a na očiach bolo vidno, že je to chorý človek.

Priblížil som sa a povedal, že sa volám Archie Goodwin. „Od Nera Wolfa, vo veci Lipeert, Buff a Assa.“ Bola tam stolička a sadol som si na ňu. „Potrebovali by sme si vyjasniť niekoľko maličkostí o súťaži.“

„To je na hovno,“ spustil.

„Takto nie,“ vyhlásil som. „Aspoň použite iné slová. Čo je na hovno, súťaž, ja alebo čo?“

Zavrel oči. „Som chorý. Zajtra budem v poriadku.“

„Je vám tak zle, že nemôžete hovoriť? Nerád by som, aby ste sa cítili horšie. Neviem, nakoľko vážna je taká srdcová slabosť.“

„Nemám srdcovú slabosť. Mám paroxyzmatickú tachykardiu, a to nie je nič vážneho. Bol by som už na nohách, nebyť jednej veci – je tu všade primnoho bláznov. Nepríjemný pocit pri paroxyzmatickej tachykardii sa zväčší strachom, zlými predtuchami a nervozitou, a všetko toto pociťujem kvôli tým bláznom.“

Zdvihol sa na lakti, načiahol za pohárom vody na nočnom stolíku, odpil asi za lyžicu a položil pohár späť. Prevracal sa hore-dolu a napokon sa uvelebil na boku, oproti mne.

„O akých bláznov ide?“ opýtal som sa zdvorilo.

„Vy ste jeden z nich. Neprišli ste sa opýtať, kde som vzal pištoľ, ktorou som zastrelil toho Dahlmanna?“

„Nie, pane. Keďže zastupujem Nera Wolfa, poviem vám, že nás Dahlmannova smrť zaujíma iba potiaľ, pokiaľ ovplyvňuje súťaž a vytvára problémy, ktorými sa treba zaoberať.“

Pohŕdavo odfrkol: „To sa vám podobá. Hlúposť. Prečo by to vôbec malo vplyv na súťaž? Náhodou sa včera večer stalo, že niekto ta išiel a Dahlmanna zastrelil – nejaká žiarlivá žena alebo niekto, kto ho nenávidel, bál sa ho alebo sa s ním chcel porátať – a keďže sa to stalo práve včera v noci, myslia si, že to súviselo so súťažou. Ba myslia si, že to urobil niekto z nás. Tak by rozmýšľal iba blázon. No ale predpokladajme, že keď ukazoval ten papier, povedzme, že som mu uveril, keď hovoril, že na ňom sú tie odpovede, a rozhodol som sa zabiť ho a zmocniť sa ich. Zistiť, kde býva, je dosť ľahké, veď načo je telefónny zoznam. Tak som ta teda šiel. Dostať sa dnu bolo práve také ľahké; mohol som povedať, že v zmluve treba podľa mojej mienky niečo zmeniť a chcem to s ním prediskutovať. Nájsť príležitosť zastreliť ho, to by už mohlo byť trocha ťažšie, pretože by mohol aj trocha tušiť, že sa chcem dostať k tomu papieru, ale to by sa dalo zariadiť. No – tak ho teda zabijem a vezmem ten papier – vrátim sa do hotela a čo teraz?“

Pokrútil som hlavou. „Teraz o tom rozprávate.“

„Dostanem sa z blata do kaluže. Ak budú pokračovať v súťaži podľa tých odpovedí, stratím každú možnosť vyhrať, pretože nás tu držia z právomoci súdu. Alebo keby som bol odišiel do Chicaga skôr, než nájdu telo, zavolajú ma späť, a budem musieť prísť. A ak pošlem správne odpovede pred vypršaním termínu, nebudem môcť vysvetliť, ako som k nim prišiel. Ak nebudú pokračovať týmito odpoveďami, ak ich anulujú a dajú nám nové verše s odpoveďami, aj vtedy mi zabitie človeka vynesie iba elektrické kreslo. Takže sú tupci, ak si myslia, že to urobil jeden z nás. Hovno.“

„Je tu aj iná možnosť,“ namietal som. „Čo, ak ste tým bláznom vy sám? Pripúšťam, že vaša analýza je absolútne logická, ale čo, ak pohľad na ten papier a pomyslenie na pol milióna dolárov vás ohúrilo a išli ste to vykonať; vtedy ste sa, pravda, nestarali o nijakú analýzu, to prišlo až potom? Až keď ste si to uvedomili a videli ste, kam ste dospeli, napríklad tam u okresného prokurátora, vtedy sa vás, pochopiteľne, zmocnila srdcová slabosť, bez ohľadu na to, ako ste ju pomenovali. Viem, že mne by sa stalo to isté.“

Zvrátil sa dozadu a zatvoril oči. Sedel som a díval sa naňho. Dýchal trocha rýchlejšie, než je normálne, a sval na hrdle sa mu niekoľko ráz zachvel, ale príznaky krízy to neboli. Nevystrašil som ho až na smrť, veď som napokon Timovi Evartsovi sľúbil, že nijakú mŕtvolu nenájdem, nieto, že sa o nejakú pričiním.

Obrátil sa znova, ako bol. „Z nejakého dôvodu,“ začal, „by som vám rád ponúkol niečo na pitie. Vyzeráte trocha ako môj zať, asi preto. V kufri mám fľašu škótskej, ktorú mi dal. Nech sa páči. Ja nechcem.“

„Ďakujem, ale teraz hádam nie. Inokedy.“

„Ako sa vám páči. Pokiaľ ide o to, že som blázon, nuž raz som ním bol, pred dvadsiatimi šiestimi rokmi, v dvadsiatom deviatom. Nahonobil som pár miliónov dolárov a všetko pošlo. Päťdesiat miliónov druhých ľudí bolo takisto hlúpych ako ja, ale to mi nepomohlo. Usúdil som, že to stačilo, a našiel som si zamestnanie. Predával som počítacie stroje a nikdy som sa ani neobtrel o veľký biznis. Pred niekoľkými rokmi ma môj zať prinútil nechať zamestnanie, pretože sa mu viedlo ako architektovi veľmi dobre. To bolo príjemné, bolo mi dobre, ale vždy som chcel čosi robiť, až som jedného dňa zbadal reklamu tej súťaže. Ani som sa nespamätal a bol som v tom po krk. Rozhodol som sa, že dcére a zaťovi dám nejaký veľmi pekný darček.“

Odkašlal si, zavrel oči a ticho vzdychol. Potom pokračoval. „Ide o to, že odvtedy, čo som zo seba urobil blázna, uplynulo dvadsaťšesť rokov, a keby ste to vy a ti ostatní tupci vedeli, domysleli by ste si, že raz mi to vari stačilo. Teraz sa zaujímam iba o jednu vec, a to, čo bude so súťažou. Ako sa zdá, je to stratový podnik, ale ja si to vybojujem. Tá mladá žena, Susan Tescherová – žije tu v New Yorku a je redaktorka časopisu Clock. Práve teraz na tom pracuje – a tak to teda mám dobré. Budem bojovať.“

„Ako budete bojovať?“ opýtal som sa ho.

„To je otázka.“ Končekmi prstov si prešiel po pravom líci a potom po ľavom. „Dnes som sa neholil. Ale poviem vám, čo mi napadlo, veď čo je na tom.“

„Nič.“

Upreto sa na mňa díval a už nemal taký chorobný výzor. „Zdá sa mi, že ste rozumný mladý človek.“

„To som.“

„Možno je aj slečna Tescherová rozumná mladá žena. Ak sa pokúsi dokázať svoje na základe včerajšej dohody po tom, čo sa stalo, tak by s tým mala prestať a ľutovať, že o tej prekliatej súťaži niekedy počula. Myslím však, že my ostatní by sme sa mohli s ňou spojiť a navrhnúť jej, že to rozdelíme na päť častí. Prvých päť cien, vcelku sto sedemdesiatštyritisíc na jedného. To by malo uspokojiť každého a nechápem, prečo proti tomu namietate. A vôbec – neklope niekto na dvere?“

„Vyzerá to tak.“

„Hovoril som im, že nechcem… no, dobre. Ďalej!“

Dvere sa pomaly otvorili a v nich stála Carol Wheelocková bez kabáta a bez klobúka. Keď som vstal zo stoličky, zháčila sa a zrejme sa chcela obrátiť a zmiznúť, ale už som ju oslovil. „Á, dobrý deň. Nože poďte ďalej.“

„Nechajte dvere otvorené,“ rozkázal Younger.

„Veď som tu ja,“ podotkol som.

„Viem, že ste. Keď je v mojej hotelovej izbe žena, dvere sú vždy otvorené.“

„Nemala som sem chodiť.“ Stála tam. „Mala som zatelefonovať, ale kým sa človek dovolá…“

„To neprekáža,“ prisunul som ďalšiu stoličku. „Pán Younger odpočíva, pretože mal taký menší záchvat. Nič vážneho.“

„Hlúposť,“ doplnil Younger. „Sadnite si. Aj tak sa chcem s vami zhovárať.“

Ešte vždy váhala, potom podišla a sadla si. Nebolo na nej vidieť, že by bola niečo zjedla. Pozrela na mňa „Vie o slečne Frazeeovej?“

Pokrútil som hlavou. „Ešte som k tomu nedošiel.“

Pozrela na Youngera. „Nepodarilo sa mi slečnu Tescherovú zastihnúť; chcela som sa s vami pozhovárať skôr ako pán Rollins. Viete, že slečna Frazeeová je predsedníčkou Ligy prirodzených žien. Akiste sa pamätáte, že včera večer sa to spomínalo a pán Dahlmann o tom veľmi vtipne žartoval. Myslel, že to bude švanda, keď vyhrá niektorú cenu. Samozrejme, že vyhrá niektorú z prvých piatich.“

„Nezdal sa mi až taký vtipný,“ vyhlásil Younger.

Neškriepila sa o tom. „No ale on si myslel, že je. Ale chcela som vám povedať, že tristo žien, členiek ligy, spolupracovalo so slečnou Frazeeovou na súťaži, a ona im včera večer poslala verše, ktoré dostali telefonicky, a teraz na nich pracujú – je ich tristo!“

„Moment,“ prerušil som ju. „Ako vám povedal pán Wolfe, ona povedala, že jej pomáhali, ale nie to, že majú nové verše. To je iba predpoklad. Pripúšťam, dosť logický.“

Younger sa oprel o lakeť a rozopnutá pyžama mu odhalila zarastenú hruď. „Tristo žien?“ žasol.

„Tak. Preto pochybujem, že budete môcť slečne Frazeeovej povedať o vašom pláne rozdeliť cenu na päť častí. Budete musieť trocha porozmýšľať.“

„Zmiznite,“ rozkázal. To nepatrilo mne; platilo to pani Wheelockovej. „Zmiznite stadeto. Vstanem, a nemám na sebe nohavice. – Počkajte chvíľku. Budete v svojej izbe? Ostaňte v svojej izbe, kým sa neohlásim. Idem pohľadať Rollinsa, a my traja budeme bojovať. Tak to rozkrútime, že z nich neostane ani smeť. Ostaňte v svojej izbe.“

Kopol do prikrývok, aby dokázal, že neklamal, pokiaľ ide o nohavice, a pani Wheelocková ušla. Pozrel som na hodinky a vzal som si klobúk z operadla stoličky.

„Mám dohovorenú schôdzku,“ povedal som. „Aj tak budete mať čo robiť.“

7

V skleníkoch na streche bol práve čas kvitnutia Cattlee mossiae V chladnej miestnosti, v prvej, do ktorej vstúpite z predsiene, rozpínali svoje konáre Odontoglossumy, v prostrednej miestnosti, tropickej, zapĺňali výklenok vyše polmetrové strapce Phalaenopsis, ktorú je veľmi ťažko vypestovať; ale v čase kvitnutia mossií bola najvýstavnejšia tretia miestnosť. Spomedzi štrnástich druhov Wolfových mossií mám najradšej reineckianu s bielymi, žltými, fialovými a plavými kvetmi. No keď som tadiaľ prechádzal, stačil som na ne len zbežne pozrieť.

Wolfe bol v miestnosti, kde sa presádzali kvety, a práve si umýval ruky v dreze a zhováral sa s Theodorom. Zavrčal na mňa: „Nemohlo to počkať?“

„Prosím vás pekne,“ ozval som sa. „Je o desať minút šesť, a kým zídete dolu, slečna Tescherová tam už môže byť. Hádam si budete chcieť vypočuť správu o Youngerovi prv, než sa s ňou stretnete. Ak nie, popozerám si orchidey.“

„No dobre, keď ste už tu.“

Odcitoval som mu všetko doslova. Na nič sa nespytoval a nemal nijaké poznámky. Keď som skončil, jeho ruky a nechty boli už čisté a on sám stál pri pracovnej lavici, kde sa mračil na nejakú zmrzačenú orchideu v kvetináči.

„Pozrite na toto Oncidium varicosum,“ zamrmlal. „Hnije nasucho v apríli. Ešte sa to nikdy nestalo a neviem si to vysvetliť. Theodore je presvedčený…“

Bzučanie domáceho telefónu mi znemožnilo dozvedieť sa, o čom bol Theodore presvedčený. Namiesto toho som zistil, čo dolu rozčúlilo Fritza. „Archie, vy ste mi kázali, aby som vpustil iba nejakú slečnu Susan Fletcherovú. Prišla, ale s ňou aj traja muži. Čo mám robiť?“

„Už sú dnu?“

„Samozrejme, že nie. Stoja na schodoch a začalo pršať.“

Povedal som, že hneď prídem dolu, zahlásil som Wolfovi, že slečna Tescherová prišla so sprievodom, a poď ho. Zriedkakedy používam výťah a už nikdy sa doň netisnem spolu s objemným Wolfom. Keď som zbehol dolu troma poschodiami do haly a pozrel cez okienko von, videl som, že Fritz počítal presne. Jedna žena a traja muži stáli v aprílovom daždi, hľadiac smerom ku mne, lenže ma nevideli. Boli cudzí, ale neboli to detektívi, ak pravda nezmenili povolanie bez toho, že by som o tom niečo vedel. Zdalo sa zbytočné nechať ich ďalej moknúť, nuž som odistil dvere a otvoril ich dokorán. Muži hádam mali utrúsiť poznámku o tom, že dážď je mokrý a podobne, ale oni si začali bez slova vyzliekať kabáty. Žena povedala čistým, primerane zvučným hlasom: „Som Susan Tescherová.“

Povedal som jej, kto som ja, a zavesil som jej kabát. Bola dosť vysoká, štíhla, ale nie chudá, a vôbec nie skromne vybavená, pokiaľ ide o výzor. Na prvý pohľad, a ja pokladám za dôležitý prvý pohľad, všetko na nej bolo elegantné okrem náušníc. Boli to emailované hodinové ciferníky veľkosti štvrťdolára. Mala sivé oči a bronzovo sfarbené vlasy, veľmi kvalitnú pleť a rúž.

Keď sme sa pohli smerom ku kancelárii, dvere na výťahu sa otvorili a zjavil sa Wolfe. Ostal stáť pred ňou.

„Som Susan Tescherová,“ povedala.

Uklonil sa. „Som Nero Wolfe. A títo páni?“

Ukazovala rukou: „Pán Hibbard, z právneho oddelenia Clocku.“ Pán Hibbard bol vysoký a chudý. „Pán Schultz, redaktor Clocku.“ Pán Schultz bol vysoký a mohutný. „Pán Knudsen, starší redaktor Clocku.“ Pán Knudsen bol vysoký a kostnatý.

Vyrazil som vpred, aby som ju mohol usadiť do červeného koženého kresla, kde chcel mať Wolfe vždy svoj objekt usadený bez veľkých rečí. To nebol problém. Muži sa dokonale uspokojili s troma menšími kreslami, ktoré som im umiestnil tak, aby som ich mal z pravej strany a Wolfe oproti svojmu písaciemu stolu. Všetci traja si prehodili nohu cez nohu, opreli sa a zložili ruky. Keď som vytiahol zápisník, Schultz upozornil Hibbarda a Hibbard Knudsena, ale bez poznámky.

„Ráčili by ste povedať,“ opýtal sa Wolfe, „z čieho poverenia sú tu títo páni prítomní?“

Díval sa na nich, ale odpovedala slečna Tescherová. „Predpokladám, že viete, že som zástupkyňa vedúceho spoločenskej rubriky z Clocku“

„Teraz to teda viem.“

„O publicite súťaže po tom, čo sa stalo včera v noci a dnes ráno, a o mojej spoluúčasti sme hovorili dnes popoludní na porade. Môžem vám dôverne povedať, že tam bol aj sám pán Tite. Myslela som, že ma vyhodia, ale pán Tite je veľmi slušný človek a drží so svojimi zamestnancami. Na súťaži som pracovala vo voľnom čase a – som vysokokvalifikovaná reportérka. A tak sa rozhodlo, že páni Hibbard, Schultz a Knudsen pôjdu so mnou. Majú mi poradiť, ak bude treba.“

„Pán Hibbard je právny zástupca?“

„Áno.“

„Je vaším advokátom?“

„Prečo – ja ne…“ pozrela na Hibbarda. Pohol hlavou doľava a zase späť. „Nie, nie je.“ Sklonila hlavu nabok. „Chcela by som niečo povedať.“

„Hovorte.“

„Prišla som sem iba kvôli firme Lipeert, Buff a Assa, pretože ma pán Assa o to požiadal. Včera večer sme všetci odsúhlasili podmienky termínu súťaže a môžu sa zmeniť, iba ak sa zmení naša dohoda, a tá sa nezmenila. Takže tu naozaj niet o čom debatovať. Takto to vidím ja a chcela by som, aby ste to pochopili.“

Wolfe niečo zahundral. Pokračovala: „Pravdaže, nie je v tom nič osobné – myslím voči vám. Náhodou viem toho o vás dosť, pretože som o vás robila prieskum, keď ste boli navrhnutý na titulnú stranu Clocku, ale nespytujte sa, prečo vás tam nedali, pretože to neviem. Pravdaže, na zozname je vždy kopa ľudí a nemôžu každého…“

Knudsen zakašlal, dosť nahlas, a ona naňho pozrela. Nezachytil som nijaké ďalšie znamenie, no zrejme ani nijaká nepotrebovala. Prestala o tom hovoriť a obrátila sa k Wolfovi: „Nuž, nie je to nič osobné. Ide len o to, že tu niet o čom diskutovať.“

„Podľa vás možno nie je,“ pripustil Wolfe, „a preto, prirodzene, staviate svoj názor nad ostatné, čo je dôsledok zvláštneho sklonu ľudského ega. Lenže vaše ego sa nutne zráža s inými a úsilie protiviť sa tomuto narážaniu tým, že ho ignorujeme, zriedkakedy prináša úspech. Často je osožné a niekedy aj potrebné trochu ustúpiť. Napríklad opýtam sa vás niečo, o čom nemusíte vedieť iba vy, pretože to vedia aj druhí. Predpokladajme, že sa vás opýtam: „Aké poznámky, mali súťažiaci včera večer na tom stretnutí, keď pán Dahlmann ukázal papier a povedal, že obsahuje odpovede? Čo ste povedali vy a čo ste počuli hovoriť ich?“

„Predpokladáte, alebo sa spytujete?“

„Spytujem sa.“

Pozrela na Knudsena. Pohol hlavou smerom k Schultzovi. Ten pohol hlavou k Hibbardovi. Aj ten pohol hlavou. Obrátila sa k Wolfovi. „Keď ma pán Assa požiadal, aby som k vám zašla, povedal, že to bude kvôli súťaži, a toto na to nevyzerá.“

„Tak teda odmietate odpovedať.“

„Áno, myslím, že by som mala.“

„Aj na polícii sa vás museli na to spytovať. Odmietli ste odpovedať?“

„Nemyslím, že by som vám musela hovoriť, čo sa ma spytovali na polícii, alebo čo som im ja povedala.“

„A zrejme ani to, čo povedali ostatní súťažiaci vám alebo vy im.“

„Môj styk s ostatnými súťažiacimi bol veľmi obmedzený. Videla som ich iba včera večer.“

Wolfe zdvihol ruku a niekoľko ráz si prešiel prstom po jednej strane nosa. Bol trpezlivý. „Môžem povedať, slečna Tescherová, že môj styk s ostatnými súťažiacimi, ako aj styk pána Goodwina, bol trocha širší. Navrhovalo sa niekoľko spôsobov ako riešiť celú situáciu. Jeden návrh znel, aby ste sa všetci piati dohodli o rozdelení prvých piatich cien tak, že by sa úhrnná suma rozdelila na päť častí a každý by dostal svoj podiel. Tento návrh nevyšiel odo mňa, ani od niektorého môjho klienta. Iba sa vás spytujem, celkom nezaujate, uvažovali by ste o takomto návrhu?“

Teraz nepotrebovala pomoc. „Samozrejme, že nie. Prečo by som mala?“

„Tak vy nesúhlasíte s názorom, že spôsob a okolnosti smrti pána Dahlmanna treba znova preberať v súvislosti so súťažou?“

Natiahla krk dopredu, a to mi niečo pripomenulo, ale nemohol som si spomenúť čo. Povedala pomaly, zreteľne a rozhodne: „Nesúhlasím vôbec s ničím, pán Wolfe.“

Potom krk stiahla a vtom som si spomenul. Supa v zoologickej záhrade – presne ten istý pohyb. Okrem toho pohybu nič na nej supa nepripomínalo; určite sup nevyzeral tak pôvabne ako ona a nemal narúžované pery, nemal ani náušnice ani vlasy.

„Na tom nezáleží,“ nástojil Wolfe. „Sú iné egá a iné názory. Prijímam váš názor, ale ich názory nemožno len tak hodiť cez palubu. Pre každého z vás to bola obrovská časová investícia, vynaložili ste množstvo energie, rozumu a vtipu. Koľko času ste venovali súťaži od začiatku?“

„Neviem. Stovky a stovky hodín.“

„Pravidlá nezakazovali pomoc. Pomáhal vám niekto?“

„Nie. Moja priateľka, ktorá má veľkú knižnicu, mi ju dovolila používať po večeroch a zavčas ráno, kým som išla do práce; ale nepomáhala mi. Som veľmi dobrá odborníčka na výskumy a ankety. Keď mi určili uhádnuť päť otázok za týždeň, aby som dodržala termín – to bolo dvadsiateho ôsmeho marca – vzala som si týždeň neplatenej dovolenky“

Wolfe prikývol. „A prirodzene, ostatní tiež toľko obetovali a vydržali podobné ťažkosti. Pozrite na nich teraz. Držia ich tu, či chcú alebo nechcú, ďaleko od ich operačných základní, nevinne – možno okrem jedného z nich, ale to je sporné. Zatiaľ čo vy ste doma a môžete pokračovať ako zvyčajne. Máte obrovskú výhodu, a tou je náhoda. Viete ísť za svojím cieľom bez toho, že by sa vám ozvalo svedomie? Viete to pred sebou ospravedlniť? Viete to pred sebou obhájiť?“

„Nemusím pred sebou nič obhajovať. Dohodli sme sa, a ja dohodu neporuším. Nemôžem pokračovať ako zvyčajne – keby som mohla, bola by som teraz v knižnici a pracovala by som. Dostala som ďalší týždeň dovolenky, ale dnešok som strávila na polícii, na porade v redakcii a teraz som tu. Budem pracovať zajtra, ale neviem, ako to bude zajtra vyzerať.“

„Prijali by ste pozvanie na schôdzu s ostatnými, na ktorej by sa prediskutovali nové podmienky?“

„Neprijala. Niet o čom diskutovať.“

„Ste obdivuhodne jednostranná, slečna Tescherová.“ Wolfe sa oprel, podoprel si aj lakte a končeky prstov sa mu dotýkali. „Musím vám povedať o slečne Frazeeovej – ona je v podobnej situácii ako vy. Býva v Los Angeles, kde tristo jej priateliek, členiek ligy, ktorej je ona predsedníčkou, spolupracovalo s ňou po celý čas súťaže. Predpokladá sa, hoci to nie je dokázané, že im telefonicky nahlásila verše, ktoré ste dostali včera večer, a že na nich pracujú. Je to situácia podobná vašej, hoci v nijakom zmysle nie rovnaká. Máte k tomu nejakú pripomienku?“

Bez slova naňho hľadela.

„Pretože,“ pokračoval Wolfe, „hoci tu nemusí ísť a porušenie pravidiel alebo zmluvy, je to iste nespravodlivá výhoda – ešte aj oproti vám, keďže ste už stratili deň, a nemožno s istotou povedať, aké vyrušovanie vás čaká do konca týždňa, avšak priateľky slečny Frazeeovej môžu nehatene pokračovať. Nemyslíte, že o tom hodno diskutovať.“

Z výrazu Susaninej tváre bolo vidieť, že by to bola rada prediskutovala so slečnou Frazeeovou sama, že by najradšej zaťala do nej zuby i nechty. Kým sa zmohla na slovo, Knudsen vstal, kývol prstom obidvom mužom a Susan Tescherovej a zamieril k dverám. Všetci vstali a nasledovali ho. Wolfe sedel a hľadel na ich miznúce chrbty. Keďže som nevedel, či iba odkladajú schôdzku, alebo sa rozchádzajú, sedel som ako doposiaľ, až som napokon zbadal Schultza, ktorý vychádzal posledný, zatvárať dvere do haly. Pomyslel som si, že bude lepšie, keď sa medzi nich zamiešam, položil som zápisník, zašiel k dverám, otvoril ich a prekročil prah. Štvorica sa zhrčila pri veľkom vešiaku z orechového dreva.

„Môžem vám nejako pomôcť?“

„Nie,“ odvetila Susan. „Radíme sa.“

Znovu som vstúpil do kancelárie, zatvoril za sebou dvere a povedal Wolfovi. „Radia sa. Keby som išiel do prednej izby a priložil ucho k dverám do haly, zachytím to. Napokon, je to váš dom.“

„Fuj,“ odvetil a zavrel oči. Dôkladne som zívol, vystrel sa a pozrel som sa na hodinky. Bolo o päť minút trištvrte na sedem.

Už druhý raz v ten deň sme poriadne dlho čakali. O trištvrte na sedem som zapol rádio, aby som zistil, ako „Obri“ nabili Filištíncov, a nijako som sa veru nepotešil. Bol by som zašiel do kuchyne na pohár mlieka, keďže večerať sa bude neskoro, lenže jediná cesta ta viedla zadnou časťou haly a nechcel som rušiť poradu. O šesť päťdesiat som pripomenul Wolfovi, že Harold Rollins príde o päť minút, načo iba prikývol, ale neotvoril oči. Bolo sedem a dve minúty, ozval sa zvonec a šiel som otvoriť.

Ešte stále boli zrhčení pri vešiaku. Keď som sa zjavil, prestali hovoriť a obrátili sa ku mne. Na schodoch stál muž. Prešiel som popri skupine, otvoril dvere a povedal: „Nech sa páči, pán Rollins.“

Pôvodne som myslel, že ho uvediem do prednej miestnosti, kým sa neskončí porada, a tým by sme získali čas. Ale možno to Wolfe chce navrhnúť sám, a ja ho teda nechám, nech je, ako on chce, kým jeho ego veľmi nenaráža na moje. Vzal som Rollinsovi klobúk a kabát a uviedol som ho do kancelárie. Keď som bol aj ja dnu a práve som zatváral dvere, začul som Susanin hlas: „Pán Goodwin!“

Privrel som za sebou dvere. Keď som sa priblížil, opýtala sa:

„Nebol to jeden z nich. Čo sa volá Rollins?“

„Správne. Harold Rollins, Burlington, Iowa, profesor dejín na Bemis College.“

Pozrela na svojich priateľov. Všetci pohli hlavou kúsok doľava a takisto naspäť. Podívala sa na mňa. „Pán Wolfe sa ma spytoval, či mám nejakú poznámku k tomu, čo mi povedal o slečne Frazeeovej. Či vraj myslím, že je o tom hodno diskutovať. Teraz nemám poznámky, ale budem mať. Je absolútne nehorázne očakávať…“

Knudsen ju chytro potiahol za rukáv, čím ju prerušil. Vrhla naňho ostrý pohľad a mykla hlavou smerom ku mne. „Bez poznámky,“ zajačala a otočila sa k vešiaku za kabátom. Muži sa súčasne načiahli za svojimi.

„Ak dovolíte, páni,“ povedal som úplne priateľsky, „moja stará mama v Ohiu sa ma obyčajne pýtala, či mi mačka ukradla jazyk. Vždy mi to bolo čudné. Vo vašom prípade to bola tiež mačka?“

Ani slova. Ani hláska. Vzdal som sa, otvoril som dvere a oni vyšli.

8

Keď som sa vrátil do kancelárie, prv než som zašiel k svojmu písaciemu stolu, upravil som svetlá. Je tam osem rôznych lámp – jedna hore na strope, veľká misa z pospletaného orientálneho alabastru, z ktorého je aj vypínač na stene, jedna je na stene za Wolfovým kreslom, jedna na jeho písacom stole, jedna na mojom písacom stole, jedna osvetľuje veľký glóbus a tri slúžia na osvetlenie políc s knihami. Tá na Wolfovom stole je čisto pracovná lampa, ako sú napríklad „pracovné“ krížovky. Tá na stene za ním je na čítanie. Je rád, keď svietia všetky ostatné. Keď som to zariadil, sadol som si, vzal zápisník a pozrel na Harolda Rollinsa.

„Odišli?“ opýtal sa Wolfe.

„Áno, pane. Bez poznámky.“

Rollins sa cítil v červenom koženom kresle tak, ako doma, hoci kreslo polovičnej veľkosti by mu bolo lepšie pristalo. Nebol vychudnutý z podvýživy ako Carol Wheelocková; vyzeral dosť zdravo, hoci to bol drobný človek. Mal šťúplu tvár, čo sa nedalo povedať o jeho širokých mäkkých perách a okuliaroch so širokým čiernym rámom. Nos, bradu a ostatok tváre ste mu nevideli, ak ste sa na to rovno nesústredili. Keď má niekto také okuliare ako on, ťažko povedať, ako pozerá, ale zjavne reagoval na môj pohľad. „Vy sa voláte Goodwin, však?“ opýtal sa.

Neodporoval som.

„Tak teda vy ste poslali na mňa toho Youngera. Iste neočakávate, že sa vám poďakujem. To teda nie.“ Pozrel na Wolfa. „Mohli by sme začať. Dohovoril som si túto schôdzku a prišiel som na ňu, iba aby som zabil čas. Dostal som sa do tohto groteskného zmätku a nemám nádej, že z toho čestne a dôstojne vyjdem, tak čo by som nevyužil príležitosť zoznámiť sa s povestným policajným psom?“ Usmial sa a pokýval hlavou. „Nemienil som vás uraziť. Veru nie som v situácii, aby som niekoho urážal. O čom sa budeme baviť?“

Wolfe si ho skúmavo prezeral. „Podľa mojej mienky, pán Rollins, svoje zúfalstvo zveličujete. Firma Lippert Buff a Assa je mojím klientom a vaše záujmy sú v mnohom smere totožné s ich záujmami a ich česť a dôstojnosť súvisia s vašou cťou a dôstojnosťou. Jedno i druhé sa dá zachrániť; a na dôvažok môžete dostať značnú sumu peňazí. To, čo navrhoval pán Younger, sa vám nepáčilo?“

Rollins sa ešte vždy usmieval. „Samozrejme, viem, že som mal urobiť výnimku. Mal som byť miernejší.“

„Voči pánu Youngerovi?“

„Voči všetkým. Váš okruh pôsobnosti je úplne odlišný od môjho, ja ho vlastne dosť podceňujem, ale zaplietol som sa do toho vinou vlastnej neuváženosti. Vykopal som si sám sebe hrob, to je teda pravda; ale keďže si to uvedomujem a priznávam sa k tomu, môžem aspoň ešte odporovať slimákom a červíkom v zemi. Vrátite mi moje povolanie?“

„Povolanie?“

„Áno. Som profesorom dejepisu na Bemis College, ale už ním dlho nebudem. Bude sa vám zdať smiešne, keď počujete – nie, zle sa vyjadrujem. Mne sa bude zdať smiešne hovoriť vám o tom; tak je to. Jedného dňa, posledného septembra, mi istý kolega ukázal oznámenie o tejto súťaži a bodro povedal, že ako bádateľa a učiteľa dejepisu by ma to mohlo zaujímať. Bolo to také ľahké, až to bolo hlúpe, a podobne aj druhá otázka, ktorú mi kolega ukázal. Bol som zvedavý, dokedy budú tieto hlúpe otázky pokračovať, a sledoval som ďalšie, postupne, ako ich uverejňovali, a zrazu som zistil, že som sa do toho vážne pustil. Predsavzal som si, že uhádnem všetky odpovede bez toho, že by som sa pozrel do nejakej knihy, no dvanásta otázka ma tak zaujala, že som porušil toto pravidlo, len aby som sa toho zbavil.“

Skrivil pery. „Spomenul som už, že som sa súťaže nezúčastnil?“

„Nie.“

„Nuž, nezúčastnil som sa. Bral som to ako zábavu a ako zábavnú hračku. Ale keď som vyriešil dvadsiatu a poslednú otázku, ktorá, musím sa priznať, bola dosť duchaplná, poslal som prihlášku s odpoveďami. Keby ste sa ma opýtali, prečo som to urobil, bol by som v rozpakoch. Predpokladám, že mi v mieche blúdia primitívne vášne z nižších sfér mojej psychiky, a tie to teda urobili, nie som s týmito vášňami v priamom spojení. Nasledujúci deň som sa zhrozil nad tým, čo som vykonal. Ako tridsaťšesťročný som sa stal profesorom, som vážny a schopný vedec, mám na svojom konte dve knihy; a mám presné ambície, ktoré som bol rozhodnutý uskutočniť. Keby som vyhral cenu vo voňavkárskej súťaži – názov Pour Amour – bola by to škvrna na mojej kariére, a keby som vyhral niektorú z prvých cien – pol alebo štvrť milióna, nikdy, za celý život by som to nestrávil.“

Usmial sa a pokýval hlavou. „Pravda, ťažko mi uveríte, že som sa zhrozil, lebo keď mi oznámili, že som sa dostal do záverečného kola spolu so sedemdesiatjeden druhými, a poslali mi päť nových veršov, ktoré bolo treba do týždňa vyriešiť, mal som odpovede za štyri dni hotové a poslal som ich. Môžem sa hájiť iba tým, že schizofrénia má asi mnoho foriem a prejavov, alebo by som sa mohol utiekať k démonológii. Kedysi ma veľmi zaujal Roskoff svojimi Geschichte des Teufels. Nuž, poslal som odpovede a požiadali ma, aby som prišiel do New Yorku. Prišiel som pred dvadsiatimi štyrmi hodinami: a teraz som sa zamotal nielen do voňavkárskej súťaže – budú ma volať Rollins Pour Amour – ale aj do vraždy, do celonárodného cause celébre. Som hotový. Ak nedám výpoveď, vyhodia ma. Nájdete mi zamestnanie?“

Želal som si, aby sňal okuliare, žeby som mu videl oči. Z jeho ležérnej pózy, hlasu a povýšeného úsmevu bolo vidieť, že to berie pokojne, ako mužný a galantný tvor, ktorému sa protiví striekanie krvi pod kolesami nešťastia. Lenže bez ďalšieho dokazovania, rokovania a presvedčovania som veru nemienil len tak ľahko nadobudnúť presvedčenie že „nešťastie“ možno definovať aj ako pol milióna dolárov, i keď išlo o tak vysoko vzdelaného človeka, ako bol on, a preto som chcel vidieť jeho oči. Uvidel som však iba odraz stropnej lampy na sklách jeho okuliarov.

„Ste v nepríjemnej situácii,“ uznal Wolfe, „ale aj tak si myslím, že svoje zúfalstvo zveličujete. Peniaze, ktoré získate výhrou, venujte na vysokoškolské štipendiá.“

„Myslel som na to. Veľmi by to nepomohlo.“ Usmial sa. „Najjednoduchší spôsob by bol priznať sa k vražde. To by stačilo.“

„Nie bez dôkazov. Môžete nejaké poskytnúť?“

„Obávam sa, že nie. Neviem opísať jeho byt a neviem, akú pištoľ vrah použil.“

„To by teda bolo beznádejné. Možno lepší spôsob by bol odhaliť vraha a stať sa populárnym hrdinom. Sláva by zmiernila hanbu. Viem, že vaším povolaním nie je povolanie stopovacieho psa, ale máte značné mozgové zdroje. Mohli by ste začať tým, že si budete pripomínať všetky podrobnosti schôdze, ktorá sa konala včera večer. Ako sa jej účastníci správali a čo hovorili? Aké znaky lakomosti alebo fanatizmu prejavili? Najmä čo povedali a robili, keď pán Dahlmann ukázal ten papier a povedal, že sú to odpovede?“

„Nič, vôbec nič.“

„Prirodzene, bol to šok. Ale potom?“

„Ani potom.“ Usmieval sa ešte povýšeneckejšie. „Predpokladal by som, že vám netreba hovoriť, aká tam bola atmosféra. Boli sme ako tigre pripravené vrhnúť sa na tú istú korisť. Krúžiace supy pripravené vrhnúť sa na zdochlinu, aby sa dostali k srdcu a pečienke. Zdvorilosti boli násilné a hrané. Hneď po schôdzi sme sa rozlúčili, každý zvieral svoju obálku, každý želal druhým nešťastie, ktoré by ich zmrzačilo, hocičo až po hrob.“

„Takže vy netušíte, ktorý z nich, ak vôbec niektorý, si myslel, že pán Dahlmann žartuje?“

„Vôbec nie.“

„Vy ste si to nemysleli?“

„Ach.“ Zdalo sa, že to Rollinsa potešilo. „Toto je už lepšie, len som myslel, že budete šikovnejší. Policajti neuveria mojej výpovedi, a ani vy mi neuveríte. Naozaj neviem. Bol som ako omráčený. Priviedol ma ta môj zlý duch za jediným účelom, aby som vyhral súťaž svojou vlastnou vtipnosťou a duchaplnosťou. Či papier, ktorý nám ukázal, obsahuje odpovede alebo nie, to mi bolo úplne jedno. Keby sa mi náhodou dostal do ruky, bol by som ho spálil bez toho, že by som naň pozrel. Nediktovalo by mi to svedomie, ale hrdosť. Mrzí ma, že vás sklamem, ale neviem povedať, či som si myslel, že Dahlmann žartuje alebo nie, pretože ja som nemyslel ani tak, ani onak. Teraz chcete vedieť, čo som robil včera večer po schôdzi…“

Wolfe pokrútil hlavou. „To práve nie. Samozrejme, to ste povedali na polícii, a oni môžu oveľa lepšie sledovať, kto sa ako pohybuje a aké má alibi, než ja. A ja nevyšetrujem vraždu.“

„Čo presne robíte?“

„Rozmýšľam ako usporiadať súťaž takým spôsobom, ktorý by bol prijateľný pre všetky stránky. Hovoríte, že ste sa zhovárali s pánom Youngerom? Čo vám povedal?“

„Povedal mi, čo mu Goodwin povedal o slečne Frazeeovej, a chcel, aby sme sa s pani Wheelockovou k nemu pripojili, našli právnika a začali nejakú legálnu akciu. Ale chce navrhnúť aj slečne Tescherovej a slečne Frazeeovej, aby sa prvé ceny rozdelili medzi nás. Povedal som mu, že sotva možno robiť jedno i druhé!“

„A vy čomu dávate prednosť?“

„Ničomu. Keďže musím platiť muziku, idem tancovať. Dahlmann povedal, že tieto verše sú oveľa nejasnejšie ako ostatné, a ja mu verím. Pochybujem, či priateľky slečny Frazeeovej niektorý z nich uhádnu, a budem prekvapený, ak ich uhádne slečna Tescherová. Keď odtiaľto odídem, pôjdem do jednej z najlepších súkromných knižníc v New Yorku a strávim tam večer. Už viem, ktorú knihu si vyberiem prvú. Tu je jeden z veršov:

Do tajomstiev lásky Jack ma zasväcoval, aj oženiť so mnou jedného dňa chcel sa, no v onen šťastný deň, keď nás čakal oltár, vydala som sa za Charlesa

Zdvihol ruku k okuliarom, ale iba si ich trochu posunul na nose

„Pripomína vám to niečo?“

„Nie.“ odvetil Wolfe dôrazne.

„Mne áno. Nie nejaká podrobnosť, ale ráz. Nemám potuchy, ako sa volá, ale myslím, že viem, kde ju hľadať. Môžem sa mýliť, ale pochybujem, a keď aj nie, ešte ostáva jedna otázka.“

Možno to uhádol, alebo mal šťastné tušenie, alebo toho vedel veľa o „štýloch“, alebo sa dostal k papieru z Dahlmannovej náprsnej tašky a pripravoval si podklad pre ďalšie vysvetľovanie, ako a kde sa dostal k odpovediam. Určite by som naňho zapôsobil, keby som sa ho opýtal, či kniha, ktorú si pôjde pozrieť prvú, sú Memoáre Giacoma Casanovu. Mohol by ma podozrievať, keby som mu povedal, že meno tej ženy je Christine a že by si mal pozrieť druhý zväzok, strany stosedemdesiatdva po dvestojeden, edície dobrodružných kníh.

Wolfe neočakávane povedal: „Tak vás teda nesmiem zdržiavať, ak idete pracovať. Nerád by som vzbudil hnev démona.“ Oprel sa rukami o hranu stola, odtisol kreslo a vstal. „Dúfam, že sa ešte stretneme, pán Rollins, a pousilujem sa čo najmenej vás vyrušovať vo vašej námahe. Prepáčte, ale musím ísť.“ Zamieril k dverám a odišiel.

Rollins sa pozrel na mňa. „Čo je, dotklo sa ho niečo? Alebo som sa prezradil a išiel po okovy?“

„Nevšímajte si to.“ Vstal som. „Necítite nič?“

Zaňuchal. „Nič zvláštneho. Čo je?“

„Prirodzene,“ uznal som, „nie ste policajný pes. Je to srňacina na petržlene, trebuľke, cibuľke, majoránke, bobkovom liste a smotane. To je jeho démon, alebo jeden z nich. Má veľký výber. Idete? Ak sa nenahneváte, ako znie číslo dve? Myslím, že takto nejako:

Zákon, čo sám bol ustanovil, bránil nám spolu zákonne žiť. Rešpektoval zákon, nezmenil ho v nový, no nemohol ma neľúbiť.

Obrátil sa k dverám s vrcholne povýšeneckým úsmevom. „To bolo jednoduché. Aspasia a Perikles.“

„Ach, ozaj. To som mohol vedieť.“

Prešli sme do haly a ja som mu podržal kabát. Keď som otváral, opýtal sa: „Nebola tu tá slečna Tescherová, keď som sem prišiel?“

Odvetil som, že áno.

„Kto boli tí traja muži?“

„Poradcovia, ktorých si doviedla. Mali ste ich počuť. Pritlačili pána Wolfa k stene.“

Uvažoval, či sa má opýtať ešte na viacero vecí, ale rozhodol sa ináč a odišiel. Zatvoril som dvere a zamieril do kuchyne povedať Wolfovi o Aspasii a Periklovi, ale zvonenie telefónu ma privolalo do kancelárie. Chytil som slúchadlo, s volajúcim som sa stručne porozprával a potom som išiel do kuchyne, kde sa Wolfe dohadoval s Fritzom, a oznámil som mu:

„O štvrť na desať príde Talbott Heery.“

Už aj tak na pokraji trpezlivosti, Wolfe povedal: „Teda večeru do seba hádzať nebudem.“

Ako ospravedlnenie som vyslovil obavu, že to asi nebude musieť robiť. Ostávalo iba pol druha hodiny.

9

Predmetom rozhovoru pri stole za Wolfovej prítomnosti mohlo byť hocičo, od politiky po detskú obrnu, len nech to neboli úradné veci. Úradné veci boli vylúčené. Tento večer nebol výnimkou, ale aby som to povedal presne, skoro sa ňou stal. Wolfe si zrejme niekedy cez deň našiel čas na to, aby prebehol v encyklopédii článok o kozmetike, a pri večeri sa mu zdalo, že je najvhodnejší čas postupne sa so mnou podeliť o to, čo sa dočítal. Keď sme dojedli gaštanovú polievku a čakali na Fritza s hlavným jedlom, začal doslovným citátom zákona, o ktorom povedal, že ho uzákonil anglický parlament v r. 1770. Obsahoval, ako Wolfe povedal, toto:

„Všetky ženy každého veku, postavenia, povolania alebo hodnoty, panny, dievky alebo vdovy, ktoré po vynesení tohto zákona zneužijú, zvedú alebo podvodom dovedú do stavu manželského hociktorého poddaného jeho kráľovského veličenstva prostredníctvom voňaviek, farbičiek, kozmetických vodičiek, umelých zubov a vlasov, španielskej vlny, železných výstuží, obručí, topánok na vysokých opätkoch a vypchávkami bokov, privodia na seba trest podľa zákona platného proti bosoráctvu a podobným neprístojnostiam a manželstvo bude súdne zrušené a neplatné.“

Opýtal som sa, čo je to španielska vlna, a prichytil som ho. Nevedel to, a pretože nestrpí, aby nerozumel zmysel nejakého slova alebo slovného spojenia, ktoré vidí alebo počuje, spýtal som sa, prečo nepozrel do slovníka. Odvetil, že sa díval, ale nebolo to tam. Ďalší článok rozhovoru bol o tom, že Mary, kráľovná škótska, sa pravidelne kúpavala vo víne a takisto staršie dvorné dámy, kým mladšie si to nemohli dovoliť a museli použiť na tento účel mlieko. Ďalšou témou debaty bolo objavenie nádoby na vonné masti v starých egyptských hrobkách. Vonné látky v nich voňali ešte po tritisíc päťsto rokoch. Potom sme sa zhovárali o tom, že rímske udávateľky módy si blajchovali vlasy istým druhom mydla, a to pochádzalo od Galov. O tom, že Napoleonovi sa páčilo, keď Jozefína používala kozmetické prípravky, a dával jej ich posielať z ostrova Martiniku. O tom, že Kleopatra a iné egyptské krásky si podmaľovávali oči na zeleno, viečka, mihalnice a obočie na čierno. Používali čerň a nanášali si ju tyčinkami zo slonoviny.

Uznal som, že je to veľmi zaujímavé, a zdržal som sa poznámky v tom zmysle, ako by sa pomocou toho dalo zistiť, kto potiahol Dahlmannovu náprsnú tašku, pretože by som sa tým dotkol úradných vecí. Nerušil som mu trávenie, hoci sme už skončili večeru syrom a kávou, vyšli z jedálne a prešli do kancelárie. Šiel som k svojmu písaciemu stolu a vytočil číslo Lily Rowanovej. Keď som jej povedal, že zajtra nebudem môcť prísť na Polo Grounds, začala Wolfovi nadávať a vymyslela preňho niekoľko nových mien, ktoré boli dôkazom jej širokých skúseností a citlivého zmyslu pre voľbu slov. Kým sme sa zhovárali, zazvonil zvonec. Fritz vedel, že má prísť Heery, nuž som pokračoval a skončil som rozhovor, ako sa patrí. Keď som položil a obrátil sa, Heery už sedel v červenom koženom kresle.

Horizontálne i vertikálne pristal do toho kresla oveľa lepšie než Rollins alebo pani Wheelocková. V smokingu a bielej, okázalo žiariacej košeli vyzeral rozložitejší než minule. Zrejme sa už poobzeral, lebo povedal: „Toto je veľmi pekná miestnosť. Veľmi svojrázna. Máte rád žltú farbu, však?“

„Veď to vidieť,“ zamrmlal Wolfe. Takéto poznámky ho rozčuľovali. Keďže závesy, prikrývka na gauči, poťahy a päť stoličiek bolo žltých, zdalo sa to ozaj trocha násilné.

„Žltá je problematická farba,“ vyhlásil Heery. „‚Má veľké výhody, ale má aj niekoľko nedostatkov. Žltý pás. Žlté noviny. Žltá zimnica. Je veľmi obľúbená na obaloch, ale Louis Dahlmann by mi nikdy nedovolil ju použiť. Predtým som ju často používal. Keď sa dívam na toľko žltej, nevdojak som si naňho spomenul.“

„Pochybujem,“ odvetil Wolfe sucho, „že potrebujete moje dekorácie na to, aby ste si v tejto kritickej chvíli spomenuli na pána Dahlmanna.“

„To je smiešne,“ povedal Heery úplne vážne.

„Nemyslel som to tak.“

„Jednako je to smiešne, pretože je to nesprávne. Toto je prvý raz, čo som si dnes naňho spomenul. Desať sekúnd potom, ako som sa dopočul, že zomrel a ako zomrel, začalo ma trápiť, ako sa to odrazí na súťaží a na mojom podniku; a stále ma to trápi. Neostal mi čas na to, aby som myslel na Louisa Dahlmanna. Stretli ste sa so všetkými súťažiacimi?“

„So štyrmi. Pán Goodwin bol s pánom Youngerom“

„Zistili ste niečo?“

Wolfe nenávidel, keď musel hneď po večeri pracovať. Podráždene povedal: „Referujem iba svojím klientom, pán Heery.“

„Aj to je smiešne. Vaším klientom je Lippert, Buff a Assa. Ja som jedna z ich najväčších opôr – ich účasť na mojom podniku sa minulý rok rovnala pol miliónu. Ja platím všetky výdavky spojené so súťažou a samozrejme, aj ceny. A vy mi nechcete povedať ani to, či ste nejako postúpili.“

„Pravdaže nechcem.“ Wolfe sa naňho mračil. „Ste naozaj taký hlúpy ako vaše reči? Dobre viete, aké mám voči každému klientovi záväzky. Máte však jednoduché východisko: zavolajte si jedného z nich telefonicky a poučte ma o tom – najradšej pána Buffa alebo pána Assu.“

Zdalo sa, že pre Heeryho vznikla jedinečná možnosť ako dostať do zubov, ale on vstal, strčil ruky do vreciek a poobzeral sa. Zrejme hľadal niečo, na čo by sa mohol zahľadieť, lebo prešiel ku glóbusu, tam zastal a díval sa naň. Jeho chrbát sa zdal ešte širší než hruď. Dosť skoro sa obrátil, vrátil na svoje miesto a sadol si.

„Vyplatili vám nejaký honorár?“

„Nie, pane.“

Z náprsného vrecka vybral tenký kožený obal, otvoril ho, vytrhol pás modrého papiera, vytiahol malé plniace pero, položil papier na stôl, oprel sa a písal. Keď odložil pero aj obal, vystrel sa a hodil trepotajúci sa papier Wolfovi na stôl so slovami: „Je tam desaťtisíc dolárov. Teraz som vaším klientom, alebo ním je moja firma. Ak chcete viac, povedzte si.“

Wolfe sa načiahol za šekom, roztrhol ho napoly, zas a znova, naklonil sa vpravo a hodil to do koša. Vystrel sa. „Pán Heery, nikdy nie som veľmi zdvorilý, keď ma vyrušia tesne po jedle, a vy ma otravujete. Mohli by ste radšej ísť.“

Nech ma čert vezme, ak sa Heery na mňa nepozrel. Keďže som ho chcel ušetriť rozpakov, v prípade, že by ho čakalo ďalšie odmietnutie, keď mi bude ponúkať dvadsať, možno aj stotisíc, ktorými by si udržal pozíciu, a mysliac tiež na to, že ak sa chce Wolfe do toho zastarieť, mohol by som mu rovnako dobre pomôcť, pozrel som Heerymu do očí a povedal: „Ak ešte vždy hľadáte vhodnejší čas a miesto, tam vonku vzadu je malý dvorček.“

Zrazu sa Heery rozosmial – bezprostredne a srdečne. Na chvíľu zmĺkol, práve čo stačil povedať: „Vy ste ale spolok, vy dvaja,“ a ešte chvíľu sa smial. Sedeli sme a dívali sa naňho. Vybral poskladanú vreckovku, párkrát do nej zakašlal a upokojil sa.

„V poriadku,“ povedal, „poviem vám, ako to je.“

„Viem, ako to je.“ Wolfe sa tváril spokojne, ale bol podráždený.

„Nie, neviete. Začal som zo zlého konca, nuž musím ísť na to odznova. LBA veru má v tomto frmole čo stratiť, to Viem, ale mne ide o viac. Ak mi táto súťaž vybuchne, môže ma to zničiť. Budete ma počúvať?“

Wolfe sa opieral, oči mal zatvorené. „Počúvam,“ zamrmal.

„Musíte poznať celú históriu. Začal som podnikať pred dvadsiatimi rokmi z ničoho. Pracoval som tvrdo, ale mal som šťastie, a tým mojím najväčším šťastím bolo, že sa o mňa začal zaujímať človek menom Lippert, človek od reklamy. Môj výrobok bol dobrý, ale Lippert bol viac než dobrý, bol úžasný, a za desať rokov bola moja spoločnosť na vedúcom mieste, pokiaľ ide o objem dolárov. Bolo to senzačné. Potom Lippert zomrel. Zotrvačnosťou sme išli ešte pár rokov hore, potom sme začali upadať. Nie veľmi, mali sme aj nejaké vzostupy, ale poklesov bolo viac. Ešte vždy som mal dobrú organizáciu i výrobky, ale Lipperta už nebolo, a tým je povedané všetko.“

Díval sa na svoju poskladanú vreckovku, ako keby sa čudoval, na čo ju vlastne má, a vopchal ju naspäť do vrecka. „V tisícdeväťstopäťdesiatom museli ľudia z LBA vybrať niekoľko mien pre nový výrobok, ktorý sme mali pripravený do výroby, a ja som si vybral zo zoznamu Pour Amour. Až neskôr som sa dozvedel, že toto meno navrhol mladý človek menom Louis Dahlmann, ktorý nebol u nich dlho. Poznáte tak trochu, ako sa to melie medzi agentúrami?“

„Nie.“

„Je to veľmi tvrdý boj, najmä s tými veľkými. Chlapi, ktorým sa to podarilo, ktorí sa dostali na najvyššie miesta, zväčša trávia svoj čas tým, že odkopávajú tých, ktorí sa pokúšajú vyšplhať k nim. Pravdaže, toto platí viac-menej v každom boji, pretože ľudia sú už tak stvorení. No reklamné agentúry, to je to najhoršie, myslím tie veľké. Trvalo mi dva roky, kým som prišiel na to, kto vymyslel meno Pour Amour, a prešiel ďalší rok, kým Dahlmannovi dovolili prísť sa o tom so mnou pozhovárať. Dovtedy si nazbieral toľko materiálu, že ho už nebolo možné udržať. Veľa sa o tom hovorilo – možno ste o ňom počuli?“

„Nie.“

„Nebol veľmi príjemný. Trochu veľmi sa vyťahoval, a keď si o človeku myslel, že je blázon, aj to povedal, ale dobre mu to myslelo, a to nemožno nahradiť ničím. A jemu to myslelo zvlášť dobre. Nehovorím, že Oliver Buff, Pat O’Garro a Vern Assa sú hlúpi. Buff je naozaj snaživý. Je to dobrý predák podniku. Lippert ho vyučil a vedel, čo v ňom je. Teraz je vedúcim predstaviteľom firmy. Vie podať vedúcim predstaviteľom veľkej celonárodnej korporácie náčrt plánu na nejakej oficiálnej kampani tak dobre ako hockto iný, ba lepšie než väčšina, lenže týmto štýlom sa kozmetika nikdy nepredávala a nikdy sa nebude. Bol som dlhé roky oporou firmy, no on nikdy neprišiel osobne s nejakým nápadom, ktorý by bol hoden deravý groš.“

Heery kývol rukou. „Potom Pat O’Garro. Vie o propagovaní a reklame toľko, čo ja viem o sanskrte, ale bol špičkovým obchodníkom, predavačom. Vedel predať fľašu s teplou vodou človeku na ceste do pekla a väčšina dnešných pohľadávok firmy LBA vznikla jeho zásluhou, ale to sa nijako neprejaví na mojom vrecku. Nepotrebujem, aby ma niekto predával v rámci LBA, potrebujem niekoho, kto by zariadil, aby sa moje výrobky stále zjavovali na pultoch od Bostonu po Los Angeles a od New Orleansu po Chicago, a O’Garro nie je ten pravý človek. Ani Vern Assa. Začal ako pisár, a v tom vyniká. Má veľmi dobrú povesť, a teraz je spolumajiteľom firmy – podobne aj O’Garro, samozrejme. Po Lippertovej smrti som často rozoberal Verna a podstatu jeho povahy, a naozaj to stálo za to. Uznávam to, ale niečo predsa len chýbalo – švih starého Lipperta. Nejde o slová, musíte mať nápady skôr, ako ste pripravený vysloviť ich, a LBA nemala nijaké, čo by za voľačo stáli, kým sa nezjavil Louis Dahlmann.“

Heery pokýval hlavou. „Myslel som, že mám naveky po starosti. Uznávam, že som ho nemal rád, ale veď je dosť ľudí, ktorých zase človek môže mať rád. Bol mladý a do roka by sa bol stal spolumajiteľom firmy – mohol o to požiadať kedykoľvek chcel, a po dlhšom čase by viedol celý ten cirkus. Mal skutočne osobný záujem o môj podiel, pretože sa mu páčil. Teraz je mŕtvy a ja som s LBA skoncoval. Rozhodol som sa, že s nimi skoncujem, ale táto prekliata aféra so súťažou sa musí dať do poriadku. Dnes ráno, keď navrhli, aby sme vás najali, bol som myšlienkove rozháraný a súhlasil som, ale keďže sa situácia vyvinula takto a ja som sa rozhodol od nich odtrhnúť, len čo sa toto vysvetlí, nemá pre LBA zmysel, aby bola vaším klientom. Aj tak peniaze, ktoré dostanete, budú moje peniaze. Nemali ste ten šek tak chytro roztrhať.“

„Za týchto okolností nie,“ odvetil Wolfe.

„Nepoznali ste všetky okolnosti. Teraz ich poznáte – aspoň v hlavných bodoch. Ďalší bod, nejaké dôležité rozhodnutie o tejto súťaži sa môže uskutočniť hociktorú chvíľu, a môže sa to urobiť rýchlo, podľa toho, čo urobíte alebo neurobíte. Ako to vyzerá, oni vás najali a oni o tom rozhodnú. Mne sa to takto nepáči. Mne ide o viac ako im.“ Vybral z vrecka čiernu koženú náprsnú tašku. „Koľko vám dám? Desaťtisíc bude dosť?“

„To nemožno takto,“ namietal Wolfe. „Dobre to viete. Máte pravdu, ale priznávate aj to, že ste im kázali prísť a vyhľadať ma. Máte jednoduché východisko: zatelefonujte im, že ich chcete znovu uviesť ako môj klient, a ak súhlasia, môžu sa so mnou o tom pozhovárať.“

Heery sa naňho pozrel. Položil dlane na operadlo kresla a meravo vystrel prsty. „To by bolo ťažko,“ začal. „Moje vzťahy k nim sa za posledný rok alebo tak, najmä voči Buffovi, trochu…“ Nedokončil vetu a o chvíľu celkom jednoznačne doložil: „Nie, to nemôžem urobiť.“

Wolfe zamrmlal: „Mohol by som im prípadne sám zavolať a povedať, čo chcete. Na vaše želanie.“

„To by bolo rovnako zlé. Ba horšie. Pochopte, práve teraz sa musím vyhnúť otvorenej roztržke.“

„Predpokladám. Potom sa obávam, že budete musieť prijať status quo. Mám pochopenie pre vašu situáciu, pán Heery. Vy aj oni ste rovnako vážne zainteresovaní, a ako hovoríte, peniaze, ktoré mi zaplatia, budú vaše peniaze. Zaslúžite si prinajmenšom, aby som vás informoval prvého. Mám im zatelefonovať, aby vám dovolili konať v ich mene? To by nebola nijaká škvrna na vašich vzťahoch Poviem im, že sa mi vaše želanie zdá prirodzené a primerané.“

„Mohlo by to byť na niečo dobré,“ odvetil Heery utrápene.

„Mám to urobiť?“

„Áno.“

Zacengal telefón. Zdvihol som slúchadlo, vymenil zopár slov s volajúcim, poprosil som ho, aby počkal, obrátil som sa k Wolfovi a povedal mu, že si s ním želá hovoriť Rudolph Hansen. Natiahol ruku za svojím slúchadlom, no rozmyslel si to a vstal. Keď prechádzal okolo svojho písacieho stola, kývol rukou a rozvíril dlaňou vzduch, čo znamenalo, že mám zavesiť, keď bude hovoriť – zrejme preto, aby som sa mohol nerušene zhovárať s hosťom. Slabé zavŕzganie z haly mi pripomenulo, že som zabudol naolejovať kuchynské dvere. Keď mi zaznel do ucha Wolfov hlas, položil som slúchadlo na vidlicu.

S Heerym sme sa nezhovárali. Vyzeral zamyslený, a tak som ho nechcel vytrhávať z jeho starostí. Niekoľko minút, kým sa Wolfe vrátil, prešiel miestnosťou a sadol si, sme strávili ako tichí spoločníci.

Oslovil Heeryho. „Pán Hansen bol s pánom Buffom, O’Garrom a pánom Assom. Chceli počuť moju správu, nuž som im ju poskytol. Súhlasia, aby som vám všetko hlásil podľa toho, ako uznám za vhodné.“

„To je od nich čertovsky milé,“ odvetil Heery vôbec nie nadšene. „Niečo vám referovali?“

„Nič, čo by stálo za reč“

„Som tam, kde som začal. Vy ste niekam dospeli‘“

„Teraz vám môžem odpovedať. Nedospel som.“

„Prečo nie?“

Wolfe sa zahniezdil. „Pán Heery, hovorím vám presne to čo pánu Hansenovi. Keby ma boli moje rozhovory so súťažiacimi priviedli k nejakému záveru, mohol by som ho prezradiť, alebo aj nie, lenže ja som si nijaký záver neurobil. Dohady, ak nejaké mám, nie sú vhodné na to, aby som o nich referoval, ibaže by som si ich potreboval overiť, a o to mi nejde. Narušili ste mi nielen trávenie večere, ale aj vybavovanie a triedenie informácií a dojmov, ktoré som nazbieral za celý dlhý namáhavý deň. Tí štyria sem chceli prísť. Povedal som im, aby mi alebo dali pokoj, kým neprídem na niečo, o čom bude hodno diskutovať, alebo nech si najmú niekoho iného.“

„Ale na to nie je čas! Čo spravíte teraz?“

Trvalo ešte ďalších päť minút, kým sme sa ho zbavili, ale napokon išiel. Keď som ho odprevadil k dverám, vrátil som sa k svojmu stolu, sadol za písací stroj a pokračoval som, kde som prestal v poznámkach o interview so slečnou Frazeeovou. Mal som to pred spaním dokončiť, a bolo po desiatej, tak som písal ako divý. Chcel som povedať Wolfovi zopár poznámok a položiť mu niekoľko otázok, ale nemal som kedy, a okrem toho sa zahĺbil do čítania. Keď som sa po odchode Heeryho vrátil do kancelárie, zistil som, že Wolfe stačil zájsť ku knižnici a vrátiť sa k stolu s ‚Krásou obetovanou popolu‘ od Christophera La Farge, otvoriť ju a rozsvietiť nástennú lampu. Toto je teda sotva spôsob, ako sa pustiť do zložitej úlohy s krátkym termínom, lenže nie každý je génius.

Dokončil som slečnu Frazeeovú a mal som hodný kus z pani Wheelockovej, keď niekto zazvonil. Cestou do haly som sa v duchu stavil päť ku jednej, že sú to ľudia z LBA s ich právnikom a neberú do úvahy Wolfovu požiadavku, že chce mať pokoj, ale mýlil som sa. Keď som zažal svetlo na schodoch, stačil pohľad cez okienko. Vkročil som späť do kancelárie a povedal Wolfovi:

„Veľmi ma mrzí, že vás vyrušujem…“

„Nikto,“ zavrčal, „Nikto na svete!“

„Dobre. To je Cramer.“

So zovretými perami položil knihu. Pomaly a úhľadne zahol stránku a knihu zatvoril. „No dobre,“ povedal mrzuto. „Nech ide ďalej.“ Zvonec sa ozval znovu.

10

Wolfe a inšpektor Cramer z manhattanskej kriminálky sa nikdy nepovadili natoľko, že by došlo k zauchám, hoci sa stávalo, že Cramerova široká, hrubá červená tvár takmer obelela, a jeho mohutné plecia akoby sa od premáhania scvrkli. Vždy vopred uhádnem tón debaty, aspoň spočiatku podľa toho, ako ma pozdraví, keď ho vpúšťam. Keď ma nazve Archiem, čo sa nestáva často, viem, že chce niečo, čo môže dostať iba z milosti, rozhodne sa zabudnúť na staré bolesti a držať sa priateľského tónu. Keď ma nazve Goodwinom a opýta sa, ako sa mi vodí, to ešte vždy chce nejakú láskavosť, ale myslí, že právom. Ak ma nazve iba Goodwinom a neprejaví záujem o moje zdravie, prišiel, podľa jeho slov, spolupracovať, a mieni si tú spoluprácu vynútiť. Keď ma nenazve vôbec nijako, je pripravený na útok a je v strehu.

Tentoraz ma neoslovil Archie, ale opýtal sa, ako sa mám, a keď si sadol do červeného koženého kresla, prijal pivo, ktoré mu Wolfe ponúkol. Ospravedlnil sa, že ide tak neskoro a vopred nezatelefonoval. Keď Fritz podával pivo, vyšiel som do kuchyne a nalial si pohár mlieka. Keď som sa vrátil, Cramer držal poloprázdny pohár a oblizoval si penu z úst.

„Dúfam,“ začal, „že nevyrušujem pri niečom dôležitom.“ Bol strohý, ale on by bol taký, aj keby odriekal modlitbu

„Mám rozpracovaný prípad,“ začal Wolfe, „a pracoval som. ‚Krása obetovaná popolu‘ od Christophera La Farge je veršovaný román, dejiskom je Rhode Island. Nečítavam veršované romány, no pochybujem, že je tam niečo o voňavkárskych súťažiach alebo o kozmetike vôbec. Keby to bolo niečo ako Popol obetovaný kráse, to by bolo niečo iné.“

„Aha,“ začal Cramer. „Tú Dahlmannovú vraždu.“

„Nie, pane.“ Wolfe si nalial piva. „Uvedomujem si, že ste proti, keď sa súkromní detektívi zaoberajú vraždami spadajúcimi do vašej jurisdikcie – bohvie, že by som si to mal uvedomovať – lenže, a to ma teší, tomu som sa vyhol. Nevyšetrujem vraždu.“

„To je skvelé. Mohli by ste mi povedať, kto je vaším klientom? V prípade, ktorý riešite?“

„Ako, vari z dobrej vôle?“

„Nezaujíma ma, ako to nazvete, len mi to porozprávajte.“

„Niet príčiny, prečo by som vám to nepovedal – samozrejme dôverne. Je to firma, reklamná agentúra, menom Lippert, Buff a Assa.“

Zdvihol som obrvy. Zrejme Cramer nebol jediný, ktorému sa prejavila láskavosť prejavenia láskavosti. Wolfe bol takmer kamarátsky.

„Počul som o nich,“ odvetil Cramer. „Vlastne práve dnes. To je firma, s ktorou pracoval Louis Dahlmann.“

„Správne.“

„Kedy si vás najali?“

„Dnes.“

„Ach, ach. A dnes vás tiež prišli navštíviť štyria ľudia, nerátajúc vašich klientov, ktorí boli včera večer na večeri a schôdzi s Dahlmannom, pričom Goodwin navštívil ďalšieho v hoteli, kde býva. A že nevyšetrujete vraždu!“

„Nie, pane.“

„Sprostosti.!“

Vyzeralo to, že úvodná romanca sa končí a onedlho bude lietať perie. No Cramer sa zdržal ďalších výpadov a začal inú tému. Dopil pivo a položil prázdny pohár. „Pozrite sa,“ začal. „Počul som, vraj sa často žalujete, že ľudia nie sú rozumní. Dobre. Keby niekto, kto vás pozná, vedel, kto všetko tu dnes bol – a nemyslel si, že pracujete na tej vražde, bolo by to rozumné? Viete čertovsky dobre, že nie. Ja som však rozumný. Ak ma chcete presvedčiť o opaku, môžete začať.“

Wolfe vydal zvuk, ktorý by on asi kvalifikoval ako priateľské zasmiatie. „To by bola novinka, pán Cramer! Boli časy, keď som sa vás usiloval doviesť slovami k rozumnosti. Môžem vám iba povedať, tiež dôverne, čo je mojou úlohou. Samozrejme, viete o parfumovej súťaži, a o náprsnej taške, ktorá zmizla z vrecka pána Dahlmanna. Ja chcem dospieť k uspokojivému zavŕšeniu súťaže tak, že zistím, kto vzal náprsnú tašku a čo v nej bolo, aby som dokázal, že jej obsah nijako neovplyvní súťaž. Chcem tiež zariadiť, aby niektoré skutočnosti, najmä zadržanie štyroch súťažiacich v New Yorku, nezabránili spravodlivému a primeranému rozdeleniu cien. Ak sa čudujete, prečo s vami hovorím tak otvorene, je to preto, že naše záujmy sa dotýkajú, ale nekrižujú sa. Ak niekedy nájdem niečo, čo by ste mohli potrebovať, upovedomím vás.“

„Pekná úloha.“ Cramer naňho upreto hľadel, nie priam priateľsky. „Ako chcete zistiť, kto vzal náprsnú tašku, bez toho, že by ste lapili vraha?“

„Možno to nebude možné. Pokiaľ máme spoločné záujmy. Ale ja sa o vraždu nezaujímam.“

„Viem. To je iba na doplnenie. Hovoríte, že na papieri, ktorý im Dahlmann ukázal a vložil späť do náprsnej tašky, tie odpovede neboli.“

Wolfe stisol pery. „Nuž, netvrdím to kategoricky. Pokiaľ ide o to, som zdržanlivý. Toto vám povedali moji klienti a bolo by odo mňa nezdvorilé, keby som im protirečil. Tak či onak, tým je vyjadrený rozdiel medzi mojím cieľom a vaším. Keďže jeden z mojich cieľov je dosiahnuť spravodlivé a uspokojivé rozdelenie cien, obsah toho papiera je pre mňa primárne dôležitý. Ale pre vás nemá vôbec nijaký význam. Vám nejde o to, či na papieri boli odpovede, ale či si súťažiaci mysleli, že tam sú. Keby ste mali dostatočný dôkaz o tom, že jeden z nich si myslel, že ich Dahlmann iba naťahuje, museli by ste ho vylúčiť spomedzi podozrivých. Mimochodom, máte nejaký taký dôkaz?“

„Nie. Vy áno?“

„Nie. Nemám nijaký dôkaz vôbec o ničom.“

„Veríte, že ho zabil jeden zo súťažiacich?“

Wolfe pokrútil hlavou. „Už som vám povedal, že nepracujem na vražde. Pokladám za pravdepodobné, že jeden z nich vzal náprsnú tašku – to je iba dohad, nie presvedčenie.“

„Chcete povedať, že mohli byť dvaja – jeden ho zabil a druhý vzal tašku?“

„Vôbec nie. Pravda, viem o tom len veľmi málo. Ba nečítal som ani len to oznámenie v novinách, lebo viem, že sa naň nemožno spoľahnúť. Máte dôvod myslieť si, že boli dvaja?“

„Nemám.“

„Predpokladáte, že nech ho zabil ktokoľvek, dotyčný vzal i náprsnú tašku?“

„Áno.“

„Aj ja. Ako som povedal, zhodujeme sa. Je tak?“

V Cramerovej fľaši bolo ešte trochu piva, nalial si ho, počkal, kým sa usadí pena, napil sa, položil pohár a oblizol si pery.

Pozrel na Wolfa. „Poviem vám jedno. Doteraz som pri svojich služobných povinnostiach nenarazil na vás tak, aby nedošlo ku konfliktu, ale tým nechcem povedať, že sa to nemôže stať. Ako to teraz vyzerá, ak vás vezmem za slovo – hovorím ak – myslím, že by sme sa mohli aj dohodnúť. Myslím, že vaši klienti sa na nás spoliehajú. Zdá sa, že ich väčšmi mrzí to, čo sa stane s ich prekliatou súťažou, než čo sa stane s vrahom, a preto som ochotný veriť, že vašou úlohou je skutočne to, čo hovoríte. Myslím, že vám to povedali celkom jasne, a rád by som vedel, čo presne vám povedali, ale rozhodne neočakávam, že mi to poviete. Myslím, že pokiaľ ide priamo o súťaž, najmä o papier, ktorý mal Dahlmann v náprsnej taške, vy patríte medzi zasvätených a viete a budete vedieť veci, ktoré my nevieme a možno ani nemôžeme vedieť. Boh vie, že neočakávam, že to z vás vytiahnem. Ale očakávam, že si uvedomíte, že vám vôbec neublíži, ak mi prihráte niečo, čo by som mohol použiť.“

„To je škoda,“ odvetil Wolfe.

„Čo je škoda?“

„Že ste si práve pri tejto príležitosti zvolili kurizovanie miesto zvyčajného vyhrážania, pretože tentoraz mám zbrane v rukách ja. Pán Rudolph Hansen, ktorý je obhajcom povýšil náš rozhovor na úroveň úradného tajomstva tým, že vzal odo mňa ako od stránky dolár. Som jeho klientom. Škoda, že mi nedávate príležitosť k výpadu.“

Cramer zafučal. „Veľmi sa vám to zíde. Aj tak som podnikol proti vám dosť výpadov. Ale toto tu ešte nebolo. Nemôžete mi nič povedať, pretože je to na úrovni úradného tajomstva, čo?“

„Nie, pane.“ Wolfa sa to trocha dotklo. „Podrobil som sa špekulácii pána Hansena, iba aby som mu ulahodil. To, čo som sa dozvedel dôverne, môže pomôcť v súvise so súťažou, ale nepomôže vám to pri hľadaní vraha – veď viete o náprsnej taške a papieri. To isté platí o mojich rozhovoroch so súťažiacimi, len musím dodať, že som nedospel k záveru, že to neurobil niektorý z nich, a teda v dôsledku toho mohol zabiť Dahlmanna, aby sa jej zmocnil. Okrem toho nemám nič, iba zmätené dohady, ktoré som si práve triedil, keď ste ma vyrušili. Ani jeden z nich nestojí za reč – aspoň kým ich nepreberiem. Dám si záväzok: Keď dôjdem k nejakému predpokladu, rád sa s vami spojím, kým začnem niečo podnikať. Okrem toho, celé by to bolo jednoduchšie, keby som vedel niekoľko podrobností.“

„Hej. Vy ste nečítali ani len noviny?“

„Nie veru.“

„Rád vás zbavím tejto nepríjemnosti a možno ešte doplním niečo navyše. Bol zavraždený medzi pol dvanástou a treťou hodinou, bol strelený raz zozadu, pričom použili ako tlmič podušku a revolver ráže tridsaťdva. Toľko podľa guľky. Revolver sme nenašli. Budova má výťah bez obsluhy a nemá vrátnika, a nenašli sme nikoho, kto videl Dahlmanna prísť domov, alebo kto ho prišiel navštíviť. Chcete počuť všetky negatíva?“

„Pozitíva mám radšej.“

„Aj ja, ale nijaké nemáme, alebo len čertovsky málo. Nemáme odtlačky prstov, ktoré by nám pomohli, nijaké iné stopy, na ktoré možno usudzovať z predpokladov, v jeho papieroch nič nie je, nemáme nijaké iné efekty; nijaký taxikár tam nikoho neviezol, nijaký telefonát na to číslo z hotela a tak ďalej, ako to býva. Ale vy ste to už vedeli. Keby sme našou zvyčajnou praxou k niečomu dospeli, nebol by som vás prišiel vyrušovať v práci.“

„Vaša prax je dokonalá,“ povedal Wolfe zdvorilo.

„To mi veľmi lichotí. Pokiaľ ide o alibi, nik nie je úplne mimo podozrenia. Vyjsť z veľkého hotela a zase sa tam vrátiť bez toho, že by človeka spozorovali, nie je ťažké, ak máte na to dostatočný dôvod. Tá Tescherka vraví, že po schôdzi odišla do knižnice svojej priateľky a pracovala tam na súťažných otázkach do štvrtej hodiny, ale nik nebol v tej miestnosti s ňou, všetci v dome spali. Toto ma privádza k dôvodu, prečo som sem prišiel – k hlavnému dôvodu. Zistili sme, že v meste je pekných pár ľudí, ktorí mali na Louisa Dahlmanna ťažké srdce – tri alebo aj viac žien z osobných dôvodov a niekoľkí – muži i ženy – z dôvodov podnikateľských. Ba aj niektorí z jeho spoločníkov. Vyšetrovali sme ich a zaznamenávali sme, kde boli včera večer a tak ďalej; to, že vzali jeho náprsnú tašku, a nič iné, môže znamenať, že iba mrháme časom a talentom. V taške nebolo peňazí; šeky mal zrolované v inom vrecku. Taška bola skôr na doklady, mal v nej vodičský preukaz a tak ďalej.“

Vrecká mu zrejme niečo pripomenuli. Siahol do náprsného vrecka, vybral cigaru a objal ju prstami.

„Tak,“ pokračoval, „myslel som, že by ste mi jednako mohli odpovedať na istú otázku. Teraz, keď ste mi povedali, o čo vám ide, myslím si to tým skôr. Zabili Dahlmanna preto, aby sa dostali k náprsnej taške alebo nie? Ak áno, urobil to jeden zo súťažiacich a môžeme viac-menej zabudnúť na ostatných, rozhodne aspoň zatiaľ, a bolo to kvôli súťaži, a ako som povedal, vy ste tomu prišli na stopu. Nepýtam od vás Goodwinove poznámky o vašich rozhovoroch s klientmi a tým právnikom. Iba sa vás spytujem na vašu mienku, či si myslíte, že ho zabili preto, aby dostali tú náprsnú tašku?“

„Opakujem, pán Cramer, ja nevyšetrujem vraždu.“

„Dočerta, kto hovorí, že ju vyšetrujete? Ako to mám teda povedať?“

Wolfe pokrčil plecami. „Na tom nezáleží. Vy chcete vedieť iba môj názor. Mám silný sklon myslieť si, že váš vrah a môj zlodej je jeden a ten istý človek. Z toho podľa všetkého vyplýva, že odpoveď na vašu otázku je áno. Ste spokojný?“

Z výrazu Cramerovej tváre bolo vidieť, že nie je.

„Nepáči sa mi ten silný sklon,“ namietal. „Viete čertovsky dobre, čo mám na mysli. A ten trik s tým úradným tajomstvom. Prečo by to nemohlo byť takto: Včera večer po schôdzi Dahlmannovi spoločníci o tom rokovali a rozhodli, že je preňho nebezpečné mať ten papier v náprsnej taške. Jeden z nich išiel k nemu do bytu s úmyslom dostať ten papier alebo ho zničiť. Keď ta prišiel, dvere neboli zamknuté, vošiel a našiel Dahlmanna na zemi mŕtveho. Vybral mu z vrecka tašku a hajde. Nespytujte sa mňa, prečo neupovedomil políciu, opýtajte sa jeho; mohol si myslieť, že bude v podozrení. Avšak stačí, že to neurobil. Samozrejme, musel to oznámiť svojim spoločníkom, a tí sa všetci vrhli na svojho advokáta a povedali mu to. Keď vec dôkladne predebatovali, rozhodli sa najať si vás.“

„Aby som čo urobil?“

„Aby ste vymysleli spôsob ako to zaonačiť, aby ich súťaž nevybuchla. Prirodzene, súťažiaci sa dozvedia nielen to, že Dahlmanna zabili, ale aj to, že chýba náprsná taška, a budú jeden druhého podozrievať z prisvojenia si odpovedí, a to bude pekná trma-vrma. Lenže ja sa nebudem s týmto prplať, to čaká ich a vás. V prípade, že sa to stalo takto, súťažiaci ma vôbec nemusia zaujímať, pretože Dahlmanna nezabili kvôli náprsnej taške. A môžete mi udať dôvod, prečo by sa to nemohlo stať takto?“

„Nie.“

„A to, že ten právnik to zariadil tak, že všetko, čo vám povedal, je úradné tajomstvo – to by do toho nezapadlo?“

„Áno,“ prisvedčil Wolfe. „Ale je fakt, že ak sa to aj stalo takto, ja nie som viazaný mlčaním. Povedali mi že nikto z Dahlmannových spoločníkov nebol včera večer v jeho byte a nemal som príčinu ich podozrievať, že mi klamú. Ak to urobili, tak sú úplní blázni.“

„To hovoríte ako fakt?“

„Iste.“

„Nuž, vy takto neklamete,“ pripustil Cramer. Zrazu sa rozčúlil, lebo si uvedomil, že toto nie je spôsob ako zachovať atmosféru slušnosti. Vyhŕkol: „Viete, čo si myslím!“ Vrazil si cigaru medzi zuby a zahryzol do nej. Keď nemohol zahryznúť do Wolfa, musela stačiť cigara. Nikdy som nevidel, že by si niektorú zapálil.

„Áno,“ odvetil Wolfe blahosklonne. „Viem, čo si myslíte.“

Cramer si vybral cigaru z úst. „Pred chvíľou ste sa ma spytovali, že nech Dahlmanna zabil hocikto, či predpokladám, že dotyčný vzal aj náprsnú tašku, načo som odpovedal áno, a mal som povedať možno. Toto druhé hľadisko má švih. Keby som mal nejaký dôvod veriť, že jeden alebo viacerí Dahlmannovi spoločníci boli včera večer v jeho byte, to by bola celkom iná história, pretože by sa vysvetlilo, prečo chýba náprsná taška, a mohol by som sa prestať zameriavať na súťažiacich. Poviem vám úprimne, nemám na to podklady. Ani jeden z nich – Buff, O’Garro, Assa, Heery, advokát Hansen – ani jeden z tejto bandy nemôže dokázať, že nešiel včera v noci po Perry Street, lenže nemám nič, čím by som dokázal opak. Rozumejte, nebažím po tom, aby som na dotyčného uvalil obvinenie z vraždy; ako som povedal, mohol nájsť Dahlmanna mŕtveho a vziať náprsnú tašku. V tom prípade by to bol ten, o ktorého sa zaujímate, a ja by som mal voľné pole pre hľadanie vraha.“

„Pravdepodobne od začiatku do konca,“ odvetil Wolfe sucho.

„Hej. Hovorili ste, že ak tam niektorý z nich včera večer bol, vy o tom nič neviete. Ja vám verím, ale čo ak sa zaťali? Nemohli by sa? Celkom prirodzene?“

„Nie, ak očakávajú, že si poctivo zarobím svoj honorár.“ Wolfe pozrel na hodiny. „Je polnoc. Pán Cramer, môžem povedať iba toľko, že čisto zavrhujem vašu teóriu. Nielen z istých, ako vy hovoríte, mojich vlastných dôvodov – ja mám na starosti neoficiálne, tajné veci spojené so súťažou – ale aj z iných. Keby tam jeden z tých chlapov včera večer bol a našiel Dahlmanna mŕtveho, prečo by bol taký somár a bral náprsnú tašku, keď vedel, že ju budú hľadať a že to znemožní súťaž? On, samozrejme, musel mať ten papier, pretože keby ho nechal pri mŕtvole, uvideli by ho policajti a možno aj reportéri, ale prečo nevzal len papier a nenechal náprsnú tašku tak?“

„Bože môj, tak predsa ste napokon klamali,“ povedal Cramer.

„Áno? A prečo?“

„Pretože toto nemá vtip, a ten vy máte. Vojde dnu, nájde mŕtvolu a znervóznie. Ľudia obyčajne znervóznejú, keď nájdu mŕtvolu. Chce sa obrátiť a bežať ako divý, to robia všetci, najmä ak je čo len najmenšia príčina, že ich budú podozrievať, ale on sa prinúti vybrať z vrecka mŕtveho náprsnú tašku. Možno chce vziať len papier a dať tašku späť, ale spomenie si na odtlačky prstov. Možno by mohol tašku poutierať, kým ju vráti naspäť, ale nejaký odtlačok by tam mohol ostať. Jednako by sa mohol o to pokúsiť, aj keby pokojne zvážil následky, keby tú náprsnú tašku vzal, lenže on je nervózny, nemá čas a musí odtiaľ zmiznúť. Tak teda zmizne i s náprsnou taškou. Prepáčte mi, že vás okrádam o váš vzácny čas takýmito detskými táračkami, ale prinútili ste ma.“

Vstal, pozrel na cigaru v ruke, hodil ju do môjho koša, ale netrafil. Zagánil na kôš a potom na Wolfa. „Ak neviete povedať nič lepšieho, idem.“ Obrátil sa.

„Teda vôbec neveríte,“ povedal Wolfe, „keď pán Hansen a ostatní vyhlasujú, že keď Dahlmann ukázal ten papier iba podfukom, že to tak naozaj bolo?“

Cramer sa pri dverách obrátil, práve natoľko, aby mohol zavrčať: „Sprostosť. Vy tomu veríte?“

Keď som vyprevadil Cramera a vrátil sa do kancelárie, Wolfe sedel ešte za stolom, palcom a ukazovákom si štípal lalôčik ucha a hľadel do prázdna. Položil som prázdny pohár od mlieka na jeden z podnosov na pivo, zaniesol ich do kuchyne, poumýval som a poutieral poháre, poodkladal fľaše a poukladal podnosy. Fritz, ak sa mu nepovie, že má ostať hore, chodí spať o jedenástej. Masáž ucha v kancelárii pokračovala. Ozval som sa. „Mám dokončiť to prepisovanie ešte dnes, keď ráno budem vybavovať iné veci? Je nejaký program?“

„Nie.“

„No dobre,“ odvetil som veselo. „Netreba sa ponáhľať. Dvadsiateho apríla bude až o týždeň. Vy prečítate za týždeň aj dvadsať kníh.“

Niečo zabrblal. „Zavolajte Saulovi a poproste ho, nech sa o ôsmej príde so mnou naraňajkovať do mojej izby. Dajte mi preňho dvesto dolárov – nie, radšej tristo – zamknite safe a choďte spať. Chcem mať chvíľu pokoj.“

Samozrejme som poslúchol a čudoval sa. Ako môže tak naverímboha vyhodiť dvesto, nie – tristo dolárov z peňazí LBA, len aby som si myslel, že na čosi prišiel? Vyhútal niečo? Saul Panzer bol v celom New Yorku najlepší na každú ťažkú robotu, ale čo má byť toto? Má sledovať päť ľudí? Sotva. Ak ide o sledovanie jedného, tak koho a prečo? Ak nejde o sledovanie, tak o čo ide? Čo sme počuli alebo videli, mi o nikom z nich nič nehovorilo. Wolfe chce zrejme iného spoločníka na raňajky, nie mňa. Dobre.

Zavolal som Saulovi do jeho bytu na východnej Tridsiatej ôsmej ulici, dohovoril sa s ním na ráno, vybral som z priečinka na tržby peniaze, zamkol safe, dal som peniaze Wolfovi a spýtal sa: „Tak to nemusím dnes napísať?“

„Nie. Choďte spať. Mám prácu.“

Išiel som. Keď som bol na ohybe schodov, zastal som a pomyslel si, že by bolo dobre, keby som sa potichu vrátil dolu, vošiel a prichytil ho pri knihe; ale potom som usúdil, že by sa len zaťal a čítal až do rána.

11

Ráno zvyčajne čítam Timesy a Gazette len tak na dôvažok, ale v ten štvrtok som si prečítal Gazette dôkladnejšie, pretože sa citlivejšie zaujíma o dôležité vraždy. Článok pod čiarou o kariére a osobnosti nesmierne šikovného, geniálneho reklamného agenta, ktorého zastrelili zozadu, nehovoril však nič o tom, že v centrálnej oblasti mesta by mohlo byť aspoň sto krásnych čarovných žien, ktoré mohli mať príčinu dotyčného zničiť. Článok síce pôsobil takýmto dojmom, ale neuvádzal nijaké mená.

Nuž ale to bola iba kosť hodená hltačom pikantérií z taktnosti, aby mali čo obhrýzať. Hlavná téma bola súťaž, a o tej informovali veľkoryso, pričom hlavným zdrojom informácií im bola slečna Gertrude Frazeeová z Los Angeles. Na tretej strane bola jej fotografia, ktorá robila zvláštnu kombináciu jej čŕt ešte malebnejšou než v skutočnosti a tým aj neuveriteľnejšou. Dôkladne reportéra poučila o Lige prirodzených žien, rozpovedala mu všetko o večeri a schôdzi v utorok večer, včítane Dahlmannovho papiera a čo povedal, a konečne hovorila aj o svojich právach ako jednej zo súťažiacich vzhľadom na pravidlá a zmluvu.

Pokiaľ ide o ostatných súťažiacich, Susan Tescherová z Clocku bola voči novinárom neprípustná, zrejme po porade so svojimi tromi papuľnáčmi. Stihli interviewovať aj Harolda Rollinsa, ale ten odmietol podať akúkoľvek informáciu alebo komentár; ba nevysvetlil ani to, prečo by skutočnosť, že by vyhral pol milióna dolárov, mala preňho znamenať osudný úder. Pani Wheelocková, ktorá žila z piluliek, a Philip Younger, ktorý musel bojovať so záchvatmi, boli takmer takí klebetní ako slečna Frazeeová. Obaja boli podráždení, zatrpknutí a jedovatí, ale v jednom bode sa rozchádzali. Younger si myslel, že jediný spravodlivý spôsob ako riešiť túto motanicu je rozdeliť peniaze na päť častí, kým pani Wheelocková bola proti. Tvrdošijne sa držala jedinej ceny a povedala, že tých päť posledných veršov by mali zrušiť a nahradiť ich piatimi novými za takých okolností, ktoré by poskytli každému rovnakú príležitosť.

Možno som mal v novinách venovať pozornosť časti o súťaži, keďže nás nenajali na vyšetrovanie vraždy, ale v kuchyni bol so mnou iba Fritz, a ten nebude klebetiť. Zistil som, že Cramer si nevšimol veľa vecí – že Dahlmann mal na sebe tmavomodrý oblek; že si z Churchillu vzal taxík a prišiel domov krátko pred 11.30; že žena, ktorá ho našla, keď mu prišla urobiť raňajky, sa volala Elga Johnsonová, že jeho byt sa skladal z dvoch izieb a kúpeľne; že guľka zasiahla rebro po tom, ako prešla srdcom, a veľa iných rovnako príhodných podrobností. Len meno vraha neuviedli.

Vstal som zavčasu, takže keď prišiel Saul Panzer, bol som už po raňajkách, noviny som mal prečítané a sedel som v kancelárii. Saul nie je obvyklé meno pre rodeného Američana. Nos má dvakrát väčší ako treba, nikdy nevyzerá, že by bol čerstvo oholený, jedno plece má o pol druha centimetra vyššie ako druhé a obe zohnuté, a rukávy na kabáte má prikrátke. Ale keby som sa niekedy ocitol na strome obkľúčenom ľudožravými tigrami a čata bobrov by začala obhrýzať kmeň toho stromu, pohľad na blížiaceho sa Saula by bol ten najnádhernejší na svete. Nikdy som nevidel, že by ho bolo niečo vyviedlo z rovnováhy.

Prišiel presne o ôsmej a išiel rovno hore, a ja som sa vrátil k písaciemu stroju. Bolo o päť minút deväť, keď sa vracal, ale nepočul som ho, až keď na mňa zavolal odo dvier do haly. „Ideš mi otvoriť?“

Zvrtol som sa. „S radosťou. Na to je predsa zámka na dverách. Dobre ste sa naraňajkovali?“

„To vieš, že áno.“

Došiel som k nemu. „Treba ti nejaké odborné rady?“

„Rozhodne.“ Bral si veci z vešiaka. „Začnem od gruntu a rozkrútim to.“

„To je elán!“ Otvoril som dvere. „Keby ťa podrezali, alebo tak, len mi zavolaj.“

„S radosťou, Archie. Ty si správny chlap.“

„Dobre. Nesťahuj si rukavice.“

Odišiel, zatvoril som dvere a vrátil sa k práci. Bývali časy, keď som sa trocha urazil, keď sa Wolfe radil so Saulom a nepovedal mi o čom, a ešte mu aj prikázal, aby mi nič nevravel, ale to bolo dávno. Už ma to netrápilo; iba ma zhrýzalo, že na to nemôžem prísť, ba dokonca, že o tom nemám ani potuchy. Sedel som za stolom dobrých desať minút a pokúšal som sa prísť na to. Potom som si uvedomil, že je to asi také užitočné ako čítať veršovaný román a pustil som sa do klepkania.

Rýchlosť môjho písania poznámok z interview závisí od okolností. Raz, keď mi naozaj priháralo, napísal som desať strán za hodinu, a písal som celé tri hodiny, ale môj priemer je šesť-sedem strán, no videli ma už babrať sa so štyrmi-piatimi stranami za hodinu. V to ráno som sa do toho pustil s vervou, pretože som chcel urobiť čo najviac, kým Wolfe nepríde o jedenástej zo skleníkov, lebo iste bude mať pre mňa nejaké vybavovačky. Vyrušili ma telefonáty – jeden bol od Rudolpha Hansena, ktorý chcel vedieť, ako sme pokročili, potom volal Oliver Buff, ktorý chcel to isté, potom Philip Younger, ten chcel, aby som mu zariadil stretnutie s bandou z LBA, a urazil sa, keď som ho zdvorile odmietol, a napokon Lon Cohen z Gazette, ktorý chcel vedieť, či mu ešte za horúca oznámim niečo o Dahlmannovej vražde. Keďže som mal veľa práce, nezačal som sa s ním hádať, že my nevyšetrujeme vraždu; iba som mu povedal, že bude musieť počkať, a nenamáhal som sa ani s otázkou, odkiaľ vie o našej účasti v hre. Pravdepodobne od slečny Frazeeovej. Napriek vyrušeniam som Wheelockovú, Youngera a Tescherovú o jedenástej dokončil a začal som písať Rollinsa.

Ozval sa zvuk výťahu, zjavil sa Wolfe, povedal mi dobré ráno, prešiel k svojmu kreslu, usadil doň svoje kilá a prehovoril: „Nechal som si svoje poznámky v izbe. Môžem použiť vaše?“

Mal som mu ich položiť na písací stôl, veď som vedel, že mal pri raňajkách spoločnosť. Tak som mu ich dal a vrátil som sa k písaciemu stroju. Wolfe prebehol rannú poštu, ktorá sa zväčša skladala z obežníkov a žiadostí od vzácnejších prípadov, potom sa znova usadil s novinami v ruke. To bolo dobre, pretože tam mohol byť článok, ktorý by mohol ovplyvniť program dňa. Wolfe nečíta rýchlo, nuž som pokračoval v písaní tak, aby som bol hotový, keď bude pripravený začať. Bolo ešte len o desať minút dvanásť, keď som vybral zo stroja poslednú stránku o Rollinsovi, a keď som usporiadal originály i kópie, obrátil som sa a pozrel na Wolfa. Noviny už odložil a bol zabratý v ‚Kráse obetovanej popolu‘. Situácia nebola vhodná na obvyklé žartovanie. Bolo to vážne a mohlo to byť kritické. Usporiadal som zápisnice, na obálku som nalepil nálepku „Lippert, Buff a Assa“, vložil ich do nej, zašiel som s ňou do kabinetu, vrátil som sa späť k svojmu písaciemu stolu, poodkladal veci, obrátil sa k Wolfovi a oznámil mu: „Som hotový so všetkým. Telefonovali Hansen a Buff, chceli vedieť, ako pokračujeme. Philip Younger chce, aby ste mu dojednali schôdzku s LBA, a povedal som, že možno neskoršie. Lon Cohen chce vedieť meno vraha a mať jeho fotografiu do piatej hodiny. To je zatiaľ všetko. Čakám na inštrukcie.“

Dokončil odstavec – nie, bol to verš. Niečo dokončil, potom pozrel na mňa ponad knihu. „Nijaké nemám,“ oznámil.

„Ach! Možno zajtra? Alebo niektorý deň na budúci týždeň?“

„Neviem. V noci som o tom trochu premýšľal, ale neviem“

Hľadel som naňho. „Toto je vaša najveľkolepejšia chvíľa,“ povedal som dôrazne. „Ešte nikdy ste nevyprodukovali nič zrelšie. Prevzali ste ten prípad pred dvadsiatimi štyrmi hodinami. Prečo ste to neodmietli? Už to je dosť zlé, že máte svedomie sedieť na zadku a čítať básne, ale že kážete aj mne, aby som robil to isté…“ vstal som. „Idem.“

„Nekázal som vám čítať poéziu.“

„Ale je to to isté. Idem preč, na nejaký zápas.“

Pokrútil hlavou. „Nemôžete odísť od nerozriešeného prípadu a nemôžete ísť na zápas, pretože by som vás nenašiel, keby som vás zrazu potreboval.“

„Na čo by ste ma potrebovali? Aby som vám doniesol pivo?“

„Nie.“ Položil knihu, zhlboka sa nadýchol a oprel sa. „Predpokladám, že to tak musí byť. Zúrite, pretože som nevymyslel pre vás rad náhlych a odvážnych akcií. Samozrejme, zvážili ste situáciu ako aj ja. Vaša horlivosť niečo robiť mi je sympatická. Tak čo by ste navrhovali?“

„To nie je moja úloha. Keby som tu ja podával návrhy, môj stôl by bol tamten a tento by bol váš.“

„Ale aj tak vám to ukladám za povinnosť. Prosím vás, sadnite si tak, aby som vás videl a nemusel naťahovať krk. Ďakujem. Niet ničoho, čo by ste mohli robiť s niektorým z týchto ľudí, čo už neurobila a nerobí polícia s neporovnateľne väčšími prostriedkami s väčším počtom ľudí. Sú pod dozorom polície, vyšetrujú ich minulosť, zisťujú, či niekto z nich mal revolver, zaznamenávajú si ich alibi, sekírujú ich stále sa opakujúcimi výsluchmi – chcete súťažiť s políciou v niečom z toho, čo som tu spomenul?“

„Viete čertovsky dobre, že nie. Chcem, aby ste začali pracovať a prišli za mnou s inštrukciami. Ale to vybavuje Saul.“

„Saulovi som dal vykonať malú úlohu, ktorej som vás chcel ušetriť. Vy prijmite moje rozhodnutie, že momentálne niet roboty pre mňa ani pre vás. Táto situácia môže pokračovať celý týždeň až do dňa posledného termínu. Páni Hansen, Buff, O’Garro, Assa – aj pán Heery – sa veľmi mýlia, ak si myslia, že vinník musí byť odhalený pred konečným termínom; naopak, po záverečnom termíne to bude oveľa ľahšie, ak…“

„To nám nijako neprospeje. Nemôžete ich tak dlho napínať. Skočia na vás.“

„Pochybujem. Budem mať čo povedať. Hocako, hovoril som, že to bude ľahšie po konečnom termíne, pravda, ak sa niečo nestane, a myslím, že sa skôr stane ako nie. Situácia je tak či tak nesmierne napätá nielen pre vinníka, ale aj pre ostatných. Preto nemôžete ísť na zápas; musíte byť poruke. Aj kvôli telefonátom. Budú čoraz neodbytnejší a musí sa s nimi zaobchádzať diskrétne, ale rozhodne. Mohol by som im trocha pomôcť, ale pre mňa by bolo najlepšie zahryznúť sa do problému natoľko, že budem nedosiahnuteľný.

Pravdaže, nemožno im povedať, čo si myslím, totiž, že na riešenie sa bude musieť počkať až po termíne.“

„Povedzme štvrtého júla,“ poznamenal som zatrpknuto.

„Skôr než vtedy, alebo aj vôbec nie.“ Bol uznanlivý.

„Vaše dobiedzanie beriem jednoducho ako nevyhnutné zlo; príležitostne aj malo zmysel; ale toto ešte môže chvíľu trvať a chcem, aby ste ma toho ušetrili. Uisťujem vás, Archie…“

Zazvonil telefón. Ozval som sa a cvičený ženský hlas mi zahlásil, že pán O’Garro sa chce zhovárať s pánom Wolfom. Zrejme sa v LBA vracajú k type up. Odpovedal som, že pán Wolfe je zaneprázdnený, ale pán O’Garro môže hovoriť s pánom Goodwinom, ak sa mu páči. Povedala, že chce pána Wolfa, a ja som povedal, že ľutujem, ale nemôže sa s ním rozprávať. Kázala mi, aby som počkal, a po chvíli sa znovu ozvala a prosila si k telefónu pána Goodwina, načo som povedal, že s nim hovorí. Potom sa ozval mužský hlas. „Tam Goodwin? Tu Pat O’Garro. Chcem sa zhovárať s Wolfom.“

„Rozumiem, ale mám prísny rozkaz nevyrušovať ho, a teda sa neodvážim. Keď sa zahĺbi do nejakého prípadu ako teraz do vášho, netrpím iba ja, keď ho vyruším, ale aj prípad. Dali ste mu rozlúsknuť tvrdý oriešok a urobíte lepšie, keď ho necháte na pokoji.“

„Bože môj, my predsa musíme vedieť, čo robí.“

„Nie, pane. Prepáčte mi, ale naskrze sa mýlite. Alebo sa spoliehate, že to vyrieši, alebo nie. Keď pracuje na niečom tak tuho ako na tomto, nikdy nikomu nepovie, čo robí, a je veľmi nesprávne sa ho na to spytovať. Len čo sa vyskytne niečo, čo by ste chceli, alebo potrebovali vedieť, alebo čo by vám mohlo pomôcť, hneď sa to dozviete Povedal som pánu Hansenovi aj pánu Buffovi, že včera večer nás navštívil inšpektor Cramer.“

„Viem, že ste im to povedali. O koľkej sa môžem dnes poobede zastaviť?“

„Kedy sa vám to hodí. Ja budem tu a môžete sa pozrieť na predpis rozhovorov so súťažiacimi, ak chcete. Pán Wolfe bude hore a nebudete môcť ísť za ním. Keď sa do niečoho tak zahĺbi ako teraz do tohto, horko-ťažko ho dostanem aj k jedeniu.“

„Ale, čo dočerta robí?“

„Používa mozog, ktorý ste si najali. Či ste sa, páni, nerozhodli, že potrebujete zvláštny druh mozgu? Nuž teda ho máte.“

„To sme urobili. Poobede sa zastavím.“

Povedal som, že to bude skvelé, a položil som. Obrátil som sa a opýtal Wolfa, či to stačí, ale ten chytil knihu, otvoril ju, a už som ho nechcel ďalej vyrušovať.

12

Chvalabohu, štyri dni, ktoré nasledovali, mám už za sebou a nie pred sebou. Pripúšťam, sú situácie, keď je najlepšie pripraviť pascu a trpezlivo čakať, kým do nej obeť nepadne, a v takom prípade viem čakať rovnako trpezlivo ako každý druhý, lenže my sme nepripravili nijakú pascu. No vyčkávať, kým si obeť sama pripraví pascu a potom do nej vlezie, vyžaduje si omnoho viacej trpezlivosti, než som mal ja.

Wolfe sa ma hneď pýtal, či mám nejaký návrh, a tak som čas od štvrtka poludnia do piatku poludnia strávil čiastočne telefonovaním, preberaním telefonátov a prijímaním návštev personálu LBA a Talbotta Heeryho, pričom som sa usiloval niečo zistiť, o čo by som sa mohol zachytiť. Musel som súhlasiť s Wolfom, že nemá význam opakovať bežné procedúry po polícii. Takže keď som sedel za písacím stolom alebo na stoličke v kuchyni, alebo keď som si čistil zuby či sa holil, alebo som sa díval von oblokom, zišiel mi na um aspoň tucet skvelých nápadov, ale ani jeden nestál ani za deravý groš, keď ich začal človek rozoberať. Jeden z nich som vo štvrtok po večeri predložil Wolfovi; aby sme zavolali všetkých päť účastníkov súťaže do kancelárie a povedali im našu pôvodnú domnienku, že Dahlmann vložil odpovede na posledných päť veršov do pokladnice v trezore. No zrejme to neurobil, keďže sa nijaké nenašli, a nejestvuje nijaký autentický zoznam odpovedí, s ktorými by sa dali porovnať a skontrolovať ich odpovede, a preto verše, ktoré dostali, bude treba nahradiť inými, ešte nevymyslenými. Opýtal sa, na čo by to bolo dobré. Odpovedal som, že by sme tak videli, ako reagujú. Povedal, že to sme už videli, a okrem toho LBA by právom odmietla riešenie, ktoré by z nich urobilo spolok nešikovných chumajov.

V piatkových novinách nebolo nič, o čo by sa dalo zachytiť, ale ani neoznamovali, že Cramer chytil toho chlapa a prípad je uzavretý. Práve naopak. Nenarazili ani na nijakého očitého svedka a podľa toho, ako sa k tomu vyjadrovala Gazette, je jasné, že pole je ešte stále voľné. Okolo obeda zase volal Lon Cohen a opýtal sa Wolfa, na čo čaká, a ja som mu odpovedal, že na nejaký nápad. Opýtal sa, na aký, a poradil som mu, aby sa opýtal slečny Frazeeovej.

Dramatické vyvrcholenie, pokiaľ ide o telefonáty, sa začalo v piatok krátko po obede. Wolfe bol v svojej izbe, aby sa vyhol frmolu. Dočítal ‚Krásu obetovanú popolu‘ a začal čítať ‚Večierok pre jedného‘ – nie vo veršoch, a od Cliftona Fadimana. Dramatické vyvrcholenie pozostávalo z troch scén; hrdinom prvej bol Patrick O’Garro. Za posledných dvadsaťštyri hodín volal tretí raz, bol stručný a hovoril k veci. Prosil si k telefónu Wolfa a ja som mu poslúžil zvyčajnou dávkou výhovoriek. Opýtal sa, či mám niečo nového, a ja som odvetil, že nie.

„V poriadku,“ povedal. „To stačí. Týmto vám formálne oznamujem, že sme s Wolfom zrušili zmluvu a prestáva byť zástupcom Lipperta, Buffa a Assu. Tento rozhovor sa zaznamenáva. Môže poslať účet za doterajšie služby. Počuli ste?“

„Pravdaže vás počujem. Rád by som povedal viac, lebo moje rozhovory sa obyčajne nezaznamenávajú, ale nemám čo povedať. Zbohom.“

Šiel som do haly, vybehol hore schodmi, zaklopal som Wolfovi na dvere a vstúpil. Sedel vo veľkom kresle pri okne, v košeli a rozopnutej veste a čítal.

„Je na vás príjemný pohľad a zrejme sa dobre cítite,“ povedal som uznanlivo, „ale mali by ste dať prednosť kreslu v kancelárii, ak sa vám páči. Práve telefonoval O’Garro a zrušil zmluvu. Vykašlal sa na nás. Povedal, že náš rozhovor je zaznamenaný. Čudujem sa, prečo sa človek cíti taký dôležitý, keď to, čo povie, zachytia na páske? Nemyslím jeho, ale seba.“

„Hlúposť,“ povedal Wolfe.

„Ale naozaj, skutočne som sa cítil dôležitý.“

„Prestaňte!“ Zatvoril oči. O chvíľku ich otvoril. „Výborne! Hneď som dole. To je sakramentská neprístojnosť!“

Dal som mu za pravdu a vyšiel som. Bol som zmätený. Dostať takúto facku rozhodne nie je špás, ani nám to nepridá na vážnosti, a zmenšilo by nám to účet o deväťdesiatpäť percent, bol by to iba neprimerane vysoký poplatok za konzultáciu. Slzy ma však preto nezaliali. Začal som sa prechádzať hore-dolu po kancelárii v očakávaní ďalšieho vývoja. Aspoň to tučné medvedisko bude musieť chňapnúť a ukázať, čo vie. Aspoň si jeho oči oddýchnu od ustavičného namáhavého čítania. Aspoň nebudem musieť krvopotne vymýšľať vysvetlenia, prečo sa nemôžu zhovárať s géniom, zatiaľ čo on len hlivie.

Zazvonil telefón, ozval som sa, a známy barytón oznamoval: „Tu Rudolph Hansen. Chcem sa zhovárať s pánom Wolfom.“

Nijako som sa nenamáhal. Stroho som odvetil: „Nedá sa nič robiť. Mám rozkaz nevyrušovať.“

„Nezmysel. Vyrušili ste ho už s odkazom pána O’Garru. Dajte mi ho k telefónu.“

„Odkaz pána O’Garru som mu neodovzdal. Keď povie, že ho nemám v nijakom prípade vyrušovať, myslí to vážne.“

„Vy ste mu ten odkaz neodovzdali?“

„Nie, pane.“

„Prečo?“

„Bože môj, koľko ráz to mám opakovať? Mám rozkaz nevy-ru-šo-vať.“

„Je to rozhodne zvláštny spôsob – ignorovania. Ale dobre. Pán O’Garro bol veľmi nerozvážny. Ruším jeho odkaz z titulu svojej autority ako poradca firmy Lippert, Buff a Assa. Pán Wolfe je priveľmi svojhlavý, a my by sme dali prednosť lepším informáciám, ale plne mu dôverujeme a chceme, aby pokračoval. Povedzte mu, že – nie, ja mu to poviem. Zastavím sa trocha neskoršie. Zatiaľ ma tu držia povinnosti.“

Poďakoval som sa mu, že volal, zavesil som a znova som vyšiel hore schodmi do Wolfovej izby; na moj hriešnu, nečítal. Knihu odložil, sedel a tváril sa, ako keby sa mu stala krivda.

„Povedal som, že o chvíľu zídem dolu,“ zahundral.

„Hej, ale už nemusíte. Hneď pokračujte v práci. Telefonoval Hansen ako poradca firmy. Povedal, že O’Garro bol priveľmi nerozvážny. Plne vám dôverujú, vlastne ukazuje sa ako málo – ale aj tak dobre. Máte pokračovať. Neopýtal som sa ho, či rozhovor zaznamenal na pásku.“

Chytil do ruky knihu. „Výborne. Teraz si môžeme naozaj zaslúžene oddýchnuť.“

„Nie nadlho. Hansen sa tu zastaví.“

Zahundral a ja som vyšiel.

Oddych trval dobrých desať minút, možno jedenásť a skončil sa v tej najhoršej chvíli. Zapol som televízor a pustil som zápas medzi mužstvom Obri a Filištínci. Willie Mays práve strieľal štvrtý raz, pričom stav bol dva-jedna, keď sa ozval telefón. Vypol som zvuk, ale nie obraz a chytil som slúchadlo. Dostával som to z dvoch strán. Ušami som počúval, ako mi Oliver Buff hovorí, že aj O’Garro aj Hansen sa prenáhlili a mali na vec zlý názor, a súčasne som očami vnímal, ako Mays vpálil krásnu strelu do stredného poľa, ktorú by som bol vedel chytiť hoci končekom svojho nosa. Obrátil som sa zápasu chrbtom, ale musel som si vypočuť od Buffa aj ďalšie. Keď skončil, vypol som televízor a znova vyšiel hore schodmi.

Wolfe na mňa nedôverčivo zagánil. „Zase nejaký nezmysel,“ poznamenal.

„Pokiaľ viem, nie,“ odvetil som. „Znie to ako ich hlasy.“

„Fuj, narážam na vás. Telefonát pána Hansena, ktorým anuloval O’Garrov telefonát. Obidva ste si mohli vymyslieť; od vás by to bolo vystalo.“

„Iste, to som mohol, ale neurobil som to. Žiadali ste ma o prímerie, nuž dodržiavam ho. Tentoraz to bol Buff. Ako keby LBA rozhadzovala peniažteky, stále počúvam priebežné referáty. Buff anuloval O’Garru a Hansena. Hovoril, že sa radia, a práve dospeli k rozhodnutiu. Chcú od vás osobne hlásenie o tom, ako ste pokročili. Sú v kancelárii LBA spolu s Talbottom Heerym; nemôžu sem prísť, takže vy musíte ísť tam. Hneď. Ináč zrušia zmluvu. Povedal som mu, po prvé, že nikdy neodchádzate z domu úradne, a po druhé, že vás nemám vyrušovať a ani nebudem. Počul to vraj už predtým. Povedal, že tam máte prísť o štvrtej, lebo ináč… Teraz je štvrť na štyri. Môžem niečo navrhnúť?“

„Čo?“

„Ak sa niekedy podujmete na podobnú robotu, ak pôjde čo len o to zistiť, kto kradne spinky na papiere, nech vám to dajú písomne a každý nech sa pod to podpíše. Už som celkom vyčerpaný, čo stále behám hore-dolu po schodoch.“

Nepočúval ma. Lakťom sa opieral o operadlo kresla a jemne si palcom a ukazovákom poťahoval nos. Po chvíli prehovoril. „Ako som povedal včera, napätie je nesmierne a niečo musí vybuchnúť. Pochybujem, že to je toto. Toto je pravdepodobne iba pena, povrchový nános toho, že sa k ničomu nedospelo. No mohlo by byť výhodné pozorovať, ako sa na nej penia bubliny. Ako dlho vám potrvá cesta tam?“

„V túto dennú dobu pätnásť až dvadsať minút“

„More času. Zavolajte ich. Všetkých.“

„Iste. Mám im rovno povedať, že ja som vy, alebo si mám vypožičať niektorý z vašich oblekov a niekoľko podušiek?“

„Archie, vy ste vy. Ale musím určiť vaše postavenie. Silou-mocou ste chceli inštrukcie, nuž tu ich máte. Sadnite si.“

Priniesol som si stoličku.

13

Moja návšteva v kancelárii LBA v to popoludnie asi stála firmu okolo tridsať dolárov, možno päťdesiat, lebo neskôr som príležitostne uviedol celú sumu Wolfovi, mysliac na to, že by to mal brať do úvahy, keď sa bude rozhodovať o konečnom účte, čo určite urobil, ako ho poznám.

Vo vestibule moderného mrakodrapu v strede mesta ma informovali, že LBA má vyhradených šesť poschodí, načo som trocha pouvažoval a vybral si jedno z nich. Vybral som si dvadsiate druhé, pretože bolo označené ako „Vedenie“. Natrafil som na správny výťah, ktorý ma ta dopravil, a našiel som sa v sále, v ktorej by sa dal hrať aj bedminton, keby odstránili koberec. Boli tu čalúnené kreslá, nedbanlivo rozhodené po miestnosti, moderné lampy vrhali kruhy svetla, čo vytváralo veľmi kultivovanú atmosféru. Dve alebo tri kreslá boli obsadené a obďaleč oproti výťahom za takmer dvaapolmetrovým stolom sedela tmavovláska aristokratického zovňajšku s malými peknými ušami. Keď som ta prišiel, opýtala sa ma, čím mi môže poslúžiť, povedal som jej svoje meno a že chcem vidieť pána Buffa.

„Pán Goodwin, a ste ohlásený?“

„Áno, ale pod menom Nero Wolfe.“

To ju priviedlo do rozpakov a vzbudilo podozrenie, ale keď som jej to vysvetlil, chytila telefón a požiadala ma, aby som počkal. Prichádzal som ku kreslu, keď sa otvorili dvere a zjavil sa Vernon Assa. Chvíľu postál, poutieral si obrvy a hrdlo vreckovkou, potom prišiel ku mne. Malí tuční muži majú sklon potiť sa, ale predsa by sa hádam patrilo, aby sa vedúci predstaviteľ LBA poutieral skôr, ako vstúpi do prijímacej miestnosti.

„Kde je pán Wolfe?“ opýtal sa.

„Doma. Ja budem referovať. Všetkým.“

„Nemyslím…“ Zaváhal. „Poďte za mnou.“

Prešli sme do priestrannej haly pokrytej kobercami. Tretie dvere zľava boli otvorené, do nich sme vošli. Bola to pekná veľká miestnosť a bola by bývala krásna, keby bola uprataná, teraz tam bol neporiadok. Lesklú dosku mahagónového stola uprostred miestnosti takmer nebolo vidieť, tak husto bola obsypaná popolom z cigariet a kúskami papiera. Deväť z desiatich šéfovských kresiel bolo každé inde. Z popolníka sa sypal na mahagón popol z cigár.

Traja muži, nepočítajúc Assu, pozreli na mňa a ja na nich. Talbott Heery nebol až taký robustný, keď sa pošuchol na stoličke ďaleko dopredu a vyzeral, akoby bol skoro celý pod stolom. Buff mal biele vlasy strapaté a okrúhlu červenú tvár napuchnutú. Sedel oproti Heerymu a musel sa obrátiť, aby mohol na mňa pozrieť. Rudolph Hansen mal na dlhom tenkom krku pod ľavým uchom veľkú šmuhu. Stál bokom so založenými rukami, úzke plecia ovisnuté.

„Goodwin hovorí, že nám bude referovať,“ povedal Assa. „Vypočujeme si ho.“

„Každému z vás,“ odvetil som pokojne. „Včítane pána O’Garru.“

„Je na schôdzi.“

„Tak teda počkám.“ Sadol som si. „On zrušil zmluvu a nemalo by cenu, keby sme sa tu dohodli a on by mi hneď po návrate zavolal a všetko zrušil.“

„To urobil z vlastnej iniciatívy,“ povedal Buff, „a neoprávnene.“

„Nie je vari členom firmy?“

„Je.“

„Dobre Počkám. Ak prekážam, povedzte, kde mám ísť.“

„Pošlite ho preč,“ vyzval ich Heery. „Ten mizerný účet môže dostať hocikedy.“

Začali vyťahovať pazúry, no nie na mňa, ale jeden na druhého. Sedel som, pozoroval to vrenie a počúval ich. V LBA to určite vrelo a ja som sa usiloval všetko zaregistrovať, pretože som vedel, že Wolfe bude chcieť doslovné hlásenie. Ale začalo to byť trocha zmätené. Konečne sa rozhodli, nevedel som presne ako; Buff išiel k telefónu a niekomu telefonoval. O chvíľku sa otvorili dvere a Patrick O’Garro bol medzi nami. Stále bol celý v hnedom a jeho bystré hnedé oči horeli.

„Čo ste všetci slabomyseľní?“ vyhŕkol. „Povedal som, že sa prispôsobím každému vášmu rozhodnutiu. Nemienim…“

Prerušil som ho. „Dosť, pán O’Garro, to je moja chyba. Prišiel som referovať namiesto pána Wolfa a vy musíte byť prítomný. Ja mám čas, ale oni sa ponáhľajú – niektorí z nich.“

Povedal niečo ostré Heerymu, ostatní sa pridali, a už som myslel, že to zase začne medzi nimi vrieť, ale Buff vstal, chytil O’Garru za ruku a posadil ho do kresla. Potom sa Buff vrátil k svojmu kreslu, ktoré stálo vľavo od môjho.

„V poriadku, Goodwin, začnite.“

Vybral som z vrecka poskladaný papier. „Po prvé,“ oznamoval som, „je tu list pre pána Hansena, podpísaný pánom Wolfom. Obsahuje iba jednu vetu. Hovorí sa v ňom: Tým vás prepúšťam ako svojho advokáta a nariaďujem vám, aby ste ma nezastupovali v nijakej veci. Pán Wolfe mi povedal, aby som to odovzdal pred svedkami.“ Podal som to Assovi, on O’Garrovi a ten Hansenovi. Hansen pozrel na papier, poskladal ho a vložil do vrecka.

„Pokračujte,“ povedal stroho.

„Áno prosím. Treba pouvažovať o troch otázkach. Prvou je vlastná záležitosť a to, ako ste ju vy nešťastníci riešili. Za roky, ktoré som u pána Wolfa, mal veľa naozaj bláznivých klientov, ale vy ste sa značne priblížili rekordu. Zrejme si…“

„Pre boha živého,“ zvolal O’Garro, „toto nazývate referovaním? Chceme vedieť, čo vykonal!“

„Nuž, to sa nedozviete. Zrejme si ešte stále neuvedomujete, aká je to práca. Poviem to takto: keby vedel hneď teraz, kto tam šiel a ukradol tú náprsnú tašku – a zabil Dahlmanna, zahrňujem aj toto – a všetko, čo potrebuje vedieť, je len ešte jeden svedecký dôkaz, a keby vedel, že ten dôkaz bude mať dnes večer – keby toto všetko vedel, nepovedal by o tom nikomu z vás ani jedno jediné mizerné slovíčko. Nie skôr, než by si to všetko absolútne presne zostavil. Neviem, nakoľko ma rozumiete, keďže vás drží taký strach – okrem pána Hansena, ale možno ma rozumiete.“

„Ja nie,“ povedal Buff. „To znie neprirodzene. Veď sme si Wolfa najali a zaplatíme mu.“

„Tak vám to teda poviem. Čo by sa stalo, keby vás informoval o tom, čo vykonal, čo robí a mieni urobiť? Bohvie, ale súdiac podľa toho, ako ste sa správali dnes popoludní, bol by z toho zmätok. Jeden alebo druhý by ste volali každých desať minút a rušili by ste to, čo povedal predchádzajúci, a dávali by ste mu stále nové inštrukcie. Pán Wolfe neprijíma inštrukcie, prijíma prácu, a to ste mali vedieť, kým ste si ho najali. Vy ste to vedeli alebo nie, pán Hansen? Povedali ste, že všetci sa mu vydávate na milosť a nemilosť.“

„Nebolo to presne v tom zmysle.“ Keď sa advokátov pohľad stretol s mojím, bol chladný a pevný. „Áno, poznám Wolfove metódy a spôsoby, to áno. Naše protichodné odkazy dnes popoludní boli nesprávne, ale sme pod veľkým nátlakom. Musíme vedieť aspoň to, či sa vo veci nejako pokročilo.“

„Dozviete sa, keď bude pripravený vám to povedať. Aj on je pod nátlakom. Musíte brať do úvahy, že on nepracuje pre vás… alebo pre vás… alebo vás… alebo vás… alebo vás. Pracuje pre firmu Lippert, Buff a Assa. Toto môžem povedať, ak ľudia, ktorí majú právo hovoriť v mene firmy, to chcú odvolať; možno urobiť inú zostavu. Mám návrh: chcete požiadať pána Heeryho, či by nenastúpil na jeho miesto a že by pán Wolfe zastupoval jeho namiesto LBA?“

„Nie,“ vyhŕkol O’Garro. Assa pozrel na Hansena a advokát pokrútil hlavou. Buff povedal: „Nezdá sa mi, že by to nejako zlepšovalo situáciu. Naše záujmy sa zhodujú.“ Heery sa poobzeral po prítomných a povedal: „Ak to tak chcete, povedzte.“

Nikto sa neozval. Dal som im štyri sekundy a pokračoval som. „Ďalšia otázka. Povedal som vám, že včera večer navštívil pána Wolfa inšpektor Cramer z kriminálky Necitujem ho doslova, ale keď odišiel, pán Wolfe mal vcelku dojem, že Cramer si veľmi nemyslí, že Dahlmanna zabil jeden zo súťažiacich, aby sa dostal k papieru v jeho náprsnej taške. Mohol ho zabiť niekto iný z celkom iného dôvodu a nevzal náprsnú tašku ani nič iné. Neskôr jeden z vás ho šiel navštíviť a našiel ho mŕtveho. Pozrel, či je taška vo vrecku, bola, no nechcel, aby ju našli vzhľadom na riziko, že by sa mohol zverejniť obsah papiera, teda vzal tašku a zmizol. To by…“

Všetci začali hovoriť odrazu. Hensen povedal: „Absurdum. Pán Wolfe to rozhodne nemyslí…“

„Moment,“ skočil som mu do reči, „pán Wolfe povedal Cramerovi, že si myslí, že je pravdepodobné, že tašku vzal jeden zo súťažiacich, a predpokladá, že nech už zabil Dahlmanna ktokoľvek, vzal aj náprsnú tašku. Ale to neznamená, že môže hodiť Cramerovu mienku cez palubu ako nejaký výmysel. Nemá dôkaz, že sa to takto nestalo; vie iba to, čo ste mu povedali. Takže keď sa nechce vystaviť riziku, aby si z neho robil niekto blázna, čo on nerobí, verte, že si tento názor musí nechať na zozname možností, a v tom prípade ako vám môže povedať, čo robí a čo bude robiť? Komu to môže povedať? Jeho klientmi sú Lippert, Buff a Assa, ale nejestvuje taká osoba ako Lippert, Buff a Assa, musel by to byť jeden z vás, a mohol by to byť jeden z vás, a mohol by to byť práve ten, ktorý išiel k Dahlmannovi a vzal tašku. Preto…“

„To je absurdné,“ povedal Hansen, „bolo by…“

„Nechajte ma dohovoriť. Preto má pán Wolfe dvojnásobný dôvod, aby si nedával kontrolovať každý svoj pohyb – po prvé, nikdy to netrpí a po druhé, niektorý z vás by mohol naňho podniknúť výpad a prekaziť mu plány. Pochybujem, že sa domnieva, že by ste to mohli urobiť, ale je na betón, že sa tejto možnosti vyhne. Nemá zmyslu presviedčať ma, že je to absurdné, pretože odborník na absurdnosti je pán Wolfe, a nie ja, a ja sa nepodujmem na to, aby som to po ňom prevzal. Tak toľkoto asi na vysvetlenie situácie; azda ešte dodám, že už má po krk vášho producírovania. Musel som ho vyrušiť, aby som mu povedal o divadle, ktoré ste dnes popoludní predviedli, pretože som sa ho musel opýtať, či mám sem ísť, a tak vám teraz oznamujem, že už má toho po krk. Je ochotný pokračovať v práci, iba ak pochopíte, že musí dôjsť k nejakému výsledku, a to podľa možnosti čo najrýchlejšie a najuspokojivejším spôsobom, pričom použije svoje najlepšie schopnosti a úsudok. Ak chcete, aby pokračoval na tomto základe, v poriadku. Ak nie, môže sa stať, že bude chcieť pracovať iba pre pána Heeryho, ale pochybujem, že to urobí bez súhlasu a odobrenia LBA, pretože ste zainteresovaní všetci.“

„Teda čo,“ vyzvedal Hansen. Bol chladnejší ako doposiaľ. „Prepustil ma ako svojho obhajcu. Čo urobí?“

„Neviem, ale môžem vám poradiť, poznám ho veľmi dobre.

Myslím, že rozpovie inšpektorovi Cramerovi celú históriu, tak ako ju pozná, so všetkým, čo sa dozvedel z rozhovoru s vami, vážení, a pustí to z hlavy.“

„Nech!“ vybrechol O’Garro. „Nech ide do pekla!“

Buff ho tíšil. „Ale Pat, neber to tak!“

„Myslím, že sme niečo prehliadli,“ povedal Assa. „Priveľmi sme sa dali strhnúť osobnými pocitmi, a to nie je správne. Jediná vec, čo všetci chceme, je zachrániť súťaž, a máme si preto položil otázku, či to urobíme skorej s Wolfom alebo bez neho. Goodwin, dovoľte mi, aby som sa vás spýtal na jedno. Súhlasím s pánom Hansenom, že myšlienka inšpektora Cramera je absurdná, ale predpokladajme, že Wolfe našiel dôkaz, alebo si myslí, že jeden z nás išiel do Dahlmannovho bytu a našiel ho mŕtveho a vzal tú náprsnú tašku. Komu to bude hlásiť?“

„Podľa toho. Ak bude LBA ešte jeho klientom, tak im. Bol najatý – toto sú Hansenove slová – aby zistil, kto vzal tašku a dostal sa k papieru. Ak vykoná to, kvôli čomu ho najali, alebo si bude myslieť, že to vykonal, prirodzene, povie to svojmu klientovi, a nikomu inému. Vzniknú tu dva nepríjemné momenty: tašku niekto potiahol a zamlčal nález mŕtvoly. Ale to ho nebude mrzieť. Pretože nemôže nič hlásiť klientovi, keď už nijakého nebude mať, a ja sa teda domnievam, že vysype všetko, čo vie a čo zistil, Cramerovi.“

„To je nepochybne výstraha,“ povedal Hansen.

„Ale?“ uškrnul som sa naňho. „Nie tak. Myslel som, že iba odpovedám na otázky. Odvolávam to.“

Talbott Heery, ktorý sedel za mahagónovým stolom oproti mne, sa zrazu vystrel v celej svojej robustnosti a nepriateľsky gánil na prítomných. „Ak som niekedy videl pokope bandu slabochov,“ začal, „tak ste to vy. Čertovsky dobre viete, že Nero Wolfe je naša jediná nádej ako vyviaznuť z tejto kaše bez toho, že by sme stratili skoro všetko, čím sa bránime a o čom ľudia nepočujú!“ Položil obe päste na stôl. „A teraz vám rovno poviem: keď vyprší zmluva, koniec s Heeryho výrobkami! Keby som bol mal aspoň trocha rozumu!“

„Tal, zaznamenaj to na pásku,“ ozval sa O’Garro zvýšeným hlasom, v ktorom sa ozýval úškľabok. „Choď to zaznamenať! Zaobídeme sa bez teba a bez Nera Wolfa tiež! Ja ne…“

Ostatní sa pripojili a zase to vrelo. Naozaj som chcel iba sedieť a pozorovať bubliny, ale Oliver Buff vstal, chytil ma za rukáv a doslova ma postavil na nohy a tisol k dverám. Dolnú peru mal zaťatú, ale musel ju uvoľniť, keď chcel prehovoriť. „Keby ste počkali vonku,“ povedal mi, pričom ma vystrčil do haly. Zatvoril za mnou.

Vonku mohlo znamenať aj tam, ale načúvať pri dverách je vulgárne, keď nemôžete rozoznať slová, a ja som čoskoro zistil, že sa to nedá, nuž som zamieril cez kobercami pokrytú halu ďalej do recepcie. Pár čalúnených kresiel malo zákazníkov, ale iných, ako keď som prišiel. Chvíľu som sa tam ponevieral, namiesto aby som stisol gombík niektorého výťahu, až tmavovláska za stolom vrhla na mňa pohľad, a keďže som ju nechcel znepokojovať, šiel som k nej a povedal, že svedecké výpovede sa už skončili a teraz čakám na rozsudok. Mienila sa na mňa usmiať – mal som na sebe dobre ušitý tmavohnedý oblek s úzkymi pásikmi, elegantnú hnedú košeľu a jemnú, mäkkú, neutrálne hnedú kravatu – ale rozhodla sa, že bude lepšie s úsmevom počkať, kým nebudeme vedieť rozsudok. Usúdil som, že je priveľmi rafinovaná pre človeka môjho temperamentu; preto som zamieril po kobercoch k radu veľkých sklených vitrín, v ktorých bolo plno rozmanitých predmetov najrozličnejších veľkostí, tvarov, farieb a materiálov.

Keďže som detektív, chytro som odhalil, aké sú to predmety: vzorky výrobkov klientov LBA, minulých aj súčasných. Pomyslel som si, že je to veľmi demokratické mať ich tu v prijímacej miestnosti vedenia, a nie na nižšom poschodí medzi všelijakým haraburdím. Dokopy to muselo byť niekoľko tisíc rôznych výrobkov, od automobilových sviečok po zaoceánske parníky a niečo na zakrytie pohárov na vodu pre lekárne. V prípade parníkov, nákladných áut, chladničiek a iných objemných predmetov sa uchýlili k fotografiám namiesto skutočných exponátov. Bol tam elegantný modelík kompletne vybavenej supermodernej kuchyne, dlhý takmer pol metra, ktorú by som si vzal domov do domčeka pre bábiky, keby som bol ženatý a keby sme mali dieťa a to dieťa by bolo dievčatko, a to dievčatko by malo rado bábiky. Práve som si po druhý raz prezeral oddelenie Heeryho výrobkov, ktoré samo osebe obsahovalo vyše sto druhov, a pokúšal som sa usúdiť, čo si myslím o vhodnosti žltej farby na obaly, keď tvamovláska zavolala moje meno. Obrátil som sa.

„Môžete vojsť,“ povedala a odvážila sa akosi hmlisto usmiať. Samozrejme, mala kopu času preskúmať ma zozadu a v živote som nemal lepšie ušitý oblek. Keď som vstupoval do dverí vnútornej haly, odplatil som sa jej priateľským pohľadom, ktorý hovoril viac ako celé zväzky.

Keď som vošiel do zasadacej miestnosti, čo predpokladám, že tá miestnosť bola, nemohol som z ich výrazu uhádnuť, kto vyhral. Rozhodne nik sa netváril šťastne, alebo aspoň trocha optimisticky. Heery stál pri okne chrbtom k nám, čo bolo taktné, keďže prakticky nepatril do našej spoločnosti. Ostatní sa na mňa nedívali práve láskavo, keď som sa blížil k veľkému stolu.

Hansen prehovoril: „Rozhodli sme sa, že Nero Wolfe bude pokračovať v riešení prípadu, pričom použije svoje najlepšie schopnosti a úsudok, ako ste sa vyjadrili, bez toho, že by sa dal ovplyvniť našimi právami alebo výsadami, nech sa vzťahujú na čokoľvek. Do toho je zahrnuté naše právo na informácie o veciach, ktoré sa dotýkajú našich záujmov, ale to nateraz necháme, nemusí nás o tom informovať.“

Vybral som zápisník a robil som si stručné poznámky. Keď som bol hotový, opýtal som sa: „Je to jednohlasné? Pán Wolfe to bude chcieť vedieť. Súhlasíte, pán Buff?“

„Áno,“ odvetil rozhodne.

„Pán Assa?“

„Áno,“ povedal unavene.

„Pán O’Garro?“

„Áno,“ povedal drsne.

„Dobre.“ Vložil som si zápisník do vrecka. „Zo všetkých síl sa pousilujem presvedčiť pána Wolfa, aby pokračoval. Ak vám nezavolám do hodiny, budete vedieť, že je všetko v poriadku. Rád by som dodal maličkosť: ako jeho dôverný pomocník tiež som na tom trochu zúčastnený a narušuje mi pracovný program, keď musím polovicu času stráviť odpovedaním na vaše telefonáty; žiadam vás preto za svoju osobu, aby ste zachovali prípustné medze.“

Obrátil som sa na odchod, ale Buff ma chytil za rukáv. „Chápete, Goodwin, že čas je tu najdôležitejší? Máme iba päť dní. Dúfame, že Wolfovi je to jasné.“

„Určite. V stredu pred polnocou. Preto neznesie, aby ho niekto vyrušoval.“

Ponechal som ich vlastnému trápeniu. Keď som prechádzal prijímacou miestnosťou, zastal som a povedal tmavovláske: „Vinný vo všetkých bodoch. Čakajte ma na nábreží.“ Bol to pre ňu šok.

14

Nasledujúce dva dni, v sobotu a v nedeľu, som zistil, že som si nemal žiadať, čo som si žiadal. Vo štvrtok a v piatok to bolo dosť zlé, ale niektoré ich telefonáty ma aspoň trocha zamestnávali, lebo ich mlčanie alebo skoro mlčanie bola pre mňa väčšia skúška trpezlivosti než čokoľvek doteraz. Mohli by ste si azda myslieť, že keď som to vydržal s Wolfom tak dlho, mohol by som už byť aklimatizovaný, a to aj do istej miery som, ale on jednostaj láme rekordy. Po tom, čo som mu v plnom rozsahu zreferoval o schôdzi s LBA, vrátane premís, prípad sa šesťdesiat hodín prakticky nespomenul. V pondelok ráno som bol ochotný veriť, že to myslel naozaj, keď povedal, že to pôjde ľahšie po konečnom termíne, a musel som priznať, že to je aspoň originálna myšlienka použiť záverečný termín ako štartovaciu čiaru.

Skoro celý weekend som strávil pobiehaním po dome; občas som mohol vyjsť a prejsť sa okolo domu, ba bol som aj na niekoľkých návštevách. V sobotu poobede som sa zastavil na manhattanskej kriminálke na Dvadsiatej ulici na krátku návštevu u seržanta Purleyho Stebbinsa. Prirodzene ma podozrieval. Myslel si, že ma Wolfe posiela sliediť, či niekde neobjavím niečo v neporiadku, hoci len stôl a stoličky, ale myslel si aj to, že mám za úlohu niečo vyňuchať, či klebetiť, nuž sme sa chvíľu zhovárali. Keď som vstal na odchod, dokonca mi povedal, aby som sa neponáhľal. Neskôr, keď som bol doma a hlásil to Wolfovi, povedal som mu, že stavím dvadsať k jednej, že poliši sú práve takí múdri ako my. Jedinou odpoveďou bolo ľahostajné zamrmlanie.

V nedeľu navečer som utratil v bare Yaden šesť dolárov z peňazí LBA kvôli Lonovi Cohenovi. Povedal som mu, že chcem počuť najkritickejší názor na všetky aspekty Dahlmannovho prípadu. Ponúkol mi rukopis výtlačku piatkovej Gazette. Veľmi mi pomohol. Medzi inými nepublikovanými klebetami boli tieto: Dahlmann mal dlh desaťtisíc dolárov, čo prehral v pokri. V jeho náprsnej taške bol bohatý výber momentiek zoblečených žien zo spoločnosti. Napálil významného politika v istej veci – súvisiacej s publicitou. Všetci členovia jeho firmy ho nenávideli pre bezočivosť a boli proti nemu. Jednou z niekoľkých desiatok žien, s ktorými hrával, bola Elien Heeryová, Talbottova žena. Býval ruským špiónom. Odhalil niečo o nejakom filantropovi a vydieral ho. A tak ďalej. Lon povedal, že je to zvyčajný materiál s niekoľkými náznakmi svedčiacimi o Dahlmannovej neobyčajnej osobnosti. Lon, samozrejme, neveril, že Wolfe nepracuje na vražde, a takmer odmietol druhý pohár, keď som ho uistil, že nemám preňho nič nového.

Zahlásil som Wolfovi klebety, ale zrejme ma nepočúval. Bola nedeľa večer, keď so zvláštnym pôžitkom vypína televízor. Pravdaže, najprv ho musí zapnúť, čo robí striedavo celý večer, a to si vyžaduje hodne námahy. On sa proti tomu poistil tým, že dal inštalovať kontrolnú dosku na svojom stole. Týmto spôsobom môže vypnúť za večer až dvadsať programov bez toho, že by sa nejako vysiľoval. Obyčajne pritom nebývam doma, lebo väčšinu svojich nedeľňajších večerov trávim tým, že sa usilujem ulahodiť nejakej blízkej bytosti, pričom mi nezáleží na tom, kto to práve je Ale hlavné, že spĺňa isté požiadavky. V tú nedeľu som sa však ponevieral po dome. Ak niečo praskne v dôsledku priveľkého napätia, ako tvrdil Wolfe, že by mohlo, mám byť pripravený, že tam pôjdem. Keď som šiel zavčasu spať, vypínal práve seriál Strieborný lem.

Prasklo to, ak je to správny výraz, krátko po desiatej v pondelok ráno v podobe telefonátu, nie pre Wolfa, ale pre mňa.

„Vy nemáte hlas ako Goodwin,“ povedal mužský hlas.

„Ale áno. Zato vy máte hlas ako Philip Younger.“

„Malo by to tak byť. Vy ste Goodwin?“

„Áno, ten, ktorý odmietol vašu škótsku.“

„To už znie lepšie. Chcel by som sa s vami hneď teraz stretnúť. Som vo svojej izbe v hoteli Churchill. Príďte čo najrýchlejšie.“

„Idem. Nech vám nič neujde!“

Toto svedčí o mojom stave. Mal som sa ho spýtať, čo sa deje. Mal som aspoň zistiť, či naňho niekto mieri revolverom. Keď spomínam pištoľ, mal som si podľa svojho zvyku jednu vziať so sebou. Ale bol som tak pekelne zhnusený a unavený z ničnerobenia, že som sa dal na hocičo a hneď. Vpadol som do kuchyne povedať Fritzovi, aby povedal Wolfovi, kde idem, cestou popri vešiaku som schmatol klobúk a kabát, zbehol dolu schodíkmi a ešte rýchlejšie uháňal na Desiatu avenue po taxík medzi riedko padajúcimi kvapkami začínajúceho sa aprílového dažďa.

Keď sme sa vliekli von z centra ako časť tisíckolesového červíka, zamrmlal som taxikárovi: „Skúste ísť po chodníku.“

„Je iba pondelok,“ odvetil nevrlo, „a mám pred sebou celý týždeň.“

Konečne sme došli k hotelu Churchill. Vošiel som, vstúpil do výťahu, zriadenca na osemnástom poschodí som si ani nevšimol, išiel som rovno k dverám číslo tisíc osemsto dvadsaťšesť, zaklopal som a na vyzvanie vstúpil. Younger, keď vstal a obliekol sa, nevyzeral tak veľmi ako Old King Cole. Podal mi ruku, proti čomu som nenamietal.

„Dosť dlho vám to trvalo,“ ponosoval sa. „Viem, viem, bývam v Chicagu. Sadnite si. Chcem sa vás na niečo opýtať.“

Pomyslel som si: „Dobrý bože, takto sa zbytočne nadriem, zase mu napadlo niečo o rozdelení koristi a štval ma sem, aby mi to povedal.“ Sadol som si na stoličku, on na peľasť neustlanej postele.

„Práve som dostal niečo poštou,“ začal, „a neviem, čo si s tým počať. Mohol by som to dať polícii, ale nechcem. Policajti, ktorých som videl, na mňa veľmi nezapôsobili. Poznáte poručíka Rowcliffa?“

„Pravdaže. Môžem vám ho zavolať.“

„Toho nechcem. Potom sú tam ešte tí chlapi od reklamy, ktorí boli s Dahlmannom na tej schôdzke, tam som sa s nimi zoznámil. Odvtedy som ich už nevidel, ale ani tí na mňa nejako zvlášť nezapôsobili. Šiel som už telefonovať istému mužovi v Chicagu, ktorého poznám, je to advokát, ale celú túto motanicu by bolo treba dlho telefonicky vysvetľovať. Tak som si pomyslel na vás. Vy o tom viete všetko, a keď ste tu boli minule, ponúkol som vás škótskou. Keď niekomu ponúknem škótsku bez toho, že by som na to nejako zvlášť myslel, to je dobrý znak. Na to sa môžem spoľahnúť lepšie ako na hocičo iné. Musím s tým niečo urobiť, a to rýchlo. Prvé, čo urobím, je, že vám to ukážem a zistím, čo vy na to.“

Vybral z vrecka obálku, pozrel na ňu, potom na mňa a podal mi ju. Zistil som, že je to obálka z obyčajného, lacného bieleho papiera, nedbanlivo roztrhnutá. Adresa bola napísaná strojom; pánu Philipovi Youngerovi, hotel Churchill. Ani vpredu ani vzadu nijaká adresa odosielateľa. Trojcentová známka, poštová pečiatka: Grand Central Station 11.00 večer, 17. apríla 1955. Obsahovala jediný zložený papier, vybral som ho a otvoril. Bol to stredne veľký sulfidový prázdny nepotlačený list, ale bolo tam veľa napísaného strojom. Hore bolo v zátvorkách ako nadpis: odpovede na päť veršov, rozdaných 12. apríla. Dolu boli mená piatich žien s krátkym komentárom ku každej. Čítal som to s kamennou tvárou, videl som, že to je naozaj pravé.

„Nuž,“ ozval som sa, „to je zaujímavé. Čo je to, nejaký podvod?“

„To je práve problém – alebo jeden z problémov. Nie som si istý. Myslím, že sú to naozaj tie odpovede, ale neviem. Musím si to ísť do knižnice overiť. Už som bol na ceste, a potom som si uvedomil, že to je nebezpečné, a spomenul som si na vás. Nie je to prvý – hej, dajte to sem. To je moje.“

Roztržito som poskladal papier, vložil do obálky a pchal si ho do vrecka. „Zaiste,“ povedal som, „vezmite si ho.“

Vzal si. „Je to problém. Porozmýšľam o tom.“ Sadol som si a chvíľu rozmýšľal. „Zdá sa mi, že máte asi pravdu. Prvé, čo treba urobiť, je overiť si to. Ale polícia vás všetkých možno ešte stále sleduje. Chodievali ste v posledných dňoch do knižníc?“

„Nie. Uznal som za lepšie nechodiť. Nevyznám sa tu v nijakej knižnici a tie dve ženské, Frazeeová a Tescherová, majú aj tak priveľký náskok. Rozhodol som sa namiesto toho bojovať.“

Súhlasne som prikývol. „Takže ak vás teraz bude nejaký policajt sledovať do knižnice, iba dva dni pred konečným termínom, budú sa čudovať, prečo ste s tým tak zrazu začali, a budú to chcieť zistiť. Človek, pre ktorého pracujem, Nero Wolfe, je vášnivý čitateľ a má slušnú knižnicu. Všimol som si názvy kníh spomínaných v tejto súvislosti a neprekvapilo by ma, keby ich všetky mal. Takisto ani vám by sa nič nestalo, keby ste si to s ním prekonzultovali.“

„Konzultujem s vami.“

„To hej, ale nemám tu so sebou knižnicu. A ak vás bude; sledovať nejaký policajt k Wolfovi, nič sa nestane. Vedia, že Wolfe zastupuje Lippertta, Buffa a Assu, pokiaľ ide o tú súťaž. Boli uňho všetci súťažiaci okrem vás.“

„To sa mi práve nepáči. On ich zastupuje a ja s nimi bojujem.“

„To ste nemali dať predo mnou najavo. Ja pracujem pre pána Wolfa, a ak si myslíte, že mu to nepoviem, budete musieť odvolať to, čo ste minule povedali o tom, že už dvadsaťšesť rokov nerobíte zo seba blázna. Hotovo.“

Zatváril sa, akoby ho to potešilo. „Pozrime sa, vy ste si to zapamätali.“

„Ja si pamätám všetko. Ide len o to, či to poviem pánu Wolfovi ja, alebo mu to poviete vy, a ak mu to poviete, môžete použiť jeho knižnicu.“

Younger nebol váhavý človek. Podišiel ku skrini, otvoril ju, vytiahol klobúk a zvrchník. Keď sa obliekal, povedal: „Predpoludním asi nepijete.“

„Nie, ďakujem.“ Mieril som k dverám. „Ale ak si chcete vypiť, poslúžte si.“

„Prestal som pred dvadsiatimi šiestimi rokmi.“ Kývol mi, aby som vyšiel pred ním, nasledoval ma, zatvoril dvere a skúsil, či sú zamknuté. „Ale,“ dodal, „teraz, keď si vďaka zaťovi môžem dovoliť nejaký ten prepych, rád mám poruke nejakú pijatiku pre druhých.“ Keď sme v hale zahýbali za roh, dokončil: „Pre niektorých iných ľudí.“ Vo výťahu sa mi zazdalo, že by sa hádam patrilo spomenúť verše, a opýtal som sa, či ich má so sebou. Odpovedal, že áno.

Aby sa človek presvedčil, či sledujú jeho taxík uprostred premávky v centre mesta, to si vyžaduje mnoho manévrovania, čo zaberá čas, nuž sme sa obaja rozhodli, že nám na tom ani za mak nezáleží, a tak sme sa iba zo zvedavosti niekoľkokrát obzreli a nechali to tak. Pri chodníku pred starým tehlovým domom na západnej Tridsiatej piatej ulici som zaplatil šoférovi, vystúpil, zaviedol Youngera hore schodíkmi a zazvonil. Dvere sa vzápätí otvorili a Fritz, keď som pomáhal Youngerovi z kabáta, nápadne zdvihol ukazovák, čo znamenalo, že Wolfe má v kancelárii návštevníka. Kývol som, že rozumiem, zaviedol som Youngera halou do prednej miestnosti, povedal mu, že bude chvíľu čakať, a namiesto, aby som použil spojovacie dvere, ktoré boli tapetované, šiel som do kancelárie cez halu.

Wolfe sedel vo svojom kresle, pred sebou mal pol tucta kníh, ale nečítal. Mračil sa na pani James R. Wheelockovú z Richmondu vo Virgínii, ktorá sedela v červenom koženom kresle a mračila sa naňho. Keď som sa zjavil, zamračené tváre sa obrátili ku mne. Chvíľu mi trvalo, kým som ich zbadal, pretože ma na chvíľu zaujal titul knihy na vrchu hŕby Listy Dorothy Osbornovej sirovi Williamovi Templovi. To mi stačilo. Pani Wheelockovej som zaželal dobré ráno a informoval Wolfa, že Fritz ho pre čosi volá do kuchyne, a vyšiel som.

Keď sa ku mne v kuchyni pripojil, už sa nemračil a oči mu svietili. Ja som prehovoril prvý: „Práve som sa vás chcel opýtať, či vôbec tuší, kto jej tie odpovede poslal.“

Na zlomok sekundy zaváhal. Potom povedal: „A, tak ich dostal aj pán Younger?“

„Dostal. Preto za mnou prišiel. Je v prednej izbe Chcel zistiť, či tie odpovede sú správne, tak som mu povedal že by mohol použiť vašu knižnicu, ale vidím, že pani Wheelocková mala rovnaký úmysel.“

„Nemala. Iba mi to chcela povedať a prekonzultovať to. Navrhol som jej, aby sa pozrela na tie knihy, na šťastie ich mám všetky. Nemyslel som, že sa stane niečo také provokatívne. To je nanajvýš priaznivé.“

„Veru. Stálo za to čakať. Pre mňa je to síce tak trocha sklamanie; donesiem kus slaniny a vidím, že si práve taký odkrajujete, ale aj tak sme sa k niečomu dostali. Mám poslať toho môjho späť?“

„V nijakom prípade.“ Stisol pery a hneď pokračoval: „Idem jej to povedať. Vy poviete jemu. Doveďte ho o tri minúty.“ Odišiel.

Vrátil som sa do prednej izby. Našiel som Youngera sedieť na stoličke pri obloku v každej ruke s hárkom papiera, na jednom boli zrejme verše. „Vy nie ste jediný,“ povedal som mu „Dostala ich aj pani Wheelocková a prišla ich ukázať pánu Wolfovi. Teraz je tu uňho. Má tie knihy, overili si odpovede, a ono to sedí.“

Zaškúlil na mňa. „Dostala – práve také ako toto?“

„Nevidel som to, ale pravdaže je to ono.“

„A overili ste to?“

„Tak.“

Vstal „Chcem vidieť tie jej. Kde je?“

„Uvidíte.“ Pozrel som na zápästie. „O minútu a dvadsať sekúnd.“

„Nech ma čert vezme! Tak to teda nie sú pikle proti mne. Myslel som, že niekto sa azda pokúša proti mne niečo ustrojiť, ale nemohol som prísť na to ako. Ona to dostala dnes ráno poštou?“

Povedal som mu, že bezpochyby mu s radosťou vysvetlí všetky podrobnosti, a presne v stanovenom čase som otvoril dvere do kancelárie a pozval som ho ďalej. Prešiel tesne popri mne, šiel rovno k pani Wheelockovej a spustil: „Kde máte ten váš list?“

Pristúpil som k nemu, chytil ho za lakeť, upozornil som ho na Wolfa, zaviedol som ho k stoličke a povedal Wolfovi: „Pán Younger chce vedieť podrobnosti. Či jej list je ako jeho, kedy ho dostala a tak ďalej.“

Wolfe vzal z podložky na písacom stole hárok papiera. Younger vyskočil zo stoličky a prišiel k nemu. Pripojil som sa aj s pani Wheelockovou. Nebolo treba dlho porovnávať, aby človek videl, že jej list bol kópiou jeho listu. Obálky včítane známok boli rovnaké okrem mien. Keď Younger uspokojil svoju zvedavosť v tomto smere, chytil jednu z kníh. Memoáre od Casanovu, a otvoril ju. Pani Wheelocková mu povedala, že to nie je potrebné, sú to bezpochyby správne odpovede. Nevyzerala, že by bola v hoteli Churchill zmenila svoj postoj k jedlu, ale jej hlboké oči blčali vzrušením. Younger však pokračoval v hľadaní, našiel stranu; ešte sme všetci stáli pri Wolfovom stole, keď zazvonil telefón.

Išiel som k svojmu stolu a počul som starý známy refrén: „Chcem sa zhovárať s pánom Wolfom. Tu Talbott Heery.“

Možno, že už nebolo treba nič skrývať. Povedal som to Wolfovi, vzal slúchadlo a ja som držal svoje.

„Tu Nero Wolfe. Prosím, pán Heery?“

„Volám zo svojej kancelárie. Tu je Harold Rollins, jeden zo súťažiacich. Prišiel práve pred niekoľkými minútami a ukázal mi, čo dostal dnes ráno poštou. Mám to práve v ruke. Je to strojom písaný hárok papiera s nadpisom: ‚Odpovede na verše rozdelené 12. apríla,‘ a potom sú tam mená piatich žien s komentárom ku každému menu. Pravdaže, neviem, či to sú správne odpovede alebo nie, ale Rollins vraví, že áno. Hovorí, že prišiel za mnou preto, že toto anuluje súťaž a moja spoločnosť je za to zodpovedná. Prekonzultujem to so svojím advokátom – nie s Rudolphom Hansenom – ale najsamprv volám vám. Čo na to poviete?“

„Dokopy nič. Je to prekvapenie. Pán Rollins je u vás?“

„Je v mojej kancelárii. Telefonujem z inej miestnosti Panebože, to je ale mela. Čo teraz?“

„To chce trocha rozmýšľania. Môžete pánu Rollinsovi povedať, že nie je jediný, koho si vybrali. Pani Wheelocková a pán Younger tiež dostali poštou hárky ako ten, ktorý opisujete. Tu sú na mojom stole. To jest – tie hárky Pani Wheelocková a pán Younger sú tu u mňa. Pravdepodobne všetci piati…“

„Musíme niečo robiť. Musíme…“

„Prosím vás, pán Heery.“ Celé roky študujem Wolfov trik ako prerušiť niekoho bez toho, že by zvýšil hlas, ale ešte vždy som neprišiel na to, ako to robí. „Niečo treba rozhodne urobiť, súhlasím, ale to neznamená, že by toto bola najnaliehavejšia vec. Skôr naopak. Teraz o tom nemôžem debatovať a vôbec, nepracujem pre vás, ale myslím, že si to vyžaduje poradu všetkých zúčastnených. Povedzte, prosím, pánu Rollinsovi, že ho očakávam dnes večer o deviatej v mojej kancelárii. Pozvem aj ostatných, vás pozývam teraz. O deviatej v mojej kancelárii, ak by som neudal iný termín.“

„Ale čo budeme…“

„Dosť, pán Heery. Musíte mi prepáčiť. Mám prácu Do videnia.“

Položili sme a Wolfe sa obrátil k ostatným. „Aj pán Rollins dostal takú obálku a zaniesol ju pánu Heerymu. Rozumne možno predpokladať, že tie dve – slečna Frazeeová a slečna Tescherová – nie sú výnimka. Počuli ste, čo som povedal o schôdzi tuná dnes večer o deviatej. Budeme vás tu potrebovať. Prídete?“

„Sme tu teraz,“ povedal Younger. „Tým sa celá vec zvrtla o sto osemdesiat stupňov a vy to viete. Prečo to odkladať? Nech prídu teraz.“

„Ja nechcem čakať až do večera,“ povedala pani Wheelocková tak napäto, že som pozrel, či sa nechveje, ale nič som nevidel.

„Budete musieť, pani.“ Wolfe hovoril priamo. „Musím túto čudnú lesť stráviť a prekonzultovať so svojimi klientmi.“ Pozrel na nástenné hodiny. „Je iba deväť hodín.“

„Nikdy neodpoviete na otázku,“ ponosovala sa. „Mám toto ukázať polícii a dovoliť im, aby si to vzali?“ Držala v ruke svoj papier a Younger svoj.

„Ako so vám páči – ako chcete. Ak neprídete, keď zistia, že ste to dostali, čo, samozrejme, zistia, budú rozrušení, ale to už sú aj tak. Robte, ako vám vyhovuje.“

Vstal som a bol som na polceste k dverám, že ich vyprevadím, ale oni nešli. Chceli vedieť, čo a ako, hneď a zaraz. Younger bol taký zúfalý, že som ho napokon musel chytiť za lakeť a trocha stisnúť. Kým som ho dostal do prednej izby a kým sa obliekol a dal si klobúk, prešiel prah a dostal sa na schody, už nemal náladu ponúkať ma pijatikou. Odišli spoločne a dúfal som, že Younger odvezie pani Wheelockovú späť do hotela. Nemala toľko fyzickej a duševnej sily, aby vydržala cestu autobusom.

Vrátil som sa do kancelárie a povedal Wolfovi: „Viem, že najradšej všetko strávite sám, ale zišla mi na um jedna vec. Pokiaľ ide o súťaž, už nezáleží na tom, kto zobral náprsnú tašku. Teraz už všetci majú odpovede a bude treba hľadať nové riešenie, takže čo zostane z našej úlohy?“

Zamrmlal: „Ešte stále sme ju nevyriešili. Viete, na čo ma najali.“

„Áno, pane. Mal by som to vedieť. Ale čo ak klient stratil záujem o to, kvôli čomu si vás najal?“

„Túto možnosť budeme riešiť, až keď ju budeme mať pred sebou. V tejto chvíli máme čo robiť. Povedal som vám, že pri tomto napätí určite niečo vybuchne, hoci, musím sa priznať, toto som nezaradil medzi eventuality. Zatelefonujete všetkým ostatným a oboznámite ich s dnešnou večernou schôdzou. Ale z kuchyne alebo zo svojej miestnosti. Ja musím pracovať. Nemám ani potuchy, akým smerom mám usmerniť schôdzu, a nejaký si musím zvoliť. Keďže sa stalo toto, musíme konať rýchle, alebo budete mať pravdu – nebudeme mať čo robiť. Môžem potrebovať – dočerta!“

Zazvonil telefón. Automaticky som ho zodvihol, ešte kým som si stačil uvedomiť, že moja operačná báza sa presunula. Naliehavý mužský hlas ma nežiadal, ale rozkazoval mi; prikryl som slúchadlo a obrátil sa k Wolfovi. „Buff. Vybuchuje. Chce vás a len vás.“ Siahol za svojím slúchadlom. Ostal som pri svojom.

15

„Tu Nero Wol…“

„Tu Buff. Dá sa na vašom telefóne odpočúvať?“

„Pokiaľ viem, nedá. Myslím však, že to musíme predpokladať, práve tak ako predpokladáme, že nás nepreruší atómová bomba. Ináč sa život stáva…“

„Nemohol som sa dovolať Hansena, tak volám vás.“ Buff len tak chrlil slová. „Je tu mestský detektív, poručík Rowcliff, je v mojej kancelárii. Telefonujem z inej miestnosti. Hovorí, že majú informácie, že jedna zo súťažiacich, Susan Tescherová, dostala dnes ráno poštou zoznam odpovedí na tých päť veršov. Predtým mi pripomenul, že sa ma spytoval, koľko kópií odpovedí jestvuje, a ja som mu povedal, čo sme im ustavične hovorili, že je iba jedna v trezore, pokiaľ viem. Nespomenuli sme kópiu, ktorú vzal Goodwin. Ale keďže tá žena dostala kópiu poštou, polícia…“

„Moment, pán Buff. Traja ďalší súťažiaci tiež dostali poštou kópie a predpokladám…“

„Traja ďalší! Teda čo – kto ich poslal?“

„Neviem. Ja som ich neposlal, ani pán Goodwin ich neposlal.“

„Kde je kópia, ktorú si vzal?“

„V mojom safe. Tam ju uložil a ešte tam musí byť. Počkajte chvíľu pri telefóne, kým sa pozrie.“

Zložil som slúchadlo, išiel k safe, otvoril rázne vonkajšie dvierka a vytočil som na ciferníku štvornásobnú kombináciu vnútorných dvierok. To chvíľu trvá. Keď som dvierka otvoril, na hŕbe papierov som uvidel listy z môjho zápisníka. Vybral som ich, presvedčil som sa, či sú tam všetky štyri. Vrátil som ich, zatvoril dvierka i vonkajšie a zahlásil Wolfovi: „Nedotknuté,“ išiel som späť k svojmu stolu a chytil slúchadlo.

Wolfe prehovoril. „Pán Buff? Kópia pána Goodwina ostala v mojom safe a teraz je tam. Boli u mňa pani Wheelocková a pán Yonger, pán Heery mi telefonoval, že uňho v kancelárii bol pán Rollins. Počuli ste o Heerym?“

„Áno. Telefonoval Assovi. Práve sme vám chceli volať, keď prišiel ten detektív. Čo to má byť, tá schôdza?“

„Bude dnes večer o deviatej v mojej kancelárii, pre všetkých zainteresovaných. Pán Goodwin bol…“

„To môže počkať.“ Buffov hlas znel teraz väčšmi ako hlas hlavného riaditeľa než predtým. „A čo polícia?“ Oklamali sme ich. Povedali sme im, že nevieme o nijakej inej kópii okrem tej, ktorá sa nachádza v trezore. Práve som to zopakoval tomuto detektívovi. Čaká v mojej kancelárii. Čo s tým?“

„Nuž,“ Wolfe sa vynašiel: „Neboli ste pod prísahou. Mnoho ľudí mnoho ráz oklamalo mimovoľne políciu, včítane mňa. Právo klamať v službách vašich vlastných záujmov sa vysoko cení a často praktizuje. Akokoľvek, polícia vyšetruje vraždu a počet kópií odpovedí, ktoré sú poruke, ich bude teraz životne zaujímať. Doposiaľ by ich urážalo, keby zistili, že ste ich oklamali; ak sa vám nepodarí oznámiť to teraz a oni to zistia neskôr, budú zúriť. Navrhujem, aby ste to oznámili hneď.“

„A pripustiť, že sme všetci klamali?“

„Iste. Nie je to nič protiprávneho, a teda to nemožno ani trestať. Človek, ktorý nie je dosť šikovný a nevie odhadnúť vhodný čas na zrieknutie sa lži, keď ten čas príde, a nevie, ako sa jej elegantne vzdať, by nemal klamať. Pokiaľ ide o dnešnú večernú schôdzu…“

„O tom sa môžeme pozhovárať neskôr. Zavolám vás.“

Zavesil, Wolfe položil slúchadlo, odtisol telefón bokom, vzdychol smerom, kde bolo ako zvyčajne vidno pásik jeho žltej košele medzi vestou a nohavicami, oprel sa a zavrel oči.

„Samozrejme viete,“ doložil som, „že toto nám spoločnosť vráti.“

„Proti tomu sa nedá nič robiť,“ zamrmlal.

Keďže som mal čísla LBA a hotela Churchill v hlave, musel som si načmárať do zápasníka iba čísla časopisu Clock a čísla Hansenovej a Heeryho kancelárie. Keď som to mal, išiel som do kuchyne, kde Fritz nakladal do kyslého mlieka jahňacie srdcia spolu s akýmisi rastlinami a korením, opýtal som sa, či môžem použiť jeho telefón, a pustil som sa do toho. Štyria z nich – Wheelocková, Younger, Heery a Buff – už boli pozvaní a im zavolám len dodatočne. Pravdepodobne aj Rollins bol pozvaný, ale to som si musel overiť. Dvoch z nich som dostal bez zvláštnych ťažkostí na prvé zavolanie, ale príšerne mnoho času som strávil pri ostatných. Mal som štyri hovory do izby Gertrude Frazeeovej, tisíc osemsto štrnásť v hoteli Churchill, za štyridsať minút som nedostal odpoveď. Trikrát som nadarmo volal Rudolpha Hansena, ale napokon sa mi sám ozval a samozrejme, chcel hovoriť s Wolfom. Zaťal som sa, že Wolfe nemôže, a hoci Hansen odmietol prijať pozvanie na dnes večer, vedel som, že príde, aj keby hromy bili. Stihol som aj Harolda Rollinsa, ktorý mi odpovedal jedinou stručnou nadnesenou vetou, že bude prítomný, a položil.

So Susan Tescherovou to šlo ťažšie. Najprv mi v Clocku povedali, že je na porade. Potom v Clocku povedali, že dnes tam nie je. Pýtal som si pána Knudsena, toho vysokého, kostnatého, ale ten práve odišiel. Pýtal som si pána Hibbarda, toho vysokého a tenkého z právneho oddelenia, a bol by som teda nadával, keby som ho nedostal. Povedal som mu o schôdzi a kto tam bude, a aj to, že ak slečna Tescherová nepríde, môže sa jej stať, že zajtra ráno sa stretne s fait accompli, pričom som veľmi dobre vedel, že každý právnik vie, že chlapík, ktorý použije slová ako fait accompli je človek, s ktorým treba počítať. Keď som začínal vytáčať číslo hotela Churchill kvôli ďalšiemu bombardovaniu slečny Frazeeovej, ozval sa zvonček pri dverách. Išiel som sa do haly pozrieť cez okienko, potom som otvoril dvere do kancelárie. Wolfe zrejme nepohol ani svalom.

Ohlásil som: „Stebbins.“

Otvoril oči. „Aspoň je to lepšie, než keby prišiel Cramer. Nech vojde.“

Išiel som odomknúť dvere, otvoril som ich dokorán a pohostinne som mu povedal: „Vitajte, čakali sme vás.“

„To si myslím.“ Vpochodoval popri mne, len tak vzduch zavíril, a ďalej popri vešiaku; až keď vstúpil do kancelárie, sňal si klobúk. Len som stihol zatvoriť, už aj stál pred Wolfovým stolom a hovoril: „… kópia odpovedí zo súťaže, ktorú Goodwin urobil minulú stredu, kde je?“

Keď chcete vidieť Purleyho Stebbinsa v najhoršej nálade, mali by ste ho vidieť s Nerom Wolfom. Vie, že keď sa zosumarizujú dôkazy, a tých je množstvo, Wolfe je mu viac než partnerom, jemu i Cramerovi dovedna. Podľa toho, ako ho učili, jediné, čo zaváži, je jasný dôkaz, ale on to nemôže a nechce veriť. Výsledok je, že hovorí prihlasno a prirýchlo. Videl som Purleyho pracovať s ľuďmi rôznej povahy, pri ktorých musel používať hlavu i jazyk, a vôbec nebol zlý. Protiví sa mu priamo sa pustiť do Wolfa, tak vždy radšej príde, namiesto aby robil okľuky.

Wolfe zahundral smerom k nemu: „Sadnite si, pán Stebbins. Ako viete, nerád naťahujem krk.“

Bolo to tak. Purley by bol najradšej povedal: „Dočerta s vaším krkom,“ a skoro to povedal, ale premohol sa a zaboril sa do kresla. Nikdy si nesadol do červeného koženého kresla.

Wolfe pozrel na mňa. „Archie, povedzte mu o tej kópii, čo ste urobili.“

Stalo sa. „Minulú stredu som išiel s Buffom, O’Garrom a Heerym do ich trezoru. Vybrali skrinku a otvorili ju. Roztrhol som obálky, jednu s veršami a druhú s odpoveďami, a na štyri listy svojho zápisníka som urobil kópie. Originály som vložil späť do obálok, tie do skrinky a skrinku do trezoru. So svojimi kópiami som išiel rovno domov, a len čo som sem prišiel, vložil som ich do safe a odvtedy tam sú.“

„Chcem ich vidieť.“ povedal Purley podráždene.

Wolfe mu povedal: „Nie, pane. Nemalo by to zmysel, ibaže by ste ich preskúmali a niečo s nimi urobili. Ak ich dostanete, nedáte nám ich späť. Rozhodne by to nemalo zmysel. Keďže sa pán Buff rozhodol povedať vám o nich, vedeli sme, že prídete, a ak by sa s nimi niečo stalo, pán Goodwin by mohol zhotoviť duplikáty a tie vložiť do safe. Nie. Hovorím vám, sú tam.“

„Sú tam celý čas od minulej stredy?“

„Áno. Stále.“

„Nevybrali ste ich ani raz?“

„Nie.“

Purley obrátil svoju veľkú ošľahanú tvár ku mne. „Ani vy?“

„Nie. – Moment, vybral som ich. Pred hodinou. Buff telefonoval a spytoval sa, kde sú, a pán Wolfe mi povedal, aby som sa pre istotu pozrel. Vybral som ich, zbežne na ne pozrel a hneď som ich položil späť. Vybral som ich zo safe jediný raz, odkedy som ich tam vložil.“

Mykol hlavou dozadu k Wolfovi a vybrechol: „Tak teda na kieho čerta ste si ich odpisovali?“

Wolfe súhlasne kývol hlavou. „To je správna otázka. Keby som na ňu mal primerane odpovedať, mal by som sa vrátiť k tomu dňu, kedy sa to stalo, a znovu si vyvolať všetky dojmy, dohady a všetky pokusné návrhy na riešenie, a na to nemám čas, mám prácu. Poviem iba toľko, že som mal iba hmlisté predstavy, ktoré nikdy nevyzreli. Ostatné budete musieť urobiť vy.“

Purleyovi sa chvela od rozčúlenia brada. „Myslím si,“ začal.

„Prosím?“

„Hovorím, že si myslím – a to si myslí aj inšpektor… Chcel prísť, ale už meškal na schôdzku s komisárom, tak poslal mňa. My si myslíme, že kópie s odpoveďami ste poslali súťažiacim vy.“ Stisol čeľuste. Potom ich uvoľnil. „Alebo si myslíme, že ste to mohli urobiť, a chceme to vedieť. Nemusím vám pripomínať, čo znamená pre vyšetrovanie vraždy to, či ste ich poslali alebo nie – dočerta, veď vám nemusím nič pripomínať. Spytujem sa vás rovno: poslali ste kópie tých odpovedí súťažiacim?“

„Nie.“

„Viete, kto to urobil?“

„Nie.“

Purley prišiel ku mne. „Vy ste ich poslali?“

„Nie.“

„Viete, kto ich poslal?“

„Nie.“

„Myslím, že obaja klamete,“ vrčal. Toto bolo vážne. Hovoril prirýchlo.

Wolfe zdvihol plecia a zase ich spustil. „Po tomto,“ povedal, „sa náš rozhovor stáva bezpredmetným.“

„To hej, to áno.“ Purley preglgol. „Odvolávam to. Odvolávam to, pretože chcem poprosiť o láskavosť, hoci mi inšpektor vravel, aby som to nerobil. Povedal, že ak Goodwin naklepal tie kópie, nepoužil by svoj vlastný písací stroj, a možno má pravdu, ale ja vás tu predsa len prosím, aby ste mi dovolili napísať niečo na tom stroji“ – ukázal palcom – „a zobrať si to so sebou. Dobre?“

„Pravdaže,“ súhlasil Wolfe. „Je to dosť nehanebné, ale radšej to ako predlžovať rozhovor. Mám prácu a čochvíľa bude obed. Archie!“

Pritiahol som si stroj k sebe, vložil som doň papier a uvoľnil stoličku. Purley prišiel, sadol si a začal doň trieskať. Používal iba ukazováky, ale išlo mu to dosť rýchlo. Stál som mu za chrbtom a pozoroval som, ako píše:

Mnoho minimálnych mužov prichádzalo behom a bystrá hnedá líška preskočila lenivý mesiac a teraz je čas pre všetkých dobrých ľudí prísť zachrániť spoločnosť 234567890 – ASDFGHJKK: QWERTY UIOPZXCVBNM?

Keď papier vybral a skladal ho, povedal som mu ochotne: „Mimochodom, hore v svojej izbe mám starý stroj, ktorý tiež niekedy používam. Mali by ste mať vzorku aj z toho. Poďte.“

Spravil som chybu, pretože keby som to nebol povedal, možno by som mal potešenie počuť ho, ako Wolfovi za niečo ďakuje. Aj tak by to bolo bývalo po prvý raz. Namiesto toho mi povedal: „Dajte si ho za širák.“ Zodvihol klobúk z dlážky pri svojej stoličke a vypochodoval. Kým som došiel do haly, stihol si otvoriť dvere. Ani ich len za sebou nezavrel, čo som pokladal za dosť malicherné vzhľadom na to, že bol seržant. Išiel som zavrieť a zamknúť a vrátil som sa do kancelárie.

Wolfe stál pri knižnici, vracal na miesto Casanovu a Dorothy Osbornovú. Keďže do obeda chýbalo iba desať minút, nemohol som očakávať, že sa vráti k práci. Stál som tam a pozoroval ho.

„Zrejme,“ poznamenal som, „sa zmenili pravidlá, ale mohli by ste mi to povedať. Pravda, nikdy ste to nevyslovili, ale vždy som tomu tak rozumel, že keď si chcete nechať niečo pre seba, stačí ma odplašiť dymovou clonou, ale necigáňte mi do očí. Môžete cigániť ostatným v mojej prítomnosti čo často robíte, ale nie mne, keď sme sami. Veril som vám keď ste tvrdili, že vás prekvapilo, že súťažiaci dostali poštou tie odpovede. Nejde mi o nič, iba chcem povedať, že si myslím, že by bolo dobre, keby ste mi dali vedieť, keď sa niečo v našom vzťahu zmení.“

Vsunul poslednú knihu medzi ostatné, pekne a zarovno s policou, a obrátil sa. „Nič sa nezmenilo.“

„Tak som sa teda celý čas mýlil? Vám sa to zdá v poriadku klamať mi do očí, keď sme tu sami?“

„To sa nikdy nestalo.“

„Ani teraz?“

„Nie.“

„Vy ste neklamali, pokiaľ ide o tie odpovede?“

„Nie.“

„Aha! Tak teda dnes popoludní bude lepšie, keď vás odbremením a nikoho k vám nepustím. Ak ešte nemáte program na dnešnú schôdzu, a zrejme nemáte, mám šťastie, že to je vaša povinnosť, a nie moja.“

Išiel som k svojmu stolu a preložil som písací stroj späť na miesto, aby som niečo robil. Rád som, keď si môžem myslieť, že mi je všetko jasné, a za poslednú hodinu alebo tak som sa úplne vžil do myšlienky, že už viem, čo bolo účelom návštevy Saula Panzera; ale nerád sa dám napáliť, najmä ak si to sám zaviním. Keď som prekladal stroj na miesto, náhodou som ním buchol o okraj svojho stola, a Wolfe na mňa prekvapene pozrel.

16

O štvrtej som už každého upovedomil a pripravil na „večierok“ okrem jednej výnimky. Wheelockovej, Buffovi, Youngovi a Heerymu som pripomenul. O’Garrovi, Assovi a Hansenovi nebolo treba pripomínať. Pokiaľ ide o Susan Tescherovú, volal Hibbard a povedal, že príde, ak bude môcť prísť aj on. Odvetil som, že sa budeme tešiť. Výnimkou bola Gertrude Frazeeová. Pokúšal som sa jej dovolať po obede päť ráz, tri razy z kuchyne a dva z mojej izby, no nestihol som ju.

Keď sme s Fritzom o štvrtej počuli, že výťah s Wolfom smeruje na strechu, išli sme do kancelárie porobiť nejaké predbežné prípravy. Bude ich desať, ak dochytím Frazeeovú, jedenásť, takže bolo treba doniesť stoličky z jedálne a z prednej izby. Wolfe povedal, že by sa zišlo nejaké občerstvenie, takže sme na konci gauča museli umiestniť stôl prikrytý žltým obrusom, plátenným, so servítkami a ostatnými náležitosťami. Fritz už začal pripravovať chuťovky a iné drobné maškrty a plniť sifónovú fľašu ľadovými kockami. Nebolo treba zisťovať zásoby nápojov, pretože to Wolfe robí sám aspoň raz týždenne. Neznesie, aj keď ide o policajta alebo ženu, ak chcú niečo, čo nemá. Keď Fritz všetko skontroloval, odišiel do kuchyne a ja som sa vrátil k svojmu stolu, chytil telefón a zase skúšal zavolať Frazeeovú.

Pánabeka, dostal som ju, celkom bez ťažkostí. Bol to jej hlas, a priznala, že sa na mňa pamätá. Bola síce trocha chladná, keď sa ma spytovala, čo chcem, ale nevšímal som si to.

„Volám,“ začal som, „lebo vás chcem poprosiť, aby ste dnes večer o deviatej prišli k pánu Wolfovi. Budú tam aj ostatní súťažiaci, pán Heery a členovia firmy Lippert. Buff a Assa.“

„Načo je to všetko?“

„Na prediskutovanie terajšej situácie. Keďže súťažiaci dostali z nejakého neznámeho prameňa zoznam odpovedí musí byť…“

„Nedostala som nijaké odpovede z nijakého prameňa, známeho či neznámeho. V stredu ráno čakám správu od svojich priateliek z domu a budem tu mať svoje odpovede v stanovenom termíne. Už som sa dosť napočúvala týchto podvodov.“

Koniec.

Zložil som slúchadlo, sadol si a uvažoval. Zazvonil som do skleníka a zavolal Wolfa.

„Chcete tu mať večer slečnu Frazeeovú?“ opýtal som sa.

„Chcem tu mať všetkých. Už som povedal.“

„Hej, počul som. Tak teda ju budem musieť sem dostať. Práve mi povedala do telefónu, že nedostala nijaké odpovede a že sa už dosť napočúvala o tomto podvode. A položila. Zrejme roztrhla obálku a papier spláchla v záchode a nemieni zmeniť názor. Chcete, aby prišla?“

„Áno. Budete znova telefonovať?“

„Nemá význam. Nemá náladu debatovať.“

„Tak tam budete musieť zájsť.“

Povedal som, že dobre, poprosil som v kuchyni Fritza, aby za mnou zamkol, vzal som si klobúk a kabát a odišiel som.

Hodiny nad výťahmi v hoteli Churchill ukazovali päť hodín sedemnásť. V taxíku som uvažoval o troch spôsoboch ako začať a nedbal som veľmi ani o jeden, takže som bol zabratý do myšlienok a nespozoroval som chlapíka, ktorý vstúpil do výťahu tesne predtým, než sa dvere zatvorili, a stal si za mňa. Ale keď vystúpil na osemnástom spolu so mnou a služby na poschodí sa opýtal na slečnu Frazeeovú, číslo tisíc osemsto štrnásť, pozrel som sa, kto to je, a spoznal som ho. Bol to Bill Lurick z Gazette, ktorý má na starosti miernejšie záležitosti než vraždy, ale to iba keď práve nie sú na programe vraždy. Keď prechádzal halou a ja som ho pozdravil, pomyslel som si; panebože, tú odkrágľovali, a vykročil som, aby som ho dochytil.

Zastal. „Ahoj, Goodwin. Vy ste v tom? Čo sa deje?“

„Len sa vypytujte. Zbieram subskripcie na časopisy. Čo vás sem doviedlo?“

„Ako vždy, neobvyklosť jemného, úskočného typu. Opýtajte sa ma, a ja vám odpoviem.“ Kráčal ďalej. „Dozvedeli sme sa, že slečna Gertrude Frazeeová usporiada tlačovú konferenciu.“

Pravdaže, to bola slovná improvizácia, ale keď sme zahli za roh a prišli k číslu tisíc osemsto štrnásť a ja som nazrel do otvorených dverí, už to prestávalo byť improvizáciou. Videli sme troch mužov a jednu ženu. Dvoch z nich som poznal: bol to Al Riordan z Associated Press a Missy Coburn z World-Telegram. Lurick sa opýtal človeka pri dverách, či sme niečo prepásli, povedal, že nie. Nástojila, aby sa počkalo, kým neprídu z Timesov, načo Lurick povedal, že to je správne, predsa nezačnú so súdnym dňom, kým to celé neuzavrú Timesy. Halou sa blížil muž, pozdravil sa s prítomnými, vstúpil a niekto povedal: „V poriadku, slečna Frazeeová. To je Charles Winston z Timesov.“

Ozvala sa. „Z newyorských?“

„Správne. Všetky ostatné Timesy sú iba napodobeniny. Myslíte si, že Dahlmanna zabil niektorý zo súťažiacich?“

„Neviem, a je mi to jedno.“ Nevidel som ju, ale hovorila s istotou a zreteľne. „Požiadala som vás, aby ste prišli pretože americká verejnosť by mala vedieť, a najmä americké ženy, že sa pripravuje gigantický podvod. Traja ľudia ma obvinili, že som dostala poštou odpovede, a to nie je pravda. Hovoria, že aj ostatní súťažiaci dostali odpovede, a ja neviem, či dostali alebo nie, ale nemajú právo mňa obviňovať. Je to urážka amerických žien. Je to trik ako zrušiť súťaž a vyhnúť sa vyplateniu cien tým, ktorí si to zaslúžili, a je to podlosť. A mňa chcú podviesť. Boja sa publicity, ktorú napokon Liga prirodzených žien dosiahla, boja sa, že americké ženy začnú počúvať naše veľké posolstvo.“

„Prepáčte, slečna Frazeeová. My potrebujeme fakty. Kto sú tí traja ľudia, ktorí vás obvinili?“

„Jeden bol policajt v civile, neviem, ako sa volá. Jeden bol človek menom Hansen, právnik. Myslím, že krstným menom sa volá Rudolph, zastupuje ľudí okolo súťaže Tretí bol človek menom Goodwin, pracuje pre toho detektíva Nera Wolfa. Sú v tom všetci spolu. Je to špinavé sprisahanie voči…“

Vybral som si zápisník spolu s novinármi hlavne preto, že bolo pre mňa novinkou zúčastniť sa na tlačovej konferencii bez toho, aby som platil poplatky Americkému zväzu novinárov. Všetko som zaznamenal, ale pochybujem, že má význam dávať to ďalej. Celé to prerástlo v nejasný rozhovor „o koze a o voze“. Ona sa chcela sústrediť na Ligu prirodzených žien, z čoho im už uštedrila niekoľko dávok a oni chceli vedieť o údajnom zozname odpovedí, ktoré dostali súťažiaci, čo by sa oplatilo dať na prvú stranu vzhľadom na súvislosť s vraždou, keby to mohli nejako zlepiť dohromady. Lenže ona im v tom nepomohla, pretože tvrdila, že nikdy taký zoznam nedostala a nič o tom nevie. Ale aj tak sa s ňou namáhali, až kým Lurick nezvolal: „Veď je tu Goodwin!“ a zamieril k dverám.

Namiesto aby som ustúpil, prekročil som prah a stal som si chrbtom k otvoreným dverám, keďže hlavné bolo, aby sa nezavreli a ja som neostal vonku. Všetci sa na mňa vrhli, a tak ma stisli, že som si nemohol ani strčiť zápisník do vrecka. Chceli vedieť, či súťažiaci dostali zoznam odpovedí, a keď áno, kedy, ako a od koho?

Pokladal som ich za priateľov. Je vždy najlepšie pokladať novinárov za priateľov, ak vám priamo nestoja na otlaku. „Počkajte s tým,“ povedal som. „V akej situácii je človek, keď ho ťahajú sem i tam?“

Charles Winston z Timesov povedal: „V nenormálnej.“

„Ďakujem. Toto som chcel počuť. Ohromne rád by som videl svoje meno v novinách, aj meno svojho zamestnávateľa, Nera Wolfa, píše sa s „e“ na konci, a toto je skvelá príležitosť, ale budem ju musieť oželieť. Ako ste všetci hneď videli, keby boli súťažiaci dostali od niekoho zoznam odpovedí, bol by to veľmi dôležitý bod, pokiaľ ide o vraždu a bolo by odo mňa neslušné hovoriť vám o tom. To je úloha polície a okresného súdu.“

„Ale čo ťa potom, Archie,“ povedal Missy Coburn.

„Vysyp to zo seba,“ doložil Bill Lurick.

„To je váš argument,“ opýtal sa Charles Winston z Timesov zdvorilo, ale rozhodne, „že súkromná osoba má odmietnuť poskytovať tlači hocakú informáciu o vražde a že jediným zdrojom informácií pre verejnosť majú byť verejné inštitúcie?“

Nechcel som si pohnevať Timesy. „Ľudia, počúvajte,“ povedal som, „bude to pekná história, ale nedozviete sa ju odo mňa z dôvodov, ktoré si nechávam zatiaľ pre seba, tak nemárnite so mnou čas a energiu. Skúste to u inšpektora Cramera alebo okresného prokurátora. Počuli ste, že slečna Frazeeová spomenula advokáta Rudolpha Hansena. Povedal som vám, že je to celá história, takže to je uzavreté, ale budete si ju musieť vypočuť odtiaľ. Aj keby ste mi holé päty opaľovali cigaretami, ani tak by ste zo mňa viacej nedostali.“

Chvíľu tam postávali, ale čoskoro jeden z nich zamieril do haly a samozrejme, ostatní nechceli zaostať, tak sa pustili za ním. Stál som vo dverách, kým posledný nezmizol za rohom, a potom, nechajúc dvere otvorené, som sa obrátil a vošiel. Gertrude Frazeeová, v tom istom muzeálnom úbore ako pred piatimi dňami mínus klobúk, sedela v čalúnenom kresle pri stene a hľadela na mňa studeným pohľadom.

Prehovorila. „Nemám vám čo povedať. Môžete odísť. Prosím zatvorte dvere.“

Zabudol som, že jej pery sa pohybujú v pravom uhle k ich zakriveniu a brada rovno hore a dolu, čo vytváralo nenormálnu situáciu, teda som musel napínať pozornosť, aby som rozumel jej slovám. „Musíte uznať jednu vec, slečna Frazeeová,“ povedal som vážne. „Nemal som v úmysle pokaziť vašu tlačovú konferenciu, či vari hej? Nezúčastnil som sa na nej, a keď sa na mňa vrhli, čo som urobil? Odmietol som im povedať čo len jedinú vec, pretože som si myslel, že by to nebolo spravodlivé voči vám. Bola to vaša konferencia a ja som nemal právo do nej zasahovať.“

Ani trocha nezmäkla. „Čo chcete?“

„Teraz hádam nič. Chcel som vysvetliť, prečo som si myslel, že by ste mohli prísť dnes večer na schôdzku do kancelárie pána Wolfa, ale teraz predpokladám, že vás to nebude zaujímať.“

„Prečo nie?“

„Pretože vy ste sa už do toho namočili. Nielen to, ale ste aj narobili šarapaty. Okrem zúčastnených nik nemal vedieť o schôdzke, najmä nie tlač. Ale teraz budú reportéri sledovať každého, určite to zistia a zhromaždia sa pred domom pána Wolfa. Neprekvapilo by ma, keby ich dokonca pozvali. Ostatní budú vedieť, že novinári si vypočuli vašu verziu a prirodzene, budú chcieť povedať každý svoju. Takže keby ste ta prišli, mohlo by dôjsť k roztržke pred reportérmi, a to by ste asi nechceli. Akokoľvek, hovorím, že vy ste sa už do toho poriadne namočili.“

Z jej unikátne modelovanej tváre sa nedalo nič vyčítať, ale bol som si istý, že som ju dostal do rozpakov, nuž som zakončil: „Myslím si teda, že vás to nebude zaujímať a prišiel som sem nadarmo. Prepáčte, že som vás obťažoval. Ak vôbec stojíte o to vedieť, čo sa stane na tej schôdzi, pozrite si ráno noviny, najmä Timesy.“ Obrátil som sa na odchod.

Na zvuk jej hlasu som zastal. „Mladý muž!“

Obrátil som sa tvárou k nej.

„Kedy bude tá schôdza?“

„O deviatej.“

„Prídem“

„Jasné, slečna Frazeeová, ak chcete, ale za týchto okolností pochybujem…“

„Prídem.“

Uškrnul som sa na ňu. „Sľúbil som svojej starej mame, že nikdy nebudem protirečiť dáme. Teda do videnia.“

Keď som odchádzal, opatrne som za sebou zatvoril, jemne, kým nešťukla zámka.

Keď som prišiel domov, bolo už šesť preč. Wolfe by mal byť zo skleníka nazad, ale ešte nebol. Išiel som do kuchyne, kde Fritz kládol na plech dve tučné kačice, opýtal som sa, čo sa stalo, a dozvedel som sa, že Wolfe už odišiel zo skleníka, ale vystúpil z výťahu o poschodie vyššie a šiel do svojej izby. To bolo nezvyklé, ale zato sa nebolo treba plašiť. Pokračoval som v ďalších prípravách na stretnutie. Keď som pozrel na koniec stola pri gauči v kancelárii, bolo tam pripravené: osem druhov whisky, dva druhy ginu, dva koňaku, karafa portského, sherry, armagnac, štyri ovocné pálenky a veľký výber bylinkových a iných likérov. Suché sherry bolo v chladničke, ako aj čerešne, olivy, cibuľka a citrónová kôra, kde ostanú až do večera. Keď som usporadúval fľaše, pristihol som sa, že premýšľam, ktorý nápoj si vrah vyberie, ale rýchlo som sa opravil – veď ide o zlodeja náprsnej tašky, pretože nás vražda nezaujíma.

O pol siedmej som myslel, že bude lepšie ísť zistiť, či sa Wolfovi neroztrhla šnúrka do topánok alebo čo. Vyšiel som hore schodmi, zaklopal, a keď som počul zamrmlanie, vstúpil som. Zastal som celý vyjavený. Wolfe ležal celkom oblečený a v topánkach na posteli, na čiernej hodvábnej prikrývke. To bolo niečo úplne neslýchané.

„Čo ste zistili?“ opýtal som sa.

„Nič,“ zavrčal.

„Mám ísť po doktora Vollmera?“

„Nie.“

Pristúpil som k nemu. Vyzeral namosúrený, ale zatiaľ od toho nezomrel. „Príde slečna Frazeeová,“ povedal som mu. „Mala tlačovú konferenciu. Chcete o tom počuť?“

„Nie.“

„Prepáčte, že som vás vyrušil,“ povedal som ľadovo a zvrtol sa na odchod, ale keď som urobil tri kroky, zastavil ma. Zdvihol sa na lakte, prehodil nohy cez peľasť, vstal a hlboko vdýchol.

„Urobil som veľkú chybu,“ povedal.

Čakal som, čo bude ďalej.

Znovu sa nadýchol. „Koľko je hodín?“

„O päť minút tri štvrte na sedem.“

„Dve a pol hodiny a ešte sa navečerať. Bol som presvedčený, že vývojom tejto udalosti načerpám dosť materiálu, aby som došiel na účinný trik ako na to, ale zmýlil som sa. Nehovorím, že som somár. Priveľmi som sa spoliehal na svoju duchaplnosť a vynachádzavosť, aj keď na solídnom základe skúseností. Ale urobil som chybu. Celé popoludnie sa ma usilovali navštíviť rozliční ľudia a ja som odmietol ich prijať. Myslel som, že budem môcť vymyslieť jednorazové riešenie bez nejakej narážky alebo stimulu z ich strany, no nevymyslel som nič. Mal som ich prijať. Veď môžem ešte pokračovať: mám sa o čo oprieť, ba dokonca môžem ešte niečo zachrániť, ale chybu som už urobil. Práve teraz ste sa ma spytovali, či chcem počuť o slečne Frazeeovej, a povedal som, že nie. To bolo fatálne. Povedzte mi, prosím, dačo o tom.“

„Áno, pane. Ako som povedal, usporiadala tlačovú konferenciu. Keď som ta prišiel…“

Zvuk domáceho zvonca doľahol až k nám hore. Zdvihol som obočie. Wolfe na mňa vybrechol: „Choďte! Nech je to hocikto!“

17

Bol to Vernon Assa. Ten nevyzeral v červenom kresle tak zle ako pani Wheelocková, bol aspoň tučný, a jeho opálená pleť dobre pristala k červenej farbe kresla, ale bol primalý. Pozoroval som už veľa ľudí v tomto kresle, a doteraz iba jednému to kreslo vyhovovalo. Raz vám to musím porozprávať.

Podľa toho, čo sa práve povedalo hore, by ste si mohli myslieť, že Wolfe bude k návštevníkovi ako med, ale nebolo to tak. Keď Wolfe zišiel dolu, po tom čo si prekefoval vlasy a zastrčil košeľu, pristúpil k svojmu kreslu, sadol si a stroho povedal: „Mám pár minút času, pán Assa. Čím vám môžem poslúžiť?“

Assa na mňa pozrel. Už som myslel, že začne so svojím obligátnym – že sa chce zhovárať s Wolfom súkromne, ale zrejme sa iba chcel dívať na niečo atraktívne, kým si pozbiera slová. Spomenul som si, že na mojej prvej návšteve LBA on bol ten netrpezlivý, ktorý dobiedzal do Hansena, aby pokračoval a povedal Wolfovi, že stráca čas, ale teraz podľa všetkého cíti, že je lepšie byť rozvážny.

Zadíval sa na Wolfa. „Ide o tú večernú schôdzku. Budete ju musieť odvolať.“

„Skutočne?“ Wolfe obrátil hlavu. „Z akej príčiny?“

„Nuž… veď je to jasné, či nie?“

„Veľmi nie. Obávam sa, že to budete musieť podrobne vysvetliť.“

Assa sa zahniezdil na stoličke, akoby si nevedel nájsť miesto. „Viete,“ začal, „náš hlavný problém je vďaka vám vyriešený. Problém, ktorý nás priviedol minulú stredu k vám v panickom stave, keď nebola nijaká nádej, že súťaž zavŕšime bez zmätkov a istého rozladenia. Keď sme prišli k vám po tom, čo sa stalo Dahlmannovi a zmizla tá náprsná taška, vyzeralo to na úplný krach. Vy ste tomu zabránili. Hansen si je istý, že podľa zákona sme čistí. Keďže súťažiaci dostali odpovede, a slečne Frazeeovej veru nepomôže, keď to poprie, ak tie verše zrušíme a nahradíme inými, čo, samozrejme, urobíme, bude nás chrániť hociktorý súd v krajine. Ešte vždy sa pociťujú isté rozpaky, ale tomu nemožno odpomôcť. Vy ste zachránili súťaž pred fiaskom skvelým zásahom a patrí sa vám zagratulovať.“

„Pán Assa!“ Wolfe ho pozoroval privretými očami. „Hovoríte v mene firmy Lippert, Buff a Assa, alebo hovoríte iba za seba?“

„Nuž… Ako viete, som členom firmy, ale prišiel som sem z vlastnej iniciatívy a na vlastnú zodpovednosť.“

„Vedia vaši spoločníci, že ste tu a načo ste prišli?“

„Nie. Nechcel som začať dlhú a komplikovanú debatu. Rozhodol som sa prísť len pred polhodinou. Vaša schôdza sa začne o deviatej, a teraz ešte nie je sedem.“

„Viem. A vy predpokladáte, že ja som poslal súťažiacim odpovede – alebo som ich dal poslať.“

Assa si oblizol pery. „Netvrdím, že je to celkom tak, ale predpokladám, že na tom nezáleží. Goodwinovi aj tak dôverujete. Nebolo možné totiž prijať vysvetlenie, že by tie odpovede poslal niekto zo súťažiacich, ak zabil Dahlmanna a dostal ich z náprsnej tašky, teda ostávate iba vy.“

„Nebolo to také nemožné,“ namietol Wolfe. „Ak na svoje zdesenie zistil, že v situácii, ktorú vytvoril, sú mu viac než zbytočné.“

Assa prikývol. „Pravdaže, toto som bral do úvahy, ale aj tak to pokladám za nemožné. Ďalšia príčina, prečo som svojim spoločníkom nepovedal, že idem sem, je tá, že si uvedomujem, že vy sa nemôžete priznať k tomu, čo ste urobili, aby ste nás zachránili. Neočakávam, že to poviete mne, a rozhodne by ste to neurobili, keby niektorý z nich prišiel so mnou, najmä Hansen. Ani by sme nechceli, aby ste to pred nami priznali, pretože sme si vás najali a situácia by podľa zákona vyzerala tak, že sme to urobili my sami, a to by bolo hrozné. Tak vidíte, prečo som to nepovedal otvorene.“

„Vďaka za vaše pochopenie,“ odvetil Wolfe sucho. „Ale prečo treba schôdzu odvolať?“

„Pretože nebude na nič a môže iba uškodiť. Načo to?“

Wolfe mal ešte vždy oči prižmúrené. „To mi ale môže pomôcť, aby som si zarobil svoj honorár. Súhlasil som predsa s Hansenovou definíciou mojej úlohy: zistiť, kto vzal náprsnú tašku a dostal sa k papieru. To ešte len treba vykonať.“

„To sa nemusí vykonať, aspoň nie teraz, keďže problém súťaže je vyriešený. Vy ste si zarobili honorár a dostanete ho.“

„Pán Assa, pripustili ste, že hovoríte iba za seba.“

Znova sa ukázal červený koniec jeho jazyka, keď si Assa oblizol pery. „Ručím za ten honorár,“ povedal.

Wolfe pokrútil hlavou. „Obávam sa, že to nemôžem prijať. Ja som zodpovedný svojmu klientovi, a na druhej strane jeho zodpovednosť za vyplatenie honoráru je neprenosná. Pokiaľ ide o odvolanie stretnutia, to je vylúčené. Keby takáto požiadavka prišla od pánov O’Garru, Buffa, Hansena, Heeryho a vás a udali by presvedčivé dôvody, mohol by som o tom uvažovať, ale možno by som to aj potom odmietol. Vyzerá to tak, že nebudem o tom ani len uvažovať.“

Assa pozrel na mňa. Pozrel na stôl s občerstvením, vrátil sa ku mne a povedal: „Je tam fľaša pernodu. To je môj nápoj. Mohol by som dostať pohárik?“

Samozrejme som súhlasil a opýtal som sa, či chce s ľadom. Povedal, že nie. Podal som mu pernod a staromódny pohár. Nalial si na dva prsty, také hrubé ako jeho, a dobre že nezhltol aj pohár, ako keby pil z džbána na víno. Nepijem pernod, ale jestvuje čosi ako zdravý rozum. Assa si nalial znovu, tentoraz iba na jeden prst, a potom, vôbec sa nenapijúc, položil pohár na stolík vedľa fľaše.

Niekoľko ráz si glgol sódovky. „To je veľmi násilné, pán Wolfe,“ povedal. Odmlčal sa, hľadal slová. „Úprimne povedané, nechápem, čo tým chcete dosiahnuť. Dostanete honorár a z nášho stanoviska, pokiaľ ide o súťaž, už nezáleží na tom, kto vzal náprsnú tašku. Samozrejme, môže to byť jeden z faktorov vraždy, ale vás nenajali vyšetrovať vraždu. To je úloha polície. Prečo nástojíte na tej schôdzi?“

„Aby som dokončil svoju úlohu. To, čo som sa podujal vykonať.“

„Lenže tým skôr pokazíte, čo ste už urobili. Polícia teraz vie – oznámilo sa im to na vašu radu – že máte od minulej stredy kópiu odpovedí. Neviem, nakoľko možno dôverovať diskrétnosti polície, ale je jasné, že jeden alebo viacerí súťažiaci sa to dozvedeli, a ak je tak, iba pánbohvie, k čomu môže dôjsť na tej schôdzi. Môžu vás napokon zatlačiť do kúta, kde budete musieť pripustiť, že ste tie odpovede poslali, a LBA bude za to zodpovedná, a budeme v ešte väčšej šlamastike než doteraz.“

„Vy teda budete,“ pripustil Wolfe. „Ale nemusíte sa báť. Ja nič nepatričné nedovolím.“

„A čo bude na tej schôdzi?“

„Nemohol by som vám to povedať, aj keby som chcel. Vytvoril som si určité dohady o mienim ich preskúmať. Preto som tú schôdzu zvolal a nemienim ju odvolať.“

Assa sa naňho mlčky a upreto díval celej pol minúty. Napokon mlčanie prerušil. „Keď ten váš Goodwin prišiel v piatok do našej kancelárie a dostal od nás dovolenie, aby ste pokračovali, chcel, aby to bolo jednohlasné. Zrátal si nás, ja som bol za spolu s ostatnými. Teraz nie som, takže to už nie je jednohlasné. Prosím vás, aby ste odložili ďalšie akcie, kým sa nedohodnem so svojimi spoločníkmi – povedzme do zajtra obeda. Nielenže vás o to žiadam, ale vám to nariaďujem.“

Wolfe pokrútil záporne hlavou. „Obávam sa, že vám nemôžem vyhovieť, pán Assa. Čas je teraz dôležitý, teraz, keď vzbĺkla iskra a oheň sa rozhorieva. Už je príliš neskoro.“

„Prineskoro na čo?“

„Prestať.“

Assa sklopil oči. Zahľadel sa na svoju ľavú dlaň, nevidel tam nič, čo by ho povzbudilo, pozrel na pravú, ale ani tam nič nenašiel. „No dobre,“ povedal a vstal a pomaly zamieril k dverám. Vzhľadom na to, ako sa situácia zvrtla, neprekvapilo by ma, keby mi Wolfe povedal, aby som sa za ním rozbehol, zamkol ho v prednej izbe a držal ho tam až do deviatej, ale neurobil to, nuž som vstal a nasledoval hosťa do haly. Nenamietal som, že sa mi nepoďakoval za to, že som mu podržal klobúk a otvoril dvere, pretože bol zjavne zamyslený.

V kancelárii som potom zastal a pozrel na Wolfa. „Predpokladám,“ poznamenal som, „že nezáleží na tom, kto vznietil iskru, lebo sa to už chytilo.“

„Tak je. Zavolajte pána Cramera.“

Sadol som si za stôl a vytočil číslo. Nebol to priam vhodný čas na zháňanie Cramera, ale keď sa išlo niečo diať alebo sa nechcelo diať, jedával v kancelárii, namiesto aby šiel na večeru domov. Tak to niekedy bývalo. Podľa toho, ako na mňa zavrčal, to naozaj bolo tak.

Wolfe chytil slúchadlo. „Pán Cramer? Myslel som že by vás hádam zaujímala schôdza u mňa dnes večer. Ideme diskutovať o Dahlmannovom prípade. Bude to…“

„Kto bude o tom diskutovať?“

„Každý, koho sa to týka, to jest každý, o kom viem, že mu na tom záleží. Bude to, samozrejme, na tému krádeže náprsnej tašky, pretože to skúmam, ale nevyhnutne sa to bude dotýkať vecí, ktoré sa dotýkajú vás, preto pozývam aj vás – ako pozorovateľa.“

Ticho. Cramer asi práve žul kus chleba s údeným, alebo prežúval to, čo práve počul.

„Čo ste zistili?“ spýtal sa.

„Pokiaľ ide o mňa, mám prijateľnú nádej. Pokiaľ ide o vás, možnosť primeraného odhalenia. Vari som vás niekedy oberal o čas pre hlúposť?“

„Nie. Pre hlúposť nie. Nemá zmyslu spytovať sa vás telefonicky. Stebbins ta bude o desať minút.“

„Nie, pane. Ani vy nepríďte, aspoň nie tak skoro. Potrebujem nejaký čas, aby som si to usporiadal v hlave, a o chvíľu bude hotová večera. Stretnutie bude o deviatej.“

„Dovediem Stebbinsa.“

„Rozhodne to urobte.“

Zavesili sme.

„Viete čertovsky dobre,“ povedal som, „že Purley prinesie želiezka a veľmi nerád sa vracia naprázdno.“

Zmĺkol som, pretože Wolfe sa oprel dozadu, zavrel oči a pery sa mu začali pohybovať, von a dnu, von a dnu… Konečne pracuje. Prešiel som halou ešte po dve stoličky.

18

Ak sa pokladá za úspešný večierok, na ktorý príde každý, o tom nebolo pochybností. Ba niektorí prišli priskoro. Gertrude Frazeeová sa zjavila o osem tridsaťpäť, keď sme s Wolfom boli ešte v jedálni a keď som s ňou pil v kancelárii kávu, prišiel Philip Younger a o minútu neskoršie Talbott Heery. Patrick O’Garro prišiel spolu s Oliverom Buffom a im takmer za pätami profesor Harold Rollins. Keď ta prišli inšpektor Cramer a seržant Stebbins, chýbalo do deviatej ešte desať minút. Samozrejme, chceli vidieť Wolfa hneď, zaviedol som ich teda do jedálne a zavrel ich tam spolu s ním. A zase som bol pri domových dverách. Otvoril som ich Vernerovi Assovi, ktorý ešte vždy nemal náladu na ďakovanie; potom som otvoril Susan Tescherovej z Clocku. Trocha som dúfal, že uvidím samého pána Tita, ale sprevádzal ju iba pán Hibbard, ten vysoký chudý. Bolo presne na minútu deväť, keď sa zjavila pani Wheelocková, a nie o viac ako o tridsať sekúnd za ňou prišiel Rudolph Hansen. Nielenže prišiel každý, ale všetci prišli skôr, okrem Hansena, a ten len-len že neprišiel tiež tak.

Nazrel som do kancelárie a uvidel som, že Fritz má na stole s občerstvením všetko v poriadku. Zjavne boli všetci smädní, lebo sa im zrejme nechcelo zhovárať a namiesto toho pili. Celý naradovaný, že večierok sa pekne rozbieha, skočil som do jedálne povedať Wolfovi, že už máme plný dom a každý očakáva jeho vstup. Ale keď som vstúpil, zatvoril som dvere a ostal stáť. Cramer tam sedel, veľkou tvrdou päsťou búchal do stola a čítal Wolfovi zákon o verejnom poriadku. Purley stál za ním a tváril sa pokojne. Priblížil som sa. Cramera zrejme hnevalo, že Wolfe zvolal schôdzu. Nechcel mu to dovoliť, pretože ide aj o podozrenie z vraždy, a teda nech neočakáva, že on, Cramer, bude sedieť a zaznamenávať to ako nejaký mizerný stenograf (Cramerove slová, nie moje; poznal som najmenej troch stenografov, ktorí boli absolútne – a vôbec – poznám stenografov).

Už som počul Cramera vadiť sa o tom s Wolfom asi tak dvadsaťkrát. Chcel modré z neba. Po prvé, chcel presne vopred vedieť, čo Wolfe povie, čo bolo smiešne, pretože Wolfe to zväčša sám nevedel. Po druhé, chcel, aby bolo jasné, že bude môcť kedykoľvek a bez záväzkov prevziať vedenie, kým Wolfe požadoval záruku, že celé pokračovanie bude viesť on, vyjmúc extrémy, provokácie, ako streľba alebo kmásanie sa za vlasy. Keďže bolo na betón isté, že Cramer by vôbec nebol prišiel, keby si nebol myslel, že Wolfe vie niečo, na čom jemu veľmi záleží, mohol sa pokojne zmieriť s daným stavom vecí, ale to on neurobil. Dosiahol iba to, že v ten pondelok večer zdržal schôdzu o štvrť hodiny. Prerušil som ich práve uprostred hádky a oznámil som, že poslucháči sú pripravení a čakajú. Nato som odišiel do kancelárie.

Bolo si treba všimnúť niekoľko podrobností. Slečna Frazeeová si uchytila červené kožené kreslo, ktoré bolo rezervované pre inšpektora Cramera, a musel som jej dlho dohovárať, kým sa odtiaľ pohla. Buff a Hansen sa tiesnili na konci gauča, kde Wolfe bude musieť pozerať cezo mňa, aby na nich videl. Donútil som ich premiestniť stoličky. Buff cestou zastal a znovu si nalial whisky so sódou. V prednom rade sedel Hibbard vedľa slečny Tescherovej, a keď som ho požiadal, aby sa pohol ďalej dozadu, myslel som, že konečne prehovorí, ale kontroloval sa a bez slova sa presunul. Vernon Assa ma hneval. Stál opretý o zadnú stenu a hľadel rovno pred seba, v ruke staromódny pohár, zrejme s pernodom.

Keď som k nemu prišiel, pozrel na mňa, a jeho pohľad sa mi nepáčil. Zdal sa vysoký, privysoký, ale keď som navrhol, aby si sadol, odpovedal úplne pokojne, že mu je dobre tak, ako je. Keď som sa obrátil od neho, vstúpili Wolfe, Cramer a Stebbins.

Wolfe prešiel miestnosťou k svojmu stolu. Cramer chvíľu postál, odhadoval zhromaždenie, potom zamieril k červenému koženému kreslu a sadol si. Postavil som stoličku pre Purleyho k stene, takže videl na všetkých poslucháčov. Nebolo mu treba hovoriť, že to je jeho stolička. Vrava stíchla, všetky oči sa upreli na Wolfa, keď položil zopäté ruky na stôl a pohol hlavou zľava doprava a späť.

Nadýchol sa. „Dámy a páni. Najprv musím vysvetliť prítomnosť inšpektora Cramera z newyorského policajného oddelenia. Pozval som ho, aby nie…“

Vzadu v miestnosti sa ozvali takmer súčasne dva zvuky – prvý bol hrdelný zvuk, sčasti akési zaklokotanie a sčasti výkrik, a potom úder, ako keď niečo dopadne na dlážku. Každý sa reflexívne mykol a všetci sme videli Vernona Assu, ako sa tacká smerom k nám, obidve ruky na ústach, a potom padá. Skôr ako sa dotkol zeme, bol som pri ňom, Purley Stebbins skočil hneď za mnou a Cramer za ním, takže som priskočil nazad k svojmu telefónu a vytočil som číslo doktora Vollmera. Na druhé zazvonenie sa ozval; povedal som mu, aby prišiel hneď a zaraz. Keď som zavesil, Cramer povedal, aby som zavolal doktora, načo som mu odvetil, že už som jedného zavolal. Vstal, lebo zbadal, že Susan Tescherová a Hibard prekračujú prah do haly, a zakričal na nich: „Poďte naspäť.“ Prišiel ku mne. „Zavolám do mesta. Premiestnite ich všetkých do jedálne a ostaňte tam s nimi. Rozumeli ste? Bez debaty!“ A už telefonoval.

Poobzeral som sa. Správali sa veľmi dobre, okrem Susan Tescherovej a jej tichého partnera, ktorý javil zreteľné náznaky mdlôb. Nebolo výkrikov. Wolfe sedel rovno, pery tuho zovreté, oči zúžené do škáročiek. Pohľady sa nám nestretli. O’Garro, Heery a Hansen zamierili k vystretému Assovi, ale Purley, ktorý tam už kľačal, im rozkázal odstúpiť. Zašiel som k dverám do haly a obrátil sa k nim.

„Všetci tadiaľto,“ rozkázal som. Nik sa nepohol. „Nerád by som kričal, pretože inšpektor telefonuje. Chce, aby ste opustili túto miestnosť. Štyria muži nech láskavo prenesú stoličky.“

To pomohlo, mali aspoň čo robiť. Philip Younger chytil stoličku, išiel za mnou a ostatní za ním. Otvoril som dvere do jedálne, vošli jeden za druhým. Fritz mi stál pri ruke, povedal som mu, že budeme mať mnoho návštevníkov a môže pokojne nechať odomknuté. Ozval sa domový zvonec, Fritz išiel otvoriť doktorovi Vollmerovi a ja som mu zakýval, aby prišiel do kancelárie.

Dvere z jedálne do haly som nechal dokorán, takže som hneď z prahu videl celé svoje stádo. Pani Wheelocková klesla na stoličku, Philip Younger takisto. Dúfal som, že Younger nemá záchvat. Väčšina ostatných stála, nuž som im povedal, že si môžu sadnúť.

Jediný, ktorý zaprotestoval, bol Rudolph Hansen. Stal si predo mňa. „Vernon Assa je môj klient a priateľ, a preto mám právo dozrieť, či sa mu dostane primeraného…“

„Už sa mu dostalo. Je tu lekár, veľmi dobrý lekár.“ Zvýšil som hlas. „Len pokoj, bude lepšie, keď budete mlčať!“

„Čo sa mu stalo?“ chcela vedieť Gertrude Frazeeová.

„Neviem. Ale keď si chcete niečím zamestnávať myseľ, tesne predtým, ako vstúpil pán Wolfe, stál pán Assa pri stene s pohárom v ruke a v tom pohári bol nápoj. Počuli sme spadnúť pohár na zem, ale nevidel som stopy po rozliatej tekutine. Môžete o tom premýšľať a uvidíme, čo si o tom budete myslieť.“

„V pohári bol pernod,“ povedal Patrick O’Garro. „Videl som, ako si nalieva. Vždy pil pernod. Keď naňho zavolal Hansen, položil pohár a išiel…“

„Prestaň, Pat.“ vybrechol Hansen. „Toto môže byť – dúfam, že nebude – ale môže to byť veľmi vážna vec.“

„Vidíte,“ povedal som húfu. „Radil som vám, aby ste mlčali. Pán Hansen, advokát, so mnou súhlasí.“

„Chcem telefonovať,“ povedal Heery.

„Telefón je obsadený. Ja som aj tak len váš dočasný strážny pes. Pôjdem si oddýchnuť a vy môžete…“

Prestal som a natiahol krk, aby som videl, koho to Fritz vedie. Boli to dvaja mestskí zamestnanci v uniformách. Prechádzali halou a zamierili ku mne, ale ja som im ukázal rukou oproti do kancelárie. Obrátili sa v pravom uhle. Odteraz tu bolo korzo. O minútu nato prišli ďalší uniformovaní a potom traja v civile, dvoch z nich som poznal, a potom ešte jeden s malou čiernou taškou. Moje stádo sa viac-menej usadilo a rozhodol som sa, že asi nebudem musieť prosiť doktora Vollmera, keď pôjde preč, aby sa pozrel na Youngera. Prišli ešte dvaja, a keď som zbadal, že jeden z nich je poručík Rowcliff, pocítil som v bicepsoch mierne chvenie. Vždy na mňa tak pôsobí. Spolu s kamarátom išli do kancelárie, ale čoskoro sa zjavili znovu a zamierili do jedálne; ustúpil som nabok, aby mi neskočili na nohu.

Vstúpili, kamoš zavrel dvere a Rowcliff sa obrátil k húfu. „Ostanete tu pod dozorom, kým dostanete ďalšie inštrukcie. Vernon Assa je mŕtvy. Som poručík George Rowcliff, a nateraz ste pod mojím dozorom ako očití svedkovia.“

To sa mu podobá. To je teda celý on. Im čerta záleží na tom, či je George Rowcliff alebo Cuthbert Rowcliff! A povedal to ešte aj zle. Ak sú pod jeho dozorom, to znamená, že sú zatknutí, a v tom prípade sa môžu domáhať spojenia so svojimi advokátmi, prv než začnú odpovedať na hocaké otázky. To sa bežne robí kvôli opatrnosti, no zastavilo by to kolesá spravodlivosti na celé hodiny. Prekvapilo ma, že ani Hansen ani Hibbard sa neozvali, ale možno si mysleli, že by to vyznelo ako obťažovanie, a nechceli sa správať proti etike. Právnici sú veľmi jemní.

Zase som bol v nenormálnej situácii. Chcel som otvoriť dvere a vyjsť, aby som za a) pozrel, či ma Wolfe nepotrebuje, za b) pozoroval vedcov pri práci a za c) oboril sa na Rowcliffa v prípade, že by sa mu zdalo, že aj ja som pod jeho dozorom. Na druhej strane bolo pravdepodobné, že ten odborník, ktorý mal drzosť spáchať vraždu vo Wolfovej kancelárii jemu pod nosom, je v jedálni, a nechcel som ho tam nechať iba pod dozorom Rowcliffa, takej mátohy. Opieral som sa o stenu a uvažoval o tom, keď sa zrazu otvorili dvere a vošiel inšpektor Cramer. Zastal tesne pri stole a poobzeral sa.

„Pán Buff,“ povedal. „Buff, O’Garro, Hansen a myslím Heery. Vy štyria poďte, prosím, sem.“ Pohli sa. „Staňte si sem predo mňa. Niečo vám ukážem a opýtam sa vás, či viete, čo to je. Pozrite sa na to tak zblízka, ako chcete, ale nedotýkajte sa toho. Rozumiete? Nedotýkajte sa!“

Odvetili, že rozumejú, a on zdvihol ruku. Medzi palcom a ukazovákom držal rožok hnedej koženej náprsnej tašky. Kvarteto na to hľadelo. O’Garro pohol rukou k taške, no mykol ňou späť. Nik neprehovoril.

„Vnútri sú vytlačené iniciálky L. D.,“ povedal Cramer, „a obsahovala veci s menom Louisa Dahlmanna. Spytujem sa vás, či ju môžete identifikovať ako náprsnú tašku, ktorú mal Dahlmann pri sebe na schôdzi minulý utorok.“

„Samozrejme nie,“ odvetil Hansen stroho. „Bezpečne ju identifikovať? Rozhodne nie.“

Za ním sa ozval hlas: „Vyzerá ako tamtá.“ Gertrude Frazeeová priskočila na pomoc. Rowcliff ju chytil za lakeť, aby ju utíšil, ale ona bola silnejšia. „Vyzerá presne ako tá.“

„Dobre,“ odvetil Cramer. „Nechcem, aby ste na to prisahali, ale môžete mi povedať, či sa natoľko podobá náprsnej taške, ktorú mal Dahlmann na tej schôdzi, že nevidíte medzi nimi rozdiel? Pýtam sa vás, pán Hansen!“

„Nemôžem odpovedať. Nebol som na tom stretnutí. Ani pán Buff.“

„Ach tak!“ Cramera to nezmiatlo. Aj keď je inšpektorom, nemusí si všetko pamätať. „A vy, pán O’Garro? Počuli ste otázku?“

„Áno,“ odvetil O’Garro.

„Pán Heery?“

„Vyzerá ako tá. Assa ju mal pri sebe?“

Cramer prikývol. „V náprsnom vrecku.“

„Vedela som to,“ skríkla slečna Frazeeová. „Trik! Podvod! Celý čas som to vedela…“

Rowcliff ju chmatol za ruku, ona sa zvrtla a druhou mu vylepila zaucho a ja som si poznamenal, že pošleme pokutu Lige prirodzených žien. Ostatní sa začali Cramera vypytovať, alebo mu všeličo vykladali, ale otrčil im dlaň. „Všetci budete mať možnosť hovoriť, kým odtiaľto odídete. Vyše práva. Ostaňte tu, kým po vás nepošlem.“

„Sme zatknutí?“ opýtal sa Harold Rollins povýšene ako vždy.

„Nie. Zadržali vás na rozkaz polície na dejisku násilnej smrti za vašej prítomnosti. Kto sa dá radšej zavrieť, bude mu vyhovené.“ Obrátil sa, hľadal ma pohľadom a potom povedal: „Poďte so mnou, Goodwin,“ a zamieril k dverám.

19

Predpokladal som, že ma zavedie do kancelárie, ale nezaviedol. Povedal mi, aby som počkal v hale, aj tak nebolo pre mňa v kancelárii miesta. Hŕba odborníkov skúmala všetko možné; Fritz sedel vo Wolfovom kresle za jeho stolom a pozoroval ich. Wolfa nebolo nikde vidieť. Odo dverí som videl Cramera ísť k môjmu stolu. Položil tam náprsnú tašku, uložil ju opatrne do malej škatuľky. Potom dal niekoľko rozkazov, prišiel ku mne a povedal: „Wolfe je hore v svojej izbe,“ a zamieril ku schodom. Nasledoval som ho.

Dvere do Wolfovej izby boli zavreté, ale Cramer sa neunúval s klopaním – vošiel. To bola nezdvorilosť. Bolo jasné, že má pod komandom kanceláriu, keďže tam práve zomrel človek násilnou smrťou za jeho prítomnosti, ale nebolo to tak s ostatnými miestnosťami domu. Avšak nebola to práve najvhodnejšia chvíľa na čítanie zákona a práv, takže som ho len nasledoval a zavrel dvere.

Wolfe si aspoň neľahol. Sedel vo veľkom kresle pod lampou a čítal. Zdvihol hlavu a položil knihu na stôl Keď som posúval Cramerovi stoličku, prečítal som jej titul: Montaignove eseje. Bola to jedna z niekoľkých desiatok kníh, ktoré mal na policiach vo svojej izbe, takže z kancelárie nevzal nič, čo by sa mohlo priečiť právnym predpisom.

„Bol už mŕtvy, keď ste odišli?“ pýtal sa Cramer.

Wolfe prikývol. „Áno, pane. Ostal som kvôli tomu.“

„Ešte vždy je mŕtvy.“ Cramer nie je blázon: to iba oznamoval skutočnosť Odtisol stoličku dozadu, pričom zhrnul koberec „Je to kyanid. Overujú to, ale je to tak. Na zemi pod gaučom sme našli dokrkvaný papier. Toaletný papier. Nie ten, čo máte v kúpeľni.“

„Ďakujem,“ odvetil Wolfe sucho

„Veď viem, vy ste to neurobili. Boli sme spolu. Goodwin tam nebol, aspoň nie celý čas, ale snažím sa byť realista. Na papieri ostal biely prášok, keď sme naň kvapli vodu, bolo to cítiť po cyankáli. Zdalo sa, že aj pohár tým cítiť, ale páchol nápojom.“ Pozrel na mňa. „Goodwin, sadnite si. Viete aký to bol nápoj?“

„Neviem,“ odvetil som, „ale O’Garro povedal, že pernod. Vraj videl, ako si ho nalieva, a keď ho Hansen zavolal, položil ho na stôl. A keď…“

„Choďte do čerta,“ vybuchol Cramer, „ako môžete mať toľko bezočivosti začínať s nimi? Viete čertovsky dobre…“

„Blbosť,“ povedal som zreteľne. „Na nič som sa nespytoval. Assa si to sám vybral. Keď bol dnes tu, tesne pred večerou, pil pernod – vlastne ho vlial do seba a povedal, že je to jeho nápoj.“

„Bol tu? Pred večerou?“

„Bol. Ibaže by to pán Wolfe poprel.“

„Čo chcel?“

„Opýtajte sa pána Wolfa.“

„Mám otupený mozog. Povedzte pánu Cramerovi, čo povedal pán Assa a čo som povedal ja. Všetko.“

Vzal som si stoličku a sadol si. Na chvíľu som zavrel oči, aby som si usporiadal myšlienky. Prešiel som dlhým a prísnym výcvikom; ale uplynulá hodina odhalila ďalšie podrobnosti, nuž som sa musel prispôsobiť. Urobil som to, otvoril som oči a hlásil som. Keď som došiel k bodu, keď Assa povedal: „No dobre,“ a rozlúčil sa, dodal som: „Je to presne tak. Keby sme to mali na páske, rád by som to porovnal. Máte nejaké otázky?“

Ticho. Cramer si vrazil do úst cigaru a žul ju. Rozkázal: „Choďte do kancelárie, vezmite si písací stroj a papier. Povedzte Stebbinsovi, že je to môj rozkaz, niekam si s tým sadnite a naklepte to. Celé.“

„To môže počkať,“ povedal Wolfe namrzene. „Kým neskončíme toto tu. Chcem, aby bol tu.“

Cramer nenaliehal. Vybral cigaru z úst a povedal: „A potom ste mi telefonovali.“

„Áno. Len čo pán Assa odišiel.“

„To je zlé, že ste mi nepovedali, čo sa stalo. Assa by bol ešte žil.“

„Možno.“

Cramer vypleštil oči. „Preboha, vy to ešte aj pripúšťate?“

„Pripustím, čo len chcete, pán Cramer. Už predtým som mal príčinu cítiť sa pokorený, ale to nebolo nič v porovnaní s týmto. Nevedel som, že pokorenie môže tak hlboko raniť. Ešte jedno seknutie a boli by ste sa dostali až na kosť. Ak mal pán Assa tú náprsnú tašku pri sebe – tak by sa to teda celé zavŕšilo. To by ma zničilo.“

„Mal ju pri sebe.“

„Čože?“

„Mal tú náprsnú tašku pri sebe. Vo vnútornom vrecku. Identifikovali ju ako tú, čo mal pri sebe Dahlmann – zistili to dostatočne presne. Papier s odpoveďami v nej nebol.“

Wolfe preglgol. A zas. „Cítim sa nevýslovne pokorený, pán Cramer. ChoĎte a priveďte vraha. Ale mňa tu zamknite; ja by som vám to iba zbabral. Celý dom je váš.“

Obaja sme naňho hľadeli, ale nie ľútostivo. Pridobre sme ho poznali. Prirodzene, že bol zatrpknutý. Mal scénu pripravenú pre jedno zo svojich najväčších vystúpení, kde on bol hviezdou, a vlastne už začal svoju úlohu, ale vtom mu jeden z hlavných predstaviteľov, zrejme zločinec, zomrel pred očami. Iste to bolo do jedu, ale ani Cramer ani ja sme neboli natoľko dojatí, aby sme uverili, že je nevýslovne pokorený – alebo hocičo iné nevýslovne.

Cramer ho nešiel potľapkať po pleci. Iba sa opýtal: „Čo ak ho nik nezavraždil? Čo ak si ten nápoj sám namiešal?“

„Fuj,“ povedal Wolfe a ja som zdvihol ruku k ústam aby som zakryl úškrn. Pokračoval: „Keby to urobil, tak by mal papier s cyankáli vo vrecku, keď prišiel sem, nech už bol predtým hocikde. Že by si vybral zo všetkých miest toto a ešte s obecenstvom, o ktorom vedel, že bude v mojej kancelárii – a pritom s tou taškou vo vrecku – to odmietam uveriť!“

„Niečo sa mohlo stať až po jeho príchode.“

„To neverím. Veď mal dostatočnú príležitosť predtým sa pozhovárať so svojimi spoločníkmi.“

„Mohol chcieť vrhnúť na niekoho podozrenie.“

„Čiže inteligentný človek by povedal, že bol neobyčajne nešikovný. Ibaže by ste vedeli podrobnosti mne neznáme?“

„Nie. Myslím, že ho zavraždili.“ Cramer vylúčil gestom ruky všetko ostatné. „Ak vás správne rozumiem, po tom, čo sa vám Assa pokúšal nahovoriť, aby ste odvolali stretnutie, vy ste usúdili, že on zabil Dahlmanna a vzal náprsnú tašku a mali ste v úmysle večer to z neho vytiahnuť. Bolo to tak?“

„Nie. Zabúdate, že mňa nezaujímala vražda. Samozrejme, predpokladal som, že tu budú rozhodné body, o ktorých sa bude diskutovať, a preto som vás pozval. Predpokladal som aj to, že Assa vzal tašku, pretože…“

„Pravdaže,“ vyhŕkol Cramer. „Prirodzene. Pretože bol presvedčený, že tie odpovede súťažiacim ste poslali vy, čiže vedel, že ich nemohol poslať nikto iný, a bol to jediný spôsob, na ktorý mohol prísť, to je jasné.“

„Nič takého.“ Wolfe sa nezdal pokorený, ale nechcem tvrdiť, že nebol. Vedel sa veľmi rýchlo spamätať. „Naopak, pretože mi tak horlivo chcel prišiť za golier tie odpovede, hoci vedel, že som ich neposlal. Keby to vedel, kto ich poslal, nebol by riskoval takýto výpad, čiže ich poslal sám, mal ich na papieri, ktorý bol v Dahlmannovej náprsnej taške. Málopravdepodobnú možnosť, že ich mal z originálu z trezoru, som zavrhol, pretože by sa nebol odvážil ísť tam sám a pýtať si to. Skvelý ťah, ktorý zachránil súťaž a za ktorý ma toľko vychvaľoval, bol jeho vlastný čin. Takže alebo sám vzal náprsnú tašku, alebo vedel, kto to urobil. Prvá možnosť je pravdepodobnejšia, lebo povedal, že prišiel za mnou z vlastnej iniciatívy a na vlastnú zodpovednosť bez toho, že by sa bol poradil so svojimi spoločníkmi. Samozrejme, chcel, aby som stretnutie odvolal.“

„Prečo ste to nespravili?“ vyzvedal Cramer. „Prečo ste ho neodvolali?“

„Pretože som bol viazaný na dve strany, nie voči nemu. Jednak voči svojmu klientovi, firme Lippert, Buff a Assa, mal som vykonať prácu, na ktorú ma najali, a jednak záväzok voči sebe samému, aby som sa nedal podviesť.“ Zrazu sa odmlčal, stisol pery a prižmúril oči, „aby som sa nedal podviesť,“ dodal trpko. „A pozrite sa!“

Otvoril oči. „Veru, aby ma niekto nepodviedol, lenže nešlo o pána Assu, ktorý sa usiloval zachrániť parfumu súťaž, ale o človeka, ktorý už raz vraždil a bol pripravený vraždiť znova. Predpokladal som, že Assa vzal Dahlmannovu náprsnú tašku, ale nie že ho zabil, to bola aj tak vaša vec. Teraz je to celkom iné. Predpokladať, že Assu niekto zabil iba preto, že vedel, že ukradol náprsnú tašku a poslal odpovede súťažiacim, by bolo detinské. Predpokladať, že Assa vedel, že Hansen, Buff, O’Garro alebo Heery ukradli tašku a poslali odpovede a že jeden z nich ho zabil, aby zabránil odhaleniu, by bolo tupé. Jediný znesiteľný predpoklad je, že Assa veril, alebo mal dôvod veriť, že jeden z nich zabil Dahlmanna. To by stálo za vraždu, ale preboha, zase nie v mojej kancelárii.“

„Veru to bola drzosť.“ Cramer vybral cigaru z úst, alebo aspoň to, čo z nej zostalo. „Ale prečo by to mali byť práve títo štyria? Čo súťažiaci?“

„Nezmysel! Nemá význam o tom uvažovať. Pošlite ich domov. Myslíte, že stojí za to s nimi diskutovať?“

„Nie,“ pripustil Cramer, „ale ja ich domov nepošlem. Boli tam, keď niekto vsypal do nápoja jed. Teraz ich budeme vypočúvať, každého osobitne. Hádam nebudete mať nič proti tomu, keď použijeme miestnosti na tom poschodí a na prízemí.“

„Nemám právo namietať proti čomukoľvek.“ To teda znelo trpko. „Rešpektujem vašu prax, pán Cramer, vypočúvajte ich všetkými prostriedkami, ale pochybujem, že by bol vrah natoľko nešikovný a dal sa niekým spozorovať. A môže sa vám stať, že počujete aj viac, než treba. Slečna Frazeeová môže celkom pokojne vyhlasovať, že videla každého z nich, ako jeden za druhým, vrátane ostatných súťažiacich, vsypali niečo do nápoja. Radím vám, nehovorte jej že sa papier našiel. Mimochodom, minulú stredu ste mi povedali že ani jeden z tých piatich mužov – rátali ste aj Assu – nemohol dokázať, že nešiel k Dahlmannovi na byt v tú noc, keď ho zabili. Platí to ešte?“

„Áno. Prečo?“

„Chcel som to vedieť.“

„Načo? Teraz hľadáte vraha? Bože môj, veru by som vás vedel zavrieť!“

„Ešte vždy mám za úlohu zistiť, kto ukradol náprsnú tašku. Tí, čo predpokladajú, že sa uspokojím s tým, že ju ukradol pán Assa, sa mýlia.“ Zrazu Wolfe neočakávane vybuchol. Otvoril ústa a zreval: „Došľaka, ako môže nejaký chlap nehanebne vraždiť v mojej kancelárii, s pomocou môjho nápoja a môjho pohára?“

„Hnusná nehanebnosť,“ povedal Cramer. „Ale vy sa len držte svojej úlohy a moju nechajte tak. Veľmi nerád by som vás videl znova pokoreného. Nedbal by som, keby som vás niekedy sám mohol pokoriť, ale nie aby to urobil cudzí človek a vrah. Veď ak sa to týka tých štyroch, dvaja z nich sú vaši klienti.“

„Nie, mojím klientom je obchodná firma.“

„Dobre, ale upokojte sa. Nepáči sa mi vaša tvár, a zriedka je to naopak. Aj iné veci sa mi nepáčia. Ste, zdá sa, presvedčený, že súťažiaci sú z toho von?“

„Som.“

„Prečo? Čo ešte viete, čo ste mi nepovedali?“

„Nič, čo by malo nejaký podstatný význam.“

„Viete o nejakom motíve, ktorý by mohol hociktorého z týchto štyroch mužov doviesť k vražde Dahlmanna?“

„Nie. Ibaže mu všetci zjavne závideli. Viete o nejakom motíve vy?“

„O nijakom, ktorý by vyzeral primerane. Teraz sa na to pozrime bližšie. Máte vôbec nejakú informáciu, ktorá by sa nejakým spôsobom týkala niektorého z nich?“

„Nič sa nikoho netýka väčšmi než ostatných.“

„Ak na nejakú prídete, dajte mi vedieť. Vy sa držte od toho. Ďalšia vec, ktorá sa mi nepáči, sú tie reči o klientoch. Poznám vás. Už dosť – ďalej!“

Zase nezdvorilosť. Nezaklopali. Dvere sa otvorili a vstúpil detektív.

„Inšpektor, poručík vás potrebuje. Je v kuchyni s nejakou ženou.“

Cramer povedal, že hneď príde dolu, a vstal. Detektív odišiel. Cramer oslovil mňa. „Vezmite si stroj a naklepte ten rozhovor s Assom. Prineste si ho sem a klepte to tu, aby ste dozreli na šéfa. Nechcem, aby ho znovu pokorili.“ Vyšiel.

Pozrel som na Wolfa a on na mňa. Ani mne by sa nepáčil jeho pohľad, keby jeho výraz chladnej zúrivosti patril mne. „Máte nejaké rozkazy?“ opýtal som sa.

„Zatiaľ nie. Ale môžem vás hocikedy v noci zavolať. Pokúsim sa zaspať. Po dome mi behá vrah, a ja mám prázdne ruky i hlavu.“

„Nebehá. Mali by ste sa pokúsiť zdriemnuť si, samozrejme, zamknite sa. Budem tu, kým spoločnosť odíde – a mimochodom, dať nejaké občerstvenie? Keď je toľko neočakávaných návštevníkov, nebude dosť nakladaných húb a mandľových guľôčok. Dať sendviče a kávu?“

„Áno.“ Zatvoril oči. „Archie! Nechajte ma osamote.“

„S radosťou.“

Nechal som ho a išiel dolu. Keď som otvoril dvere do kuchyne, aby som povedal Fritzovi o sendvičoch a káve, zazrel som iba Cramera a Rowcliffa, Susan Tescherovú a Hibbarda a vyšiel som. V hale boli traja uniformovaní hostia, jeden strážil domové dvere. Dvere do jedálne a prednej izby boli zatvorené. Dvere do kancelárie boli tiež zatvorené. Otvoril som ich a vstúpil som. Mŕtvola tam už nebola. Pol tucta vedcov ešte vždy skúmalo a Purley Stebbins a detektív z okresného súdu mali v robote Patricka O’Garru. Sedeli pri stole, kde bolo občerstvenie. Toto teda môže trvať celú noc, kým predvedú každého osobitne a kým každý povie, kde bol a kedy. Fritz ešte vždy trónil za Wolfovým stolom, zamieril som teda k nemu.

„Pekný večierok, však?“

„To nie je na smiech, Archie. Cochon.“

„Nikdy nežartujem. Prišiel som vás oslobodiť. Zrejme v tejto miestnosti nemožno dostať nič, ani len občerstvenie a tak si myslím, že budete musieť urobiť sendviče a kávu. V kuchyni nájdete nejaké ksichty, ale nevšímajte si ich. Ak budú namietať, povedzte, že máte rozkaz. Nenamáhajte sa brať niečo hore pánu Wolfovi. Obhrýza si nechty a nechce, aby ho vyrušovali.“

Fritz povedal, že Wolfe by mal vypiť trochu piva. Povedal som, že dobre, ak to chce riskovať, a odišiel som. Pokiaľ ide o mňa, vystriedal som na stráži Fritza. Ešte neprišla chvíľa, keď poviem Purleymu, že Cramer mi rozkázal premiestniť písací stroj do inej miestnosti a aby mi láskavo dovolil to urobiť. Aj tak sa mi nechcelo trepať ho dve poschodia, a napokon, bolo by zaujímavé a poučné pozorovať školených detektívov, ako riešia zločin.

Keď už hovorím o školených detektívoch, nuž aj ja by som mal ním byť, ale nechcem sa chvastať. Zašiel som k svojmu stolu, vybral z puzdra pištoľ, položil do priečinku a zamkol ho. V tomto referáte som ju možno nespomenul, ale to preto, lebo som nechcel hovoriť nezmysly, a radšej som nespomenul pocit, aký som mal, keď som chodil niekoľko dní ozbrojený, a potom som ju uvážlivo nachystal k vražde rovno tu v kancelárii – veľa dobrého už moja pištoľ urobila. Dočerta s ňou! Bolo by bývalo nádherné, keby som ju bol krátko nato, ako som sa jej zbavil, naozaj potreboval, ale nedostalo sa mi ani tohto zadosťučinenia.

Z druhého priečinka som vybral papier a indigo, posunul som podstavec na stroj k zadnej strane Wolfovho stola, sadol som si do Wolfovho kresla a začal klepkať.

20

Bol by som rád, keby sa na chvíľu prestalo s tým horlivým úsilím ako nájsť spôsob na zrušenie vojen alebo na odstránenie chorôb, alebo ako poháňať vlaky pomocou atómu, či predĺžiť ľudský život na dve storočia, a keby sa každý z tých vedcov na chvíľu sústredil na to, ako ma v to ráno zobudiť tak, aby som nepociťoval odpor k vstávaniu Možno by to dokázal húf krásnych bosonohých diev v priesvitnom žltom hodvábe pejúcich „Ach, aké krásne ráno“ a rozsýpajúcich okolo mňa lupienky ruží, ale zrejme som to musel skúsiť bez toho.

V ten utorok ráno to bolo hrozné. Spal som iba tri hodiny a zobudil ma telefón, čo bol ten najhorší spôsob zobúdzania. Prevalil som sa, otvoril oči, na budíku som videl, že je sedem hodín dvadsaťpäť, natiahol som ruku a vytrhol tú prekliatu vec z vidlice.

„Prosím?“

„Dobré ráno, Archie. Môžete prísť o tridsať minút dolu? Raňajkujem so Saulom, Fredom, Orriem a Billom.“

To ma celkom prebralo, hoci to vôbec nemalo vplyv na môj odpor k vstávaniu. Povedal som Wolfovi, že sa pokúsim, vstal som a zamieril do kúpeľne. Obyčajne sa niekoľko minút mocem a vyzivujem, kým ta vleziem, ale tentoraz nebol na to čas. Keď som sa holil, zišlo mi na um, že som sa ho mal spýtať, o aký druh programu ide, aby som vedel, ako sa obliecť, ale keby to bolo niečo špeciálne, bol by to povedal. Zdrapil som teda košeľu, čo bola na samom vrchu.

Keď som zišiel na prízemie, za rovných tridsať minút, pili v jedálni kávu. Keď som ich pozdravil, Fritz prišiel s pomarančovou šťavou pre mňa. Sadol som si a poriadne si odpil.

„Toto je strašlivý čas,“ začal som ešte vždy s pocitom odporu, „teraz ma takto zaskočiť a prekvapiť s neočakávanou návštevou!“

Bill Gore sa zasmial. Raz v 1948 som mu povedal čosi smiešne a odvtedy bol vždy hotový sa rozrehotať, kedykoľvek otvorím zobák. Bill sa nevie v živote veľmi obracať, ale je tvrdý a spoľahlivý. Orrie Cather je šikovnejší a nehanbí sa za to, a už sa zbavil predstavy, že by nebolo najhoršie prevziať moje miesto, takže pred niekoľkými rokmi pomohol Wolfovi tým, že vybavil niekoľko veľmi háklivých vecí keď ho zavolal. Fred Durkin je iba Fred Durkin, a on to vie. Myslí, že Wolfe vie usvedčiť vraha, aj keď sa zaoberá niektorým prípadom čo len pol hodiny. Myslí, že Wolfe vie urobiť hocičo a hocikedy. Saula Panzera už poznáte, neopakovateľného a jedinečného.

Keď som dopil pomarančovú šťavu a pustil sa do doliek, Wolfe začal s podrobným výkladom. Povedal, že to prekvapenie vzniklo náhodou; zatelefonoval im, až keď som ležal, keď vymyslel postup.

„Výborne,“ pochvaľoval som si, natierajúc si maslo. „Máme postup. Pre týchto pánov?“

„Pre všetkých,“ odvetil Wolfe. „Opísal som im situáciu, nakoľko to budú potrebovať. Je to postup zo zúfalstva, s možnosťou úspechu jedna k dvadsiatim. Premýšľal som o tom celé hodiny, väčšinou v noci, a toto je najlepšie, čo som bol schopný vymyslieť. Ako viete, predpokladal som, že jeden z tých štyroch – Hansen, Buff, O’Garro, Heery – zabil Dahlmanna a ukradol náprsnú tašku, a pretože Assa sa o tom dozvedel alebo mal podozrenie, jeho zabili tiež.“

„Viem, že toto ste povedali aj Cramerovi.“

„To som povedal aj sebe.“

„Prečo by jeden z nich zabil Dahlmanna?“

„Neviem, ale ak to urobil, mal na to dôvod. To je isté ako jeho totožnosť. Pátrať po motívoch by znamenalo dlhé a namáhavé vyšetrovanie, a aj vtedy motív sám osebe nič neznamená. Dal som prednosť sústredeniu sa na totožnosť. Ktorý z tých štyroch? Prebral som dôkladne každé slovo čo povedali vám a mne; všetky ich tóny, pohľady a pózy. Uvažoval som o všetkých možných spôsoboch, ako prišli do styku s políciou, a zistil som, že každý z nich alebo už bol sledovaný, alebo sú teraz sledovaní, alebo sú to beznádejne neurčité charaktery. Jediné, čo mi o piatej ráno ostávalo, čo sľubovalo aký-taký výsledok bez zdĺhavého a prácneho obliehania, bola možnosť uspokojivej odpovede na otázku: odkiaľ mal jed?“

Díval som sa naňho, žujúc dolku so šunkou. „Dobrý bože, na nič lepšie sa nezmôžeme? Cramer do toho práve zapriahol celú armádu policajtov. Nás je šesť a nik nás nepozná, a ak…“ odmlčal som sa, pretože som videl, ako sa díva. „Prišli ste na niečo?“

„Áno. Na steblo, ktorého sa možno zachytiť. Či nemožno rozumne predpokladať, že rozhodnutie zabiť pána Assu vzniklo iba včera večer ako výsledok situácie, ktorá vznikla reakciou súťažiacich na odpovede doručené poštou? Rôzne okolnosti podporujú také…“

„To je práve ono. Tiež som o tom trocha rozmýšľal. Je to možné, súhlasím.“

„Teda niekedy v sobotu popoludní, nie skôr, sa rozhodol, že pána Assu treba zabiť, a skrsla v ňom myšlienka použiť na to cyankáli a vsypať mu ho do nápoja. Je tak?“

„Áno.“

„No ale kde v pekle vzal cyankáli?“

„Nemohol som – ach! V tom je práve istá zvláštnosť!“

„Iste. Cyankáli si vybral hádam preto, lebo vedel, že účinkuje bleskove, a išiel ho kúpiť. Ťažko. Samozrejme, mohol si ho ľahko obstarať – napríklad v predajni fotografických potrieb – ale nebol predsa idiot. To nie. Vedel, kde ho dostane a bez ťažkostí; vedel, kde k nemu môže prísť nepozorovane. Kde? Jesto tisíc možností, a môže to byť hociktorá z nich, ale ja som sa nenamáhal špekulovať o nich, pretože jedna z nich priam na mňa volala – alebo skôr na vás. Ja som tú možnosť nevidel, ale vy áno.“

„Počkajte.“ Položil som šálku s kávou. „Videl som ju?“

„Áno.“

„A povedal som vám o tom?“

„Áno.“

„To je zaujímavé.“ Zavrel som oči, otvoril ich a buchol som päsťou do stola. „No pravda! Vitríny so vzorkami v budove LBA! Mohol som na to prísť aj sám, keby som ostal celú noc hore – ale nespomínam si, že by som tam videl nejaké cyankáli.“

„Nehľadali ste ho. Povedali ste, že tam je tisíce vzoriek od stoviek firiem. Ideme ho hľadať.“

„Keď tam už nebude? Keď ho vzal, nie je tam.“

„Tým lepšie. Ak vzal iba toľko, koľko potreboval, nájdeme zvyšok. Ak to vzal včera, potom odstránil zvyšok, zistíme kde bolo – a kde nie je. Musí jestvovať zoznam obsahu tých škatuliek. Nemá význam tam vtrhnúť pred úradnými hodinami, nuž máme kopu času. A teraz podrobnosti. Budem s vami, ale mali by ste vedieť, čo som vymyslel pre rôzne eventuality – pre každého z vás. Fritz! Kávu!“

Povedal nám podrobnosti.

Ak si niekto myslí, že táto udalosť je výnimkou z Wolfovho pravidla nikdy nevyjsť z domu za úradnými povinnosťami, nie je to tak. Toto nebolo úradné vybavovanie. Wolfe prenasledoval človeka, ktorý zneužil jeho pohostinnosť, čo bolo neodpustiteľné a spôsobilo, že musel pred Cramerom priznať svoj omyl, čo bolo nehorázne. Mám na to dôkaz. Neskôr, keď prezeral účty za výdavky, ktoré som pripravil pre LBA, doplnil účet za taxík v ten deň ráno za ten, v ktorom sa viezol Fred, Orrie a Bill, ale vynechal druhý, ten, ktorý viezol jeho, Saula a mňa.

Do pol desiatej chýbala minúta, keď sme všetci šiesti vstúpili do výťahu moderného mrakodrapu v strede mesta. Keď sme vystúpili na dvadsiatom druhom poschodí, aristokraticky vyzerajúca tmavovláska s peknými drobnými uškami bola na svojom mieste za svojím dva a pol metra dlhým stolom.

Trochu ju prekvapilo, keď sa zrazu zjavilo šesť mužov, no keď som sa priblížil a spoznala ma, upokojila sa.

Zaželal som jej dobré ráno. „Obávam sa, že trocha vyrušíme, ale musíme tu vykonať istú prácu. Toto je pán Nero Wolfe.“

Wolfe vedľa mňa kývol hlavou. „Musíme preskúmať obsah vitrín. Smrť pána Assu – samozrejme, viete o tom.“

„Áno… viem.“

„Čiže je potrebné bezodkladne pokračovať.“

Pozrela za nás a ja som sa obrátil a urobil to isté. Skupina zrejme pokračovala bezodkladne. Saul Panzer otvoril sklenú vitrínu na jednom konci na ľavej strane a vybral si zápisník. Fred Durkin bol pri poslednej vitríne vpravo a Bill s Orriem boli pri zadnej stene, ktorá bola preplnená vitrínami v dĺžke asi pätnásť metrov.

Bolo jasne vidieť, že všetky dvierka sú otvorené. Na tých, ktoré som pozeral pri minulej návšteve, som zámky nevidel, ale jednako mohli byť niektoré zamknuté. Priniesli sme so sebou celý výber kľúčov, ale keby sme ich použili, všetko by sa skomplikovalo.

„Nič o tom neviem,“ povedala tmavovláska. „Kto vám to dovolil?“

„Je to súčasť úlohy,“ povedal jej Wolfe, „ktorú mi zverili pán Buff, O’Garro a Assa minulú stredu. Im sa zodpovedám. Poďte, Archie.“

Zamierili sme k vitrínam na pravej strane, k tým, čo boli najbližšie k výťahom, a keď sme k nim prišli, Fred odtiaľ odišiel a pripojil sa k Saulovi pri ľavej stene. To bolo podľa bojového plánu, ako sme ho načrtli v hlavnom stane. Netrápil som sa s vyťahovaním zápisníka, lebo som chcel mať obidve ruky voľné na ukladanie vecí v prípade potreby. Pri prvej vitríne to nebolo treba. Bola tam fotografia zaoceánskeho parníka, niekoľko miniatúrnych vrecúšok s celou zbierkou umelých hnojív, škatule cigariet, vysávač a rôzne iné veci. Ani spodná priehradka druhej vitríny nesľubovala viac, bol tam palubný motor, mydlá a čistiace prostriedky, polievková konzerva a pivo vo fľašiach aj plechovkách; druhá polička mala balený tovar a vzbudzovala väčšiu pozornosť. Nezdalo sa pravdepodobné, že by cyankáli pristalo k obilninám, cestovinovým zmesiam a rezancom, ale podľa programu bolo treba pozrieť na každý jeden obal. To som práve robil a Wolfe stál za mnou, keď sa ozval autoritatívny hlas.

„Vy ste Nero Wolfe? Čo sa tu robí?“

Vystrel som sa a obrátil. Pred Wolfom stál meter osemdesiat vysoký zriadenec s vysunutou bradou. Nevyzeral, že by žartoval. Keďže neprišiel výťahom, musel byť dnu, zrejme ho zavolala tmovovláska.

„Už som to vysvetlil,“ povedal Wolfe, „žene pri stole.“

„Viem, čo ste jej povedali, a nie je to jasné! Odíďte od tých vitrín a nepribližujte sa, kým nezistím čo a ako.“

Wolfe pokrútil hlavou. „Je mi ľúto, pán…“

„Volám sa Falk.“

„Je mi ľúto, že vám nemôžem vyhovieť, pán Falk. Najali ma páni Buff a O’Garro – a pán Assa, ktorý zomrel. Začali sme s tým a dokončíme to. Tvárite sa bojovne, ale radím vám prejednať vec s pánom Buffom alebo pánom O’Garrom. Kde sú?“

„Nie sú tu.“

„Vy musíte vedieť, kde sú. Zatelefonujte im.“

„Idem, a vy sa týchto vitrín nedotknete, kým neprídem.“

„Nie, pane.“ Wolfe bol neoblomný, ale pokojný. „Pán Falk, beriem do úvahy vaše duševné rozpoloženie po tom, čo sa stalo včera večer, ale musíte si uvedomiť, že nie som bandita a títo ľudia sú moji spolupracovníci. Nemalo by vám dlho trvať, kým sa dovoláte pána Buffa alebo O’Garru. Urobte tak v každom prípade.“

Jeden spôsob, ako vyskúšať dobrého zriadenca, je aj to, ako dlho mu trvá, kým si uvedomí, že spor prehral, a Falk obstál. Zvrtol sa na opätku a odchádzal po koberci k dverám, vedúcim do vnútornej chodby. Wolfe a ja sme pracovali ďalej, dokončili sme policu s rôznymi balíčkami a pokračovali sme na ďalšej – s nádobami a plechovkami s farbou, elektrickými prístrojmi a tak ďalej.

Za ďalšiu polhodinu došlo výťahmi osem alebo deväť ľudí, nie viac, a väčšina z nich zase odišla, nik nás neobťažoval. Vcelku to bolo milé a tiché pracovisko. Raz sme si s Wolfom mysleli, že sa zapotíme, keď sme prišli na ukážku firmy Jonas Hibben a spol., Pharmaceuticals, ale vzorka vyzerala nedotknutá, bez prázdneho miesta, nebola tam škatuľka ani fľaška, z ktorej by niekto mohol vziať dávku cyankáli Napokon sme sa vzdali a pokračovali. Keď sme boli pri poslednej vitríne na tej stene, Saul nás zavolal, aby sme sa išli na niečo pozrieť. Prešli sme tam, kde s Fredom skúmali druhú poličku poslednej vitríny v ich rade.

Na honosnej drobnej kartičke – všetky boli honosné a drobné – to bolo označené ako výrobok Allcoranových laboratórií, Inc. Boli tam tucty škatúľ, malých a veľkých, malé boli vpredu a veľké vzadu, a tri rady hnedých fľaštičiek rovnakej veľkosti, povedal by som tak asi pollitrových.

Saul povedal: „Stredný rad, štvrtá fľaška zľava. Musíte posunúť tú vpredu, aby ste videli na nálepku“

Wolfe si stal bližšie. Namiesto aby posunul prednú, zodvihol ju palcom a ukazovákom, aby jasne videl. Ja som tiež jasne videl jemu cez plece. Škuľavosť tu znamenala handicap. Hore na nálepke bolo vytlačené veľkými čiernymi písmenami KCN Pod tým bolo vytlačené veľkými červenými písmenami JED Medzi slovom JED a pod ním bolo niečo napísané menším typom, ale nenamáhal som sa prečítať to. Fľaštička bola taká tmavá, že by ju bolo treba vytiahnuť a podržať proti svetlu, aby človek videl obsah, a to by nebolo žiadúce, ale dalo sa vidieť, že je až skoro po hrdlo niečo biele.

„Dnešná úloha dupľovane splnená.“ konštatoval som „Je to tu, našli sme to“

Wolfe jemne a opatrne vrátil fľaštičku na miesto. „Dotkli ste sa jej?“ opýtal sa Saula. Vedel čertovsky dobre že sa jej nedotkol, keďže sme mali rozkaz nedotýkať sa ničoho kým nevedel, čo to je, alebo aspoň, že to nie je to, čo hľadáme. Saul povedal, nie, a Wolfe zavolal Billa a Orrieho, aby si doniesli stoličky. Saul s Fredom tiež prišli po stoličky. Všetky štyri stoličky postavili do radu pred vitrínu, operadlom k nej, a štvorica si sadla, tvárou do miestnosti a k výťahom. Bolo to veľmi pôsobivé, keď tam všetci štyria tak sedeli, a veru nijaká fľaška s jedom nebola ešte lepšie strážená.

Takýto pohľad sa naskytol očiam Olivera Buffa. Patricka O’Garru, Rudolpha Hansena a Heeryho, keď vystúpili z výťahu do recepčnej miestnosti.

„Dobré ráno, páni,“ zašveholil Wolfe takým nepekným tónom, aký som uňho ešte nepočul. Zamierili k nám.

21

Málokedy to k niečomu vedie, prakticky nikdy, ale človek to jednako vždy robí. Keď štyria muži vstúpia do miestnosti a jeden z nich zbadá šesť mužov zoskupených pred vitrínou, ktorá obsahuje fľaštičku s jedom, z ktorej nedávno vysypal za lyžičku na kúsok toaletného papiera, aby ho použil na zavraždenie človeka, pokúšate sa pozorovať tváre všetkých ako jastrab a hľadáte nejaký znak, podľa ktorého by ste uhádli, ktorý to bol. Tentoraz to bolo ešte zbytočnejšie než obyčajne. Všetci mali za sebou ťažkú a možno bezsennú noc, a možno si vôbec neľahli. Vyzerali podľa toho, a istotne sa ani jednému nepáčilo to, čo videl. Traja z nich – Buff, O’Garro a Hansen – prehovorili odrazu. Chceli vedieť, kto čo a prečo a kedy, ani si nevšimli zákazníka, ktorý sedel na druhej strane miestnosti.

Wolfe bol rázny. „Myslím, že by bolo lepšie niekam sa utiahnuť. Je tu trochu priveľa ľudí.“

„Kto sú títo ľudia?“ vyzvedal sa Buff.

„Pracujú mojím prostredníctvom pre firmu Lippert, Buff a Assa. Teraz sú…“

„Nech odtiaľto zmiznú!“

„Nie! Strážia istý predmet v tej vitríne. Mám v úmysle hneď zavolať políciu, aby si po ten predmet prišli. Zatiaľ tu títo štyria mužovia ostanú. Všetci sú ozbrojení, takže ja…“

„Dočerta, prečo s vami…“ vyhŕkol O’Garro, ale Hansen ho chmatol za plece a povedal: „Poďme dnu,“ a zvrtol ho. Buffa akoby zadúšalo, ale premohol sa a viedol nás. Nasledoval ho jeho partner a advokát, potom išiel Heery, potom Wolfe a potom ja. Keď som prechádzal dverami na chodbu, obrátil som sa, mihol okom na štyroch strážcov. Orrie na mňa žmurkol.

Zasadacia miestnosť vyzerala oveľa lepšie než minule, všetko bolo v poriadku a upratané. V sekunde, ako sa zavreli dvere, začal O’Garro vykrikovať, ale Hansen ho znovu chytil za plece a zatiahol ku kreslu na druhom konci veľkého stola a sám si sadol do jedného, takže sedeli chrbtom k oblokom. Wolfe a ja sme obsadili bližšiu stranu stola. Heery sedel po Wolfovej ľavici a Buff napravo odo mňa.

„Aká je to vec vo vitríne?“ vyzvedal sa O’Garro, keď si Wolfe sadol. „Čo chcete dokázať?“

„Bude lepšie,“ povedal Wolfe, „keď dovolíte, aby som opísal situáciu. Potom môžeme…“

„Situáciu poznáme,“ pripojil sa Hansen. „Chceme vedieť, čo si vy myslíte, že toto robíte.“

„To je jednoduché. Chystám sa zistiť, ktorý z vás štyroch zabil Louisa Dahlmanna, vzal náprsnú tašku a zabil Vernona Assu.“ Tí traja naňho iba hľadeli. Heery povedal: „Ježišmária! To je teda jednoduché.“

Hansen povedal: „Radím vám, pán Wolfe, aby ste dávali pozor na to, čo hovoríte – a robíte. Opatrnejšie! Toto vás môže stáť licenciu a môže to značne naštrbiť vašu reputáciu a možno ešte viac. Pozrime sa však na fakty. Čo je to ten predmet vo vitríne?“

„Fľaška kyanidu draselného so zlomenou pečaťou ako vzorka Allcoranovho laboratória. Takmer istotne niečo z obsahu chýba. To možno určiť.“

„Tam v tej vitríne?“ Hansen nechcel veriť svojim ušiam.

„Áno, pane“

„Smrteľný jed tam pred očami verejnosti?“

„Ale choďte, pán Hansen! Nepredstierajte, že o tom neviete, že to tak zrejme nie je. Desiatky smrteľných jedov možno dostať verejne pri stovkách pultov, včítane cyankáli s jeho mnohorakým použitím. Musíte to vedieť, ale ak chcete dať do záznamu, že vás moje oznámenie prekvapilo, máte na to svedkov. Mám sa opýtať ostatných, či aj oni boli prekvapení?“

„Nie. Radím vám, Oliver, a aj vám, Pat, na nič sa nespytujte a na nič neodpovedajte. To je prefíkaný človek.“

Wolfe ignoroval jeho poklonu. „To veci len urýchli,“ povedal uznanlivo. Pohol očami. „Musíme dosť skoro povedať polícii o fľaške s jedom, takže čím menej ma budete prerušovať, tým lepšie. Ale ak všetci odmietnete hocičo povedať, tým len stratím veľa času, teda môžem rovnako dobre telefonovať už teraz. Jednu či dve veci by som mal vedieť – napríklad môžem sa obmedziť iba na základné body. Samozrejme, páni Buff a O’Garro boli včera popoludní v týchto miestnostiach. Vy ste tu boli tiež, pán Hansen?“

„Áno.“

„Kedy?“

„Zhruba od štvrtej do šiestej a niečo.“

„Vy ste tu boli, pán Heery?“

„Ja som tu bol dva razy. Zastavil som sa na niekoľko minút, keď som išiel na obed, a okolo pol piatej som tu bol pol hodiny.“

„To je veľmi zlé,“ Wolfe položil dlane na stôl. „Tak, páni, budem čo najstručnejší. Keď skončím, môžete pouvažovať, či sa mám začať brániť proti obvineniu pána Hansena z podvodu. Do chvíle, kým v mojej kancelárii včera večer zomrel pán Assa, zaujímal som sa iba o úlohu, na ktorú som bol angažovaný, a nezaujímal som sa o vraždu. Pozval som na schôdzu pána Cramera, pretože som očakával, že ak sa veci budú vyvíjať podľa môjho plánu, súťažiaci aj vy by ste prestali byť primárnymi cieľmi jeho vyšetrovania, čo by bolo rozhodne žiadúce. Mojím prvým cieľom bolo dokázať súťažiacim, že to, že dostali poštou tie odpovede, znemožnilo im pokračovať v riešení veršov, ktoré dostali minulý týždeň, a bolo by márne odporovať nevyhnutnému; a chcel som, aby jednohlasne súhlasili s rozdelením nových veršov, len čo sa im znova umožní sloboda pohybu.“

„To hovoríte teraz!“ Nik Hansenovi neodpovedal.

„Budem to podporovať. Trúfal som si to urobiť, pretože nemali prijateľnú alternatívu. Potom by som bol s nimi kvit a oni by sa stiahli, a druhý cieľ by som sledoval s vami ostatnými. Priznávam, že druhý cieľ vôbec nebol jasný, a chodník k nemu bol len slabo viditeľný až takmer do siedmej hodiny včera večer, keď ku mne prišiel pán Assa. Pán Hansen, vedeli ste o tom, že ma pán Assa prišiel včera v tú hodinu navštíviť?“

„Nie. Dozvedám sa to až teraz.“

„Vy, pán Buff?“

„Nie.“

„Pán O’Garro?“

„Nie!“

„Pán Heery?“

„Nevedel som.“

Wolfe pokýval hlavou. „Jeden z vás klame, a to možno pomôže. Pán Assa prišiel a zhovárali sme sa. Bol prítomný aj pán Goodwin a naklepal opis rozhovoru pre pána Cramera. Teraz by vám o tom mohol referovať, ale pridlho by to trvalo, nuž to teda zhrniem. Pán Assa sa vyjadril, že hovorí za seba, nie v mene firmy; že o tom nekonzultoval so svojimi spoločníkmi. Gratuloval mi kvôli – ako to on nazval – skvelému ťahu, totiž že som vraj poslal súťažiacim odpovede, a tak som zachránil súťaž pred krachom. Ponúkol mi, že sa osobne zaručí, aby mi vyplatili honorár. Nalial si pernod a potom ešte jeden. Začal a skončil s požiadavkou, aby som odvolal včerajšie stretnutie. Pokiaľ ide o mňa, poprel som, že som poslal súťažiacim tie odpovede, a odmietol som odvolať stretnutie. Odišiel podráždený.“

Wolfe sa nadýchol. „Toto som potreboval. To, že pán Assa predstieral istotu, že ja som poslal odpovede, a to, že mi tak horlivo k tomu blahoželal, mohlo znamenať iba to, že ich poslal sám, mal ich na papieri z Dahlmannovej náprsnej tašky, alebo vedel, kto ich poslal. To prvé bolo oveľa pravdepodobnejšie. Teda druhý cieľ stretnutia a cesta k nemu boli celkom jasné. Bol by som pokračoval podľa plánu so súťažiacimi, dostal by som ich súhlas V novej dohode a potom by som ich prepustil. Po ich odchode by som sa zaoberal pánom Assom a vami ostatnými za prítomnosti pána Cramera. Nepredpokladal som, že Assa zabil Dahlmanna; naopak, predpokladal som, že ho nezabil, keďže v tom prípade by sa sotva opovážil vystaviť podozreniu tým, že prišiel za mnou. Predpokladal som, že Assa išiel do Dahlmannovho bytu našiel ho mŕtveho a vzal tašku, čo je, ako viete, jedna z teórií pána Cramera. Keďže to bolo tak, bolo to treba oznámiť pánu Cramerovi, a čím skôr, tým lepšie – lepšie nielen kvôli súdnemu postupu, ale aj pre môjho klienta, firmu Lippert, Buff a Assa. Jednotlivca Vernona Assu by to prekvapilo, ale všetkým ostatným by to osožilo. Súťažiacich by to vylúčilo ako podozrivých z vraždy a podstatne by to zmenšilo bremeno podozrenia, pokiaľ ide o vás ostatných. Mal som v úmysle vyložiť vám túto situáciu a pohnúť vás k tomu, aby ste mi pomohli vyvinúť nátlak na pána Assu, a očakával som, že sa mi to podarí.“

Znova sa nadýchol, hlbšie. „Ako vidíte, priznávam sa k neslýchanej chybe. Vzniklo to tým, že som dostatočne neuvážil možnosť, že by sa pán Assa bol sám napálil alebo zle kalkuloval. Teraz sa odsudzujem, ale na druhej strane, keby som bol včera večer o deviatej vedel presne čo…“

„Môžete vynechať keby,“ povedal Hansen chladne. „Ospravedlňujte sa sám sebe, nás to nezaujíma. Ako to, že Assa zle kalkuloval?“

„Lebo si myslel, že človek, ktorý pred ním pripustil, že vzal Dahlmannovu náprsnú tašku, hovoril pravdu, keď povedal, že našiel Dahlmanna mŕtveho. Tým, že vylúčil možnosť, že vlastne on zabil Dahlmanna.“

„Počkajte chvíľu,“ namietal Heery. „To ste vy sám mysleli o Assovi.“

„Lenže Assa prišiel za mnou a okrem toho som povedal, že sa zmýlil. Pravdaže, bolo to trápne jasné, keď Assa zomrel pred mojimi očami. Nebolo treba zložito zisťovať, čo sa stalo, ostala jediná otázka, ktorý z vás spôsobil, že sa to stalo. Ktorý z vás…“

„Mne to nie je jasné,“ povedal O’Garro.

„Tak to teda opíšem,“ Wolfe si posunul kreslo, ktoré bolo síce skoro dosť veľké, ale preňho nezvyklé. „Keďže tú fľašku strážia, s veľkou sebaistotou. Včera popoludní sa Assa nejako dozvedel, že jeden z vás má Dahlmannovu náprsnú tašku. Či sa to dozvedel náhodou, alebo niečo v tom smere podnikol, na tom nezáleží, dozvedel sa to a konfrontoval to s vami. Vy…“

Heery mu skočil do reči: „Práve ste povedali, že ste predpokladali, že Assa sám vzal Dahlmannovi náprsnú tašku. Mal ju vo svojom vrecku.“

„Fuj!“ Wolfe začínal byť podráždený. „Ak to vzal Assa, kto ho potom zabil a prečo? Jeho smrť všetko zmenila, vrátane mojich predpokladov. Konfrontoval jedného z vás s vedomím, že má tú tašku. Vysvetľovali ste, že ste išli v tú noc do Dahlmannovho bytu, našli ste ho mŕtveho a vzali ste náprsnú tašku, a Assa vám uveril. Alebo ste mu povedali, že ste poslali súťažiacim odpovede, alebo že ste ich neposlali. Ak je pravda to prvé, Assa si vymyslel lesť zaručiť sa mi za to naslepo; ak druhé, skutočne si myslel, že som to urobil. Vy dvaja ste diskutovali o situácii a rozhodli ste sa, čo robiť, alebo možno nerozhodli. Assa to mohol prediskutovať iba sám so sebou a urobiť si vlastný plán. Bolo by zaujímavé vedieť, či nástojil na tom, aby ste si nechali náprsnú tašku, alebo či ste vy nástojili na tom, aby ju vzal. Keby som to bol vedel, lepšie by som vytušil, aký ste.“

Wolfe zostril tón. „Či ste vedeli alebo nevedeli o jeho návšteve u mňa predtým, poznali ste jej výsledok. Dozvedeli ste sa, že som odmietol odvolať stretnutie a že obaja, samozrejme, budete musieť prísť. Tu sa vynára zaujímavý bod. Ak to, čo vám referoval o svojom rozhovore so mnou, vás natoľko postrašilo, že ste sa rozhodli ho zabiť, tak ste potom išli k vitríne po jed po siedmej hodine. Ak sa vaše osudné rozhodnutie zrodilo skôr, než prišiel ku mne, mohli ste ísť k vitríne s jedom prv. To prvé sa zdá pravdepodobnejšie. Hrôza sa živí sama sebou. Spočiatku ste boli spokojný, že vám Assa verí, že nemá ani najmenšie podozrenie, že ste zabili Dahlmanna, ale tento druh uspokojenia je zachvátený rakovinou – rakovinou smrteľného strachu. Strachu, že vás Assa môže podozrievať alebo už podozrieva, strachu, že ak vás nepodozrieva on, mohol by som vás ja, strachu, že ak vás nepodozrievam ja, mohla by vás polícia. Keď vám Assa povedal, že sa mu nepodarilo ma presvedčiť, aby som odvolal schôdzu, strach prešiel v hrôzu, hoci ste mu verili, keď povedal, že mi ani len náznakom neprejavil, že vie niečo o náprsnej taške; nedalo sa vedieť, čo urobí alebo povie pod mojím nátlakom za prítomnosti ostatných. Ako som povedal, zdá sa pravdepodobné, že vtedy, keď strach prerástol v hrôzu, ste sa rozhodli ho zabiť. Preto…“

„To sú táraniny,“ povedal Hansen nezdvorilo. „Čistá špekulácia. Máte dôkaz? Uveďte ho“

„Tam vonku, pán Hansen.“ Wolfe ukázal palcom cez plece k dverám. „Ba mohol by to byť konečný dôkaz, ak tá fľaška má identifikovateľné odtlačky prstov, ale pochybujem, že by niektorý z vás úplne stratil hlavu. To je môj dôkaz a oprávňuje ma k otázke. Pán Assa odišiel z mojej kancelárie včera desať minút po siedmej. Kto sa nachádzal v týchto miestnostiach neskôr? Vy, pán Hansen?“

„Nie, už som vám povedal. Bol som tu od štvrtej, ale odišiel som pred pol siedmou.“

„Vy, pán Herry?“

„Nie. Už som vám povedal, kedy som tu bol.“

„Vy, pán O’Garro?“

„Pat, neodpovedaj!“ rozkázal mu Hansen.

„Pche!“ Wolfe bol zhnusený. „To sa ľahko zistí! Ak dávate prednosť nešťastiu…“

„Bude lepšie,“ povedal O’Garro, „vybaviť si to s vami hneď a zaraz.“ Výbuch prešiel. Bol veľmi opatrný a upieral oči rovno na Wolfa. „Bol som tu včera celé popoludnie. Bol som u Assu a hovoril som s ním niekoľko ráz, ale vždy v prítomnosti ostatných. Buff a ja sme odišli spolu okolo pol ôsmej a stretli sme sa s Assom v reštaurácii. Niečo sme zjedli, a odtiaľ sme išli k vám. Buff a ja. Assa si odskočil niečo vybaviť a prišiel sám.“

„Čo vybavoval?“

„Neviem. Nepovedal.“

„Čo vám hovoril Assa v reštaurácii o svojej návšteve u mňa?“

„Nič. Nespomínal to. Po prvý raz sa to dozvedám tu od vás.“

„Kedy ste sa s ním dohodli, že sa stretnete v reštaurácii?“

„Nedohodol som sa s ním.“

„Kto sa s ním teda dohodol?“

O’Garrovi mykalo bradou. Nespustil oči z Wolfa. „O tom budem hovoriť inokedy,“ odvetil.

„Chceli ste,“ pripomenul mu Wolfe, „si to vybaviť hneď a zaraz.“

„To stačí,“ povedal Hansen autoritatívne. „Ako váš poradca, Pat, vám radím, aj vám, Oliver, aby ste sa už na nič nespytovali. Povedal som, že tento chlap je úskočný, a opakujem to. Bol vo vašich službách a požíval vašu plnú dôveru a pokúša sa vystaviť vás nebezpečenstvu obvinenia ako hlavného vinníka. Neodpovedzte mu – Wolfe, ak nám chcete ešte niečo povedať, počúvame.“

Wolfe ho ignoroval a pozrel na Buffa. „Našťastie, pán Buff, pán O’Garro mi ušetril námahu presviedčať vás aby ste neposlúchli svojho advokáta, keďže mi povedal, že ste odišli odtiaľto s ním okolo pol ôsmej.“ Pohol očami. „Popieram, že som zákerný. Mojím klientom je obchodné podnikové spoločenstvo menom Lippert, Buff a Assa. Až do chvíle smrti pána Assu som sa venoval výlučne záujmom svojho klienta tým, že som pracoval na úlohe, ktorá mi bola zverená. Vlastne ešte stále tak robím, ale okolnosti sa zmenili. Otázka je, čo lepšie posúdi záujem tohto podnikového celku za týchto nových okolností? Z toho vyplýva otázka, ako môžem dokončiť svoju úlohu a zistiť, kto vzal náprsnú tašku, bez toho, že by som odhalil vraha? To nemôžem.“

Položil dlane na stôl. „Pán Dahlmann, ktorý mal zrejme dar živosti a sviežosti, ktorou predtým oplýval pán Lippert, bol zabitý – jedným z vás. Pán Assa, ktorý sa unáhlene vystavil veľkému osobnému nebezpečenstvu kvôli firme, bol tiež zabitý – jedným z vás. Kto je teda zákerný? Kto poškodil firmu natoľko, že sa z toho možno nikdy nespamätá? Ak pokladáte za rozumné očakávať, že budem pokladať záujmy svojho klienta za svoj najvyšší záujem, je potom celkom rozumné, že budem očakávať to isté od vás, a ste hlupáci, ak nevidíte, že tieto záujmy si vyžadujú odhalenie vraha tak rýchlo a iste, ako je len možné.“

Uprel oči na právnika. „Pán Hansen. Vy ste poradcom firmy Lippert, Buff a Assa?“

„Som.“

„Vy ste osobným advokátom pána Buffa?“

„Myslíte ako zapisovateľ? Nie.“

„Alebo pána O’Garru?“

„Nie.“

„Tak vás teda obviňujem z podvodu voči vášmu klientovi. Vyhlasujem, že zrádzate životné záujmy svojho klienta keď nahovárate týchto ľudí, aby neodpovedali na moje otázky. Nie, nie – nenamáhajte sa s odpoveďou. Zajtra, keď budete mať voľno, načrtnite si dvadsaťstránkový súdny spis.“ Prestal si ho všímať a oslovil ostatných. „Všimol som si že ste nenadhodili otázku motívu vraždy. Sám som o tom nezačal, pretože viem o tom málo alebo nič – to jest o motíve zabitia Dahlmanna. Pravdaže, pán Cramer ich má celú hŕbu, dobré, zlé a nijaké. Neviem o nijakom motíve u pána Hansena a takmer o nijakom u pána Heeryho, okrem toho ich vylučuje časový rozvrh. Pán O’Garro, nič. Pán Buff – nič určitého, ale predsa materiál na rozmýšľanie. Dospel som k záveru, že si svoje výnimočné postavenie v podniku viac-menej vydobyl až po smrti pána Lipperta, ktorý ho zapracoval; že od smrti pána Lipperta sa tešil sláve staršieho vedúceho člena a úzkostlivo si ju pestoval; že jeho schopnosti sú zanedbateľné okrem jednej úzkej oblasti; a široko-ďaleko sa očakávalo, že onedlho sa pán Dahlmann stane pánom namiesto sluhom. Neviem, nakoľko tento výhľad dráždil pána Buffa, ale vy to musíte vedieť.“ Uprel pohľad na staršieho člena firmy. „Najmä vy, pán Buff. Povedali by ste mi to?“

Buff rýchlo pozrel na Hansena, ale advokát nemal nijaké inštrukcie, tak pozrel na Wolfa. Jeho okrúhla červená tvár bola nafúknutá a ochabnutá a prameň bielych vlasov, ktorý mu padal do čela, ma rozčuľoval. Bol som v pokušení povedať mu, aby si ho začesal. Sedel na konci stola, napravo odo mňa, a bol mi dosť blízko, aby som mu to mohol urobiť sám.

Nebol podráždený. Bol to veľký a významný človek, a toto bola veľmi vážna situácia. „Vaše úsilie nájsť mi motív,“ povedal Wolfovi, „nemá veľký úspech. Nám všetkým bol Dahlmann trocha protivný. Išiel nám na nervy. Myslím, že niektorí z nás ho nenávideli, napríklad O’Garro. O’Garro ho veru vždy nenávidel. Ale v snahe nájsť pre mňa motív ste niečo prehliadli. Keby som ho bol zabil, aby som zabránil tomu, že ma vyštve z LBA, musel by som byť blázon, veď načo by mi potom bola náprsná taška? Predsa krádež tej náprsnej tašky dostala LBA do týchto vážnych ťažkostí. Vari som stratil rozum?“

„V nijakom prípade.“ Wolfe mu pozrel do očí. „Vy ste tam možno išli len preto, aby ste sa dostali k tej taške a vzali ste si pištoľ, pretože ste sa rozhodli k nej dostať, a nemohli ste odolať príležitosti zbaviť sa Dahlmanna, keď ste už uňho boli. Pri odchode by ste určite tú náprsnú tašku vzali. Preto ste ta išli; a v nijakom prípade ste nechceli, aby náprsnú tašku našli uňho spolu s papierom. Neboli ste v takom stave, aby ste mohli pokojne uvažovať o následkoch, keď tašku vezmete. Mimochodom, čo ste urobili s papierom? Musel byť v náprsnej taške, keďže ste poslali súťažiacim odpovede.“

„Wolfe, zachádzate priďaleko,“ Buff trocha zvýšil hlas. „Vy ste iba spomenuli, že budete hovoriť o motívoch, ale teraz ma obviňujete. Sú tu svedkovia, nezabúdajte na to! Ale to, čo ste povedali o životných záujmoch firmy, že sú najvyššie, to malo zmysel a ja s vami súhlasím. V takejto chvíli osobné úvahy nemajú význam. Takže vám musím povedať o malej chybe, ktorú urobil O’Garro – nevravím, že to urobil schválne, možno si nevšimol, že dohovoril schôdzku s Assom v reštaurácii. Bol v svojej kancelárii, potom prišiel do kancelárie ku mne a povedal, že Assa telefonoval a chce, aby sme sa s ním stretli u Graingera o štvrť na osem.“

Myslel som, že ho O’Garro udrie, O’Garro si to myslel tiež. Sedel oproti mne, napravo od Buffa. Vyskočil zo stoličky, oči mu sršali, päste pripravené na úder, ale nerozohnal sa. Položil ruky na stôl a oprel sa o ne, naklonil sa k Buffovi, takže mal tvár asi na tridsať centimetrov od tváre svojho staršieho partnera.

„Si príliš starý na to, aby som ti jednu tresol,“ povedal, škrípuc zubami a cediac slová cez zuby. „Príliš starý a príliš špinavý. Povedal si, že som Dahlmanna nenávidel. Je možné, že som ho práve nemiloval, ale nie je pravda, že som ho nenávidel. Ty si ho nenávidel. Keď si videl, ako postupne preberá vedenie a vytíska ťa – niet divu, že si ho nenávidel, a verubože som ťa ľutoval!“

O’Garro sa vystrel a pozrel na nás. „Ľutoval som ho, páni. Taký som bol hlupák. Ľutoval som ho.“ Pozrel na Wolfa. „Pýtali ste sa ma, kto dohovoril schôdzku s Assom, a ja som povedal, že si to nechám pre seba. Buff ju dohovoril, prišiel za mnou a povedal mi to. Máte ešte nejaké otázky?“

„Jednu alebo dve pre pána Buffa.“ Wolfe ho pozoroval privretými očami. „Pán Buff, včera popoludní ste boli s pánom Assom sám – kde a ako dlho?“

„Odmietam odpovedať.“ Buffovi zlyhával hlas. „Odmietam odpovedať na radu poradcu.“

„Kto je vaším poradcom?“

„Rudolph Hansen.“

„Hovorí, že ním nie je.“ Wolfe sa pozrel na Hansena. „Pán Hansen? Ste teraz poradcom pána Buffa?“

„Nie.“ Znelo to ako finále. „Ako to teraz vyzerá, nemohol by som ním byť, aj keby som chcel, z dôvodu možného skríženia záujmov. Jeho advokát sa volá Arnold Duffen, má kanceláriu niekoľko blokov odtiaľto.“

Buff naňho pozrel. Okrúhlu červenú tvár mal ešte odutejšiu. „Arnolda Duffena možno teraz nezastihneme. Chcem sa s vami zhovárať súkromne. Teraz.“

„Nie. To nie je možné.“

„Tak sa musím pokúsiť ho nájsť.“ Buff vstával z kresla. „Nie tu. Z mojej miestnosti.“

Zastavil som ho tým, že som ho chytil za ruku. Chcel sa vytrhnúť, lenže ja nechytám ruku vrahovi ako víle, a tak skončil v kresle. Pustil som ho, ale stal som si vedľa neho.

„Rád by som k vám bol, páni,“ povedal Wolfe, „čo najzdvorilejší, ale musím čo najskôr preniesť zodpovednosť za tú fľašku jedu. Treba mi ešte dlho čakať?“

Tri sekundy nik neprehovoril, potom sa ozval O’Garro: „Použite telefón na ľavej strane.“

22

Najdôležitejší objav podľa stanoviska občanov štátu New York prišiel o pár mesiacov neskôr, v júni, keď Olivera Buffa súdili a odsúdili pre vraždu prvého stupňa, že zavraždil Vernona Assu. Cramer a detektívna kancelária zozbierali kopu svedeckých dôkazov, medzi ktorými bol aj jeden náležitý odtlačok z fľaše KCN. Ale z nášho stanoviska k najdôležitejšiemu objavu sa došlo omnoho skôr, vlastne hneď nasledujúci deň, keď Rudolph Hansen popoludní telefonoval a dohovoril si pre seba, O’Garru a Heeryho návštevu u Wolfa na šiestu hodinu. Prišli presne na sekundu, len čo Wolfe došiel zo skleníkov. Keď som ich zaviedol do kancelárie, videl som, že O’Garro si sadol do červeného koženého kresla, zrejme si mysliac, že si to zaslúži ako jediný pozostalý člen. Pravdepodobne jeho meno teraz bude v titule firmy. Určite sa už zíde nejaké nové.

Ešte vždy vyzerali, ako keby si potrebovali pospať, povedzme tak asi týždeň, ale aspoň už boli učesaní. Mračili sa, ale boli zdvorilí. Keď sa spomenuli niektoré posledné veci, na ktoré sa prišlo – ako napríklad oznámenie Buffovej sekretárky, že v pondelok popoludní videla Assu v Buffovej kancelárii, ako sa s ním rozpráva a v ruke drží hnedú náprsnú tašku, rozhovoril sa Hansen. Povedal, že nech sa stalo hocičo, bolo by veľmi žiadúce, keby súťaž pokračovala a to tak, aby nevznikli dišputy, ani súdne ťahačky. V súvise s týmto procesom chceli, aby im Wolfe pomohol. Wolfe sa ich spýtal ako.

„Chceme, aby ste ju viedli,“ povedal Hansen. „Chceme, aby ste napísali verše, dali ich súťažiacim a určili podmienky a konečný termín, a keď budeme mať odpovede, skontrolovali ich a udelili ceny. Chceme nechať celú vec na vás. Heery odmieta ponechať vedenie súťaže naďalej LBA, a za týchto okolností ho nemôžeme blamovať, sú to jeho peniaze. Vy budete mať plnú autoritu. Nik nebude do toho zasahovať. Za túto službu vám LBA vyplatí päťdesiattisíc dolárov plus výdavky.“

„To neurobím,“ povedal Wolfe z mosta doprosta.

„Dočerta s vami, musíte!“ vybrechol Heery.

„Nie, pane. Nemusím. Svoju vážnosť som si značne naštrbil tým, že som išiel k vám, ale už rozhodne nebudem písať verše pre parfumovú súťaž. To jest, nechcem naštrbiť česť iného človeka, ktorý by sa na to mohol podujať. So cťou je to ako s tvárou, nieto dvoch rovnakých. Prosím vás, nenaliehajte, nebudem to brať do úvahy. Priznávam, že moje odmietnutie mi vari spôsobí značnejšiu bolesť, ale to pre fakt, že práve chcem poslať firme Lippert, Ruff a Assa účet v presne takej výške – päťdesiattisíc dolárov. Plus výdavky.“

„Prečo?“ opýtal sa chladne Hansen.

„Za úlohu, na ktorú ma najali a ktorú som dokončil.“

„Veď sme sa o tom zhovárali,“ povedal O’Garro. „Nechápeme to.“

„Vy ste tú úlohu nevykonali,“ povedal Hansen záverom.

„Nie? Kto ju teda vykonal?“

„Nikto. Okolnosti mimo nás a mimo vás. Ak to niekto urobil, tak to bol sám Buff, keď poslal odpovede súťažiacim. Aj Assa, keď zistil, že Buff má náprsnú tašku, ale hlavné bolo to, že súťažiaci dostali odpovede. To zachránilo súťaž.“

„Vy to pripúšťate?“

„Rozhodne, je to jasné!“

„Výborne! Predpokladám, že je to nevyhnutné.“ Wolfe sa obrátil. „Archie, dajte pánu Hansenovi dolár.“

Vybral som dolár a podával som mu ho, ale Hansen ho nevzal.

„Čo to má byť?“ opýtal sa.

„Ponechávam vás vo funkcii svojho advokáta ako minule. Želám si, aby všetko, čo vám poviem, bolo pod ochranou prednostného vzťahu medzi mnou a vami. Keďže záujem pána O’Garru a pána Heeryho sa zhoduje s mojím, verím, že budú diskrétni. Tento vzťah môžete hocikedy ukončiť. To ste mi povedali. Vy a ja sme začali na úrovni prednostného styku, a tak aj skončíme.“

Hansen vzal s nechuťou dolár a ja som sa vrátil k svojmu stolu. „Pokračujte,“ povedal.

„Chcete to zo mňa vymámiť.“ Wolfe sa mračil. „Chcel by som si to nechať pre seba, ale radšej toto ako zdĺhavé naťahovačky. Keď dostanete zoznam výdavkov ako prílohu k môjmu účtu, bude tam jedna takáto položka: jeden písací stroj značky Underwood, kúpený pod rukou, osemdesiatdva dolárov. Teraz sa nachádza na dne rieky, pretože som chcel vylúčiť každú možnosť omylu, ale jednako mám niekoľko strán napísaných na tom stroji, alebo lepšie – viem, kde sú, a môžem ich ľahko dostať – a ak si od inšpektora Cramera vyžiadate jeden papier s odpoveďami, ktoré dostali súťažiaci, alebo dobrú kópiu, umožním vám, aby ste si to príležitostne porovnali. Zistíte, že odpovede písané súťažiacim boli napísané na stroji, ktorý sa nachádza v mojom zozname výdavkov.“

Heery sa rozosmial. Pod tlakom udalostí som zabudol, čo znamená zdravo sa smiať, a tentoraz to bolo ozaj úprimné. Keď sa dostatočne vyrehotal, vyhŕkol: „Vy ste ale obdivuhodná potvora,“ a potom sa ešte rozrehotal znovu. Hansen a O’Garro len hľadeli, O’Garro sa veľmi mračil, nešlo mu to do hlavy.

Keď sa Heery ovládol natoľko, že bolo počuť normálny hlas, prehovoril Hansen. „Hovoríte, že vy ste poslali súťažiacim tie odpovede?“

„Poslal ich muž, ktorého zamestnávam. Môžem vám ho predstaviť, ak na tom nástojíte, ale radšej by som ho nemenoval.“

„Myslím, že nebudeme nástojiť. Pat?“

„Nie.“ O’Garro sa prestal mračiť. „Nech ma parom vezme!“

„Nečudujte sa,“ povedal Hansen Wolfovi, „že ste to chceli ako prednostný styk. To mení celú vec.“

„Malo by,“ povedal Wolfe sucho. „Keďže ste práve vyhlásili, že súťaž zachránilo to, že súťažiaci dostali tie odpovede. Bolo to tiež v ich prospech, aspoň zväčša. To bol jeden z mojich cieľov a druhým bolo podnietiť niekoho, aby niečo urobil. Nevedel som, kto a čo, ale myslel som, že to urýchli akciu, a urýchlilo.“

„Rozhodne urýchlilo,“ súhlasil O’Garro. „Priveľmi, ale tomu ste nemohli zabrániť.“

„Mal som tomu zabrániť. Pán Assa by bol žil. Zmýlil som sa.“ Wolfe stisol pery. Uvoľnil ich. „Mám vám priniesť na porovnanie strany, ktoré boli napísané na tom stroji?“

„Nie,“ povedal Hansen. „Pat?“

„Nie.“

„Lenže,“ povedal Hansen Wolfovi, „aj tak chceme, aby ste viedli súťaž. Honorár bude, pravdaže, ako prídavok k účtu, ktorý posielate. Nebude to…“

„Nie!“ zreval Wolfe, a nemal som mu to za zlé. Odmietnuť päťdesiattisíc čo len raz, aby ste si zachovali česť, je dosť tvrdé, a musieť to odmietnuť znovu, to je už priveľa. Pokúšali sa nástojiť, a najmä Heery sa nechcel vzdať, ale nakoniec museli ustúpiť. Keď odchádzali, išiel som s nimi do haly; pri vešiaku ma obstúpili a snažili sa ma presvedčiť, aby som Wolfa nejako prehovoril, čo sprevádzali nejasnými narážkami, že ma to nebude stáť nič, ale nedal som im nijakú nádej. Vôbec som sa v mysli nezaoberal ich problémom.

Zaoberal som sa jedným z mojich vlastných, a keď som za nimi zavrel dvere a vrátil sa do kancelárie, bez váhania som začal o tom hovoriť.

„Dobre,“ povedal som Wolfovi, „bol to skvelý ťah. Bolo to veľkolepé! Bol to špeciálny kúsok. Ale nielenže ste zmenili pravidlá a klamali mi do očí, ale ešte ste aj tvrdili, že ste pravidlá nezmenili. Ako to súvisí so vzťahom dôvery? Ako mám vôbec veriť hocičomu, čo poviete?“

Skrivil ústa. Myslel si, že sa usmieva. „Môžete mi vždy veriť, Archie. Máte jedinečnú pamäť, takže si spomeniete na moje slová. Keď sme boli sami, povedal som vám iba dve kategorické vety, pokiaľ ide o túto vec. Povedal som, po prvé: Neveril som v nič natoľko provokatívne ako v toto. To bola pravda; neveril som v to, bol som o tom presvedčený, keďže som to celé zariadil. Po druhé som povedal: Toto som nezaradil medzi možnosti. Aj to bola pravda; nebola to možnosť, to bola istota. Nikdy som vám nepovedal priamu lož a nikdy nepoviem – a ak som sa vykrúcal, bolo to iba preto, aby som vás ušetril nevyhnutnosti povedať nejakú lož pánu Stebbinsovi alebo hocikomu, kto by sa vám mohol vyhrážať. Citoval som sa správne?“

Zamrmlal som. Nemohol som veľmi potlačiť moju dokonalú pamäť.

„Navrhujete,“ spýtal sa, „aby sme v našich súkromných rozhovoroch už netrpeli slovné vytáčky? Ani jeden?“

„Nie, pane.“

Odfrkol. „Lepšie, keď sa toho vzdáte. Nevydržali by sme spolu ani týždeň.“

Potom si zazvonil po pivo.

ČERVENÁ KAZETA

1

Wolfe pozrel na návštevníka široko otvorenými očami, čo bolo uňho príznakom ľahostajnosti alebo podráždenia.

„Opakujem vám, pán Frost, je to zbytočné,“ povedal. „V obchodnej veci nikdy neodchádzam z domu. A nijaká tvrdohlavosť ma von nedostane. Povedal som vám to pred piatimi dňami. Zbohom, pane.“

Llewellyn Frost zažmurkal, ale nepohol sa, akoby nebral na vedomie, že sa s ním Wolfe rozlúčil. Naopak, usadil sa v kresle ešte pohodlnejšie.

Trpezlivo prikývol. „Viem, pán Wolfe, a minulú stredu som vám ustúpil, lebo som videl inú zdanlivo vhodnú možnosť. Ale nič z toho nebolo. Niet inej možnosti. Treba, aby ste ta šli. Zabudnite raz na predstavu, že ste egocentrický génius – napokon výnimka iba potvrdzuje pravidlo. Bol by to fliačik vyzdvihujúci krásu. Zajachtanie zdôrazňujúce výrečnosť. Bože môj, veď je to iba dvadsať blokov odtiaľto na Päťdesiatej druhej ulici, medzi Piatou a Madison Avenue. Taxíkom tam budeme za osem minút.“

„Naozaj!“ Wolfe sa pohniezdil v kresle, zlosť v ňom vrela. „Koľko máte rokov, pán Frost?“

„Ja? Dvadsaťdeväť.“

„Tak nie ste už taký mladý, aby to ospravedlňovalo vašu detinskú bezočivosť! Tak! Vy ste mi ustúpili! Hovoríte, že vytváram o sebe akúsi predstavu! A silou-mocou ma chcete prinútiť, aby som sa vrhol do víru mestskej dopravy – v taxíku! Pane, ja by som nesadol do taxíka, ani keby som mal možnosť rozlúštiť najväčšiu záhadu Sfingy a za odmenu by som mal dostať všetok náklad, čo sa plaví po Níle!“ Stíšil hlas do nahnevaného mrmlania. „Bože môj dobrý! Taxík!“

Súhlasne som sa uškrnul a pohrával som sa s ceruzkou za svojím stolom asi osem krokov od Wolfa. Po deviatich rokoch práce u Nera Wolfa som si uvedomil, že v nejednom smere som prestal byť voči nemu skeptický. Napríklad, že je najlepší súkromný detektív severne od Južného pólu. A je presvedčený, že vzduch vonku rozleptáva pľúca. A trhá mu nervy, keď ho niekto súri a núti do niečoho. A že by asi umrel od hladu, keby sa Fritzovi Brennerovi niečo stalo, lebo je presvedčený, že nikto okrem Fritza nevie uvariť jedlo, ktoré sa dá zjesť. A ešte zopár ďalších bodov by som mohol uviesť, ale radšej ich vynechám, lebo Nero Wolfe si to pravdepodobne prečíta.

Mladý Frost hľadel naňho pokojne. „Ale si žijete, pán Wolfe!“ Frost prikývol. „Naozaj si žijete! Zavraždili dievča. Ďalšiemu dievčaťu, možno i viacerým hrozí nebezpečenstvo. Ponúkate svoje služby ako expert v tomto odbore, všakáno? No dobre, nepochybne ste naozaj expert. Ale keď zavraždia dievča a ďalšie sú vo veľkom bezprostrednom nebezpečenstve, tak vy žalostne nariekate nad taxíkom vo víre. Viem oceniť dobrý herecký výkon, mal by som to vedieť, veď robím v show-biznise. Ale vo vašom prípade si myslím, že by niekedy bolo slušné, keby ste si z ohľadu na ľudské utrpenie a nešťastie zotreli šminku z tváre. A ak to myslíte úprimne, tak je to ešte horšie. Než by ste mali zniesť trochu osobného nepohodlia, radšej…“

„Daromná námaha, pán Frost.“ Wolfe pomaly pokýval hlavou. „Vari očakávate, že ma tak zastrašíte, aby som si bránil zvyky? Hlúposť! Ak zavraždili dievča, tak je tam polícia. Ďalšie dievčatá sú v nebezpečenstve? Úprimne ich ľutujem, ale nezabezpečili si moje profesionálne služby. Nemôžem kývnutím ruky odohnať nebezpečenstvo a nepôjdem taxíkom. Vôbec nechodím nikam, ani len vlastným autom s pánom Goodwinom za volantom, iba v celkom osobných veciach. Vidíte moju postavu. Nie som nehybný, ale moja konštitúcia neznáša náhle, rýchle alebo nečakané premiesťovanie. Hovorili ste o ohľadoch na slušnosť. A čo keby ste slušne brali ohľad na moje súkromie? Používam túto miestnosť ako kanceláriu, ale tento dom je mojím domovom. Do videnia, pane.“

Mladý muž sa začervenal, ale nepohol sa. „Nepôjdete?“ opýtal sa.

„Nie.“

„Dvadsať blokov, osem minút vlastným autom?“

„Pochopte, že nikam nepôjdem.“

Frost sa zamračil. Zamrmlal si: „Tvrdšiu hlavu som nevidel!“ Siahol do náprsného vrecka, vytiahol zopár papierov, vybral jeden z nich, rozložil ho, nazrel doň a priložil ho späť k ostatným. Pozrel na Wolfa.

„Skoro dva dni mi trvalo, kým som zohnal podpisy. Počkajte teraz chvíľku, držte kone na uzde. Keď niekto práve pred týždňom otrávil Molly Lauckovú, zdalo sa to sprvu jednoduché. Ale o dva dni, v stredu, bolo už jasné, že policajti pobehujú v kruhu, a vtedy som prišiel za vami. Počul som o vás, viem, že ste jediný a jedinečný. Ako viete, pokúšal som sa priviesť McNaira a ostatných sem do vašej kancelárie, ale odmietli prísť a pokúšal som sa zaviesť vás tam, vy ste sa nechceli pohnúť, a tak som vás poslal do horúceho pekla. Už pred piatimi dňami. Zaplatil som inému súkromnému detektívovi tristo dolárov pre nič za nič a policajti – počnúc inšpektorom – sú asi takí vynikajúci, ako by bola Fanny Briceová v úlohe Júlie. Skrátka je to tvrdý oriešok a pochybujem, že by ho rozlúskol niekto iný okrem vás. Uvedomil som si to v sobotu a cez weekend som prešiel veľký kus cesty.“ Potisol papier Wolfovi. „Čo na to poviete?“

Wolfe ho vzal a čítal. Videl som, že pomaly prižmuruje oči, a tak som vedel, že nech to je hocičo, rozhodne to naňho zapôsobilo. Preletel to znova, pozrel štrbinou očí na Llewellyna Frosta a potom natiahol ruku s papierom ku mne. Vstal som a vzal som si ho. Bol to list naklepaný na solídnom papieri bez hlavičky, datovaný v New Yorku, 28. marca 1936.

„Pánu Nerovi Wolfovi,

na požiadanie Llewellyna Frosta Vás my, všetci podpísaní, naliehavo prosíme, aby ste vyšetrili smrť Molly Lauckovej, ktorá bola dňa 23. marca otrávená v kancelárii firmy Boyden McNair Incorporated v New Yorku na Päťdesiatej druhej ulici. Navrhujeme, aby ste za týmto účelom navštívili kancelárie McNairovej firmy.

Úctivo Vám pripomíname, že raz do roka opúšťate svoj dom, aby ste sa zúčastnili na Metropolitnej výstave orchideí, a domnievame sa, že terajší naliehavý prípad, hoci pre Vás nemá až taký význam, je podnetom vyžadujúcim také isté zrieknutie sa vžitého pohodlia.

V hlbokej úcte Winold Glueckner Cuyler Ditson T. M. O’Gorman Raymond Plehn Chas. E. Shanks Christopher Bamford“

Vrátil som doklad Nerovi Wolfovi, sadol som si a uškrnul sa naňho. Wolfe poskladal list a zasunul ho pod skamenené drevo, ktoré používal ako ťažidlo. Frost dodal:

„Nič lepšie som nevedel vymyslieť, aby som vás rozhýbal. Potrebujem vás. Treba tú vec vyšetriť. Zaviedol som ta Dela Pritcharda a chlapík zhasol. Nejako som vás musel na to dostať. Prídete?“

Wolfe kreslil ukazovákom kruh na operadle kresla. „Prečo, dočerta, prečo to podpísali?“ opýtal sa.

„Lebo som ich o to požiadal. Vysvetlil som im, o čo ide Povedal som im, že nikto iný to nevyrieši a vás treba presvedčiť. Povedal som im, že okrem peňazí a jedla sa zaujímate iba o orchidey, a že nikto iný vás neovplyvní, iba oni, najlepší pestovatelia orchideí v Amerike. Mal som odporúčajúce listy. Podarilo sa mi to. Vidíte, že som sa obmedzil iba na skutočne najlepších. Prídete?“

Wolfe si vzdychol. „Alec Martin má štyridsaťtisíc orchideí v Rutheforde. A on by vám to nepodpísal, čo?“

„Podpísal, keby som bol za ním šiel. Ale Glueckner ma upozornil, že pokladáte Martina za fórovitého a podradného pestovateľa. Prídete?“

„Hlúposť!“ Wolfe si zasa vzdychol. „Náramný podfuk! Pozrite!“ zamieril prstom na mladíka. „Zdá sa, že vás nič na svete nezastaví. Vyrušíte vážených odborníkov z práce len preto, aby podpísali váš idiotský list. Štvete ma. Prečo?“

„Lebo chcem, aby ste rozriešili tento prípad.“

„Prečo práve ja?“

„Lebo nikto iný to nedokáže. Počkajte, kým uvidíte…“

„Áno. Ďakujem. Ale prečo máte taký ukrutný záujem o tento prípad. A zavraždená – čo vám vlastne bola?“

„Nič.“ Frost zaváhal. Pokračoval: „Vôbec nič. Poznal som ju – obyčajná známosť. Ale nebezpečenstvo – dofrasa, nechajte ma hovoriť. Spôsob, ako sa to stalo…“

„Prosím, pán Frost.“ Wolfe hovoril štipľavo. „Dovoľte, ak vám zavraždená nebola blízka, akú pozíciu bude mať v tom prípade vyšetrujúci, ktorého poveríte vyšetrovaním? Ak ste nevedeli presvedčiť McNaira a ostatných, aby prišli ku mne, bolo by bláznivé, aby som ja šiel tam.“

„Nie. Vôbec nie. Vysvetlím vám to…“

„Dobre. A ďalší bod. Požadujem vysoký honorár.“

Mladík sa začervenal. „Viem.“ Naklonil sa dopredu. „Pozrite, pán Wolfe. Odkedy nosím dlhé nohavice, porozhadzoval som kopu otcových peňazí. Väčšinu za ostatné dva roky, odkedy robím show, a všetky prepadli. Ale teraz sa mi podaril hit. Hráme to už dva týždne a pôjde to najmenej desať týždňov. Volá sa to „Broky na raňajky.“ Mám dosť peňazí, aby som vyrovnal váš honorár. Ak len zistíte, odkiaľ z pekla pochádzal ten jed – a nájdete možnosť…“

Zháčil sa. Wolfe ho posúril. „Áno? Akú možnosť…“

Frost sa zamračil. „Možnosť vytiahnuť moju sesternicu z toho vražedného brlohu. Je mi vlastne bratníčka – dcéra otcovho brata.“

„Naozaj?“ Wolfe si ho premeral. „Ste antropológ?“

„Nie.“ Frost sa znova začervenal. „Povedal som vám že pracujem v show biznise. Honorár vám môžem zaplatiť – primerane vysoký, ba i neprimerane vysoký. Ale mali by sme sa o ňom dohodnúť. Pravdaže, výšku si určíte vy, ale ja by som navrhol, aby sa rozdelil na dvoje, polovicu za to, že zistíte, od koho bol ten cukrík, a druhú polovicu za to, že odtiaľ vytiahnete moju sesternicu Helen. Je tvrdohlavá ako vy, a pravdepodobne si najprv budete musieť zarobiť prvú polovicu honoráru, aby ste si mohli zarobiť aj druhú, ale na tom ani nezáleží. Ak dostanete Helen odtiaľ aj bez toho, aby ste vysvetlili smrť Molly Lauckovej, polovica honoráru je v každom prípade vaša. No Helen necúvne, nebude to také ľahké, má akési bláznivé predstavy, že má byť verná McNairovi. Boydenovi McNairovi. Volá ho ujo Boyden.

Pozná ho odjakživa. Je dávnym priateľom tety Callie, Heleninej matky. A potom je tam ešte tá otrava Gebert – ale radšej začnem od začiatku a všetko vám načrtnem. Hej – vari už idete?“

Wolfe odtisol kreslo a vstal. Prešiel okolo písacieho stola so zvyčajnou pevnou a vôbec nie ťarbavou energiou.

„Len seďte, pán Frost. Sú štyri hodiny a ja teraz pôjdem na dve hodiny hore k svojim orchideám. Pán Goodwin napíše všetky podrobnosti o zavraždení Molly Lauckovej a o vašich rodinných komplikáciách, ak sa mu budú zdať znepokojujúce. A tak tuším už po štvrtý raz, do videnia, pane.“ Wolfe zamieril k dverám.

Frost vyskočil a naliehal: „Ale pôjdete do mesta…“

Wolfe zastal a sťažka sa obrátil. „Nevyskakujte, dobre viete, že pôjdem! Ale poviem vám, keby na tom nemožnom liste bol aj podpis Aleca Martina, bol by som ho hodil do koša. Delí hľuzy. Delí ich! – Archie. Stretneme sa s pánom Frostom v McNairovom podniku zajtra predpoludním o jedenásť desať.“

Obrátil sa a vôbec nedbal na klientove protesty, že návštevu odkladá. Cez otvorené dvere do kancelárie som počul, ako výťah zastonal, keď doň Wolfe nastúpil a potom pribuchol dvere.

Llewellyn Frost sa obrátil ku mne a živú farbu na lícach mohol mať od radosti z úspechu alebo od rozhorčenia z prieťahov. Pozrel som naňho ako na zákazníka – zvlnené bledohnedé vlasy mal začesané dozadu, naširoko otvorené kávové oči neprezrádzali jednoznačne inteligenciu, nos mal veľký a bradu širokú, preto sa Frostova tvár zdala priveľká ešte i na jeho dobrých stoosemdesiat centimetrov.

„Rozhodne som vám veľmi zaviazaný, pán Goodwin.“

Sadol si. „Boli ste taký šikovný, že ste i toho Martina vynechali. Preukázali ste mi veľkú láskavosť a rozhodne nezabudnem…“

„Mýlite sa,“ odmietal som. „Už som vám povedal, že som konal iba vo vlastnom záujme. Navrhol som vám tú fintu iba preto, aby som zohnal dáku robotu a zároveň z vedeckého záujmu, aby som zistil, koľko ergov treba, aby sa Wolfe rozhýbal. Už skoro tri mesiace sme nemali poriadnejší prípad.“ Vzal som si zápisník a ceruzku, obrátil som sa a vytiahol dosku na písacom stole. „Mimochodom, pán Frost, nezabudnite, že tú fintu ste vymysleli vy. Ja veru nemám čo vymýšľať.“

„Pravdaže,“ prikývol. „Prísne dôverné. Nikdy to nespomeniem.“

„V poriadku,“ otvoril som zápisník na nasledujúcej čistej strane. „A teraz k tej vražde, do ktorej nás chcete zapliesť. Spusťte všetko, čo viete!“

2

A tak na druhé ráno Nero Wolfe hrdinsky vzdoroval živlom, ktorým som ho vydal napospas. Najhlavnejším živlom bolo v ten deň jasné, teplé marcové slnko. Zdôrazňujem, že ja som ho vydal napospas živlom, lebo som vymyslel úskok, ktorý ho napokon prinútil porušiť všetky zásady z predchádzajúcich podobných prípadov. Úskok ho prinútil vykročiť z brány, hoci bol namosúrený a zlostný, vo zvrchníku so šálom, v rukaviciach, s palicou a čímsi, čo nazýval „psie dečky“, a v čiernom plstenom pirátskom klobúku úctyhodnej veľkosti, stiahnutom až na uši. Z domu ho vytiahlo meno Winolda Gluecknera, ktorý prvý podpísal ten list – podpis Winolda Gluecknera, ktorý nedávno dostal od svojho agenta zo Sarawaku štyri hľuzy ružovej orchidey Coelogyne pandurata, dosiaľ celkom neznámej odrody. A Glueckner odmietol Wolfov návrh, aby mu dve z nich prepustil za tri tisícky. Viem, aká tvrdá hlava je starý Glueckner, a tak pochybujem, že by sa dal obmäkčiť a predal tie hľuzy, aj keby Wolfe vyriešil neviemkoľko vrážd na jeho požiadanie. Ale či tak či onak, rozhodne si užijem trocha zábavy.

Cestou z domu na Tridsiatej piatej ulici neďaleko Hudsonu, kde Wolfe býval už vyše dvadsať rokov – a ja pri ňom skoro polovicu tohto času – viedol som auto na udanú adresu na Päťdesiatej druhej ulici tak, aby sa sedan šinul hladučko a tíško ako vreckárove prsty. Neodolal som iba raz na Piatej avenue, neďaleko Štyridsiatej tretej ulice, kde bola ideálna jama, nie väčšia ako dve stopy, – tuším tam ktosi hľadal tých dvadsaťšesť dolárov, za ktoré Holanďania kúpili Manhattan od Indiánov – a šikovne som vmanévroval do jamy, aby auto dobre nadskočilo. Pozrel som do zrkadla, aby som videl Wolfa na zadnom sedadle, a všimol som si, že je navidomoči zatrpknutý a nazlostený.

Ozval som sa. „Prepáčte, prosím, rozkopávajú ulice.“

Neodpovedal.

Z toho, čo mi Llewellyn Frost povedal deň predtým o firme Boydena McNaira – všetky poznámky som si zapísal do zápisníka a v pondelok večer som ich predčítal Nerovi Wolfovi – neuvedomil som si, aké vysoké ašpirácie na kategóriu má tento obchod. Stretli sme sa s Llewellynom Frostom na prízemí, hneď pri vchode. Kým nás Frost viedol k výťahu, aby nás vyviezol na poschodie, kde boli kancelárie a osobitné salóniky na predvádzanie modelov, moju pozornosť upútala predavačka, zrejme grófka krížená s texaskou magnátkou. Práve ubezpečovala zákazníčku, že zelený športový kostým – hoci je z ručne tkanej špeciálnej látky zo Škótskej vysočiny – model navrhol sám McNair – môže mať iba za rovné tri stovky. Pomyslel som si na manžela, striaslo ma, a skrížil som prsty, keď som nastúpil do výťahu. Zišlo mi na um: „Zdá sa, že je to temné sprisahanie!“

Poschodie bolo takisto elegantné, ale pokojnejšie. Nikde ani tovar, ani predavačky, ani zákazníčky. Po oboch bokoch dlhej širokej chodby boli dvere a na drevenom obkladaní viseli kde-tu lepty a rytiny s výjavmi z poľovačiek a vo veľkej miestnosti, do ktorej sme vyšli z výťahu, som videl hodvábom potiahnuté stoličky, zlaté stojany na fajčenie a hrubé koberce sýtych farieb. Keď som preletel pohľadom po miestnosti, sústredil som pozornosť na výklenok oproti chodbe, kde na lavici sedeli dve bohyne. Jedna bola blondína so sýtobelasými očami, taká nápadne atraktívna, že som sa musel na ňu zadívať, aby ma neoslepila. Druhá bola štíhla brunetka, nie taká nápadná krásavica, ale zrejme favoritka súťaže o Miss Päťdesiatej druhej ulice.

Plavovláska nám kývla, štíhla zvolala „Heló. Lew.“

Llewellyn Frost im tiež kývol. „Heló, Helen. Do videnia!“

Keď sme šli po chodbe, povedal som Wolfovi: „Vidíte?

Myslím, či ste ich videli. Mali by ste viac chodiť von. Čo sú orchidey proti takýmto dvom pukom?“

Wolfe iba zavrčal.

Frost zaklopal na posledné dvere vpravo, otvoril ich a dal nám prednosť. Bola to veľká miestnosť, dosť úzka, ale dlhá a elegantná. Iba nevyhnutné kancelárske potreby kde-tu narúšali prepych. Koberce boli práve také hrubé ako vpredu a nábytok by sa dal nazvať „Návrhárov sen“. Na oblokoch viseli ťažké žlté hodvábne záclony a padali v záhyboch až na dlážku. Miestnosť osvetľovali sklené lustre, toľké ako sudy.

Frost nás predstavil: „Pán Nero Wolfe, pán Goodwin. Pán McNair.“

Muž za písacím stolom s vyrezávanými nohami vstal a bez nadšenia natiahol labu. „Dobrý deň, páni. Sadnite si. Prinesieš stoličku, Lew?“

Wolfe sa mračil. Obzrel som si stoličky a videl som, že musím rýchlo konať, lebo viem, že Wolfe by bol naozaj schopný ujsť pre bezvýznamnejšiu maličkosť, ako je stolička, a keď som ho už dostal tak ďaleko, chcel som ho tu podľa možnosti aj udržať. Prešiel som za písací stôl a natiahol som sa za kreslom.

McNair ešte stál.

„Ak dovolíte, pane. Ale pán Wolfe dáva prednosť veľkej stoličke pred takými hračkami. Ostatné vaše stoličky sú naozaj úzke. Nuž, ak dovolíte.“

Medzitým som stoličku preniesol, aby si Wolfe mohol sadnúť. McNair sa tváril zarazene. Priniesol som mu stoličku zo súpravy, ktorú som nazval „Návrhárov sen“, uškrnul som sa naňho, obišiel som ešte raz písací stôl a sadol som si k Llewellynovi Frostovi.

McNair sa obrátil na Frosta: „Lew, veď vieš, že mám veľa roboty. Povedal si pánom, že sa im môžem venovať len štvrťhodinu?“

Frost pozrel na Wolfa a potom zas na McNaira. Všimol som si, že tuho pritíska obe ruky s prepletenými prstami o boky. Odvetil: „Povedal som im, že som vás presvedčil, aby ste ich prijali. Pochybujem, že pätnásť minút bude stačiť…“

„Musí to stačiť. Mám robotu. Teraz je rušná sezóna.“ McNair mal vysoký zovretý hlas a hniezdil sa na stoličke, kde sa dočasne uvelebil. Pokračoval: „Koniec koncov, aký to má zmysel? Čo môžem spraviť?“ Natiahol ruku, pozrel na náramkové hodinky a potom na Wolfa. „Sľúbil som Lewovi pätnásť minút. Som vám k službám do jedenásť dvadsať.“

Wolfe potriasol hlavou. „Podľa toho, čo som sa dozvedel od pána Frosta, potrebujem viac času. Možnože zo dve hodiny alebo i viac.“

„Nemožné!“ zavrčal McNair. „Mám robotu. Ešte štrnásť minút.“

„Neslýchaný nezmysel!“ Wolfe sa oprel rukami o operadlá požičaného kresla a vstal. Zdvihnutou dlaňou zarazil Frostov protest, pozrel na McNaira a pokojne povedal: „Nepotreboval som sem chodiť, aby som vás videl. Spravil som to len preto, aby som vyhovel idiotskému, ale neodolateľnému gestu, ktoré vymyslel a uskutočnil pán Frost. Dozvedel som sa, že pán Cramer z kriminálky sa s vami už niekoľko ráz zhováral a že je náramne nespokojný, lebo sa nemôže hnúť z miesta pri vyšetrovaní vraždy jednej z vašich zamestnankýň tu vo vašom podniku. Pán Cramer si vysoko váži moje schopnosti. Zatelefonujem mu v najbližšej hodine a navrhnem, aby vás a všetkých ostatných priviedol do mojej kancelárie.“ Wolfe pokýval prstom. „Na oveľa dlhší čas ako na pätnásť minút.“

Vykročil. Vstal som. Frost sa pohol za ním.

„Počkajte!“ zvolal McNair. „Počkajte minútu, nechápete ma!“ Wolfe sa obrátil a zastal. McNair pokračoval. „Po prvé, prečo sa mi vyhrážate? Je to smiešne. Cramer ma nemôže priviesť do vašej kancelárie, ani nikam inam, ak ta nechcem ísť, a vy to predsa dobre viete. Pravdaže Molly – no, pravda, tá vražda bola hrozná. Panebože, vari to neviem? A prirodzene, že spravím všetko, aby som pomohol celý prípad vyriešiť. Ale aký to má zmysel? Povedal som Cramerovi všetko, čo viem, zopakovali sme to aj desať ráz. Sadnite si.“ Vytiahol z vrecka vreckovku, utrel si čelo a nos, chcel dať vreckovku naspäť do vrecka, ale hodil ju na stôl. „Ja sa zrútim. Sadnite si. Pracoval som na jarnej kolekcii štrnásť hodín denne, to stačí, aby to človeka zabilo, a teraz navyše ešte toto. Lew Frost vás do toho nasilu vtiahol. A čo dočerta vlastne o tom vie?“ Zagánil na Frosta. „Znova a znova som všetko zopakoval polícii, až mi je z toho zle. Sadnite si, prosím. Jednako nebudete potrebovať viac ako desať minút na to, aby ste zistili všetko, čo viem. Najhoršie na veci je, ako som už povedal Cramerovi, že nikto nič nevie. A Lew Frost vie o tom ešte menej.“ Opäť zagánil na mladíka. „Prekliato dobre vieš, že sa iba pokúšaš využiť to ako páku, aby si odtiaľto vytiahol Helen.“ Pozrel zas na Wolfa. „Očakávate odo mňa niečo iné ako nevyhnutnú zdvorilosť? A prečo?“

Wolfe sa vrátil k stoličke, spustil sa na ňu, ale neodtrhol oči z McNairovej tváre. Frost sa pokúšal prehovoriť, ale kývnutím hlavy som ho umlčal. McNair zdvihol vreckovku zo stola, utrel si čelo a zas ju odhodil. Vytiahol hornú pravú zásuvku z písacieho stola, nazrel do nej a zahundral: „Dofrasa, kde je aspirín?“ Vytiahol ľavú zásuvku, siahol do nej, vybral malú tubu, vytriasol si do dlane dve tabletky, nalial si z termosky pol pohára vody, vložil tabletky do úst a zapil ich.

Pozrel na Wolfa a požaloval sa mu: „Už dva týždne ma pekelne bolí hlava. Pojedol som tony aspirínu, a vôbec mi to nepomáha. Zrútim sa. Naozaj…“

Ktosi zaklopal a dvere sa otvorili. Ukázala sa vysoká pekná žena v čiernych šatách s radmi bielych gombíkov. Vošla, zdvorilo sa poobzerala a ozvala sa kultivovaným hlasom:

„Prepáčte, prosím.“ Pozrela na McNaira. „Model Tisícdvestoštyridsaťjeden, sivé kašmírové šaty s prostredne hrubými tmavými tvilovými pásmi – možno ho spraviť aj bez pásov, len pretkávaný v dvoch odtieňoch prírodnej shetlandskej vlny?“

McNair sa zamračil a opýtal sa: „Čo?“

Nadýchla sa. „Model Tisícdvestoštyridsaťjeden…“

„Aha! Rozumiem. To nejde. Modely sú predsa definitívne. Veď to viete, pani Lamontová.“

„Viem. Pani Frostová to chce.“

McNair sa vystrel. „Pani Frostová? Je tu?“

Žena prikývla. „Objednáva. Povedala som jej, že teraz nie ste voľný. Berie si dva portsmouthské komplety.“

„Aha. Áno.“ McNair zrazu potlačil nervózny nepokoj a hoci mal hlas ešte vždy priškrtený, teraz ho už ovládal. „Chcem sa s ňou stretnúť. Opýtajte sa jej, či by mohla počkať, kým skončím.“

„A Tisícdvestoštyridsaťjednotku v dvoch odtienkoch shetlandskej vlny…“

„Áno. Pravdaže. Zvýšte cenu o päťdesiatku.“

Žena prikývla, znova sa ospravedlnila a odišla.

McNair pozrel na náramkové hodinky, bľusol na mladého Frosta a zahľadel sa na Wolfa. „Mám pre vás ešte desať minút.“

Wolfe potriasol hlavou. „Nebudem ich potrebovať. Ste nervózny, pán McNair. Ste vzrušený.“

„Čože? Nebudete ma potrebovať?“

„Nie. Pravdepodobne žijete príliš rušným životom, pobehávate, aby ste obliekali ženy.“ Wolfe sa striasol. „Hrôza! Chcel by som vám položiť dve otázky. Prvá sa týka smrti Molly Lauckovej – môžete dodať niečo k tomu, čo ste povedali pánu Cramerovi a pánu Frostovi? To predošlé už dobre poznám. Niečo nové?“

„Nie.“ McNair sa zamračil. Zdvihol vreckovku a utrel si čelo. „Nie. Vôbec nič.“

„No dobre. Bolo by teda hlúpe zdržiavať vás dlhšie. Druhá otázka: môžete mi ukázať miestnosť, kam by ste mohli za mnou poslať niektoré zamestnankyne, aby som sa s nimi pozhováral? Pousilujem sa skončiť to čo najrýchlejšie. Najmä slečnu Helen Frostovú, slečnu Thelmu Mitchellovú a pani Lamontovú. Nepredpokladám, že pán Perren Gebert je náhodou tu.“

McNair zavrčal: „Gebert? Prečo, dočerta, by tu mal byť?“

„Neviem.“ Wolfe mierne nadvihol plecia a potom ich zasa spustil. „Iba sa naňho pýtam. Ako viem, bol tu pred týždňom, práve v ten deň, keď slečna Laucková umrela a vy ste mali prehliadku. Tuším to nazývate prehliadkou?“

„Áno, mal som tu módnu prehliadku a Gebert sem nakukol. Bola tu kopa ľudí. A čo sa týka dievčeniec a pani Lamontovej – ak to nepotrvá dlho – môžete zostať tu. Musím ísť dolu na prízemie.“

„Dal by som prednosť menej – no, skromnejšej miestnosti, ak dovolíte.“

„Len si poslúžte.“ McNair vstal. „Lew, zaveď ich do niektorej kabíny. Poviem to pani Lamontovej. Mám ju poslať prvú?“

„Radšej by som začal so slečnou Frostovou a slečnou Mitchellovou. S oboma spolu.“

„Možno vás vyrušíme, ak budú dolu potrebné.“

„Budem trpezlivý.“

McNair sa poobzeral, vzal z písacieho stola vreckovku, vopchal si ju do vrecka a ponáhľal sa preč.

Llewellyn Frost vstávajúc protestoval. „Nechápem, prečo ste ne…“

Wolfe ho zarazil. „Pán Frost, vydržím to iba po istú hranicu. Pán McNair je zrejme chorý, ale to nie je príčina, aby som strpel ešte viac. Kde je tá kabína?“

„Nuž, veď za to zaplatím!“

„Ale nie primerane. To by ste nemohli. Poďme!“

Frost nás viedol von, naspäť po chodbe a otvoril dvere vľavo na konci chodby. Zapálil svetlo, povedal, že sa hneď vráti, a zmizol. Preletel som pohľadom po miestnosti. Bola malá, čalúnená, so stolom a stojanom na fajčenie, so zrkadlom po zem a s troma krehkými hodvábnymi stoličkami. Wolfe stál, obzrel si všetko a stisol pery.

„Búrim sa! Nie – rozhodne nie!“

Uškrnul som sa. „Paromsky dobre viem, že máte pravdu, a tentoraz vám to ani nemožno zazlievať. Prinesiem vám ho“

Vyšiel som z kabíny, znova som prešiel po chodbe do McNairovej kancelárie a vkročil som dnu. Hodil som si kreslo na plece a vracal som sa s ním do kabíny. Práve prichádzal aj Frost s dvoma bohyňami. Frost šiel po ďalšiu stoličku a ja som si sadol za stôl a poznamenal som: „Ak sa vám kreslo zapáči, vezmeme si ho domov.“ Llewellyn Frost sa vrátil s korisťou a ja som mu povedal: „Choďte po tri fľaše chladeného ľahkého piva, pohár a otvárač. Treba ho udržať nažive.“

Zdvihol obočie. „Vari vám preskočilo?“

Zahundral som: „A či mi preskočilo, keď som vám spomenul list od pestovateľov orchideí? Prineste pivo!“

Odišiel. Usalašil som sa na stoličke s omračujúcou krásavicou po jednom boku a s krehkou vílou po druhom. Wolfe vťahoval vzduch. Zrazu sa opýtal:

„Sú všetky kabíny také navoňavkované?“

„Áno.“ Blondínka sa naňho usmiala. „My tak nevoniame.“

„Nie. Už to tu rozváňalo skôr, ako ste prišli. Fuj! A vy tu pracujete. Ste manekýnka, všakáno?“

„Áno. Sme manekýnky. Volám sa Thelma Mitchellová.“ Blondínka so skúseným pôvabom kývla rukou. „A to je Helen Frostová.“

Wolfe sklonil hlavu a obrátil sa ku krehkej víle. „Slečna Frostová, prečo tu pracujete? Nemuseli by ste, však?“

Helen Frostová mu pozrela do očí a medzi očami sa jej zjavila malá vrásočka. „Bratanec mi povedal, že sa nás chcete povypytovať na – Molly Lauckovú.“

„No namojveru!“ Wolfe sa oprel dozadu, opatrne, aby zistil, či to stolička vydrží. Nezavŕzgala a Wolfe sa pohodlne usadil. „Pochopte, slečna Frostová, som detektív. Preto ma možno obviniť, že som neschopný alebo hlúpy, ale nikdy mi neslobodno vyčítať, že som bezočivý. Aj keď sa vám moje otázky zdajú neviemaké nezmyselné alebo neprimerané, môžu mať najhlbší význam, alebo v nich môžu byť nejasné narážky. To je už tradícia môjho povolania. A fakticky som sa iba pokúšal zoznámiť sa s vami.“

Nespúšťala oči z Wolfa. „Robím to len kvôli bratancovi Lewovi. A neprosil ma, aby som sa s vami zoznámila.“ Preglgla. „Požiadal ma, aby som odpovedala na otázky o minulom pondelku.“

Wolfe sa nahol dopredu a zavrčal: „Iba kvôli bratancovi? A Molly Laucková vám nebola priateľkou? Vari ju nezavraždili? Nemáte záujem pomôcť v tomto prípade?“

Neveľmi sa jej to dotklo. Opäť preglgla, ale ostala pevná. „Ale áno, mám. Pravdaže. Ale povedala som polícii všetko – nuž neviem prečo Lew – a neviem prečo vy…“ Zháčila sa, pohodila hlavou a opýtala sa: „Či som vám nepovedala, že odpoviem na vaše otázky? Je to strašná – strašná vec…“

„Áno, je.“ Wolfe sa náhle obrátil k blondínke. „Slečna Mitchellová. Ak dobre viem, minulý týždeň ste v pondelok popoludní o štyri dvadsať vošli spolu do výťahu a zišli ste dolu na toto poschodie. Je to tak?“

Prikývla.

„A nikto tu nebol. To znamená, nikoho ste nevideli. Prešli ste chodbou po piate dvere vľavo, naproti kancelárii pána McNaira, vošli ste do miestnosti, to je izba, kde vo voľnom čase odpočívajú štyri manekýnky, ktoré tu pracujú. Molly Laucková tam bola. Je to tak?“

Opäť prikývla. Wolfe ju požiadal: „Povedzte mi, čo sa stalo.“

Blondínka sa nadýchla. „Nuž, zhovárali sme sa o prehliadke a o zákazníkoch a tak. O ničom zvláštnom. Zabávali sme sa asi tri minúty, a keď Molly zrazu povedala, že zabudla, siahla pod kabát a vytiahla škatuľu…“

„Dovoľte. Zopakujte mi slová slečny Lauckovej.“

„Povedala len, že zabudla a má tu akúsi korisť…“

„Nie, prosím. Čo povedala? Zopakujte mi jej slová.“

Blondína sa naňho zahľadela. „Dobre, ak to budem vedieť. Povedala, no, skúsim to: ‚Dievčence, zabudla som že som čosi ukoristila. Potiahla som to šikovne ako straka.‘ Kým to hovorila, vytiahla spod kabáta škatuľu…“

„Kde bol ten kabát?“

„Bol to jej kabát a ležal na stole.“

„A vy ste boli kde?“

„Ja? Práve pri nej, stála som tam. Molly sedela na stole.“

„Kde bola slečna Frostová?“

„Stála naproti pri zrkadle, naprávala si vlasy. Však, Helen?“

Krehká víla len prikývla. Wolfe sa opýtal:

„A potom? Presne. Opakujte presne slová.“

„Nuž, podala mi škatuľu, vzala som ju, otvorila a povedala…“

„Nebola už otvorená?“

„Neviem. Nebola ani zabalená, ani stužka na nej nebola, ani nič. Otvorila som ju a povedala: ‚Pána, veď je to kilo bonbónov, a nik sa ich ešte nedotkol. Odkiaľ to máš, Molly?‘ Odpovedala: ‚Veď som ti povedala, že som ich potiahla. Sú dobré?‘ Ponúkla i Helen, aby si vzala.“

„Zopakujte slová.“

Slečna Mitchellová sa zamračila. „Neviem. Len ‚Vezmi si, Helen,‘ alebo ‚Pridaj sa do partie, Helen,‘ čosi také. Lenže Helen si nevzala.“

„Čo povedala?“

„Neviem. Čo si povedala, Helen?“

Slečna Frostová ani nepreglgla. „Nepamätám sa. Pila som práve predtým koktail a nechcela som nič.“

Blondína prikývla. „Čosi také. Potom si Molly vzala kúsok a ja tiež…“

„Prosím.“ Wolfe zdvihol prst. „Vy ste mali škatuľu v ruke?“

„Áno. Molly mi ju podala.“

„Slečna Frostová ju vôbec nemala v ruke?“

„Nie, veď som vám povedala, že odmietla. Na bonboniéru ani nepozrela.“

„A vy aj slečna Laucková ste si vzali po kúsku…“

„Áno. Ja som si vzala kandizovaný ananás. Bolo tam všeličo: čokoláda, bonbóny, kandizované ovocie, aj iné. Jedla som. Molly si vložila cukrík celý do úst, a keď doň zahryzla, povedala, že je silný…“

„Zopakujte jej slová, prosím.“

„Nuž povedala asi: ‚Preboha, veď to má dvesto grádov, ale nie je to také zlé, znesiem to.‘ Spravila grimasu, ale požula to a zhltla. Potom… nuž… neverili by ste, ako rýchlo…“

„Pokúsim sa. Porozprávajte mi to.“

„Neminulo viac ako pol minúty, to viem isto. Vzala som si ešte kúsok a jedla som, Molly nazrela do bonboniéry a povedala čosi, že sa chce zbaviť tej chuti v ústach…“

Zarazila sa, lebo dvere sa otvorili. Llewellyn Frost sa vrátil s papierovým vreckom. Vstal som a vzal mu ho, vybral som otvárač, pohár a fľaše a postavil som všetko pred Wolfa. Wolfe zdvihol otvárač a vzal fľašu do rúk.

„Hm, Schreierovo pivo. Je príliš chladené.“

Sadol som si. „Bude sa peniť. Len ho skúste.“ Nalial si.

Helen Frostová povedala bratancovi:

„Tak, toto si chcel! Tvoj detektív chce presne vedieť, čo som povedala, chce počuť moje slová a vypytuje sa Thelmy, či som mala škatuľu s cukríkmi v rukách…“

Frost ju poklepal po pleci. „Ale, Helen, nič si z toho nerob. Vie, čo robí…“

Prvá fľaša bola prázdna i pohár. Frost si sadol. Wolfe si utrel ústa.

Blondína prikývla. „Áno. A potom – nuž – zrazu sa vystrela a vydala zo seba akýsi zvuk. Nekričala, bol to iba zvuk, strašný zvuk. Spustila sa zo stola a potom sa zas oň oprela a tvár mala celkom skrivenú… celkom skrivenú. Pozrela na mňa vypleštenými očami, otvorila ústa, zas ich zavrela, ale nevládala hovoriť a zrazu sa celá striasla, zdrapila ma, chytila za vlasy… a… a…“

„Áno, slečna Mitchellová.“

Blondína preglgla. „Nuž, keď spadla, strhla i mňa, lebo ma držala za vlasy. Pravdaže som sa na smrť zdesila. Vytrhla som sa. Neskôr, keď doktor… keď prišli ľudia, mala medzi prstami chumáč mojich vlasov.“

Wolfe si ju premeral. „Máte dobré nervy, slečna Mitchellová.“

„Nie som citlivka. Dlho som plakala, keď som v tú noc prišla domov – vyplakala som sa. Ale vtedy som neplakala. Helen sa opierala o stenu, chvela sa, iba hľadela, a nevládala sa pohnúť, veď vám to sama povie. Bežala som k výťahu a kričala o pomoc a potom som pribehla naspäť a položila som vrchnák na bonboniéru a držala som ju, kým prišiel pán McNair, a hneď som mu ju dala. Molly bola už mŕtva, to som videla. Ležala celá skrútená. Padla mŕtva na zem.“ Opäť preglgla. „Možno by ste mi to vedeli povedať. Doktor vravel, že to bola akási kyselina, učene sa to vraj volá kyanid draselný.“

Lew Frost sa zamiešal. „Hydrokyanid. Polícia tvrdí, že to je to isté. Veď som vám to povedal. Či nie?“

Wolfe namieril naňho prst. „Prosím vás, pán Frost. Honorár si mám zarobiť ja a vy mi ho máte zaplatiť. Tak, slečna Mitehellová, vám od tých dvoch kúskov vôbec nebolo zle a slečna Laucková zjedla iba jeden cukrík.“

„A bolo po nej.“ Blondína sa zachvela. „Je to hrozná predstava, že jestvuje niečo, čo tak rýchlo zabije človeka. Ani slova nevládala povedať. Videla som, ako to cez ňu prebehlo, keď sa celá roztriasla. Držala som bonboniéru, ale hneď som sa jej zbavila, keď som zazrela pána McNaira.“

„Potom ste, ak dobre viem, ušli.“

Prikývla. „Vybehla som do umyvárne.“ Spravila grimasu. „Šla som dáviť. Zjedla som dva kúsky.“

„Naozaj. To je najúčinnejšie.“ Wolfe otvoril druhú fľašu piva a nalial si. „Ale vráťme sa k veci. Nevideli ste tú bonboniéru predtým, než ju slečna Laucková vytiahla spod kabáta?“

„Nie.“

„Čo myslíte, čo tým chcela povedať, keď spomenula, že ju potiahla?“

„Akože – myslela, že ju niekde videla a vzala.“

Wolfe sa obrátil. „Slečna Frostová, predpokladáte, že slečna Laucková to skutočne tak myslela?“

„Predpokladám, že to myslela tak, ako to povedala – potiahla ju. Ukradla.“

„Mávala také zvyky? Bola zlodejkou?“

„Pravdaže nie. Vzala iba bonboniéru. Spravila to iste zo žartu. Rada vymýšľala veselé kúsky – také podobné žarty.“

„Videli ste tú bonboniéru aj predtým, ako ju vytiahla v tejto miestnosti?“

„Nie.“

Wolfe vypil pohár na päť glgov, čo bolo jeho zvyčajné tempo, potom si utrel pery. Prižmúrenými očami sledoval blondínu. „Tuším ste v ten deň šli na obed so slečnou Lauckovou. Porozprávajte nám o tom niečo.“

„Nuž – Molly a ja sme odišli spolu okolo jednej. Boli sme hladné, lebo sme sa veľa narobili – prehliadka sa začala o jedenástej, ale zašli sme len do dragstoru za rohom, lebo sme sa mali vrátiť o dvadsať minút, aby aj Helen a externé manekýnky mali chvíľu voľna. Prehliadka mala byť od jedenástej do druhej, ale vedeli sme, že sa to riadne pretiahne. Zjedli sme chlebíčky a trocha ovocnej peny a hneď sme sa vrátili.“

„Nevideli ste, že by slečna Laucková potiahla bonboniéru v dragstore?“

„Pravdaže nie. Ani by to nebola urobila.“

„A neobstarali ste vy bonboniéru v dragstore a nepriniesli ste ju so sebou?“

Slečna Mitchellová vypleštila na Wolfa oči. Znechutene odpovedala:

„Preboha! Nie!“

„Viete iste, že slečna Laucková si ju odniekiaľ nepriniesla, kým ste boli vonku na obede?“

„Pravdaže to viem isto, veď som bola stále s ňou.“

„A popoludní už neodišla?“

„Nie. Pracovali sme spolu do pol štvrtej, potom bola prestávka, ona odišla hore a onedlho sme prišli spolu s Helen sem a našli sme ju tu, v našej odpočivárni.“

„A zjedla jediný cukrík a umrela. Vy ste zjedli dva, a neumreli ste.“ Wolfe si vzdychol. „Pravda, ešte je tu možnosť, že tú bonboniéru priniesla so sebou už ráno do roboty.“

Blondínka potriasla hlavou. „Aj na to sme mysleli. Všetky sme o tom hovorili. Nemala nijaký balíček. A okrem toho, kde by tá škatuľa bola celé dopoludnie? V odpočivárni nebola a inde niet miesta…“

Wolfe prikývol. „Práve v tom je háčik. Je to už veľa ráz zopakovaná história. Nerozprávajte mi v skutočnosti vlastné bezprostredné spomienky na to, čo sa stalo minulý pondelok, ale opakujte reči, s ktorými splynuli. Prosím vás, neurazte sa, veď za to nemôžete. Mal som tu byť už minulý pondelok popoludní – alebo som sem radšej vôbec nemal chodiť. A nebol by som teraz tu.“ Pozrel uprene na Llewellyna Frosta, potom si spomenul na pivo, nalial si plný pohár a vypil ho.

Pozrel z jedného dievčaťa na druhé. „Pravda, iste viete, v čom je problém. Minulý pondelok sa na módnej prehliadke zišlo vyše sto ľudí, zväčša žien, ale aj niekoľko mužov. Bol chladný marcový deň a všetci mali kabáty. Kto priniesol tú bonboniéru? Polícia vyšetrovala každého, kto má nejaké spojenie s touto firmou. Nenašli nikoho, kto by tú bonboniéru videl, alebo kto by aspoň pripustil, že o nej voľačo vie. Nikto s ňou slečnu Lauckovú nevidel, a nikto nemá ani tušenia, kde ju vzala. Nemožná situácia!“

Zamieril prst na Frosta. „Povedal som vám už, že tento prípad nepatrí do môjho obvodu. Môžem vystreliť šíp alebo zaútočiť hoc aj rapírom, ale nemôžem nastavať pasce na území celého mestského obvodu. Kto sem priniesol jed? Komu bol určený? Bohvie, a ja nie som z tých, čo by sa boha dovolávali, aj keď presvedčíte neviemkoľko pestovateľov orchideí, aby podpísali nejaký idiotský list. Pochybujem, či mi je hodno pokúšať sa zarobiť si aspoň polovicu honoráru, lebo vaša sesternica – vaša bratníčka, ako ste povedali – odmieta zoznámiť sa so mnou. A čo sa týka prvej polovice – objasnenie smrti slečny Lauckovej – mohol by som sa na to podobrať iba pomocou rozhovorov so všetkými osobami, ktoré tu boli minulý pondelok, a pochybujem, že by sa vám podarilo presvedčiť ich, aj tých nevinných, aby prišli do mojej kancelárie.“

Lew Frost zahundral. „To je vaša vec. Podobrali ste sa na to. Ak nie ste schopný…“

„Hlúposť! Odkedy kope stavebný inžinier jamy?“ Wolfe si otvoril tretiu fľašu piva. „Myslím, že som sa ani nepoďakoval za pivo. Ďakujem pekne. Ubezpečujem vás, pane, že tento problém vôbec nepresahuje moje schopnosti, za predpokladu, že ich budem môcť použiť. Vezmime si, napríklad, slečnu Mitchellovú. Povedala nám pravdu? Zavraždila Molly Lauckovú? Skúsme to zistiť!“ Obrátil sa a ostro sa opýtal: „Slečna Mitchellová, jedávate veľa sladkostí?“

Odsekla: „Ste bystrá hlava!“

„Prosím, majte trocha strpenia. Pri vašich nervoch vám to nepadne ťažko. Jedávate mnoho cukríkov?“

Vytiahla plecia a zas ich spustila. „Raz za čas. Musím byť opatrná. Som manekýnka a dávam si pozor.“

„Čo máte najradšej?“

„Kandizované ovocie. Aj orechy mám rada.“

„Minulý pondelok ste zdvihli vrchnák bonboniéry. Akú mal farbu?“

„Kávovú. Takú zlatokávovú.“

„Aký to bol vrchnák? A čo na ňom bolo?“

„Bola… bola to Zmes. Akási zmes.“

Wolfe zavrčal. „Akási? Vari len nechcete povedať, že sa nepamätáte, čo bolo na vrchnáku napísané?“

Zamračila sa. „Nie… nepamätám sa. Je to smiešne. Neviem si predstaviť…“

„Ani ja. Pozreli ste na bonboniéru, zdvihli ste vrchnák, neskôr ste škatuľu zasa zavreli a držali ju v ruke, vedeli ste, že je v nej smrteľný jed, a predsa ste neboli ani len zvedavá…“

„Počkajte chvíľočku. Nie ste taká bystrá hlava. Molly ležala mŕtva na dlážke a všetci vbehli do miestnosti a ja som hľadala pána McNaira, aby som mu dala tú bonboniéru, nechcela som tú prekliatu vec mať v ruke a zaručene som sa nepokúšala myslieť na to, na čo by som mala byť zvedavá.“ Opäť sa zamračila. „A tak, hoci je to smiešne, ale vlastne som si názov vôbec nevšimla.“

Wolfe prikývol. Náhle sa obrátil k Lewovi Frostovi. „Vidíte, ako sa veci majú. Čo môžem dedukovať z vystúpenia slečny Mitchellovej? Šikovne predstiera, že nevie, čo bolo na vrchnáku, alebo jej možno uveriť, že si to skutočne nevšimla? Iba vám to demonštrujem. Ako ďalší príklad si vezmite svoju sesternicu.“ Wolfe preletel pohľadom na ňu a chytro sa jej opýtal: „A vy, slečna Frostová, jedávate cukríky?“

Pozrela na bratanca. „Lew, je to potrebné?“

Frost sa začervenal. Otvoril ústa, ale Wolfe ho predbehol.

„Slečna Mitchellová si to nevyprosila. Pravda, má dobré nervy.“

Štíhla dievčina pozrela naňho. „Mám nervy v poriadku. Ale toto lacné – no dobre. Jedávam cukríky. Mám najradšej karamelky, a pretože pracujem ako manekýnka, musím si tiež dávať pozor na líniu a preto jedávam iba občas karamelky.“

„Čokoládové? Orieškové?“

„Hocaké karamelky. Rada ich žujem.“

„Ako často ich jedávate?“

„Snáď raz do týždňa.“

„Kupujete si ich sama?“

„Nie. Nemám na to príležitosť. Bratanec pozná moju záľubu a posiela mi škatule Carlattiek. Pričasto. Zväčša ich musím rozdať.“

„Máte ich veľmi rada?“

Prikývla. „Veľmi.“

„Ťažko im odolávate, keď vás ponúknu?“

„Niekedy áno.“

„V pondelok popoludní ste ťažko pracovali, všakáno? Boli ste ustatá? Zjedli ste úchytkom slabý obed?“

Uznala to. „Áno.“

„A tak keď vám slečna Laucková ponúkla karamelky, prečo ste si nevzali?“

„Neponúkla mi karamelky. Neboli v tej –“ Zmĺkla. Úkosom pozrela na bratanca a potom zas na Wolfa. „To je, nepredpokladala som…“

„Nepredpokladali ste?“ Wolfov hlas náhle zmäkol. „Slečna Mitchellová sa nepamätá, čo bolo na vrchnáku tej škatule. A vy sa pamätáte?“

„Nie. Neviem.“

„Slečna Mitchellová povedala, že ste bonboniéru nemali v ruke. Boli ste pri zrkadle, upravovali ste si účes, ani ste na ňu nepozreli. Je to tak?“

Uprene hľadela na Wolfa. „Áno.“

„Slečna Mitchellová povedala aj to, že škatuľu zasa zavrela a držala ju pod pazuchou, kým ju potom nepodala pánu McNairovi. Je to tak?“

„Neviem. Vôbec… som si to nevšimla.“

„Nie. Pravdaže nie, za takých okolností. A potom, keď pán McNair prevzal bonboniéru až do tých čias, kým ju odovzdal polícii, videli ste ju vôbec? Mali ste príležitosť všimnúť si ju?“

„Nevidela som ju. Nie.“

„Už iba otázku, slečna Frostová, a tým sa moja demonštrácia končí: Ste si celkom istá, že neviete, čo bolo napísané na vrchnáku? Nebola to značka, ktorú poznáte?“

Potriasla hlavou. „Nemám ani poňatia.“

Wolfe sa oprel dozadu a vzdychol si. Vzal tretiu fľašu, nalial si do pohára a sledoval, ako sa pení. Nikto neprehovoril, všetci sme iba hľadeli naňho, kým pil. Položil pohár, utrel si ústa a s otvorenými očami pozrel na nášho klienta.

„Tak, a už sme v tom, pán Frost,“ poznamenal pokojne. „Ešte aj pri takej krátkej demonštrácii, ktorá ani nemala priniesť výsledky, čosi nie je v poriadku. Vaša sesternica dosvedčila, že nevidela obsah tej bonboniéry, odkedy ju slečna Laucková potiahla. Nevie, aká to bola značka, a tak ani nemohla poznať jej obsah. A predsa celkom bezpečne vedela, že v nej nie sú karamelky. Preto: videla obsah bonboniéry, kdesi, kedysi predtým, skôr ako ju slečna Laucková potiahla. To je dedukcia, pane. To som myslel, keď som spomenul, že by som sa mal pozhovárať so všetkými, čo tu boli v pondelok.“

Lew Frost nespustil z neho oči a zrazu vybuchol: „A vy to nazývate – dočerta, ako ste to nazvali? Moja sesternica…“

„Povedal som vám: dedukcia.“

Útla dievčina sedela bledá a len hľadela na Wolfa. Zo dva razy otvorila ústa, ale zas ich zavrela a neprehovorila. Thelma Mitchellová namietala:

„Ale veď vám nepovedala, že isto vedela, že tam nie sú karamelky. Povedala len…“

Wolfe ju zastavil zdvihnutou dlaňou. „Ste lojálna, slečna Mitchellová? Fuj! Lojalitu treba v prvom rade zachovávať k mŕtvej. Pán Frost ma sem privliekol, lebo tu umrela Molly Laucková. Poveril ma, aby som zistil ako a prečo. No, je to tak, pán Frost?“

Frost sa naňho osopil: „Neangažoval som vás preto, aby ste proti dvom nervóznym dievčencom používali špinavé triky. Počujte, vy prekliaty bachratý imbecil! Viem už o tomto prípade viac, ako vy zistíte za sto rokov! Ak si myslíte, že vás platím za – no, čo je? Kam idete? Čo je to za fígeľ? Vravím vám, sadnite si…“

Wolfe pomaly vstal, prešiel okolo stola, a bokom obchádzal Thelmine nohy. Frost vyskočil a naťahoval za ním vystretú ruku.

Vstal som a zamieril k nemu. „Uhnite!“ Takisto som ho mohol odsotiť, ale bol by padol na jedno z dievčat. „Ustúpte, prosím. Nože cúvnite.“

Zagánil na mňa, ale poslúchol. Wolfe prešiel bokom k dverám a v tej chvíli sa ozvalo zaklopanie, dvere sa otvorili a ukázala sa pekná žena v čiernych šatách s gombíkmi. Vošla.

„Prepáčte, prosím.“ Poobzerala sa a sústredila sa na mňa. „Môžete, prosím, prepustiť slečnu Frostovú? Potrebujú ju dolu. A pán McNair mi povedal, že si želáte pozhovárať sa so mnou. Mám teraz niekoľko minút času.“

Pozrel som na Wolfa. Uklonil sa žene, sklonil hlavu asi o päť centimetrov. „Ďakujem, pani Lamontová. Netreba. Pokročili sme výborne, väčšmi, ako sa dalo rozumne predpokladať. – Archie, zaplatili ste za pivo? Dajte pánu Frostovi dolár. To by malo byť dosť.“

Vybral som peňaženku, vytiahol z nej dolárovú bankovku a položil som ju na stôl. Rýchly pohľad mi prezradil, že Helen Frostová je bledá, Thelma Mitchellová hľadí so záujmom a Llewellyn Frost sa práve odhodláva na vraždu. Wolfe odišiel. A ja za ním, pridal som sa k nemu vonku, keď privolával výťah.

Ohlásil som sa: „To pivo nestálo viac ako pár centov, najviac ak sedemdesiatpäť za tri fľaše.“

Prikývol. „Rozdiel mu pripíšte na účet.“

Prešli sme cez rušné prízemie, ani sme nezastali. McNair stál bokom od ostatných a zhováral sa s tmavou, prostredne vysokou ženou s rovným chrbtom a hrdými ústami. Na chvíľočku som sa ešte raz obzrel, lebo som predpokladal, že to je matka Helen Frostovej. Bohyňa, ktorú som predtým nevidel, vykračovala si v kávovom kabáte pred akousi zazobanou pipkou so psom a motali sa tam naokolo ešte zo traja-štyria ľudia. Práve keď sme sa blížili k vchodu, otvorili sa dvere a vošiel vysoký, plecnatý chlap s jazvou na líci. O tej jazve som všeličo vedel. Kývol som mu.

„Hej, Purley!“

Zastal a vypleštil oči, nie na mňa, ale na Wolfa. „Prepánajána, vari ho vystrelili z kanóna?“

Uškrnul som sa a šiel som ďalej.

Cestou domov som sa pokúšal nadviazať priateľský rozhovor ponad plece, ale vôbec som nemal úspech. Poznamenal som:

„Tie manekýnky sú pekné osôbky. Hm?“

Nezabral. Opýtal som sa:

„Spoznali ste toho pána, ktorého sme stretli, keď sme vychádzali z dverí! Náš starý priateľ Purley Stebbins z kriminálky. Cramerov poskok.“

Nijaká odpoveď. A tak som sa obzeral po dobrej jame.

3

Po prvý raz zavolal Llewellyn Frost okolo pol druhej, keď sme sa s Wolfom práve pustili do klobások s desiatimi druhmi korenia. Dostával ich každú jar niekoľko ráz od istého Švajčiara z okolia Chappaqua, chlapík ich sám robil z doma chovaných prasiat. Fritz Brenner, šéf a pýcha domácnosti, dostal príkaz povedať Llewellynovi, že pán Wolfe práve obeduje a teraz ho nemožno vyrušovať. Chcel som vstať a vziať telefón, ale Wolfe ma usadil prstom. Po druhý raz sa ozval telefón čosi po druhej, kým si Wolfe pomaly upíjal kávu a ja som prešiel do kancelárie prevziať rozhovor.

Frostov hlas znel mrzuto a urazene. Chcel vedieť, či nájde Wolfa doma o pol tretej, a ja som mu odpovedal, že áno, pravdepodobne bude odteraz vždy doma. Keď som zložil, ostal som za písacím stolom a s niečím som sa tam babral. O niekoľko minút vošiel aj Wolfe, pokojný a v milostivej nálade, ale rozhodne by zazlieval každý pokus rozhýbať ho, tak ako vždy po výdatnom, ničím nerušenom jedle.

Sadol si za stôl, spokojne si vzdychol a obzeral sa po stenách – po policiach s knihami, mapami, Holbeinovou grafikou, ďalšími policami a leptom zobrazujúcim Brilliat-Savarin. Po chvíli otvoril prostrednú zásuvku, vyberal z nej závery z pivných fliaš a ukladal ich do kôpok na stôl. Poznamenal:

„Trocha menej estragónu a pridať štipku šalvie. Nabudúce to Fritz môže skúsiť. Poviem mu to.“

„Áno,“ prisvedčil som. Nechcelo sa mi debatovať, veď veľmi dobre vedel, že mám estragón úžasne rád. „Ale ak chcete porátať tie závery, bolo by dobre, keby ste sa trochu poponáhľali. Náš klient je už na ceste.“

„Naozaj?“ Kládol závery do kôpok po piatich. „Pozrimeže, bez ohľadu na tie tri fľaše vonku, myslím, že som už vypil štyri pivá nad určenú týždennú dávku.“

„Nuž veď to je normálne,“ odsekol som. „Nože ma osvieťte skôr, ako sem príde Frost. Čo vás zarazilo na mladej Frostke?“

Mierne zdvihol plecia a zas ich spustil. „Zlosť. To zapišťal potkan zahnaný do kúta. Trčal som v kúte tej smradľavej diery, vtiahnutý do prípadu, a vôbec som nemal záchytný bod. Alebo skôr, bolo tam priveľa všeličoho. A okrem toho nemám rád náhodné vraždy. Nech ten cukrík otrávil hocikto, je to sprostý fušer. A tak som zapišťal.“ Zamračil sa na kopu záverov. „Dvadsaťpäť, tridsať, tridsaťtri. Ale výsledok bol zaujímavý. A dosť presvedčivý. Bolo by sardonické, keby sme si druhú polovicu honoráru zarobili tým, že by slečnu Frostovú odviedli do väzenia. Nie že by som to pokladal za pravdepodobné. Archie, dúfam, že vám moje táranie neprekáža.“

„Nie, po jedle to celkom dobre padne. Len pokračujte. Nijaká porota by aj tak nikdy a za nič neodsúdila slečnu Frostovú.“

„Asi nie. A prečo by ju mali odsúdiť? Predsa aj porotca musí mať právo koriť sa kráse. Ale ak sa slečna Frostová bude musieť brániť proti vážnemu obvineniu, tak to tuším vôbec nebude v súvise s dnešným prípadom. Všimli ste si, aký veľký diamant má na prste? A ďalší na pudrenke?“

Prikývol som. „A čo? Je zasnúbená?“

„To vám nepoviem. Všimol som si diamanty, lebo jej nepristanú. Už ste ma počuli zdôrazňovať, že mám zmysel pre zvláštne javy. Osobnosť slečny Frostovej, jej rezervovanosť, ešte aj za nevšedných okolností, naznačujú, že je pre ňu celkom neprirodzené nosiť brilianty. A potom to divošské nepriateľstvo pána McNaira bolo rozhodne nielen nepríjemné, ale i neprirodzené, hoci snáď nenávidí Llewellyna Frosta – ale prečo ho vlastne nenávidí? Priehľadnejšia je príčina, prečo pán Frost použil také nevšedné slovo ako „bratníčka“, veď bratancov tak presne rozlišujú dnes iba antropológovia, no necháva nám to možnosť na rozličné špekulácie… antropológovia totiž rozoznávajú, či sú rodičia bratancov jednakého pohlavia, teda deti bratov alebo sestier. U niektorých kmeňov bratanec a sesternica môžu uzavrieť manželstvo, ak ich rodičia sú súrodenci rôzneho pohlavia, ale deti bratov alebo sestier sa brať nesmú. Zrejme pán Frost túto otázku dokonale preskúmal… Iste je možné, že ani jedna z týchto zvláštností nemá vôbec vzťah k smrti Molly Lauckovej, ale treba si ich popri mnohých iných veciach rozhodne všimnúť. Dúfam, že vás nenudím, Archie. Viete, je to mechanická práca môjho génia, hoci obyčajne o tom nehovorím. Raz som tu v tomto kresle sedel päť hodín a uvažoval som o fenoménoch manželky Paula Chapina a členov tej neslýchanej Ligy vydesených. Rozprávam stručne, lebo keby som hovoril obšírne, začali by ste šuchoriť papiermi, aby ste ma otrávili a nemám chuť dať sa dráždiť. Tá klobáska… ale už cengá zvonec. Náš klient. Ha! Je stále naším klientom, hoci si to azda ani neuvedomuje.“

Z haly zazneli kroky a čoskoro sa zas vracali. Dvere do kancelárie sa otvorili a vošiel Fritz. Oznámil pána Frosta. Wolfe kývol hlavou a žiadal si pivo. Fritz odišiel.

Llewellyn rezko vošiel. Vykračoval si rázne, ale z očí sa mu dalo vyčítať, že je akýsi rozpoltený. Kdesi hlboko na dne očí sa mu tajil meravý strach. Domašíroval k Wolfovmu stolu a spustil, akoby bol už zmeškal deväť rozličných schôdzok.

„Mohol som vám i zatelefonovať, pán Wolfe, ale najradšej vybavujem veci z očí do očí. Rád vidím človeka, s ktorým sa zhováram, a chcem, aby aj on videl mňa. Najmä v takomto prípade. Musím sa vám ospravedlniť. Neudržal som sa na uzde a blamoval som sa. Prišiel som sa vám ospravedlniť.“ Natiahol ruku. Wolfe pozrel na ruku a potom Frostovi do tváre. Klient stiahol ruku, začervenal sa a pokračoval. „Nemali by ste sa na mňa hnevať, veď som sa iba neudržal na uzde. A okrem toho, pochopte prosím, na tom rozhodne nástojím, že na tom nič nebolo. Helen – moja sesternica – bola len zmätená. Zhováral som sa s ňou. Je vyvedená z rovnováhy, veď už predtým bola celkom bez seba, pozhovárali sme sa a uznal som, že som nemal právo ta vtrhnúť. Možno som sa nemal do ničoho miešať, ale myslel som si – nuž – nezáleží na tom, čo som si myslel. Veľmi si cením, čo ste spravili, a bolo to ohromné, že ste ta zašli, hoci je to proti vašim zásadám… Priznajme si, že to bol neúspech, a povedzte mi, koľko som vám dlžný.“

Zmĺkol, usmial sa najprv na Wolfa, potom na mňa a zas na Wolfa ako pomocník v starinárstve, keď sa pokúša výhodne streliť starú rárohu.

Wolfe si ho premeral.

„Sadnite si, pán Frost.“

„Nuž… kým vyplním šek…“ Zacúval ku kreslu, spustil sa doň, vytiahol šekovú knižku z jedného vrecka a plniace pero z druhého. „Koľko?“

„Desaťtisíc dolárov.“

Frost zalapal po dychu a zdvihol oči. „Čože!“

Wolfe prikývol. „Desaťtisíc. Toľko by som asi zinkasoval za úlohu, ktorú ste mi zverili, polovicu za vyriešenie vraždy Molly Lauckovej a polovicu za to, že vytiahnem vašu sesternicu z toho pekelného brlohu.“

„Ale človeče, veď ste ani jedno nespravili. Preskočilo vám.“ Oči sa mu zúžili. „Nezdá sa vám, že ma zdržiavate? Ne…“

Wolfe odsekol. „Desaťtisíc dolárov. A počkáte tu, kým mi váš šek nepotvrdia.“

„Ste blázon.“ Frost zas vybuchol. „Nemám desaťtisíc dolárov. Môj kus ide výborne, ale mal som kopu dlžôb a ešte ich mám dosť. A keby som aj mal peniaze, čo vám to zišlo na um? Vydieranie? Ak ste z takej fajty…“

„Prosím, pán Frost. Veľmi vás prosím, nechajte ma hovoriť.“

Llewellyn naňho zagánil.

Wolfe sa posunul dozadu. „Všeličo sa mi na vás páči, ale máte aj niekoľko veľmi zlých zvykov. Patrí medzi ne domnienka, že slová sú úlomky tehál, ktorými možno zasýpať ľudí, aby ste ich omráčili. Radšej s tým prestaňte. A vaším ďalším zlozvykom je detinská dychtivosť, s akou sa ženiete do činnosti, a pritom ani neuvážite, aké to môže mať následky. Skôr ako ste sa definitívne rozhodli poveriť ma vyšetrovaním, mali ste preskúmať aj všetky svoje možnosti. Ale fakt je, že ste ma vyšetrovaním poverili, a dajte si povedať, že ste spálili za sebou všetky mosty, keď ste ma vylákali na tú šialenú cestu na Päťdesiatu druhú ulicu. Za to treba zaplatiť. Vy a ja sme viazaní zmluvou, ja som povinný pokračovať vo vyšetrovaní a vy ste povinný zaplatiť mi primeranú odmenu. A keď zo zvláštnych osobných príčin sa vám zrazu zmluva znepáči, čo spravíte? Prídete do mojej kancelárie a chcete, aby som vyletel zo stoličky, keď ma omráčite slovami ako ‚vydieranie‘! Fuj! Bezočivosť nevychovaného decka!“

Nalial si piva a pil. Llewellyn Frost ho pozoroval. Keď som si spravil poznámku do zápisníka, kývol som mu posmeľujúco hlavou na znak súhlasu s jeho dobrým úsilím.

Klient napokon prehovoril. „Pozrite, pán Wolfe. Nesúhlasil som, aby ste odtiaľ odišli a… to je… nemal som ani poňatia, že budete…“ Zarazil sa a zmĺkol. „Nepopieram našu dohodu. Neprišiel som hádzať do vás úlomky tehál. Iba som sa opýtal, čo by to stálo, keby sme to zrušili.“

„A ja som vám to povedal.“

„Ale teraz nemám desaťtisíc dolárov. Myslím, že do týždňa ich budem mať. No aj keby som ich mal, bože môj, za dve hodiny práce…“

„Nie za prácu.“ Wolfe zamieril naňho prstom. „Ale jednoducho nestrpím, aby ste dráždili moje sebavedomie takým správaním, akým sa pokúšate podlomiť ho. Pravda, prenajímam svoje schopnosti za peniaze, ale ubezpečujem vás, že ma za to nemožno pokladať za šikovného kaukliara, ktorý sa oháňa trikmi. Som umelec alebo nič. Vari by ste poverili Matissa, aby vám spravil obraz, a keď si načrtne prvú nahodenú škicu, vytrhnete mu ju, pokrkvete a poviete: ‚Už dosť, koľko som vám dlžný?‘ Nie, to by ste nespravili. Myslíte, že toto prirovnanie je smiešne? Ale ja nie. Každý umelec je namyslený. A ja tiež. Viem, že ste mladý a vaša výchova zanechala medzery vo vašom mozgu, ani si neuvedomujete, ako urážlivo ste sa správali.“

„Preboha!“ Klient sa tiež posunul dozadu. „No dobre.“ Pozrel na mňa, akoby som mu mal niečo navrhnúť, a potom sa vrátil jeho pohľad k Wolfovi. „Dobre, ste umelec. Uznávam to. Ale povedal som vám, že nemám desaťtisíc dolárov. A čo šek datovaný odo dneška za týždeň?“

Wolfe pokrútil hlavou. „Mohli by ste zastaviť výplatu.

Nedôverujem vám, ste pobúrený, rozpaľuje vás plameň strachu a pomsty. Okrem toho, mali by ste dostať za svoje peniaze viac a ja by som mal spraviť viac, aby som si ich zaslúžil. Jediný rozumný postup…“

Zvonenie telefónu ho prerušilo. Obrátil som sa k svojmu stolu a zdvihol som slúchadlo. Potvrdil som svoju totožnosť drsnému mužskému hlasu, počkal som chvíľu a počul som iný, známy mužský hlas. To, čo mi povedal, vyvolalo na mojej tvári úškrn.

Obrátil som sa k Wolfovi. „Inšpektor Cramer hovorí že jeden z jeho chlapíkov vás videl dnes predpoludním u McNaira a skoro umrel z toho šoku. A on takisto, keď sa to dozvedel. Vraví, že by mu bolo potešením chvíľu sa s vami telefonicky pozhovárať o tom prípade.“

„Ale mne nie. Mám prácu.“

Spojil som sa zasa s Cramerom a zhováral som sa s ním ďalej. Cramer bol taký priateľský ako šofér, keď vás zastaví na osamelom vŕšku, lebo sa mu minul benzín. Opäť som sa obrátil na Wolfa:

„Rád by si sem prišiel o šiestej vyfajčiť cigaru. Hovorí, že si chce porovnať záznamy. Volá SOS.“

Wolfe prikývol.

Povedal som Cramerovi, aby len spokojne prišiel, a zložil som slúchadlo.

Náš klient vstal. Pozeral Z Wolfa na mňa a opýtal sa celkom priateľským hlasom: „Vari to bol inšpektor Cramer? A naozaj – príde sem?“

„Ale áno, trocha neskôr,“ odpovedal som, lebo Wolfe sa oprel dozadu a zažmúril oči. „Často sem vpadne na priateľský rozhovor, keď má taký ľahký prípad, že ho nudí.“

„Ale on… ja…“ Llewellyn bol omráčený. Vystrel sa. „Počujte, dofrasa. Chcem si zatelefonovať.“

„Len si poslúžte. Sadnite si na moje miesto.“

Vstal som a Frost si sadol. Vytočil číslo, ktoré nemusel hľadať v zozname. Bol rozklepaný, ale zdalo sa, že vedel, čo robí. Stál som a načúval.

„Haló, haló! Ste to vy, Styce? Tu je Lew Frost. Môj otec je ešte tam? Pokúste sa spojiť ma s McNairovou kanceláriou. Áno, prosím… Haló, otec? Lew… nie… nie, počkaj chvíľu. Teta Callie je ešte tam? Čaká ma? Áno, viem… Nie, počuj, hovorím z kancelárie Nera Wolfa na západnej Tridsiatej piatej ulici, číslo deväťstoosemnásť. Chcem, aby si aj s tetou Calliou prišiel rovno sem… Nemá to zmyslu vysvetľovať do telefónu, len rozhodne príď… Nemôžem to vysvetliť… Nuž, tak ju priveď… Ale áno, tatko, robím, čo môžem… Správne. Môžete tu byť o desať minút… Nie. Je to súkromný dom…“

Wolfe sedel so zažmúrenými očami.

4

Stretnutie bolo senzačné. Už niekoľko ráz som pri rozličných príležitostiach len tak zo zábavy preletel po stránkach svojho zápisníka, kde som všetko zachytil. Dudley Frost bol jedným z veľmi mála ľudí, ktorí sedeli v jeho kancelárii a rečami zmorili Nera Wolfa natoľko, že ho krotil pijatikou. Pravda, dosiahol to skôr záplavou slov, a nie tým, čo povedal, ale predsa sa mu to podarilo.

Bolo už po tretej, keď prišli. Fritz ich uviedol. Calida Frostová, Helenina matka a Lewova teta Callie – hoci tuším by bolo správnejšie uviesť ju ako pani Frostovú, lebo nikdy sme sa ani troška nezblížili, vošla prvá. A veru to bola tá prostredne vysoká žena s rovným chrbtom a hrdými ústami. Vyzerala dobre. Driečna žena s hlbokými, uprene hľadiacimi očami červenkastohnedej farby ako čierne pivo. Nezišlo by vám na um, že je už dosť stará na to, aby bola matkou dospelej bohyne. Lewov otec, Dudley Frost, vážil aspoň deväťdesiat kíl, ale bol skôr rozložitý ako tučný. Mal sivé vlasy a pristrihnuté sivé fúziky. Akýsi tvrdý úder mu trochu vychýlil nos nabok, ale iba dobrý pozorovateľ ako ja si to všimol. Mal krásny, jemne pásikavý sivý oblek a červený kvet v gombíkovej dierke.

Llewellyn im šiel naproti k dverám kancelárie, viedol ich cez miestnosť a obidvoch predstavil. Dudley Frost odmerane pozdravil Wolfa a mne tiež zamrmlal osobitný pozdrav. Pripravil som im stoličky. Dudley Frost sa obrátil na nášho klienta: „A čo sa teraz robí? Aké starosti máš? Pozor, Calida, kabelka ti spadne. Načo sme tu, pán Wolfe? Dúfal som, že si dnes popoludní zahrám trochu bridž. Aké ťažkosti sa vyskytli? Môj syn naliehal, aj na moju švagrinú, pani Frostovú, že by bolo preňho najlepšie, keby sme prišli rovno sem…“

Llewellyn zabľabotal: „Pán Wolfe chce desaťtisíc dolárov.“

Dudley sa zachichotal. „Prisahámbohu, i ja. Hoci kedysi bývali časy – ale už sa minuli.“ Pozrel na Wolfa, zmenil spôsob reči a bleskove vychrlil: „Načo vám je tých desaťtisíc dolárov, pán Wolfe?“

Wolfe sa zamračil, už videl, že mu neostáva iné ako dať sa do toho. Odpovedal: „Aby som ich dal v banke pripísať na svoje konto.“ –

„Aha! Výborne! Ale ste mi dali – a zaslúžil som si to! Úprimne povedané, bola to jediná správna odpoveď na moju otázku. Mal som sa opýtať: vysvetlite mi prosím, prečo očakávate, že dostanete od niekoho desaťtisíc dolárov, a od koho ich očakávate? Dúfam, že nie odo mňa, lebo ja ich veru nemám. Môj syn mi vysvetlil, že v záchvate šialenstva vás poku… pokusne poveril istou úlohou. Môj syn je somár, ale iste nepredpokladáte, že vám dá desaťtisíc dolárov iba preto, lebo je somár. Dúfam, že nie, lebo ani on ich nemá. Ani moja švagriná, však, Calida? Čo myslíš, Calida? Mám pokračovať? Myslíš, že sa takto niekam dostaneme?“

Pani Frostová pozrela na Wolfa a neunúvala sa obrátiť k švagrovi. Povedala tichým, príjemným hlasom: „Myslím, že najdôležitejšie je vysvetliť pánu Wolfovi, že si z Heleniných slov urobil nesprávny záver.“ Usmiala sa na Wolfa. „Helen je moja dcéra. Ale najprv, keďže Lew pokladal za potrebné, aby sme sem prišli, mali by sme azda vedieť čo nám chce pán Wolfe povedať.“

Wolfe pozrel na ňu spod prižmúrených viečok. „Veľmi málo, madam. Váš synovec ma poveril vyšetrovaním a presvedčil ma, aby som spravil neprecedentný krok, ktorý mi bol krajne trápny. Ale ledva som začal prípad vyšetrovať a už prišiel za mnou, že to bol neúspech, a opýtal sa ma, koľko mi je dlžný. Povedal som mu to a vzhľadom na mimoriadne okolnosti požadoval som úhradu v hotovosti. V panike zatelefonoval pán Frost svojmu otcovi.“

Zamračila sa. „Požadovali ste desaťtisíc dolárov?“

Wolfe sklonil hlavu a zasa ju zdvihol.

„Ale, pán Wolfe,“ zaváhala. „Pravdaže nepoznám vašu prácu,“ usmiala sa naňho, „alebo je to povolanie? Ale rozhodne to je neobyčajná suma. Je to vaša zvyčajná taxa?“

„Ale veď pozrite,“ Dudley Frost sa pomrvil v kresle. „Koniec koncov je to jednoduchá vec. Sú tu isté body. V prvom rade šlo len o pokus. Nemohlo to byť iné ako pokus, veď ako by pán Wolfe vedel, čo by zistil alebo nezistil, kým ta nezašiel a sám si veci neoveril? V druhom rade, ak odhadneme honorár pána Wolfa na dvadsať dolárov za hodinu, tak mu je Lew dlžný štyridsať dolárov. Aj dobrým právnikom som platil menej. A po tretie, nemá zmyslu hovoriť o desiatich tisíckach, lebo ich nemáme.“ Nahol sa dopredu a položil na písací stôl svoju labu. „Úprimne vám poviem, pán Wolfe, švagriná nemá ani cent, a nik to nevie lepšie ako ja. Jej dcére – mojej neteri – ostalo dedičstvo aj po mojom otcovi. Sme chudobná rodina okrem Helen. Môj syn si myslí, že sa mu voľačo pošťastilo, ale myslel si to už neraz aj predtým. Pochybujem, či by ste si honorár zinkasovali, pravda, jediný spôsob by v tomto prípade bol súdny proces. Potom by sa to ťahalo a prípadne by ste súhlasili s kompromisom…“

Náš klient niekoľko ráz zvolal: „Otec!… Otec!“ aby ho prerušil, ale darmo. Teraz sa Llewellyn načiahol a stisol otcovo koleno. „Počúvaj ma chvíľu, prosím. Nechaj ma hovoriť. Pán Wolfe nedovolí, aby sa to vlieklo! Inšpektor Cramer príde sem o šiestej, aby si s ním porovnal záznamy. O tom…“

„Áno? Preto mi nemusíš koleno rozdrviť na kašu. Dočerta, kto je inšpektor Cramer?“

„Veľmi dobre vieš, kto to je. Náčelník oddelenia pre vyšetrovanie vrážd.“

„Aha, ten chlapík. Ako vieš, že sem príde? Kto ti to povedal?“

„Telefonoval. Tesne predtým, ako som ťa volal. Preto som tetu Callie i teba prosil, aby ste sem prišli.“

Videl som záblesk v Dudleyho očiach, hoci bol krátky, a zaujímalo ma, či si to všimol aj Wolfe. Záblesk zhasol práve tak rýchlo, ako sa zjavil. Opýtal sa syna: „Kto hovoril s inšpektorom Cramerom? Ty?“

Odvetil som stroho: „Nie. Ja.“

„Aha!“ Dudley Frost sa na mňa s pochopením usmial, potom sa usmial na Wolfa a zas na mňa. „Tak sa zdá, že ste si dali veľa námahy. Pravda, vidím už, že najlepší spôsob, ako zapôsobiť hrozivo, bolo dohodnúť telefonický hovor v čase, keď je môj syn vo vašej kancelárii. Lenže…“

Wolfe zavrčal. „Vylož ho, Archie!“

Položil som ceruzku a zápisník na stôl a vstal som. Aj Llewellyn vyskočil a stál ako kohút. Všimol som si, že jeho teta sa ani nepohla, iba trochu zdvihla obočie.

Dudley Frost sa zasmial. „Ale pán Wolfe! Sadnite si, chlapci.“ Pozrel prešibaným okom na Wolfa. „Bohuprisahám, nezazlievam vám, že sa pokúšate zapôsobiť. Je to celkom prirodzené…“

„Pán Frost!“ Wolfe zdvihol prst. „Vaša domnienka, že musím predstierať telefonický hovor, aby som zapôsobil na vášho syna, je krajne urážlivá. Odvolajte to, alebo odíďte!“

Frost sa znova zasmial. „Dobre, tak povedzme, že ste chceli mne zaimponovať.“

„To je ešte horšie, pane.“

„Tak mojej švagrinej. Zapôsobilo to na teba, Calida? Uznávam, že na mňa áno, tak sa zdá. Pán Wolfe chce desaťtisíc dolárov. Ak ich nedostane, chce sa zísť s inšpektorom Cramerom – nezáleží na tom kde a kedy – a upozorniť ho, že Helen videla tú bonboniéru ešte pred smrťou Molly Lauckovej. Pravdaže, Helen mu nič také nepovedala, ale políciu to neodradí od toho, aby ju trápila, azda aj nás ostatných a možno sa to dostane aj do novín. Nakoľko spravujem Helenin majetok, je moja zodpovednosť taká istá ako tvoja, Calida, hoci Helen je tvoja dcéra.“

Obrátil sa a zagánil na syna. „Je to tvoja chyba, Lew. Iba tvoja. Ty si tomu chlapíkovi Wolfovi dal príležitosť. Či si už neraz…“

Wolfe sa nahol dopredu a končekmi prstov sa na necelé tri centimetre priblížil ku kávovému tweedovému kabátiku pani Frostovej. Obrátil sa na ňu: „Prosím, zastavte ho!“

Hodila plecami. Jej švagor pokračoval. Potom zrazu vstala, obišla ostatných a prišla ku mne. Zastala tak blízko, aby sa mohla ticho spýtať: „Máte dobrú írsku whisky?“

„Máme,“ odpovedal som. „Pomôže?“

Prikývla. „Čistú. Dvojitú. A obyčajnú vodu.“

Zašiel som ku skrinke, vybral som fľašu Old Corcoranu. Nalial som vyše dvojitej dávky, priniesol som pohár vody, oboje som dal na tácňu, zaniesol som to k stolu a položil som všetko vedľa rečníkovej stoličky. Pozrel na tácňu a potom na mňa.

„Dočerta, čo to je? Čo? Kde je fľaša?“ Zdvihol pohár k vychýlenému nosu a ovoniaval. „Ejha, dobrá!“ Preletel pohľadom po ostatných. „Nikto sa ku mne nepridá? Calida? Lew?“ Zas ovoniaval írsku. „Nie? Tak na Frostovcov, na mŕtvych i na živých, nech ich pánboh požehnáva.“ Neupil si, ani to nevlial do seba na dúšok, ale pil whisky ako mlieko. Zdvihol pohár s vodou a nesmelo si uchlipol asi za pol čajovej lyžičky, postavil pohár na tácňu, oprel sa dozadu a zamyslene si končekom prsta pohládzal fúzy. Wolfe ho pozoroval ako jastrab.

Pani Frostová sa pokojne opýtala: „A čo to má byť s inšpektorom Cramerom.“

Wolfe sa k nej obrátil. „Nič viac, madam, iba čo vám už synovec povedal.“

„Príde sa sem poradiť s vami.“

„Tak to povedal.“

„Ohľadom… smrti slečny Lauckovej?“

„Tak to povedal.“

„Nie je to…“ Zaváhala. „Zvyčajne sa radíte s policajtmi o problémoch svojich klientov?“

„Zvyčajne sa radím s každým, kto mi môže poskytnúť užitočné informácie.“

Wolfe pozrel na hodinky. „Pani Frostová, skúsme dostať sa z toho. O desať minúť budú štyri. Nič mi nezabráni, aby som nestrávil zvyčajné dve hodiny medzi štvrtou a šiestou hore pri svojich rastlinách. Ako váš švagor povedal prekvapujúco chápavo, je to jasná vec. Nedávam pánu Llewelynovi Frostovi ultimátum, len mu ponúkam alternatívu. Alebo mi hneď vyplatí sumu, ktorú by som požadoval, keby som vyriešil prípad, ktorým ma poveril – veď predtým ako sem prišiel, vedel, že pýtam vysoký honorár – a zároveň sa zriekne mojich služieb, alebo budem pokračovať vo vyšetrovaní, kým prípad nevyriešim, a účet mu pošlem potom. Pravdaže, bude to oveľa ťažšie, ak sa jeho vlastná rodina pokúša mariť…“

Pani Frostová pokrútila hlavou. „Nechceme nič mariť.“ povedala jemne. „Ale zrejme ste si zle vysvetlili poznámku mojej dcéry Helen, keď ste sa jej vypytovali a my… nás sa to pravdaže dotýka. A potom… ak sa idete radiť s políciou, rozhodne by bolo správne, keby ste pochopili…“

„Chápem, pani Frostová.“ Wolfe pozrel na hodinky. „Chcete, aby som vás ubezpečil, že nebudem informovať inšpektora Cramera, ako zle som si vysvetlil poznámku vašej dcéry. Prepáčte, ale to vám nemôžem sľúbiť, kým sa nevzdám prípadu za plný honorár, hneď teraz vyplatený, alebo ma pán Llewellyn Frost ubezpečí – a za týchto okolností aj vy a váš švagor – že mám pokračovať vo vyšetrovaní, ktorým ma poveril. A dovoľte, aby som doložil, že ste celkom nezmyselne poplašení, čo sa dá očakávať od ľudí vášho spoločenského postavenia. Je veľmi nepravdepodobné že by sa vaša dcéra nejako previnila v súvise s vraždou slečny Lauckovej, ale ak náhodou vie nejakú dôležitú informáciu a zo zdržanlivosti ju tají, tak čím skôr mi to povie, tým lepšie, skôr ako to zvetrí aj polícia.“

Pani Frostová sa zamračila. „Moja dcéra nemá nijakú informáciu.“

„Neurazte sa – ale na to by som sa jej musel opýtať sám.“

„A vy… si prajete pokračovať vo vyšetrovaní. Ak nebudete mať náš súhlas, potom mienite povedať inšpektorovi Cramerovi…“

„Nepovedal som, čo mienim.“

„Ale chcete pokračovať.“

Wolfe prikývol. „Alebo pokračovať, alebo vyplatiť honorár hneď.“

„Počuj, Calida. Premýšľal som, ako tu tak sedím,“ ozval sa Duledy Frost. Vystrel sa. Všimol som si, že Wolfe sa oboma rukami oprel o operadlo kresla. Frost pokračoval. „Prečo sem nezavoláme Helen? Ten chlapík Wolfe nás tu blufuje. Ak si nedáme pozor, vysypeme desaťtisíc Heleniných dolárov, len tak plesne. A keďže som za jej peniaze zodpovedný, chcem tomu zabrániť. Lew vraví, že ich na budúci týždeň bude mať, ale podobné reči už poznám. Je posvätnou povinnosťou poručníka dbať o zverený majetok a z osobitných výnosov to zaplatiť nemôžeme, lebo ty z nich nikdy nič nenecháš. Jediný spôsob je odhaliť bluf tohto chlapíka…“

Už som sa zberal ku skrinke, že mu nalejem ďalšiu írsku, lebo predošlá dávka sa zrejme už vstrebala, ale vtom som videl, že to nie je potrebné. Wolfe odtisol kreslo a vstal, pohol sa a zastal pred Llewellynom. Prehovoril dosť hlasno, aby prehlušil vykrikovanie Dudleyho Frosta:

„Musím už ísť, chvalabohu. Svoje rozhodnutie môžete oznámiť pánu Goodwinovi.“ A pokojne šiel k dverám, keď Dudley Frost za ním zavolal:

„Počkajte! Takto nám nemôžete ujsť. V poriadku, všetko v poriadku, pane! Dobre!“ Keď Wolfe zmizol, obrátil sa na švagrinú: „Či som ti nepovedal, Calida, že treba odhaliť jeho bluf? Vidíš? V takomto prípade treba len…“

Pani Frostová sa neunúvala obrátiť sa na stoličke a sledovať Wolfov odchod. Llewellyn sa načiahol opäť za otcovým kolenom a naliehal: „Nože tatko, nechaj to už – počúvaj ma teraz minútu…“

Vstávajúc som povedal: „Panstvo, ak sa chcete dohovoriť, nechám vás chvíľu osamote!“

Calida Frostová pokrútila hlavou. „Ďakujeme, ale myslím, že to netreba.“ Obrátila sa k synovcovi a jej hlas znel štipľavo.

„Lew, ty si s tým začal. Zdá sa mi, že by si teraz mal pokračovať.“

Llewellyn jej odpovedal, jeho otec sa zamiešal do rozhovoru, ale ja som ich rečiam vôbec nevenoval pozornosť. Vrátil som sa k svojmu stolu a vložil som do písacieho stroja hárok papiera. Hore som napísal dátum a pokračoval som.

Pánu NEROVI WOLFOVI:

prosím, pokračujte až na ďalšie vo vyšetrovaní vraždy Molly Lauckovej, ako som Vás poveril včera, v pondelok 30 marca 1936.

Vytiahol som papier zo stroja, položil som ho na roh Wolfovho písacieho stola a podal som Llewellynovi pero. Nahol sa nad papier a prečítal si ho. Jeho otec vyskočil z kresla a osopil sa naňho.

„Nepodpisuj to! Čo to je? Ukáž mi to! Nič nepodpisuj!“

Llewellyn mu podal papier, Dudley Frost si ho dva razy prečítal a mračil sa. Pani Frostová načiahla ruku a rýchlo list preletela pohľadom. Potom pozrela na mňa.

„Nezdá sa mi, že by môj synovec mal niečo podpisovať.“

„A ja som zas presvedčený, že podpíše.“ Už som mal všetkého po krk, tak ako Wolfe. „Zdá sa mi, že si vôbec neuvedomujete jednu vec, ak sa pán Wolfe nebude cítiť viazaný dohodou so svojím klientom a povie inšpektorovi Cramerovi, ako sa slečna Frostová preriekla, je koniec debaty. Keď Cramer vyšetruje už týždeň známu vraždu a prípadom ešte nepohol, býva taký zúrivý, že hltá nepožuté cigary Pravdaže nebude zaobchodiť so slečnou Frostovou v rukavičkách, ale dá si ju priviesť na políciu a bude na ňu vykrikovať celú noc. Nechcete vari…“

„V poriadku!“ Dudley Frost sa na mňa mračil. „Môj syn súhlasí aby Wolfe pokračoval vo vyšetrovaní. Stále si myslím, že to je najlepšie východisko. Ale toto nepodpíše. Nič nepodpíše…“

„Ale áno, podpíše.“ Vzal som papier z ruky Calidy Frostovej a položil som ho zas na stôl. „Čo si myslíte?“ Zdvihol som ruky. „Nebesá! Veď ste traja a ja sám. To je zle, ak majú ľudia slabú pamäť. A vôbec, čo je na tom? Veď je tam výslovne „až na ďalšie“. Pán Wolfe povedal, že mi môžete oznámiť svoje rozhodnutie. Nuž, musím si urobiť záznam, alebo namojpravdu, že sa sám pozhováram s inšpektorom Cramerom.“

Lew Frost pozrel na otca i na tetu a potom na mňa. „No, to je pekný zmätok.“ Znechutene sa uškrnul. „Keby som mal teraz desaťtisíc dolárov, prisahámbohu…“

Poznamenal som: „Dajte pozor, pero mi zavše kvapká. Nože to podpíšte.“

Kým sa ostatní mračili, Lew Frost sa nahol nad papier a načmáral naň svoje meno.

5

„Bol som v pokušení zavolať notára, aby zapísal Stebbinsovo prísažné vyhlásenie.“ Inšpektor Cramer znova žul cigaru. „Nero Wolfe s jasnou hlavou za bieleho dňa pol druha kilometra od svojho domu! Akisto prepadli štátny poklad Spojených štátov a treba zmobilizovať armádu a vyhlásiť štatárium!“

Bolo práve štvrť na sedem. Wolfe sa vrátil zas do kancelárie, po dvoch hodinách s Horstmannom medzi rastlinami sa celkom upokojil a popíjal druhé pivo. A ja som sa pohodlne rozvalil, nohy som si položil na vytiahnutú zásuvku stola a zápisník som mal na kolenách.

Wolfe sa pohodlne opieral o operadlo kresla, preplietol si prsty okolo prostredníka a zaryto prisvedčil. „Nečudujem sa vám. Raz vám to vysvetlím. Ale teraz je spomienka ešte priživá, radšej by som o tom nehovoril.“

„Dobre. Myslel som si, že snáď už vôbec nie ste excentrický.“

„Sám boh vie, že ja veru nie som.“ Cramer vytiahol cigaru z úst, pozrel na ňu a zasa si ju dal naspäť. „Som pritupý na to, aby som bol excentrický. Vezmite si, napríklad, prípad Molly Lauckovej. Čo myslíte, čo som zistil po ôsmich dňoch intenzívneho vyšetrovania? Len sa ma to opýtajte!“ Nahol sa dopredu. „Zistil som, že Molly Laucková je mŕtva. O tom vôbec niet pochybností. Vytiahol som to z prosektora.“ Znovu sa oprel a zhnusene si nás prezeral. „Namojveru, som už cvok. A teraz, keď som si takto pred vami otvoril zobák, čo keby ste spravili to isté? Vy potom dostanete honorár, a na tom vám náleží, a ja budem mať zámienku ostať na svojom mieste, a o to mi ide.“

Wolfe pokrútil hlavou. „Nič neviem, pán Cramer. Ešte ani to, že slečna Laucková je mŕtva, neviem bezpečne, iba z počutia. Nehovoril som s prosektorom.“

„Nože pozrite,“ Cramer si vybral cigaru z úst. „Kto vás poveril týmto prípadom?“

„Pán Llewellyn Frost.“

„Hm, ten?“ zahundral Cramer. „Aby ste niekoho vytiahli?“

„Nie, aby som vyšetril tú vraždu.“

„Nevravte. Ako dlho vám to trvalo?“

Wolfe sa nahol, aby si nalial piva, a potom pil. Cramer pokračoval: „A čo to tak páli Lewa Frosta? Nechápem. Molly Laucková nezaberala naňho, ale na toho Francúza, na Perrena Geberta. Prečo chce Lew Frost rozhadzovať peniaze, aby zachraňoval pravdu a spravodlivosť?“

„To vám nemôžem povedať.“ Wolfe si utrel ústa. „Fakt, vôbec nič vám nemôžem povedať. Nemám ani poňatia…“

„Vari mi chcete nahovoriť, že ste šli na Päťdesiatu druhú ulicu, len aby ste sa trocha prevetrali?“

„Nie. Božechráň! Ale nemám ani informácie ani dohady o smrti Molly Lauckovej.“

„Nuž,“ Cramer si pošúchal dlaňou koleno. „Prirodzene, fakt, že pre mňa nič nemáte, ešte vôbec neznamená, že nemáte nič ani pre seba. Pokračujete v tej veci?“

„Áno.“

„Nezaviazali ste sa Lewovi Frostovi, že budete niekomu prelamovať ľady?“

„Ak dobre rozumiem, čo tým myslíte – a vari to rozumiem – tak nie.“

Cramer sa na chvíľu zahľadel na svoju zúboženú cigaru, natiahol sa, položil ju do popolníka a siahol do vrecka po ďalšiu. Odhrýzol konček, očistil si jazyk od omrviniek tabaku, prichytil si cigaru zubami a zapálil si ju. Vypustil veľký oblak dymu, opäť stisol cigaru zubami a pohodlne si sadol.

„Hoci ste náramne namyslený,“ poznamenal, „predsa ste mi raz povedali, že v deviatich prípadoch z desiatich mám lepšie možnosti ako vy vyriešiť vraždu.“

„Naozaj?“

„Áno. A tak som si to porátal, že prípad Lauckovej je práve desiaty od starého Perryho z tej pašeráckej bandy.

A teraz ste zas vy na rade, a tak som rád, že ste už v tom a nemusím vás vábiť. Viem, že nerád prezrádzate niečo, ešte aj Goodwinovi najradšej nič nepoviete. Ale boli ste predsa tamhore, tak azda ste ochotný uznať, že poznáte okolnosti, ako sa to stalo. Dozvedel som sa, že ste sa zhovárali s McNairom a s oboma dievčatami, ktoré ju videli zhltnúť to.“

Wolfe prikývol. „Počul som nevyhnutné podrobnosti.“

„Dobre. Nevyhnutné je správne slovo. Prelúskal som to s oboma zo desať ráz. Zhováral som sa tam s každým. Poslal som dvadsať ľudí, aby sa pustili za každým, kto bol na módnej prehliadke, a hádam s dvadsiatimi piatimi som aj sám hovoril. Polovička môjho mančaftu chodila po celom meste zisťovať, kde minulý mesiac predávali kilové bonboniéry Baileyho Kráľovskej zmesi, a druhá polovica môjho mužstva sa pokúšala sledovať nákupy kyanidu draselného. Poslal som dvoch chlapíkov do Darby, v štáte Ohio, kde žijú rodičia Molly Lauckovej. Nasadil som svojich chlapov na desiatich či dvanástich ľudí, o ktorých som sa domnieval, že je nádej aspoň čohosi sa chytiť.“

„Vidíte,“ zahundral Wolfe, „ako som vám povedal, máte oveľa lepšie možnosti.“

„Choďte do čerta! Využívam, čo môžem, a paromsky dobre viete, že nie som zlý policajt. Ale po ôsmich dňoch neviem naisto ani len to, či Molly Lauckovú zabil jed určený niekomu inému. A čo ak to spáchala mladá Frostová spolu s Mitchellovou? Možno to tak narafičili, snáď sú také bystré. Vedeli, že Molly Laucková rada stvára podobné kúsky, a podstrčili niekde bonboniéru, aby ju potiahla, a možno jej ju aj dali a potom nám porozprávali vymyslenú historku. Ale prečo? To je už iná vec a nemôžem nájsť nikoho, kto by mal záujem zabiť ju. Zdá sa, že sa sekla do Perrena Geberta a on o nej nechcel ani počuť, ale niet dôkazov, že by ho bola otravovala.“

Wolfe zamrmlal: „Kde sa sekla?“

„V poriadku, šéf. Stratila srdce,“ zamiešal som sa.

„Aj Gebert tam vtedy bol,“ pokračoval Cramer. „Ale nič som z neho nevytiahol. A niet ani len náznaku inej príčiny, ak bol jed určený Molly Lauckovej. Podľa môjho názoru nebol. Zdá sa mi, že tú škatuľu naozaj potiahla. A v tej chvíli, ak to prijmete ako hypotézu, čo sa stane? Ste na šírom oceáne. V ten deň tam bolo vyše sto ľudí a jed mohol byť určený hocikomu z nich a hocikto ho mohol priniesť. Vidíte, aký je to skvelý východiskový bod. Sledovali sme vyše dvesto predaných bonboniér Baileyho Kráľovskej zmesi a v tej hŕbe ľudí, čo sa vtedy zišla v obchode, zistili sme dosť žiarlivosti, neprajnosti, zlej krvi a nevraživosti aj na dvadsať vrážd. A čo s tým teraz? Triedime to.“

Zmĺkol a zúrivo žul cigaru. Zaškeril som sa naňho: „Vari ste prišli sem, aby ste si preverili náš systém triedenia? Hotová paráda.“

Zavrčal: „Kto sa vás niečo pýtal? Prišiel som sem, lebo som na dne. A čo si o tom myslíte? Vari ste ma niekedy predtým počuli povedať také čosi? Ani vy ani nikto iný.“ Obrátil sa k Wolfovi. „Keď som počul, že ste tam dnes boli, pravda, nevedel som pre koho alebo prečo, ale pomyslel som si, že teraz bude perie lietať. A tak mi zišlo na um, že by som sa mohol zastaviť u vás a snáď by ste mi dali pierko na pamiatku. Prijmem hocičo. Je to prípad, ktorý rozhodne neupadne do zabudnutia, lebo všetky prekliate noviny, nielen bulvárna tlač, neprestajne zohrievajú svoje želiezka v ohni. Molly Laucková bola mladá a krásna. Polovica dám, ktoré v ten deň boli na módnej prehliadke, patrí medzi spoločenskú smotánku. H. R. Cragg tam bol sám s manželkou a tak ďalej. Obe dievčatá, ktoré ju videli umierať, sú tiež mladé a krásne. To znamená, že prípad nezapadne prachom, a vždy keď idem do komisárovej kancelárie, tak búcha päsťou do kresla. Videli ste aj tu vo svojej kancelárii, ako bubnuje.“

Wolfe prikývol. „Pán Hombert je nepríjemný krikľúň. Ľutujem, pán Cramer, že pre vás nič nemám. Naozaj.“

„Nuž, i mne je ľúto. Ale môžete mi predsa aspoň trochu pomôcť: posoťte ma! Hoc aj náročky zlým smerom.“

„No dobre… porozmýšľajme o tom.“ Wolfe sa oprel dozadu a prižmúril oči. „Zabrzdil vás motív. Nemôžete nájsť motív pre vraždu slečny Lauckovej a vidíte ich priveľa v ostatných smeroch. Nemohli ste vystopovať, kto kúpil bonboniéru alebo jed. Fakticky ste nevystopovali nič a nezistili vôbec nič, a preto nemáte ani východiskový bod. Ale v skutočnosti ho máte, využili ste ho?“

Cramer vypleštil oči. „A čo som mal využiť?“

„Jedinú vec, ktorá je nepochybne spojená s vraždou. Škatuľu cukríkov. Čo ste s ňou urobili?“

„Dal som ju analyzovať.“

„Povedzte mi o tom niečo.“

Cramer odklepal popol do popolníka. „Veľa vám vlastne povedať nemôžem. Bola to kilová škatuľa, ktorá sa predáva po celom meste v dragstoroch a v cukrikárskych oddeleniach obchodov. Je to výrobok čokoládovne Bailey z Philadelphie a predáva sa po dolári šesťdesiat. Nazvali to Kráľovská zmes a je v nej kandizované ovocie, orechy, čokoláda a tak ďalej. Kým som bonboniéru odovzdal chemikom na rozbor, zatelefonoval som do Baileyho továrne a opýtal som sa, či sú škatule s Kráľovskou zmesou všetky jednaké. Odpovedali mi, že áno, balia sa presne podľa zoznamu a nadiktovali mi ho. Potom som dal kúpiť dve škatule Kráľovskej zmesi, aby som si to skontroloval a preveril som si ich podľa zoznamu. Súhlasilo to presne. Keď som zoznam porovnal so škatuľou, z ktorej jedla Molly Laucková zistil som, že z bonboniéry chýbajú tri kúsky: kandizovaný ananás, kandizovaná slivka a pražená mandľa. To súhlasí s výpoveďou Mitchellovej.“

Wolfe prikývol. „Ovocie, orechy, čokoláda – a boli tam aj karamelky?“

„Karamelky?“ Cramer sa naňho zahľadel. „Prečo karamelky?“

„Len tak. Kedysi som ich mal rád.“

Inšpektor zavrčal. „Nepokúšajte sa vodiť ma za nos. Ale v Baileyho Kráľovskej zmesi rozhodne nie sú karamelky. Náramná škoda, však?“

„Možno. Rozhodne to znižuje môj záujem. Mimochodom boli tieto detaily o cukríkoch uverejnené? Dozvedel sa to niekto?“

„Nie. Hovorím to iba vám. Dúfam, že viete zachovať tajomstvo. Je to jediné, ktoré v tomto prípade máme.“

„Výborne. A čo chemik?“

„Isteže výborne, ale čo mi to vynieslo? Chemik zistil, že ostatné cukríky v škatuli boli neškodné, okrem štyroch pražených mandlí v hornom rade. Horný rad Kráľovskej zmesi má päť pražených mandlí a Molly Laucková jednu zjedla. V každej zo štyroch zvyšných mandlí boli štyri desatiny kyanidu draselného.“

„Naozaj. Len mandle boli otrávené?“

„Áno. A ľahko uhádnuť prečo. Kyanid draselný má mandľovú chuť, ibaže ostrejšiu. Chemik tvrdil, že by iste mali štipľavohorkastú chuť, ale zas nie natoľko ostrú, aby vás odradila, ak máte mandle rád. Veď poznáte pražené mandle v cukrovej poleve. Tvrdý cukor na nich býva rozlične zafarbený. Do polevy ktosi navŕtal alebo vydlabal dierky a naplnil ich kyanidom draselným a potom dierky zasa zalial, takže by ste ich sotva našli, ak ich nehľadáte.“ Cramer zdvihol plecia a zas ich spustil. „Vravíte, že škatuľa cukríkov je východiskovým bodom? Nuž, ja som s ňou začal, a kam som sa dostal? Sedím tu vo vašej kancelárii, priznal som sa vám, že som na dne, a to prekliate Goodwinovské šteňa sa mi vyškiera.“

„Nevšímajte si Goodwina. Archie, nepodpichuj! Ale pán Cramer, vy ste vôbec ešte nezačali, len ste si všetko pripravili, aby ste sa mohli pohnúť. Možno ešte nie je prineskoro. Ak napríklad…“

Wolfe sa oprel chrbtom o operadlo, zažmúril oči a všimol som si, ako skoro nebadane pohybuje perami von-dnu, prestávka a znova ich vydul a vtiahol. A potom zas…

Cramer pozrel na mňa a nadvihol obočie. Prikývol som a poznamenal: „Iste to bude zázrak, počkajte a uvidíte.“

Wolfe zahundral: „Čušte, Archie!“

Cramer pozrel na mňa a ja som naňho žmurkol. Potom sme už iba sedeli. Keby to bolo trvalo dlho, bol by som musel ujsť z kancelárie, lebo by som nebol zdržal výbuch smiechu, taký bol Cramer smiešny. Sedel schúlený, bál sa pohnúť, aby nerušil Wolfovho génia. Ani len popol z cigary si neodklepol. Namojveru, že bol na dne. Nespustil zo mňa oči, aby ukázal, že predsa niečo robí.

Napokon sa Wolfe zasa pohol, otvoril oči a prehovoril. „Pán Cramer, je to iba pokus ako snáď privábiť šťastie. Môžete sa zísť zajtra o deviatej s pánom Goodwinom u McNaira a priniesť ta päť škatúľ Kráľovskej zmesi?“

„Isteže. A čo potom?“

„Nuž… skúste to. Máte zápisník, Archie?“

Otvoril som zápisník na čistej strane.

Asi o tri hodiny neskôr som po večeri okolo desiatej vyšiel na Brodway, zohnal som škatuľu Baileyho Kráľovskej zmesi a do polnoci som sedel v kancelárii, porozkladal som si na stôl cukríky a učil som sa naspamäť šifrovací kód.

6

V stredu ráno som tri minúty pred deviatou zastavil svoj roadster na Päťdesiatej druhej ulici a zaparkoval som auto na peknom voľnom mieste, zrejme udržiavanom na policajný príkaz. V tej chvíli som Nera Wolfa trochu ľutoval. Rád vystupoval na scénu, keď obecenstvo sedelo na krajíčku stoličky, a tu sa uskutočnila jeho predstava na pol druha kilometra od jeho skleníka a obrovského kresla. Ale keď som vykročil na chodník pred firmou Boyden McNair Incorporated, hodil som plecami a hľadel som už iba na seba. Achjaj, ty ostrý pupkáč, darmo je, nemožno zároveň vidieť svet a sedieť doma.

Prišiel som pred vchod, kde postával macnairovský vrátnik v livreji a pri ňom zavalitý chlap s okrúhlou červenou tvárou a s primalým klobúkom posoteným do tyla. Keď som chcel otvoriť dvere, zastavil ma.

Vystrel ruku. „Prepáčte, pane. Ste pozvaný? Vaše meno, prosím.“ Vytiahol akýsi papier s naklepaným zoznamom.

Pozrel som naňho zvrchu. „Pozrite, človeče, ja som návštevníkov sem pozýval.“

Zaškeril sa. „Áno? Naozaj? Inšpektor vraví, že ste tu nič nestratili. Berte to láskavo na vedomie.“

Pravdaže, rozhodne by ma mrzelo, keby ma pokladali za reportéra, ale navyše som sa dnes navliekol do kávového obleku s jasnohnedými pásikmi, mal som bledohnedú košeľu, nóbl zelenú kravatu a tmavozelený klobúk s mäkkou strieškou. Odsekol som tajnému:

„Ste slepý na jedno oko a na druhé nevidíte. Vari vám to ešte nikto nepovedal? Som Archie Goodwin z kancelárie Nera Wolfa.“ Vybral som legitimáciu a otrčil som mu ju.

Pozrel na ňu. „V poriadku. Čakajú vás hore.“

Dnu bol ďalší tajný, dozeral na výťahy, a inak nikde nikto. Tohto som poznal, bol to Slim Foltz. Zdvorilo sme sa pozdravili, nastúpil som do výťahu a vyviezol som sa hore.

Cramer vykonal pekný kus roboty. Odvšadiaľ poznášali stoličky a vo veľkej miestnosti sa zišlo zo päťdesiat ľudí, zväčša žien, ale i niekoľko mužov. Všade šum a štebot. Štyria či piati tajní z mestskej kriminálky stáli v kúte, kde sa začínali kabíny. Na druhom konci miestnosti stál inšpektor Cramer a zhováral sa s Boydenom McNairom. Zamieril som k nim.

Cramer mi kývol. „Len chvíľočku, Goodwin!“ Povedal ešte niečo McNairovi, ale čoskoro sa obrátil ku mne. „Zišiel sa nám tu celkom pekný hlúčik, však? Šesťdesiati dvaja sľúbili, že prídu, a máme tu štyridsaťjeden ľudí. To ani nie je také zlé.“

„Všetci zamestnanci sú tu?“

„Všetci, okrem vrátnika. Potrebujeme ho?“

„Áno, aby to bolo úplné. Ktorá kabína?“

„Tretia zľava. Poznáte kapitána Dixona? Vybral som si ho na túto robotu.“

„Kedysi som ho poznal.“ Prešiel som po chodbe, narátal do troch, otvoril som dvere a vošiel som. Miestnosť bola trochu väčšia ako kabína, v ktorej sme boli deň predtým. Za stolom sedel holohlavý kraťúch s veľkými ušami a orlími očami. Pred ním ležali úhľadné kôpky papiera a ceruzky a na jednej strane päť do štósika naukladaných škatúľ Baileyho Kráľovskej zmesi. Povedal som mu, že som Archie Goodwin a viem, že on je kapitán Dixon, a poznamenal som, že je dnes pekné ráno. Pozrel na mňa, ale hlavu ku mne neobrátil, aby si ušetril energiu, a vydal akýsi zvuk, čosi medzi zakvákaním žaby a kuvikaním kuvika. Zanechal som ho a vrátil som sa do prednej miestnosti.

McNair obišiel zástup od chrbta a našiel si stoličku. Cramer podišiel ku mne a poznamenal: „Nebudeme vari už dlho čakať. Takto by sa znepokojili.“

„Dobre. Začnite!“ Prešiel som k stene naproti zhromaždeniu a oprel som sa. Zastúpený bol každý vek, rozmery a formáty, asi tak, ako sa to dalo očakávať. Málo žien si môže dovoliť vydať tri stovky za jarný kostým, ale prečo sú to zväčša také baby, ktorým už nič nepomôže a ktoré by sa mohli spokojne navliecť aj do starého vreca? Skoro vždy to tak býva. Medzi prítomné výnimky patrila aj pani Frostová, ktorá sedela vystretá v prvom rade a vedľa nej sprava i zľava obe bohyne. Llewellyn Frost s otcom sedeli rovno za nimi. Všimol som si aj červenovlásku so smotanovou pleťou a s očami ani hviezdy, ale neskôr pri teste som zistil, že je to grófka von Rantz-Deichenová z Prahy, a tak som sa už nezaoberal nadhodenou otázkou.

Cramer si premeral hlúčik prítomných a oslovil ich:

„… V prvom rade ďakujem pánu McNairovi, že dnes ráno zavrel obchod a dovolil nám použiť miestnosti na tento účel. Vážime si jeho ochotu a uvedomujeme si, že takisto ako my, má i on veľký záujem o to, aby sme vyriešili tento… tento smutný prípad. A zároveň sa chcem poďakovať vám všetkým, že ste prišli. Je skutočným potešením a posmelením vedieť, že toľko dobrých občanov je ochotných podieľať sa na riešení takého… smutného prípadu, ako je tento. Nikto z vás, pravdaže, nemusel prísť. Spĺňate iba svoju povinnosť – to znamená, že pomáhate, keď treba. Ďakujem vám v mene policajného komisára Pána Homberta a prokurátora pána Skinnera.“

Chcel som mu povedať: „Nože pokračujte ďalej, a čo starosta a predsedovia municipiálneho zastupiteľstva a mestská rada a bezpečnostné oddelenie…“

Cramer pokračoval: „Dúfam, že vás neurazí ani neznepokojí jednoduchý pokus, ktorý chceme spraviť. Nebolo možné vysvetliť to každému z vás telefonicky, a nebudem pokus ani teraz podrobne rozvádzať. Predpokladám, že poniektorí naň budú hľadieť ako na absurditu, a pre mnohých z vás, ba možno aj pre vás všetkých, to naozaj bude nezmysel, ale dúfam, že sa pokusu bez všetkého podrobíte. Potom môžete porozprávať svojim priateľom, aká tupá je polícia, a všetci budeme spokojní. Ale ubezpečujem vás, že to nerobíme len tak zo zábavy, ani sa nepokúšame otravovať niekoho, ale je to vážna časť nášho úsilia preniknúť do podstaty tohto smutného prípadu.

A to by bolo všetko. O chvíľu vás požiadam, aby ste po jednom prešli po chodbe k tretím dverám zľava. Zorganizoval som to tak, aby všetko zabralo čo najmenej času, preto som vás aj požiadal, keď ste sem prišli, aby ste si dva razy napísali meno na dva osobitné papiere. Kapitán Dixon aj pán Goodwin budú v tamtej miestnosti a ja tiež. Položíme vám iba jednu otázku, a to bude všetko. Keď odtiaľ vyjdete, prosíme vás, aby ste opustili budovu alebo čakali tu na chodbe, ak budete chcieť ešte na niekoho počkať, ale neprehovorte s nikým, kto ešte nebol v kabíne. Niektorí, ktorí ta pôjdu poslední, budú musieť byť trpezliví. A chcem sa vám ešte raz poďakovať, že ochotne spolupracujete v tomto… smutnom prípade.“

Inšpektor Cramer si uľahčene vydýchol, obrátil sa a zavolal na hlúčik tajných: „No poďme, Rowcliff, môžeme začať s prvým radom.“

„Pán inšpektor.“ Cramer sa zas obrátil. Žena s veľkou hlavou, ale bez pliec vstala prostred poslucháčov a vystrčila bradu. „Chcem vám pripomenúť, pán inšpektor, že vôbec nie sme povinní odpovedať na nijaké otázky, ktoré azda pokladáte za vhodné klásť nám. Som členkou Ligy za občianske práva a prišla som sem, aby som bezpečne zistila, že…“

Cramer zdvihol ruku. „Dobre, madam. Nejde vôbec o nátlak…“

„Výborne. Všetci občania by mali vedieť, že ich práva takisto ako aj ich povinnosti…“

Dvaja či traja sa zachichotali. Cramer pozrel na mňa a ja som sa pohol za ním, prešli sme po chodbe do kabíny. Kapitán Dixon tentoraz ani okom nemihol, pravdepodobne si nás už dosť dobre obzrel predtým, aby hneď uhádol, kto sme. Cramer čosi zahundral a sadol si na hodvábom potiahnutú čačku pri priečke.

„Tak a teraz, keď už môžeme začať,“ zahundral, „myslím, že to je len prázdny humbug.“

Kapitán Dixon sa zas ohlásil, bol to zvuk pripomínajúci čosi medzi holubom a prasnicou s podsvinčaťom. Oprel som sa o lakte, aby som mohol lepšie všetko sledovať. Zdvihol som z kopy štyri škatule Kráľovskej zmesi, položil som ich na dlážku pod stôl, aby ich nebolo vidno, a vzal som piatu bonboniéru.

„Tak ako sme sa dohodli?“ opýtal som sa Cramera. „Ja to mám povedať?“

Prikývol. Dvere sa otvorili a tajný priviedol ženu v stredných rokoch s klobúkom aerodynamického tvaru na polhlave a s perami aj nechtami červenými ako míniová farba na základnom nátere železného mosta. Zastala a poobzerala sa, no neukázala mnoho zvedavosti. Natiahol som k nej ruku.

„Papiere, prosím.“

Podala mi dva ústrižky, jeden som dal kapitánovi Dixonovi a druhý som si nechal. „A teraz, pani Ballinová, spravte prosím, o čo vás požiadam, tak ako by ste to urobili za normálnych okolností, bez váhania a nervozity…“

Usmiala sa na mňa. „Nie som nervózna.“

„Dobre.“ Sňal som vrchnák zo škatule a podával som jej ju. „Vezmite si cukrík.“

Nedbalo hodila plecami. „Veľmi zriedkavo jedávam sladkosti.“

„Nechceme, aby ste cukrík zjedli. Len si ho vyberte, prosím.“

Siahla do bonboniéry, ani do nej nepozrúc, a vytiahla plnenú čokoládu, držala ju v prstoch a pozrela na mňa. Povedal som jej: „Dobre. Vráťte to, prosím, naspäť. To je všetko. Ďakujem. Do videnia, pani Ballinová.“

Poobzerala si nás a zvolala mierne prekvapeným, priateľským hlasom: „No namojveru!“ Potom odišla.

Nahol som sa nad stôl, spravil som X na roh jej papiera a pripísal šestku za jej meno. Cramer zavrčal: „Wolfe povedal tri kusy!“

„Áno. A povedal nám, aby sme používali aj rozum. A podľa môjho úsudku, keby táto dáma bola do niečoho zapletená, tak by to ani Nero Wolfe nikdy nezistil. Čo si o nej myslíte, pán kapitán?“

Dixon vydal zvuk pripomínajúci čosi medzi antilopou a leňochodom trojprstým. Dvere sa otvorili a vošla vysoká štíhla žena vo vypasovanom dlhom čiernom kabáte so striebornou líškou, ktorá asi trpela na obrovitosť. Pevne stískala pery a hľadela na nás sústredeným pohľadom. Vzal som jej papiere a jeden som podal Dixonovi.

„A teraz spravte, o čo vás požiadam, slečna Claymorová, pravdaže tak, ako by ste to urobili za normálnych okolností, bez váhania a nervozity. Áno?“

Strhla sa trochu, ale prikývla. Podával som jej bonboniéru.

„Vezmite si cukrík!“

„Och!“ zhíkla. Vypleštila oči na cukríky. „To je tá škatuľa…“ Striasla sa, cúvla, pritisla si zaťatú päsť na ústa a celkom slušne zapišťala.

Povedal som jej chladno: „Ďakujem. Zbohom, madam. Je to v poriadku.“

Tajný sa dotkol jej ramena a viedol ju k dverám. Kým som robil poznámky na jej papier, poznamenal som: „Ten výkrik je len výsledkom klebiet v obchode. Je to Beth Claymorová a na javisku je práve taká vyumelkovaná ako v živote. Videli ste ju v ‚Cene za pochabosť‘?“

Cramer povedal pokojne: „Je to pekelný žart.“ Dixon zaodŕhal. Dvere sa otvorili a vošla ďalšia žena.

Pokračovali sme a trvalo to skoro dve hodiny. Zamestnanci prišli na rad poslední. Jedno s druhým, niektorí zákazníci si vybrali tri cukríky, niektorí len dva alebo jeden a zopár si nevzalo ani kúsok. Keď na prvej bonboniére bolo už vidno, že je ohmataná, vzal som ďalšiu z rezervy. Dixon sa vše ohlásil, ale zväčša sa uspokojil s poznámkami na papierikoch a ja som sa sústredil na svoje poznámky.

Strhlo sa niekoľko hádok, ale nič vážneho. Helen Frostová prišla bledá a celý čas ostala bledá, a nechcela si vziať cukrík. Thelma Mitchellová nespustila zo mňa oči a vybrala si tri kúsky kandizovaného ovocia. Zuby mala zaťaté do spodnej pery. Dudley Frost tvrdil, že je to nezmysel, zvadil sa s Cramerom a tajný ho musel vyviesť. Llewellyn nepovedal ani slovka a vybral si tri rozličné kúsky. Helenina matka si vybrala tenký, uzulinký kúsok čokolády, praženú mandľu a gumový cukrík. Keď ich položila späť do škatule, jemne si utrela prsty do vreckovky. Zaujal ma jeden zo zákazníkov, lebo som už o ňom všeličo počul. Pripomínal mi vtáka v župane s vypchatými plecami. Videl sa mi štyridsiatnikom, ale mohol mať aj o čosi viac alebo menej, nos mal tenký, vlasy prerednuté a tmavé oči sa mu nikdy nezastavili. Na jeho lístku stálo Perren Gebert. Zaváhal chvíľočku, keď si mal vziať cukrík, potom sa usmial, aby ukázal, že nám ochotne vyjde v ústrety, a vyberal si náhodne.

Naostatok prišli zamestnanci a celkom posledný bol sám Boyden McNair. Keď som s ním skončil, inšpektor Cramer vstal.

„Ďakujem vám, pán McNair. Preukázali ste nám skutočne veľkú láskavosť. Nuž, o dve minúty odídeme a môžete otvoriť.“

„A… zistili ste niečo?“ Pán McNair si utieral tvár vreckovkou. „Neviem, ako to zapôsobí na obchod. Je to hrozné.“ Vopchal ruku do vrecka a zas ju vytiahol. „Rozbolela ma hlava. Pôjdem do kancelárie a vezmem si aspirín. Mal by som ísť domov alebo do nemocnice. A čo ste… aký trik to bol?“

„Toto?“ Cramer si vzal cigaru. „Čistá psychológia. Oznámim vám potom, keby sme z toho dačo vyťažili.“

„Áno. A teraz by som už mal ísť a obzrieť sa za ženami… nuž, dajte mi potom vedieť.“ Obrátil sa a odišiel.

Odchádzal som s Cramerom a kapitán Dixon kráčal za nami. Kým sme vychádzali z podniku a Cramerovi ľudia sa schádzali, zákazníci sa zvedavo motali a personál bol nablízku, držal sa inšpektor pokojne a dôstojne, ale keď sme vyšli na chodník, osopil sa na mňa a dal mi to vyžrať. Prekvapilo ma, aký je roztrpčený, a potom, keď sa čoraz väčšmi rozohňoval, uvedomil som si, že mi práve dokazuje, ako vysoko si váži Nera Wolfa. Keď mi dal možnosť ozvať sa, povedal som mu:

„Hlúposť, inšpektor. Mysleli ste si vari, že Wolfe je čarodejník a len preto, že nám poradil tento pokus, niekto sa hneď hodí na kolená, chytí sa vašich nohavíc a nepustí vás, kým nevyjachce: ‚Ja som to spáchal!‘ Buďte trpezlivý. Pôjdem domov, porozprávam všetko Wolfovi a vy si môžete podebatovať s kapitánom Dixonom – pravda, ak vôbec vie hovoriť…“

Cramer zavrčal: „Mal som mať viac rozumu. Ak ma ten tučný hroch vodil za nos, donútim ho, aby zjedol svoju licenciu a potom bude po nej.“

Nastúpil som do auta. „Nevodí vás za nos. Počkajte a uvidíte. Dajte mu možnosť.“ Zaradil som rýchlosť a pohol som sa.

Netušil som, čo ma očakáva na západnej Tridsiatej piatej ulici. Vrátil som sa asi okolo pol dvanástej a myslel som, že Wolfe pred polhodinou zišiel zo skleníkov na streche, a tak bude mať dobrú náladu pri tretej fľaške piva, čo sa mi videlo priaznivé, lebo ja som veru sotva prinášal niečo, čo by prispelo k radostnej atmosfére. Zaparkoval som pred domom, klobúk som položil v hale, vošiel som do kancelárie a prekvapilo ma, že je prázdna. Nazrel som do kúpeľne, ale ani tam nikto nebol. Pobral som sa do kuchyne, aby som sa opýtal Fritza, čo sa robí, a keď som prekročil prah, zastal som a srdce mi padlo rovno pred nohy a rútilo sa ešte hlbšie, padalo rovno cez dlážku.

Wolfe sedel za kuchynským stolom s ceruzkou v ruke a všade okolo neho ležali rozhádzané papiere. Fritz stál naproti za druhým koncom stola a v očiach mu horeli známe obávané ohníky. Ani jeden si nevšimol moje hlasné kroky, keď som vošiel do kuchyne. Wolfe práve hovoril:

„… ale dobrého páva nedostaneme. Archie by to mohol skúsiť na Long Islande, ale pravdepodobne je to beznádejné. Mäso z pávích pŕs nie je sladké, jemné a správne vyvinuté, ak vták nie je chránený pred stálymi poplachmi. Najmä zo vzduchu ho neslobodno znepokojovať, a na Long Islande je plno lietadiel. Hus na večeru s dohovorenou plnkou bude dobrá. A kozľa ideálne na zajtra. Môžeme hneď zatelefonovať pánu Salzenbackovi, aby ho zarezal, a Archie môže poň ráno zájsť do Garfieldu. Medzitým pripravte všetko na omáčku. Piatok ostáva problémom. Ak to skúsime s pávom, tak si sami vyprovokujeme katastrofu. Mladé holuby budú pochúťkou, ale hlavný problém ostáva. Fritz, poviem vám voľačo. Skúsme celkom nové jedlo. Poznáte šiškaboby? Jedol som ich v Turecku. Naložte tenké rezy jemnej jahňaciny na niekoľko hodín do červeného vína a korenia. Tu vám napíšem zoznam prísad: tymian, muškát, čierne korenie, cesnak…“

Stál som tam a sledoval ich. Situácia sa zdala beznádejná. Nepochybne je to začiatok dlhšieho nezáujmu o prácu. Už dávnejšie sa neprejavil a potrvá snáď týždeň alebo aj viac. Kým je Nero Wolfe v kulinárskom zajatí, môžete takisto spomínať prácu kandelábru ako jemu. Keď sme sa zaviazali vyriešiť nejaký prípad, tak som iba preto nerád chodieval preč, aby neostal sám s Fritzom. Keby som sa bol vrátil o hodinu skôr! Zdalo sa mi, že to už zašlo priďaleko a ťažko teraz niečo vykonám. Ľahko sa dalo tento raz uhádnuť, čo priviedlo Wolfa k nezáujmu o prácu: v skutočnosti neočakával nič od kaše, ktorú navaril Cramerovi a mne, a takto sa zabarikádoval.

Zaškrípal som zubami a prešiel som k stolu. Wolfe hovoril ďalej a Fritz ani na mňa nepozrel. Ozval som sa: „Čo je? Vari otvárate reštauráciu?“ Nič. Pokračoval som: „Mám vám podať správu. Štyridsaťpäť ľudí zjedlo po cukríku z tých škatúľ a všetci umreli v agónii. Cramer je mŕtvy. H. R. Cragg je mŕtvy. Bohyne sú tiež mŕtve. Je mi zle!“

„Čušte, Archie. Auto je pred domom? Fritz bude hneď všeličo potrebovať.“

Vedel som, že už nebudem mať vôbec nádej, keď sa raz začnú dovážať zásoby. A vedel som i to, že ani naliehanie a hrozby nič nezmôžu. Bol som zúfalý a v duchu som zvážil všetky Wolfove slabosti a vybral som si jednu.

Vystrelil som: „Počujte. Viem, že nemôžem zastaviť vaše prípravy na obžerské hody, čo tu chystáte. Už som to raz skúsil. V poriadku…“

Wolfe povedal Fritzovi: „Ale nedávajte do toho pimento, keby ste radšej našli žlté korenie anguino na Sullivan Street…“

Neopovážil som sa ho dotknúť, ale nahol som sa k nemu. Zareval som: „A čo mám povedať slečne Frostovej, keď sem príde o druhej? Mám právo dohovárať schôdzky alebo nie? Je slečna Frostová dáma či nie? Pravdaže, ak hádžete aj obyčajnú slušnosť cez palubu…“

Wolfe sa zháčil, stisol pery a obrátil hlavu. Pozrel mi do očí. Po chvíli sa pokojne opýtal: „Kto? Aká slečna Frostová?“

„Slečna Helen Frostová, dcéra pani Calidy Frostovej, sesternica nášho klienta pána Llewellyna Frosta, neter pána Dudleyho Frosta. Už sa pamätáte?“

„Neverím. Je to trik. Chcete, aby som vám sadol na lep.“

„Pravdaže.“ Vystrel som sa. „To je už vrchol. Výborne. Keď príde, poviem jej, že som prekročil svoje práva, lebo som sa opovážil dohovoriť s ňou schôdzku. Fritz, neprídem na obed.“ Obrátil som sa, vyšiel som do kancelárie sadol som si za svoj stôl a vytiahol som papieriky z vrecka. Premýšľal som, či to zaberie, a pokúšal som sa rozhodnúť čo spravím, ak áno. Hral som sa s papierikmi, predstieral som, že ich usporadúvam, a ledva som dýchal, len aby som dobre počul.

Prešli najmenej dve minúty, kým som začul akýsi zvuk z kuchyne. Wolfe odtisol stoličku. Potom sa blížili jeho kroky. Usilovne som usporadúval papieriky, a tak som ho nevidel, keď vošiel do kancelárie, zamieril k písaciemu stolu a spustil sa do kresla. Pracoval som.

Napokon povedal takým sladkým hlasom, že som mal chuť kopnúť ho: „Tak pre rozmar akejsi mladej ženy, ktorá sa ukázala predovšetkým ako luhárka, mám zmeniť všetky svoje plány? Alebo ich aspoň odsunúť.“ Zrazu zúrivo vybuchol: „Pán Goodwin? Ste vy vôbec pri zmysloch?“

Odvrkol som: „Nie!“ ani oči nezdvihnúc.

Mlčanie. Po chvíli som počul, ako si vzdychol. „No dobre, Archie.“ Opanoval sa už natoľko, že rozprával normálnym tónom. „Porozprávajte mi o tom.“

A už som bol v tom. Po prvý raz sa mi podarilo vytrhnúť ho z nezáujmu, odkedy sa v kuchyni venoval jedálnemu lístku, ale zdalo sa mi, že to môže vypáliť podobne, ako keby som si liečil bolenie hlavy tým, že si ju odtnem. Musel som sa z toho dostať. A jediná možnosť, ktorá mi zišla na um, bola, že som sa pokúšal vydávať tenkú nitku, ktorú som azda zachytil ráno u McNaira, za oceľový kábel.

„Nuž,“ povedal som a obrátil som sa na stoličke. „Šli sme ta a urobili sme ten pokus.“

„Pokračujte.“

Hľadel na mňa prižmúrenými očami. Viem, že ma podozrieval, a vôbec by ma neprekvapilo, keby ma už vtedy bol prekukol. Ale do kuchyne sa nevrátil.

„Bol to skoro úplný krach.“ Pozbieral som lístky. Cramer bol príjemný ako vred na nose. Pravda, nevedel, že som sledoval, aký druh cukríka si kto vybral, myslel, že si všímame iba ich nekontrolované správanie, a tak to bol pravdaže neúspech. Tretina sa zľakla, polovica bola nervózna, niektorí zúrili a niektorí sa správali ľahostajne. To je v tomto ohľade všetko. Podľa inštrukcií som pozoroval ich prsty, kým Cramer a Dixon hľadeli ľuďom do tváre a potom som si poznamenal ich výber. Predložil som papieriky. „Siedmi si vybrali praženú mandľu. Jeden dve.“

Wolfe sa natiahol a zacengal si po pivo. „A?“

„A tak som si to aj zaznačil. Priznám sa, že nie som dosť múdra hlava na takéto veci. Viete to a ja to takisto viem. Bolo by márnením času tvrdiť, že vy ste na to súci, lebo ste nečinný. No predsa nie som na hlavu padnutý. Pre šiestich, čo si vybrali praženú mandľu – súdiac podľa ich výrazu, podľa toho, kto sú, a podľa spôsobu, akým to spravili – nemyslím, že by to niečo znamenalo. Ale siedmy – no, neviem. Pravda, div sa nervove nezrútil, sám vám to povedal. Prekvapila ho výzva, aby si vzal cukrík, takisto ako ostatných. Cramer to dobre zorganizoval, rozostaval tam svojich maníkov, a tí sa postarali o to, že nikto vopred nevedel, čo sa bude v kabíne robiť. A Boyden McNair sa správal smiešne. Keď som mu otrčil škatuľu a požiadal ho, aby si vybral kúsok, zháčil sa trochu, ale viacerí sa správali takisto. Potom sa spamätal, natiahol ruku, pozrel do škatule a prsty mu zamierili rovno k praženej mandli, vtom sa zháčil a vzal si čokoládu. Chytro som ho požiadal, aby si vzal ďalší kúsok, a nedovolil som mu, aby si to premyslel. Tentoraz sa najprv dotkol dvoch cukríkov a potom si vzal bielu praženú mandľu. Pri treťom pokuse zamieril rovno ku gumovému dropsu a vzal si ho.“

Fritz priniesol Wolfovi pivo, zamračil sa na mňa, Wolfe otvoril fľašu a nalial si. Zahundral: „Archie, vy ste to videli. Aké sú vaše závery?“

Spustil som papieriky na stôl. „Podľa môjho úsudku Boydena McNaira neodolateľne priťahujú pražené mandle. Viete, asi tak ako pracujúceho človeka, ako som ja, neodolateľne priťahuje k ľuďom triedne vedomie a pivára ako vás neodolateľne priťahuje pivo. Pripúšťam, že to je hmlisté, ale poslali ste ma ta, aby som zistil, či niekto z tej kopy ľudí prezradí, že preňho pražené mandle nie sú obyčajným cukríkom – nuž ak práve to neprezradilo správanie McNaira, tak som absolútne perfektná pisárska dušička – a ja predsa nepíšem ani všetkými desiatimi.“

„McNair. Naozaj!“ Wolfe dopil pivo a oprel sa dozadu. „Slečna Helen Frostová ho podľa slov svojho bratanca a nášho klienta volá ujo Boyden. Archie, viete, že i ja som ujcom?“

Dobre vedel, že to viem, lebo každý mesiac som mu klepal listy do Belehradu, ale pravdaže nečakal odpoveď. Zažmúril oči a znehybnel. Wolfov um teraz možno pracoval, ale i môj sa rozhýbal. Musel som vymyslieť dajaký prijateľný spôsob, ako sa odtiaľto dostať, skočiť do auta, prefrknúť na Päťdesiatu druhú ulicu a uniesť Helen Frostovú. O McNaira som sa nestaral. Bola to jediná návnada, ktorú som priniesol domov, a skutočne som si myslel, že máme príležitosť chytiť na ňu rybu. Okrem toho som ju statočne odovzdal Wolfovi a teraz je rad na ňom. Ale dohovor na druhú, ktorý som mu spomenul, no, nech mi je sám pánboh na pomoci…

Zrazu mi zišlo niečo na um. Vedel som, ak raz Wolfe zažmúri oči, aby sa jeho génius rozhýbal, často si vôbec neuvedomuje vonkajšie vnemy. Niekoľko ráz som prevrhol kôš na papier a Wolfe sa ani nepohol. Pozoroval som ho chvíľu, a nevidel som nič, iba že dýcha, a napokon som sa rozhodol riskovať to. Stiahol som nohu pod seba a vstal som tak, že stolička nezavŕzgala. Nespustil som oči z Wolfa. Tri malé krôčky po linoleu ma priviedli k prvému kobercu a ticho ma prenášalo do bezpečia. Kráčal som po špičkách so zatajeným dychom, len postupne, ako som sa blížil k dverám, zrýchľoval som krok. Prekročil som prah – prvý krok v hale – druhý…

Hromový hlas z kancelárie mi zadunel za chrbtom: „Pán Goodwin!“

Bol som v pokušení vytrieliť z domu a na úteku zdrapiť klobúk, ale po chvíľke rozmýšľania som zistil, že by to bola katastrofa. Za mojej neprítomnosti by sa ho zas zmocnil predošlý nezáujem o prípad – z čírej, prekliatej zlomyseľnosti. Obrátil som sa a vrátil som sa do kancelárie.

Zreval: „Kam ste šli?“

Pokúšal som sa uškrnúť. „Nikam. Len na minútku hore.“

„A prečo ste sa zakrádali?“

„Ale… nuž… namojpravdu, len aby som vás nerušil.“

„Naozaj? Namojpravdu čo?“ Vystrel sa v kresle. „Nechcete ma rušiť? Ha! A čo iné robíte už celých osem rokov? Kto mi nečakane marí všetky súkromné plány, ktoré sa príležitostne opovážim urobiť?“ Pohrozil mi celou rukou. „Nešli ste hore. Chceli ste sa vykradnúť z domu a prefrknúť po uliciach v zúfalom úsilí chytro-chytro zahladiť stopy toho, ako zlomyseľne ste ma zavádzali. Chceli ste nájsť Helen Frostovú a priviesť mi ju sem. A vari si myslíte, že som v kuchyni neprišiel na vaše klamstvá? Či som vám už nepovedal, že vaše schopnosti zavádzať sú úbohé? No dobre. Poviem vám tri veci. Po prvé, vám pripomeniem: na obed budú ryžové šišky s džemom z čiernych ríbezlí a endívia s estragónom. Po druhé, vám prezradím, že nebudete mať času obedovať doma. Po tretie, vás posielam do McNairovho podniku, aby ste našli slečnu Frostovú a priviedli ju o druhej do mojej kancelárie. Nepochybne budete mať cestou príležitosť zhltnúť nejaký starý chlebíček. Kým sa vrátite so slečnou Frostovou, sám pojem ryžové šišky aj endíviu…“

Prisvedčil som. „Dobre. Rozumel som každé slovo. Mladá Frostka je zanovitá. Mám voľnú ruku? Môžem ju priškrtiť? Alebo uniesť?“

„Ale, pán Goodwin!“ Málokedy užíval tento tón, nazval by som ho sarkastickým skučaním. „Veď sa s vami dohovorila na druhú. Nemali by ste mať s ňou problémy. Keby len obyčajná zdvorilosť…“

Dupotal som do haly po klobúk.

7

Cestou do mesta som v aute uvážil, že zrejme jestvuje páka, ktorou by sa Helen Frostová dala nadirigovať želaným smerom, a vo využívaní takýchto pák som majstrom, lebo to usporí človeku kopu naťahovačiek. Rozhodol som sa, že páku použijem.

Jediné voľné miesto na parkovanie, čo som našiel, bolo o celý blok ďalej. Livrejovaný vrátnik sa vyškieral na ženu, ktorá sa na druhej strane ulice pokúšala nakŕmiť cukrom policajtovho koňa. Zašiel som k nemu.

„Pamätáte sa na mňa? Bol som tu dnes ráno.“

Vystrel sa, keď som ho oslovil pán, a chcel odpovedať úslužne, potom si uvedomil, že mám čosi spoločné s políciou, a hneď si dal pohov.

„Pravdaže sa pamätám. Vy ste rozdávali cukríky.“

„Správne. Dajte, prosím, pozor. Chcem sa súkromne pozhovárať so slečnou Frostovou, ale nechcem tu narobiť ešte viac zmätku. Išla už na obed?“

„Nie. Pred jednou nechodí.“

„Je v podniku?“

„Iste.“ Pozrel na hodinky. „Odíde najskôr asi o pol hodiny.“

„Dobre.“ Kývnutím hlavy som sa mu poďakoval a pohol som sa ďalej. Bol som v pokušení kúpiť si voľačo pod zub, ale potom som si povedal, že bude múdrejšie ostať tu nablízku. Zapálil som si cigaretu a z nohy na nohu som sa vliekol po roh Piatej, prešiel som na druhú stranu a zasa späť smerom na Madison Avenue. Verejnosť mala navidomoči ešte vždy záujem o miesto, kde zavraždili krásnu manekýnku, lebo som si všimol, že ľudia spomalili krok a obzerali si idúcky vchod do McNairovho obchodu. Tu i tam niekto aj zastal. Motal sa tam i policajt na koni. Chodil som po okolí, ale nešiel som ďaleko.

Vyšla sama päť minút po jednej a zamierila na východ. Vykročil som, prešiel som cez cestu a dostal som sa za jej chrbát. Tesne predtým, ako došla na Madison Avenue, som zvolal:

„Slečna Frostová!“

Strmo sa obrátila. Zložil som klobúk.

„Pamätáte sa na mňa? Som Archie Goodwin. Prosil by som len na minútku…“

„Bezočivosť!“ Obrátila sa a vykročila.

Bola načisto zjašená. Samostatná ako stratená ovca. Vykročil som, skokom som bol pred ňou a moja kostra jej zatarasila cestu. „Počujte, ste ešte detinskejšia ako váš bratanec Lew. Mojou povinnosťou je spýtať sa vás iba na pár vecí. Idete sa teraz naobedovať. Som hladný a skôr či neskôr sa i ja pôjdem najesť. Nemôžem vás pozvať na obed, lebo by som si to nemohol zarátať do výdavkov, ale môžem si k vám prisadnúť iba na štyri minúty a potom, ak chcete, pôjdem sa najesť inam. Som selfmademan, a drsný, ale nie surovec. Sedemnásťročný som vychodil strednú školu a len pred niekoľkými mesiacmi som dal dva doláre na Červený kríž.“

Pri mojich ráznych, útočných slovách sa ľudia obzerali za nami a Helen Frostová si to všimla. Povedala mi: „Jedávam u Morelandovcov hneď za rohom na Madison Avenue. Tam sa ma môžete opýtať, na čo chcete.“

Hotový trest! Morelandovci mali otravný podnik, kde krájajú roastbeef tenko ako papier a ich špecialitou sú zeleninové misy. Prenechal som Helen Frostovej, aby našla stôl, šiel som za ňou, a keď si sadla, spustil som sa na stoličku oproti nej.

Pozrela na mňa a opýtala sa: „Nuž?“

„Hneď príde čašníčka. Objednajte si obed.“

„Objednám si ho potom. Čo chcete?“

Už zasa bola zjašená. Ale ja som odpovedal milo: „Chcem vás vziať so sebou na západnú Tridsiatu piatu ulicu, číslo deväťstoosemnásť na rozhovor s Nerom Wolfom.“

Vypleštila na mňa oči. „To je smiešne. Načo?“

Odvetil som krotko: „Máme ta prísť o druhej, takže nemáme veľa času. Naozaj, slečna Frostová, bolo by oveľa ľudskejšie, keby ste si objednali jedlo a dovolili aj mne objednať si niečo, kým vám to vysvetlím. Nie som ani taký odporný ako hlas šveholiaci z rádia a nebudem vás agitovať do Ligy za občianske práva.“

„Ale ja… nie som hladná. Vidím, že ste naozaj smiešny. Pred mesiacom by som si bola myslela, že ste dotieravý krikľúň.“

Prisvedčil som. „Som otrava, len ma vykopnúť.“ Kývol som čašníčke a preletel som jedálny lístok. „Čo si dáte, slečna Frostová?“

Objednala si akúsi kasičku a teplý čaj a ja som dal prednosť bravčovine s fazuľou a mlieku.

Keď čašníčka odišla, spustil som: „Mohol by som to spraviť viacerými spôsobmi. Povedzme postrašiť vás. Nemyslite si, že by som to nedokázal. Alebo by som vás mohol presviedčať, že nakoľko váš bratanec je naším klientom a Nero Wolfe je úprimne oddaný svojmu klientovi, nemenej, ako by ste vy boli oddaná svojmu dvojčaťu, keby ste ho mali, je vo vašom vlastnom záujme, aby ste Wolfa teraz navštívili. Ale poviem vám dôležitejšiu príčinu, pre ktorú by ste mali ísť. Je to obyčajná slušnosť. Nezáleží na tom, či mal Wolfe pravdu, alebo si zle vysvetlil, čo ste včera povedali u McNaira. Ide o to, že sme si to nechali pre seba. Dnes ráno ste videli, aký vzťah má k nám polícia, nechali ma robiť test za nich. A vzali vás snáď do prešu za to, čo ste včera povedali? Nie. Ale na druhej strane sa o tom skôr či neskôr budete musieť s niekým pozhovárať, všakáno. Hocako na to hľadíte, nemáte iného východiska. A s kým sa o tom chcete pozhovárať? Ak prijmete moju radu, tak s Nerom Wolfom, a čím skôr, tým lepšie. Nezabudnite, že aj slečna Mitchellová vás počula, a hoci vám je snáď dobrou priateľkou…“

„Prosím vás, mlčte už.“ Hľadela na vidličku, ktorú potískala hore-dolu po obruse a všimol som si, ako tuho ju stíska. Oprel som sa dozadu a hľadel som inam.

Prišla čašníčka a kládla pred nás jedlo. Helen Frostová počkala, kým odišla, a potom povedala skôr sebe ako mne: „Nevládzem jesť.“

„Ale mali by ste sa najesť.“ Nevzal som si príbor. „Rozhodne by ste mali jesť. Aspoň to skúste. Ja som už jedol, len som sa akosi pridal do spoločnosti.“ Vytiahol som pätnásť centov a položil som ich na stôl. „Zaparkoval som auto na Päťdesiatej druhej, na polceste k Park Avenue smerom na dolumestie. Čakám vás tam o trištvrte na dve.“

Neodpovedala. Pohol som sa, našiel som čašníčku a podala mi účet, zaplatil som pri pokladnici a odišiel som. Na druhej strane ulice som trocha poniže našiel dragstor s jedálnym pultom, vošiel som ta, zjedol som dva šunkové chlebíčky a zapil ich dvoma pohármi mlieka. Premýšľal som, čo spravia s fazuľou, či ju hodia späť do hrnca, a pomyslel som si, že by bolo hriechom, keby ju vyhodili. O Helen Frostovej som veľa nepremýšľal, lebo sa mi videlo, že to je istá vec, neodvolateľne spečatená. Nemala nijaké iné východisko.

Naozaj nie. Prišla ku mne desať minút pred druhou, čakal som na chodníku pri aute. Otvoril som dvere, nastúpila, sadol som si za volant a spustil som štartér.

Keď sme sa pohli, opýtal som sa jej: „Zjedli ste voľačo?“

Prikývla. „Trocha. Zatelefonovala som pani Lamontovej, povedala som jej, kam idem, a oznámila som jej, že sa vrátim o tretej.“

„Hmmm. Možno sa vám to podarí.“

Šiel som opovážlivo, lebo som mal takú náladu. Viezol som ju domov, chlebíčky neboli staré a ešte neboli ani dve. Aj so stisnutými ústami a s kruhmi pod očami bola Helen Frostová spoločníčkou v aute, pre ktorú hodno otvoriť strechu, aby ostatní videli, akú si veziete. Mám rád krásu a dovolil som si príležitostne pozrieť na jej profil. Všimol som si, že jej brada je takto ešte krajšia ako spredu. Pravdaže, mohla mať na svedomí aj vraždu, ale všetko človek mať nemôže.

Podarilo sa nám dôjsť minútu po druhej. Keď som ju zaviedol do kancelárie, nebol tam nik a zanechal som ju v kresle, obávajúc sa najhoršieho. Ale všetko bolo v poriadku. Wolfe sedel v jedálni pri dopitej šálke kávy a hľadel do prázdna ako zvyčajne po jedle. Zastal som na prahu a ozval som sa:

„Šišky boli iste hrozné. Slečna Frostová veľmi ľutuje, že sa o minútu omeškala. Zahovorili sme sa pri výbornom obede a nevšimli sme si, ako čas letí.“

„Je tu? Dočerta!“ Neprítomný pohľad sa zmenil na zamračený, keď Wolfe vstával. „Nenahovárajte si ani minútu, že som nadšený. Vôbec sa mi to nepáči.“

Predišiel som ho, aby som mu otvoril dvere do kancelárie. Kráčal ešte odmeranejšie ako inokedy k písaciemu stolu, oblúkom obišiel slečnu Frostovú sediacu v kresle, a prv ako si sadol, mlčky sklonil pred ňou hlavu. Pozrela naňho kávovými očami, a všimol som si, že prilepila naňho pohľad a nemienila odvrátiť zrak. Sadol som si pohodlne na stoličku, vzal som si zápisník a nepokúšal som sa zakryť ho.

Wolfe sa zdvorilo opýtal: „Chceli ste sa stretnúť so mnou, slečna Frostová?“

Otvorila trochu vyjavene oči. Potom pobúrene odvetila: „Ja? Vy ste poslali tohto človeka po mňa, aby ma sem priviedol.“

„Aha, áno.“ Wolfe si vzdychol. „A teraz, keď ste už tu, máte mi povedať niečo dôležité?“

Otvorila ústa a potom ich zasa zavrela, napokon jednoducho odpovedala: „Nie.“

Wolfe si znova vzdychol. Oprel sa pohodlne o kreslo, potom akoby si chcel zložiť ruky pred sebou, no zápäť si uvedomil, že je iba krátko po obede, a spustil ruky na operadlá kresla. Sedel nepohnute rozvalený s prižmúrenými očami.

Napokon zahundral: „Koľko máte rokov?“

„V máji budem mať dvadsaťjeden.“

„Áno? A ktorého?“

„Siedmeho.“

„Počul som, že voláte pána McNaira ujo Boyd. Povedal mi to váš bratanec. Je skutočne vaším ujom?“

„Ale nie. Pravdaže nie. Iba ho tak volám“

„Poznáte ho už dávno?“

„Odjakživa. Je matkiným dávnym priateľom.“

„Tak iste viete, čo má rád. Napríklad aké cukríky. Ktoré má najradšej?“

Zbledla, ale oči aj hlas si dosť dobre opanovala. Ani okom nemihla. „To… to neviem. Naozaj. Nemohla by som vám to povedať…“

„Pozrite, slečna Frostová.“ Wolfe hovoril pokojným hlasom. „Nežiadal som vás, aby ste odhalili dôverné tajomstvo, ktoré okrem vás nikto nepozná. Na takýto detail sa možno mnohých opýtať – hocktorého priateľa pána McNaira, mnohých jeho známych, služobníctvo v jeho domácnosti, v obchodoch, kde kupuje cukríky, ak si kupuje sladkosti. Keby, napríklad, mal náhodou najradšej pražené mandle, spomenutí ľudia by mi to povedali. A teraz sa to náhodou opytujem vás. Máte príčinu, pre ktorú by ste mi to chceli zatajiť?“

„Pravdaže nie.“ Farba sa jej ešte nevrátila do líc. „Nemám čo tajiť.“ Preglgla. „Pán McNair má rád pražené mandle, to je pravda.“ Zrazu jej červeň udrela do líc a fľaky prezrádzali, akú má búrlivú krv. „Ale neprišla som sem hovoriť o tom, aké cukríky má kto rád. Prišla som vám povedať, že ste si včera celkom mylne vysvetlili moje slová.“

„Tak mi predsa môžete povedať niečo dôležité.“

„Isteže.“ Rozohňovala sa. „Bol to trik – a vy to viete. Nechcela som, aby moja matka a strýko prišli sem k vám, ale Lew stratil hlavu ako obyčajne, vždy si robí pre mňa starosti, akoby som nemala dosť rozumu, aby som si dala na seba pozor. Trikom ste ma prinútili povedať niečo – ani sama neviem čo – a to vám umožnilo predstierať…“

„Ale, slečna Frostová.“ Wolfe zdvihol dlaň. „Váš bratanec Lew má celkom pravdu. Myslím, čo sa týka vášho rozumu. Nie, dovoľte! Nestrácajte čas. Nemienim doslovne opakovať, čo všetko sa včera pohovorilo, viete to tak dobre ako ja. Iba vás ubezpečujem, že vaše slová i spôsob, akým ste ich vyslovili, dávajú tušiť, že ste poznali obsah tej bonboniéry ešte prv, ako slečna Mitchellová otvorila vrchnák.“

„To nie je pravda. Nepovedala som…“

„Ale áno, povedali ste.“ Wolfov hlas znel ostrejšie. „Pochopte ma. Doparoma, myslite si, že sa dám učičíkať takou žabkou ako vy? Alebo dúfate, že váš pôvab ochromí moju inteligenciu? – Archie, napíšte mi to, prosím, na stroji s jednou kópiou. Alternatívne výpovede pre Helen Frostovú.“

Obrátil som sa na stoličke, otvoril som stroj a vložil doň papier. „No prosím.“

Wolfe diktoval:

„1. Pripúšťam, že som poznala obsah bonboniéry, a som ochotná vysvetliť Nerovi Wolfovi pravdivo a podrobne odkiaľ som ho poznala.

2. Pripúšťam, že som obsah poznala. Odmietam to teraz vysvetliť, ale som ochotná odpovedať Nerovi Wolfovi na otázky týkajúce sa hocičoho iného, ponechám si však právo podľa vlastného uváženia odmietnuť odpovedať.

3. Pripúšťam, že som obsah poznala, ale odmietam pokračovať v rozhovore.

4. Popieram, že som obsah bonboniéry poznala.“

Wolfe sa nadvihol. „Ďakujem, Archie. Nie, vezmem si kópiu a originál dajte slečne Frostovej.“ Obrátil sa k nej. „Prečítajte si, prosím tieto body. Všimli ste si rozdiely? Tu je pero, bol by som rád, keby ste si vybrali niektorú alternatívu. Moment. Najprv by som vám chcel povedať, že pristúpim na prvý alebo na druhý bod. Druhé dva neprijmem. Ak si vyberiete číslo tri alebo štyri, zrieknem sa poverenia vášho bratanca a hneď podniknem isté kroky.“

Už nebola bohyňou, zmocnilo sa jej prílišné vzrušenie. Ale po niekoľkých sekundách mala už dosť rozumu, aby uznala, že nič nezíska, keď sa bude s papierom pohrávať. Pozrela Wolfovi do očí. „Ja… nemám si čo vyberať. Prečo by som vám mala niečo značiť?“ Fľaky jej zas vystúpili na líca. „To je iba trik a vy to viete. Hockto, kto je dosť múdry, môže klásť také otázky, že vženie ľudí do odpovede, ktorá znie ako…“

„Slečna Frostová! Prosím vás! Mienite sa pridŕžať svojho absurdného popierania?“

„Pravdaže sa ho budem pridŕžať, a vôbec nie je absurdné. I ja vás varujem, keď môj bratanec Lew…“

Wolfe odvrátil hlavu a zvolal: „Archie, zavolajte pána Cramera.“

Pritiahol som si aparát a vytáčal som číslo. Prepojili ma k nemu, ohlásil sa mi úradník a pýtal som si inšpektora Cramera. Vo Wolfovom záujme som dúfal, že Cramer bude prítomný, aby kaša neochladla. Inšpektor tam bol a jeho hlas zo slúchadla ma omráčil.

„Haló Goodwin! Máte niečo?“

„Inšpektor Cramer? Ostaňte, prosím, na linke. Pán Wolfe sa chce s vami zhovárať.“

Kývol som a Wolfe sa natiahol za svojím slúchadlom. Ale dievča vyskočilo na rovné nohy a videlo sa mi také zjašené, že by bolo skočilo i do žihľavy. Skôr ako Wolfe zdvihol slúchadlo, povedal jej:

„Zo zdvorilosti vám dovolím vybrať si. Chcete, aby vás pán Goodwin zaviezol na policajné riaditeľstvo, alebo má po vás poslať pán Cramer?“

Zachripela naňho: „Nie… nie.“ Zdvihla pero a podpísala sa na papier pod druhý bod. Bola taká vzrušená, že sa jej ruka triasla. Wolfe povedal do telefónu:

„Pán Cramer? Ako sa máte? Premýšľal som, či ste po dnešnom predpoludní prišli k nejakému záveru… naozaj… nepovedal by som to… Nie, nemám nič, ale práve som začal zisťovať niečo, čo by sa neskôr mohlo ukázať osožné… Nie, teraz pre vás nič nemám, ako viete, v týchto veciach sa pridŕžam svojho vlastného postupu… to mi už musíte prenechať…“

Keď Wolfe zložil slúchadlo, Helen Frostová si opäť sadla a pozerala naňho so zdvihnutou bradou a stisnutými perami. Wolfe zdvihol papier, pozrel naň, podal mi ho a pohniezdil sa v kresle. Nahol sa dopredu, aby si zacengal po pivo, a potom sa zas oprel dozadu.

„Tak, slečna Frostová, uznali ste, že tajíte informácie, ktoré súvisia s vraždou, a odmietate prezradiť ich. Chcem vám len pripomenúť, že som sa nezaviazal pokladať toto priznanie za dôverné. Zatiaľ sa toho budem pridŕžať a na viac sa nezaväzujem. Poznáte mienku polície? Prvým a najnemennejším predpokladom polície je, že každá zatajená vedomosť týkajúca sa zločinu je vlastne tajením viny. Je to nezmysel, ale veľmi sa ho pridŕžajú. Keby napríklad vedeli, čo ste tu podpísali, chytili by sa teórie, že ste alebo otrávili cukrík, alebo viete, kto to spravil. Ale ja z toho nebudem vychádzať. No formálne sa vás predsa opýtam: otrávili ste ten cukrík?“

Teraz reagovala dobre. Odpovedala pokojným hlasom, ktorý znel iba trochu stiesnene. „Nie. Nespravila som to.“

„Viete, kto to spáchal?“

„Nie.“

„Ste zasnúbená a máte sa vydávať?“

Stisla pery. „Do toho vás nič.“

Wolfe namietal trpezlivo: „Budem sa vás musieť opýtať na veľa vecí, o ktorých sa vám iste bude zdať, že ma nič do nich. Naozaj, slečna Frostová, je to bláznovstvo, že ma zbytočne dráždite. Otázka, ktorú som vám položil, je celkom nevinná, hocktorá vaša priateľka by pravdepodobne vedela na ňu odpovedať. Tak prečo mi to nechcete povedať? Myslíte si snáď, že sa tu priateľsky zabávame? Vôbec nie Je to veľmi jednostranné. Nútim vás odpovedať na otázky hrozbou, že vás vydám polícii, ak mi neodpoviete. Ste zasnúbená?“

Bola trochu zničená. Zatínala päste na lone a zdala sa akási drobnejšia, akoby scvrknutá, a oči jej tak zvlhli, že napokon sa jej v kútikoch očí zjavili slzy a stekali jej po lícach. Nevšímala si ich a s pohľadom upretým na Wolfa povedala: „Ste špinavá, tučná beštia. Vy… vy…“

Prikývol. „Viem. Ženám kladiem otázky len v najnevyhnutnejších prípadoch, lebo hystéria sa mi protiví. Utrite si oči.“

Nepohla sa. Vzdychol si. „Ste zasnúbená a máte sa vydávať?“

Od zlosti sa jej i v hlase chveli slzy. „Nie.“

„Ten diamant, čo máte na prste ste si kúpili?“

Nevdojak naň pozrela. „Nie.“

„Kto vám ho dal?“

„Pán McNair.“

„A diamant na vašej pudrenke – je od koho?“

„Od pána McNaira.“

„Prekvapujúce. Nebol by som predpokladal, že máte záľubu v diamantoch.“ Wolfe otvoril pivo a nalial si do pohára. „Nevšímajte si to, slečna Frostová. Myslíte totiž ak sa vám zdám nedôsledný. Raz tu na vašej stoličke sedela slúžka Anna Fiorová a zhovárala sa so mnou päť hodín. A kňažná Rathkynová tu presedela skoro celú noc. Usilujem sa nazrieť skoro do každého kúta a prosím vás, aby ste to strpeli.“ Zdvihol pohár a vypil ho na dúšok. „Napríklad tie vaše diamanty sú zaujímavé. Máte ich rada?“

„Nie… obyčajne nie.“

„A pán McNair má veľmi rád diamanty? Darúva ich viac-menej bez výberu?“

„Nič o tom neviem.“

„A hoci nemáte rada brilianty, nosíte ich z… úcty k pánu McNairovi? Z náklonnosti k starému priateľovi?“

„Nosím ich preto, že sa mi to náhodou zachcelo.“

„Dobre. Vidíte, že viem veľmi málo o pánu McNairovi. Je ženatý?“

„Ako som vám už povedala, je to matkin starý priateľ. Mal dcéru približne v mojom veku, ale umrela, keď mala dva roky. Žena mu zomrela pri pôrode. Pán McNair je najmilší človek, ktorého poznám. Je… mi najlepším priateľom.“

„A predsa vám dáva diamanty. Prepáčte, že sa tak zaťato vraciam k tým diamantom, ale náhodou ich nemám rád. – Aha, áno, chcel som sa vás opýtať, či poznáte ešte niekoho, kto má veľmi rád pražené mandle?“

„Niekoho iného?“

„Okrem pána McNaira.“

„Nie, nepoznám.“

Wolfe si zas nalial piva a kým sa pena usadila, oprel sa dozadu a zamračil sa na svoju obeť. „Viete, slečna Frostová, už je čas povedať vám niečo. Z mladistvej neskúsenej márnivosti beriete na seba strašnú zodpovednosť. Molly Laucková umrela pred deviatimi dňami a pravdepodobne tým zmarila niečí pokus zabiť niekoho iného. A za toľký čas ste vedeli niečo, čo by schopnému, bystrému človeku pomohlo dosiahnuť oveľa viac ako len chladnú pomstu, azda by mu to pomohlo zachrániť niekomu život, a možno že ten život hodno zachrániť. Nezdá sa vám táto zodpovednosť neznesiteľne ťažká? Som prirozumný na to, aby som sa pokúšal o nátlak, a vy ste príliš egoistická a zaťatá. Ale mali by ste to skutočne uvážiť.“ Zdvihol pohár a napil sa.

Helen Frostová sedela mlčky a pozorovala ho. Napokon povedala: „Uvážila som to. Nie som egoistka. A… uvážila som to.“

Wolfe trochu nadvihol plecia a zas ich spustil. „No dobre. Počul som, že váš otec už nežije. Z výpovede vášho strýka, pána Dudleyho Frosta, viem, že je poručníkom vášho majetku.“

Prikývla. „Otec mi umrel, keď som mala niekoľko mesiacov. A tak som vlastne nikdy nemala otca.“ Zamračila sa. „To je…“

„Áno? Čo je?“

„Nič.“ Potriasla hlavou. „Vôbec nič.“

„A z čoho pozostáva váš majetok?“

„Zdedila som ho po otcovi.“

„Isteže. A koľko?“

Zdvihla obočie. „Koľko mi otec zanechal.“

„Ale choďte, slečna Frostová. Hodnota zvereného majetku dnes predsa už nie je tajomstvom. Aký je?“

Hodila plecami. „Počula som, že je to čosi vyše dvoch miliónov dolárov.“

„Áno. A je nedotknuteľný?“

„Nedotknuteľný? A prečo by nemal byť?“

„Nemám ani poňatia. Ale nemyslím, že by som pchal nos do vecí, ktoré vaša rodina pokladá za také dôverné, že nechce o nich hovoriť pred inými. Váš strýc mi včera povedal, že vaša matka nemá ani cent. Sú to jeho slová. Tak vy ste zdedili celý majetok po otcovi?“

Začervenala sa trochu. „Áno. Som jediná dedička. Nemám súrodencov.“

„A prevezmete dedičstvo – prepáčte. Archie, prosím vás.“

Telefón cengal. Obrátil som sa k stolu a zdvihol som slúchadlo. Spoznal som pokojný, pevný hlas ešte skôr, ako povedala, kto volá. I ja som hovoril zdržanlivým, dôstojným tónom, ako si zaslúžila. Ani ja nemám rád hystériu, takisto ako Wolfe.

Obrátil som sa k Helen Frostovej. „Vaša matka by chcela s vami hovoriť.“ Vstal som, uvoľnil som jej stoličku a ona prešla k telefónu.

„Áno, mama… áno… nie, to nie… viem, že si mi to povedala, ale za takých okolností – nemôžem ti to teraz vysvetliť… Nemohla som sa poradiť s ujom Boydom, lebo sa ešte nevrátil z obeda, tak som len pani Lamontovej povedala, kam idem… Nie, mama, to je smiešne, nemyslíš si, že som už dosť stará, aby som vedela, čo robím? To nemôžem, ani vysvetliť ti to nemôžem, kým sa nezídeme. Odtiaľto pôjdem rovno domov, ale teraz ti ešte nemôžem povedať, kedy to bude… Nerob si preto starosti a preboha, uver mi, že mám trocha rozumu… Nie… Do videnia…“

Líca mala zas červené, keď vstala a vrátila sa na svoje miesto. Wolfe na ňu hľadel prižmúrenými očami. Zahundral s pochopením: „Nemáte rada, keď sa ľudia pre vás rozčuľujú, však, slečna Frostová? Ani keď je to vaša matka. Viem, ale musíte to strpieť. Nezabúdajte, že telesne i finančne ste hodná, aby sa ľudia pre vás vzrušovali. Duševne ste – nuž – ešte bábika. Dúfam, že vás nemrzí, keď o vás hovorím.“

„Nič by mi nepomohlo, keby ma to mrzelo.“

„Nevravím, že by vám to pomohlo. Povedal som iba: dúfam, že vás to nemrzí. A teraz sa vráťme k dedičstvu, predpokladám, že ho dostanete v deň svojej plnoletosti siedmeho mája.“

„Pravdepodobne.“

„Bude to už o päť týždňov, od zajtrajška o päť týždňov. Dva milióny dolárov. Ďalšia zodpovednosť. Budete ďalej pracovať?“

„Neviem.“

„Prečo ste pracovali? Iste nie pre zárobok,“

„Pravdaže nie. Pracujem, lebo ma to baví. Zdalo sa mi smiešne nič nerobiť. A ujo Boyd – pán McNair – náhodou mal pre mňa miesto.“

„Ako dlho – dofrasa! Prepáčte.“

Znova telefón. Obrátil som sa, zdvihol som slúchadlo a spustil som ako vždy: „Haló, tu je kancelária…“

„Haló, Haló, spojte ma s Nerom Wolfom!“

Zaškeril som sa na stolný kalendár – i tento hlas som spoznal. Protivila sa mi jeho agresivita. „Nekričte tak, pán Wolfe má prácu. Tu je Goodwin, jeho osobný tajomník. Kto…“

„Tu je Dudley Frost! Nezaujíma ma, či má prácu, chcem s ním okamžite hovoriť! Je tam moja neter? Dajte mi ju! Ale najprv ma spojte s Nerom Wolfom! Oľutuje…“

Odvrkol som: „Počujte, vážený, ak nezmeníte tón, položím slúchadlo. Myslím to vážne. Pán Wolfe sa zhovára so slečnou Frostovou a ja odmietam ich rušiť. Ak chcete nechať odkaz…“

„Bezpodmienečne chcem hovoriť s Wolfom!“

„Nemôžete, slabikujem ne-mô-že-te. Nebuďte detinský.“

„Ja vám ukážem, kto je detinský! Povedzte Wolfovi – povedzte mu, že som poručníkom svojej netere. Je pod mojou ochranou. A nedovolím, aby ju otravoval. Dám vás i Wolfa zatknúť pre obťažovanie! Nie je plnoletá! Podám na vás žalobu…“

„Počujte, pán Frost. Budete už počúvať? Máte pravdu. Dovoľte mi navrhnúť, aby ste zatknutie zverili inšpektorovi Cramerovi, lebo tu často bol a pozná cestu k nám. Okrem toho teraz zložím slúchadlo, a ak ma nahneváte, že mi tu budete vycengávať telefónom, nájdem vás a ponaprávam vám nos. Namojpravdu, že to myslím úprimne.“

Hodil som slúchadlo na vidlicu, vzal som si zápisník, obrátil som sa a zdvorilo som poznamenal: „Ďalšie rozčuľovanie.“

Helen Frostová sa ozvala napätým hlasom, lebo otázka sa jej zdala nepríjemná. „Môj bratanec?“

„Nie. Váš strýko. Váš bratanec iba nasleduje.“

Ani som si neuvedomil, aká neodvratne blízka pravda to je. Otvorila ústa, akoby sa ma chcela ešte niečo spýtať, ale rozhodla sa mlčať. Wolfe pokračoval:

„Chcel som sa vás opýtať, ako dlho pracujete?“

„Skoro dva roky.“ Nahla sa k nemu. „Chcela by som sa vás opýtať… bude… to pokračovať donekonečna? Pokúšate sa vyprovokovať ma…?“

Wolfe pokrútil hlavou. „Nepokúšam sa o nič také. Zbieram informácie, azda ani jedna nie je podstatná, ale to je moja vec. Pozrel sa na hodinky. Je štvrť na štyri. O štvrtej vás požiadam, aby ste ma odprevadili do skleníkov na strechu, orchidey vás iste zaujmú. Predpokladám, že do šiestej skončíme. Ubezpečujem vás, že od toho neustúpim. Chcem požiadať pána McNaira, aby ma dnes večer navštívil. Ak mu to nebude vyhovovať, tak zajtra. Ak odmietne, tak pán Goodwin zajtra ráno zájde za ním do podniku a zistí, čo by sa dalo robiť. Mimochodom, chcel by som vedieť naisto, či tam zajtra budete. Áno?“

„Pravdaže. Som tam každý… Och, nie! Zajtra tam nebudem Obchod bude zavretý.“

„Zavretý? Vo štvrtok? Druhého apríla?“

Prikývla. „Áno. Druhého apríla. Práve preto. V ten deň umrela pani McNairová.“

„Aha. A narodila sa mu dcéra, však?“

Opäť prikývla. „Vtedy… býva obchod vždy zavretý.“

„A pán McNair pôjde na cintorín?“

„Ale nie. Žena mu zomrela v Európe, v Paríži. Pán McNair je Škót. Prišiel do Štátov iba pred dvanástimi rokmi, trochu neskôr, ako sme sa sem vrátili s mamou.“

„Tak časť detstva ste prežili v Európe?“

„Väčšiu časť. Prvých osem rokov. Narodila som sa v Paríži, ale môj otec i matka boli obaja Američania.“ Zdvihla bradu. „Som Američanka.“

„Aj na to vyzeráte.“ Fritz priniesol ďalšie pivo a Wolfe si nalial. „A po dvadsiatich rokoch pán McNair ešte vždy zatvára druhého apríla obchod na pamäť svojej ženy? Muž stálych citov. Pravda, stratil aj dcéru, ak sa dobre pamätám, povedali ste, že vtedy mala iba dva roky – a tak ostal sám. A predsa neprestajne oblieka ženy… Tak zajtra tam nebudete.“

„Nie, ale budem s pánom McNairom. A ja… to robím kvôli nemu. Požiadal ma o to pred dávnymi rokmi, matka mi to dovolila a odvtedy je to stále tak. Som takmer rovesníčkou jeho dcéry. Pravdaže, nepamätám sa na ňu, bola som ešte maličká.“

„Tak prežívate ten deň s ním a nahrádzate mu dcéru…“ Wolfe sa zachvel. „Jeho deň smútku. Démonické. A vešia na vás diamanty. No… iste si uvedomujete, že váš bratanec, pán Llewellyn Frost chce, aby ste nechali zamestnanie. Všakáno?“

„Možno. Ale nazdávam sa, že to nie je len moja vec. Je to predovšetkým jeho vec.“

„Pravdaže. A preto i moja, lebo je mojím klientom. Zabudli ste, že ma poveril vyšetrovaním?“

„Nie!“ Znelo to nahnevane. „Ale ubezpečujem vás, že s vami nebudem hovoriť o bratancovi Lewovi. Viem, že to myslí dobre.“

„Ale vy nemáte rada zmätky.“ Wolfe si vzdychol. Pena na pive klesla, Wolfe si dolial do pohára a napil sa. Ja som si sediačky klopkal ceruzkou po zápisníku a pozeral som na členky slečny Frostovej a na jej foremné nohy. Nenudil som sa práve, ale pomaly sa ma zmocňovali obavy, či zárodok nezáujmu nepôsobí aj naďalej na Wolfove nervové centrá. Nielenže sa nikam nedostal so svojou ťažko pracujúcou dedičkou, ale ani sa mi nevidelo, že by sa o to vážnejšie pokúšal. Keď som si pomyslel na exhibície, aké predvádzal s inými – napríklad s Nyurou Pronnovou v prípade Diplomatického klubu, rodilo sa vo mne podozrenie, že len zabíja čas. Keby aspoň trocha zaexceloval ako vo chvíľach vrcholnej formy, dávno by už bol zatlačil túto úbohú mladú boháčku do kúta. Ale takto…

Cenganie zvonca a Fritzove kroky v hale, keď šiel otvoriť dvere, upútali moju pozornosť. Zišlo mi na um, že pánu Dudleymu Frostovi sa možno nepáčilo, ako som zložil slúchadlo, a že sem vpadol, aby som mu narovnal nos. Naoko nedbalo som si sadol pevnejšie, lebo som vedel, že Nero Wolfe rozhodne nemá náladu dať sa omráčiť cyklónom slov, a ja som zas vôbec nebol ochotný poslúžiť mu ďalšou dávkou Old Corcoranu.

Ale nebol to cyklón, iba vánok, jeho syn a náš klient. Fritz vošiel ohlásiť ho, a keď Wolfe kývol, vrátil sa do haly a zaviedol ho do kancelárie. Neprišiel sám. Pred sebou potískal ťarbavého drobného káčera, približne rovesníka s ružovou tvárou a nepokojnými, bystrými očami. Lew Frost priviedol tento exemplár, potom ho nechal tak a prešiel k svojej sesternici.

„Helen, nemala si to robiť…“

„Ale Lew, prepánajána, načo si sem prišiel? Mimochodom, je to tvoja chyba, že som sem musela prísť.“ Pozrela na ťarbáka. „Aj vy ste tu, Bennie?“ Pozrela na nich zlostne a namosúrene. „Ste ozbrojení?“

Lew Frost sa obrátil k Wolfovi a pripomínal každým cólom futbalistu. „Dočerta, čo tu šijete? Myslíte si, že sa vám to len tak prepečie? A čo keby som vás tak vytiahol z kresla…“

Frostov ťarbavý priateľ ho rázne chytil za plece. Zavrčal: „Nič takého, Lew. Upokoj sa. Predstav ma!“

Náš klient sa horko-ťažko opanoval. „Ale Ben… no dobre. To je Nero Wolfe.“ Zagánil na Wolfa. „A to je pán Benjamín Leach, môj právnik. Skúste ísť naňho trikom“

Wolfe sklonil hlavu. „Teší ma, pán Leach. Nevyznám sa v trikoch, pán Frost. A mimochodom, nezdá sa vám, že trochu veci komplikujete? Najprv ma poveríte istou úlohou a potom, súdiac podľa vášho správania, poveríte pána Leacha, aby mi v tom bránil. Ak budete takto pokračovať…“

„Ale kdeže brániť vám!“ ozval sa právnik priateľsky a uhladene. „Viete, pán Wolfe, som Lewov dávny priateľ. A Lew je trochu horúca hlava. Povedal mi o tomto prípade… a o vašich, hm, nezvyčajných podmienkach, a tak som si myslel, že by snáď bolo najlepšie, keby sme my dvaja boli prítomní pri všetkých vašich prípadných rozhovoroch so slečnou Frostovou. Fakticky by bolo najlepšie, keby ste nás sem boli pozvali od začiatku.“ Milo sa usmial. „No nie? Vy dvaja a my dvaja.“

Wolfe vystrúhal grimasu. „Hovoríte, akoby sme boli nepriateľskými armádami tiahnúcimi do boja. Pravda, je to prirodzené, lebo zlá krv je pre právnika to isté ako zlý zub pre zubára. Nič v zlom, aj detektívi žijú z ťažkosti. Ale ich nerozdúchavajú – aspoň ja to nerobievam. Nepožiadam vás, aby ste si sadli, lebo vás tu nechcem. Tuším, že v tomto prípade by sme sa radšej mali poradiť… áno, Fritz?“

Fritz zaklopal, vošiel a kráčal, krížom cez miestnosť k písaciemu stolu. Niesol tácničku, zdvorilo sa uklonil a podal ju Wolfovi.

Wolfe vzal z nej navštívenku a pozrel na ňu. „Ešte vždy to nie je ten pravý. Povedzte mu… nie. Priveďte ho, prosím.“

Fritz sa opäť uklonil a odišiel. Advokát sa obrátil a stál teraz naproti dverám, Llewellyn Frost obrátil hlavu, ale slečna Frostová nepohnute sedela. Sotva vošiel návštevník a ja som zazrel jeho tenký nos, ulízané vlasy a tmavé, prenikavé oči, ťažko som potlačil úškrn a pomyslel som si: „Zmätok nad zmätok.“

Vstal som. „Nech sa páči, pán Gebert.“

Lew Frost spravil krôčik a vyštekol naňho: „Vy? Dočerta, čo tu chcete?“

Wolfe ostro namietol: „Pán Frost, toto je moja kancelária!“

Advokát chytil nášho klienta – pravda i svojho – a nepustil ho. Perren Gebert si ich vôbec nevšímal. Prešiel popri nich a iba potom zastal a uklonil sa Wolfovi. „Dobrý deň, pán Wolfe. Dovolíte?“ Obrátil sa a celkom inak sa teraz poklonil Helen Frostovej. „Tak tu si? Čo je Helen, veď si plakala? Prepáč, som hrozne netaktný, nemal som to povedať. Ako sa máš? Všetko je v poriadku?“

„Pravdaže je všetko v poriadku! Preboha živého, prečo si sem prišiel, Perren?“

„Prišiel som ťa odviezť domov.“ Gebert sa obrátil a uprel tmavé oči na Wolfa. „Prepáčte, pane. Prišiel som odprevadiť slečnu Frostovú domov.“

„Skutočne?“ zahundral Wolfe. „Oficiálne? Nasilu? Bez ohľadu na hocičo?“

„Nuž…“ Gebert sa usmial. „Polooficiálne. Ako by som povedal… slečna Frostová mi je skoro snúbenicou.“

„Perren! To nie je pravda. Už som ti povedala, aby si to netvrdil!“

„Helen, veď som povedal ‚skoro‘.“ Zdvihol obe dlane, akoby sa vzdával. „Výslovne som povedal ‚skoro‘ a dovolím si to tvrdiť iba v nádeji…“

„Dobre, tak to už vôbec nehovor. Prečo si prišiel?“

Gebert sa zas uklonil. „Pravdu povediac, navrhla mi to tvoja matka.“

„Aha.“ Slečna Frostová si premerala všetkých svojich ochrancov. Videla sa mi celkom zúfalá. „Tuším to navrhla i tebe, Lew. A snáď i vám, Bennie?“

„Ale Helen,“ dohováral jej advokát. „Nepodpichujte! Prišiel som sem, lebo sa mi to zdalo najmúdrejšie, keď mi Lew o celej veci čosi povedal. – Čuš, Lew. Zdá sa mi, že keby sme sa pokojne o všetkom pozhovárali…“

Ozval sa telefón, sadol som si a zdvihol som slúchadlo. Leach rečnil a celé to ešte viac rozmazal. Keď som zistil kto volá, bol som zrazu veľmi opatrný. Nepovedal som nijaké meno a stíšil som hlas. Zdalo sa mi, že teraz sa konečne ozval ten správny. Požiadal som ho, aby počkal chvíľku pri telefóne, zakryl som slúchadlo, napísal som na lístok ‚McN nás chce navštíviť‘ a podal som ho Wolfovi.

Wolfe naň pozrel, vopchal ho do vrecka a povedal ticho: „Ďakujem, Archie. Zdá sa, že to je ono. Povedzte pánu Brownovi, aby zavolal o štvrťhodinu.“

Nebolo to také jednoduché. McNair veľmi naliehal a nechcel sa dať odsunúť na neskôr. Ostatní zmĺkli. Pokojne, ale pevne som mu to zopakoval, a napokon sa mi podarilo presvedčiť ho. Zložil som slúchadlo a oznámil som Wolfovi:

„Je to v poriadku.“

Práve chcel vstať. Odtisol kreslo od stola, oboma rukami sa oprel o operadlá a dvíhal sa. Keď už stál, premeral si všetkých a ozval sa najľadovejším tónom:

„Páni, sú štyri hodiny a musím vás opustiť. – Nie, dovoľte, slečna Frostová láskavo prijala moje pozvanie, že zájde so mnou do mojich skleníkov a obzrie si moje orchidey. Ja… slečna Frostová a ja sme uzavreli malú dohodu.“

Všetci brechali odrazu. Vstal som a chystal som sa zregulovať trochu dopravu, keby náhodou došlo k zrážke. Llewellyn sa vytrhol svojmu právnikovi a vykročil k Helen, zrejme si ju chcel hodiť za sedlo a odcválať. Helen Frostová si všetkých odvážne premerala.

„Preboha, čušte už! Nemyslíte, že som už dosť stará na to, aby som sa o seba postarala sama? Lew, daj pokoj!“

Odišla s Wolfom. Nemohli spraviť nič, iba to vziať na vedomie a hlúpo za nimi hľadieť. Priateľ právnik si poťahoval drobný ružový nos. Perren Gebert stál rovno ako vojak s rukami vo vreckách. Llewellyn vykročil k dverám, ktoré sa zavreli za milovníkmi orchideí, a jediné, čo sme všetci videli, bol jeho statný mocný chrbát. Z haly sme počuli, ako sa zavreli dvere na výťahu a zápäť sa ozval hukot stúpajúceho liftu.

Ozval som sa: „A to by zatiaľ bolo všetko. Nemám rád scény. Idú mi na nervy.“

Lew Frost sa strmo obrátil a osopil sa na mňa: „Choďte do horúceho pekla!“

Zaškeril som sa. „Nemôžem vás vyvliecť, lebo ste naším klientom. Ale aj tak by ste mohli vykročiť. Mám robotu.“

Ťarbavý advokát ho volal: „Poď, Lew, zájdeme do mojej kancelárie.“

Perren Gebert už odchádzal. Llewellyn ustúpil z cesty a prevrtával ho pohľadom. Za ním sa pobral Leach a odtiahol aj svojho priateľa. Pridal som sa k nim, aby som im otvoril bránu. Llewellyn neprestajne trúsil poznámky, ale nebral som ich na vedomie. Zišiel so svojím advokátom na chodník a zamierili na východ. Gebert si sadol do pekného malého autíčka, zaparkovaného za naším roadsterom, a hneď zapol štartér. Zavrel som dvere a vrátil som sa do kancelárie.

Zavolal som si domácim telefónom skleník. Asi o dvadsať sekúnd sa Wolfe ozval a povedal som mu.

„Tu dolu je ticho a pokoj. Nijaké zmätky.“

Začul som jeho mrmlanie: „Dobre. Slečna Frostová je v prostrednom skleníku, obdivuje orchidey… dosť rozumne. Keď zavolá pán McNair, povedzte mu, aby prišiel o šiestej. Ak bude naliehať, že mu je naponáhlo, nech príde a zadržte ho. Oznámte mi, keď tu bude, a zavrite dvere do kancelárie. Nechala si na mojom stole pudrenku, pošlite s ňou Fritza hore.“

„Dobre.“

Vypäl som domácu linku a pohodlne som čakal, kedy zavolá McNair. Premýšľal som o relatívnej príťažlivosti krásky v tiesni a dvoch okrúhlych miliónikov a usúdil som, že to pravdepodobne závisí od toho, či je niekto romantický alebo nie.

8

O dve hodiny neskôr, o šiestej, som sedel za písacím stolom a energicky rýchlo som klepal na stroji, odpisoval som prvé stránky ktoréhosi Hoehnovho katalógu. Rádio som pustil čo najhlasnejšie, vyhrávala kapela z hotelu Portland. Spolu s rádiom som robil riadny hurhaj. Boyden McNair s pravým lakťom na kolene a so sklonenou hlavou, podopretou tak, že si prstami zakrýval oči, sedel pred Wolfovým stolom v bláznovskom kresle. Prezýval som ho tak odvtedy, čo v ňom raz sedel westchesterský okresný prokurátor Anderson a Wolfe si z neho robil blázna.

McNair čakal už skoro hodinu. Veľa sa narozčuľoval do telefónu a odmietol čakať do šiestej, napokon prišiel čosi po piatej, zasa sa trochu rozrečnil a potom sa ticho usadil, lebo mu nič iné neostávalo. Vo vrecku mal fľaštičku aspirínu, dva stihol zhltnúť, kým som mu priniesol pohár vody a ponúkol som mu pre zmenu fenacetínové tabletky, ale odmietol. Ani si nechcel nič vypiť, hoci by mu to bolo iste urobilo dobre.

Zvuková clona z môjho písacieho stroja a z rádia mala zabrániť, aby nebolo prípadne počuť hlasy z haly, kým Nero Wolfe odprevadí Helen Frostovú z výťahu k vchodu a otvorí jej bránu, aby nastúpila do taxíka, čo jej Fritz telefonicky objednal z kuchyne. Pravdaže, ani ja som takto nič nepočul, a preto som hľadel na dvere do kancelárie, ale prsty mi pritom nezastali. Napokon sa dvere otvorili a Wolfe vošiel. Keď spozoroval mise en scéne, žmurkol na mňa pravým okom a zamieril k písaciemu stolu. Prešiel cez celú miestnosť a sadol si prv, ako návštevník zbadal, že už prišiel. Vstal som, vypäl som rádio a zahalilo nás ticho. McNair prudko zdvihol hlavu. Zazrel Wolfa, zažmurkal, vstal a poobzeral sa.

„Kde je slečna Frostová?“ opýtal sa.

Wolfe povedal: „Prepáčte, že som vás nechal čakať. Slečna Frostová šla domov…“

„Čože?!“ McNair vypleštil naňho oči. „Šla domov? Neverím. Kto ju odviezol? Gebert a Lew Frost tu boli…“

„Naozaj tu boli.“ Wolfe naňho zamieril prstom. „Zaprisahám vás, pane, dnes popoludní bolo v tejto izbe plno idiotov a pre zmenu by mi veľmi dobre padlo stretnúť sa s rozumným človekom. Nie som luhár. A slečnu Frostovú som pred necelými desiatimi minútami odprevadil do taxíka a šla rovno domov.“

„Pred desiatimi minútami… ale veď tu celý čas sedím! V tomto kresle! Vedeli ste, že sa chcem s ňou stretnúť. Aký trik…“

„Viem, že ste sa s ňou chceli stretnúť, ale ja som nechcel, aby ste sa s ňou stretli, a je absolútne bezpečná, ak šťastlivo vyviazne z ruchu na uliciach. Nechcel som, aby ste sa stretli so slečnou Frostovou skôr, ako sa s vami pozhováram. Uznávam, bol to trik, ale mám na také triky právo. A čo vaše triky? Čo vaše vyložené lži, ktoré ste rozprávali polícii, odkedy zavraždili Molly Lauckovú? Nuž, ako to bolo? Odpovedzte, prosím?“

McNair sa dva razy pokúsil prehovoriť, ale vždy ostal ticho. Pozrel na Wolfa. Sadol si. Vytiahol z vrecka vreckovku a potom ju nepoužitú vopchal späť. Pot mu vysadol na čelo.

Napokon povedal tenkým, chladným hlasom: „Neviem, o čom to hovoríte.“

„Ale pravdaže viete.“ Wolfe ho pribil očami na stoličku. „Hovorím o otrávenej bonboniére. Viem, odkiaľ slečna Frostová poznala jej obsah. Viem, že ste bonboniéru poznali od samého začiatku a že ste polícii vedome zatajili závažnú informáciu pri vyšetrovaní vraždy. Pán McNair, nebuďte hlúpy. Mám tu podpísané vyhlásenie Helen Frostovej, nemala iného východiska. Keby som povedal polícii, čo viem, zatkli by vás. Zatiaľ to neprezradím, lebo si chcem zarobiť honorár, a keby vás zatkli, nedostal by som sa už k vám. Azda vám nelichotím, keď predpokladám, že máte kúsok zdravého rozumu. Ak ste ten cukrík otrávili, radím vám, aby ste nepovedali ani slovka, ale okamžite odišli a vyhýbali sa mi. Ak ste to nespravili, tak hovorte k veci, aby z vás nebolo treba žmýkať pravdu po kvapkách.“ Wolfe sa oprel dozadu a zahundral: „Nemám rád ultimáta, ani svoje vlastné. Ale toto už zašlo priďaleko.“

McNair sa ani nepohol. Potom som si všimol, ako sa mu ľavé plece zachvelo, bol to rýchly, krátky kŕč, a prsty na ľavej ruke sa mu začali skrúcať na operadle. Pozrel na ne, chytil si ich druhou rukou a vystieral si ich, no vtom mu ďalší kŕč preletel plecom a videl som, ako sa mu sťahujú svaly na krku. Nervy mal zrejme načisto strhané. Oči mu behali z predmetu na predmet, potom sa zastavili na prázdnom pohári na kraji Wolfovho stola, obrátil sa ku mne a poprosil ma, akoby žiadal o veľkú láskavosť:

„Mohli by ste mi priniesť ešte trochu vody?“

Vzal som pohár, odišiel som, naplnil som ho a vrátil som sa s vodou. Keď nezdvihol ruku, aby si pohár vzal, postavil som mu ho zas na stôl. Ani si ho nevšimol.

Hlasno mrmlal, ale neprihováral sa nikomu: „Musel som sa rozhodnúť, a myslel som si, že som sa správne rozhodol, ale toto som nečakal.“

Wolfe namietal: „Keby ste boli rozumný, boli by ste to určite urobili skôr, ako vás k tomu donúti neočakávaná situácia.“

McNair vytiahol vreckovku a teraz si utrel pot z čela. Povedal ticho: „Panebože, nie som múdry. Som najväčší blázon, aký kedy žil na tomto svete. Zničil som si celý život.“ Plece sa mu zasa kŕčovite zachvelo. „Pán Wolfe, bolo by to nanič, keby ste polícii prezradili, čo viete. Ja som ten cukrík neotrávil.“

Wolfe sa ozval: „Pokračujte, prosím.“

McNair prisvedčil. „Nedbám. Nezazlievam Helen, že vám to prezradila, keď ste ju včera doobeda tak prichytili. Viem si predstaviť, čo tu dnes skúsila, ale ani to vám nevyčítam. Všedné nepríjemnosti ma nemrzia, sú bezvýznamné. Vidíte, že sa ani nepokúšam zistiť, čo vám Helen povedala. Viem, že vám povedala pravdu, ak vôbec niečo povedala.“

Zdvihol hlavu, aby mohol Wolfovi pozrieť rovno do očí. „Neotrávil som ten cukrík. Keď som v ten deň okolo dvanástej vybehol hore schodmi do svojej kancelárie, aby som na chvíľku unikol davu, ležala bonboniéra na mojom stole. Otvoril som ju, nazrel som do nej, ale nevzal som si cukrík, lebo ma pekelne bolela hlava. Keď Helen prišla trochu neskôr za mnou, ponúkol som ju, ale chvalabohu odmietla, lebo tam neboli karamelky. Keď som zasa zišiel dolu, nechal som bonboniéru na stole a Molly ju tam iste neskôr zazrela a vzala si ju. Rada… rada robievala takéto kúsky.“

Zmĺkol a opäť si utrel čelo. Wolfe sa opýtal.

„Čo ste spravili s papierom a so stužkou na bonboniére?“

„Nič na nej nebolo. Škatuľa nebola zabalená.“

„A kto ju položil na stôl?“

„Neviem. Pred pol dvanástou sa tam motalo zo dvadsaťpäť-tridsať ľudí a všetci si prezerali niekoľko vyberaných modelov, ktoré som ešte nechcel ukázať verejnosti.“

„A čo myslíte, kto tam škatuľu položil?“

„Nemám ani poňatia.“

„A čo myslíte, kto by vás chcel zabiť?“

„Nikto. A preto som presvedčený, že jed bol určený inému a škatuľa tam ostala náhodou. Okrem toho niet príčiny, prečo by som mal predpokladať…“

„Nič nepredpokladám.“ Wolfov hlas znel znechutene. „Tuším sa ani nemýlite, keď hovoríte, že nie ste múdry. Ale rozhodne nie ste nepríčetný. Uvážte, čo mi tu hovoríte: nájdete bonboniéru na svojom stole, netušíte, kto ju tam položil, ste presvedčený, že jed nebol určený vám, a nemáte ani poňatia, koho chcel vrah otráviť, a predsa ste pred políciou starostlivo zatajili, že ste bonboniéru videli. Taký nezmysel som ešte v živote nepočul, aj dojča by sa vám vysmialo.“ Wolfe si zhlboka vzdychol. „Musím sa napiť piva. Vidím, že sa mi treba vyzbrojiť trpezlivosťou. Dáte si trochu piva?“

McNair akoby ho ani nepočul. Povedal tichým hlasom: „Pán Wolfe, som Škót. Uznal som, že som blázon. V nejednej životne dôležitej veci som slabý. Ale snáď viete, aký zaťatý býva zavše slaboch? A ja sa viem zaťať.“ Nahol sa dopredu a jeho hlas bol teraz o poznanie tenší. „To, čo som vám povedal o tej bonboniére, budem opakovať až do posledného dychu.“

Wolfe si ho premeral. „Nuž tak sa veci majú. Zdá sa, že kým pokúšate iba moju trpezlivosť, vôbec si neuvedomujete, že vás celkom isto čaká niečo oveľa horšie. Ak prípad pomerne dosť rýchlo nevyriešim, budem musieť prezradiť polícii všetko, čo viem, toľko si pán Cramer odo mňa zaslúži, lebo som prijal jeho spoluprácu. Ak sa budete pridŕžať absurdného výmyslu, čo ste mi povedali, budú predpokladať, že ste vinný. Budú vás trápiť, hodia vás do pivnice a vôbec vám nedajú pokoj; možno vás aj zmlátia, hoci to nie je pravdepodobné pri vašom spoločenskom postavení, ale pripravia vás o dôstojnosť, zničia vám obchod i trávenie. A napokon ak budú mať šťastie a dosť vytrvalosti, možno vás dostanú aj na elektrické kreslo. Pochybujem, že by ste boli dosť veľký blázon, aby ste to všetko zaťato vydržali.“

„Som dosť zaťatý,“ ubezpečoval ho McNair. Nahol sa zas dopredu. „Ale pozrite, nie som zas taký blázon, aby som nevedel, čo robím. Som ustatý, zničený, ledva na nohách stojím, ale viem, čo robím. Myslíte si, že ste ma donútili priznať niečo, keď ste sem dostali Helen a zastrašili ste ju, ale to by som vám aj tak bol hneď povedal. A je tu ešte jedna vec. V skutočnosti som vám práve povedal, že časť môjho tvrdenia o bonboniére nie je pravdivá, ale budem sa jej držať. Nemusel som to spraviť, mohol som vám to porozprávať tak, ako keby som očakával, že mi uveríte. Nespravil som to, lebo nechcem, aby ste si mysleli, že som ešte väčší blázon, ako som v skutočnosti. Bol by som rád, keby ste mali o mne podľa možnosti čo najlepšiu mienku, lebo vás chcem požiadať o láskavosť, na ktorej mi veľmi záleží. Pravda, prišiel som sem, aby som sa zišiel s Helen a videl ako… čo s ňou je, ale prišiel som vás zároveň požiadať o láskavosť. Chcel by som, aby ste prijali legát v mojom závete.“

Wolfa nebolo možno ľahko prekvapiť, ale teraz ho to zarazilo. Zahľadel sa meravo na McNaira. Ale mňa to omráčilo, znelo to celkom tak, akoby sa pokúšal podplatiť Nera Wolfa, aby trocha skrotol, a to bola taká novinka, že som ho zrazu obdivoval. Uprel som naňho oči s oživeným záujmom.

McNair pokračoval. „Chcem vám zanechať zodpovednosť. Maličký predmet a zodpovednosť. Je to prekvapujúce, že o to musím požiadať vás. Žijem v New Yorku dvanásť rokov a nedávno, keď ma okolnosti prinútili premýšľať o tom, uvedomil som si, že tu nemám priateľa, ktorému by som mohol dôverovať. Pravdaže, nejde o obyčajnú dôveru, takých známych mám viac, ale nemôžem im zveriť niečo životne dôležité, niečo, čo si cením viac ako vlastný život. Ale dnes som svojmu právnikovi musel uviesť takéhoto človeka a uviedol som vás. Je to prekvapujúce, lebo som sa s vami stretol iba raz, na niekoľko minút včera ráno. Ale zdali ste sa mi práve takým človekom, aký… aký bude potrebný, keď umriem. Včera večer a dnes ráno som získal nejaké informácie a zdá sa mi, že ste skutočne taký. Musí to byť pevný človek, a taký, ktorého nemožno mať za blázna, a musí byť absolútne statočný a spoľahlivý. Nepoznám nikoho, kto by spĺňal tieto podmienky, a pretože som toho človeka potreboval dnes, rozhodol som sa, že to riskujem, a uviedol som vás.“

McNair sa pošuchol dopredu a položil obe ruky na kraj Wolfovho stola. Chytil sa ho tak kŕčovite, že som zas videl, ako sa mu hýbu svaly na hrdle. „Postaral som sa o to, aby táto služba bola honorovaná, majetková podstata bude slušná, môj obchod prosperuje a investoval som opatrne. Pre vás to bude iba ďalšia práca, ale pre mňa by to bolo životne dôležité, keby som mal umrieť. Keby som len bezpečne vedel… celkom bezpečne… pán Wolfe, potom by som odpočíval v pokoji. Dnes popoludní som zašiel za svojím právnikom, doplnil som svoj testament a uviedol som vás ako vykonávateľa poslednej vôle. Zanechal som vám… úlohu. Mal som najprv prísť za vami, ale nechcel som nič riskovať, kým som to nevidel čierne na bielom a podpísané. Pravdaže, nebude to možné bez vášho súhlasu. Keď mi ho dáte, budem spokojný.“ Plecom mu zasa mykalo a tuhšie sa chytil stola. „Potom nech si príde.“

Wolfe ho požiadal: „Oprite sa dozadu, pán McNair. Nie? Veď takto si sám spôsobujete kŕče. A čo má potom prísť? Smrť?“

„Hocičo.“

Wolfe pokrútil hlavou. „Ste vo veľmi zlej duševnej kondícii. Zrejme strácate rozvahu. Konáte nezodpovedne. Pravda, tou výpoveďou o otrávených cukríkoch ste sa celkom znemožnili. Nepochybne…“

McNair mu skočil do reči. „Uviedol som vás ako vykonávateľa svojej poslednej vôle. Prijímate to?“

„Dovoľte, prosím.“ Wolfe zdvihol prst. „Zrejme viete, kto otrávil cukríky, a dobre viete, že to bol pokus zabiť vás. Ste posadnutý strachom, že váš nepriateľ sa o to znova pokúsi, hoci jeho úklady mali také osudné následky. Možno hrozí aj iným nebezpečenstvo, a vy namiesto aby ste dovolili niekomu, kto má všetkých päť pokope, poradiť si s týmto prípadom a zároveň, aby ste mu pomohli tým, že mu nalejete čistého vína, tak tu tárate a napokon sa mi chválite, akú tvrdú hlavu máte. Ba čo viac, ešte sa opovažujete požiadať ma, aby som prijal vaše poverenie, hoci vôbec neviem, o čo ide, a nemám ani poňatia, koľko za to dostanem. Fuj! Nie, nechajte ma dohovoriť. Alebo je to všetko pravda, alebo ste práve vy vrahom a pokúšate sa tak rafinovane zavádzať, že nie div, ak vás z toho bolí hlava. Opýtali ste sa ma, či prijímam. Ak tým myslíte, či prijmem neznámu úlohu za neviemaký honorár, tak to rozhodne nie.“

McNair sa ešte vždy držal Wolfovho stola a nepustil sa ho, ani kým si Wolfe nalial pivo. „Máte pravdu,“ odvetil. „Nezazlievam vám to, ba očakával som podobnú odpoveď. Viem, že človek ako vy by ani inak nemohol odpovedať, a je to vlastne dobre. Neočakávam od vás, že prijmete neznámu úlohu. Poviem vám všetko o tom, veď preto som prišiel. Ale odľahlo by mi… keby ste mi aspoň povedali… že to prijmete, ak je to čistá vec… keby ste mi aspoň toľko sľúbili…“

„A prečo?“ Wolfe bol už netrpezlivý. „Prečo vám je tak naponáhlo? Máte dosť času, pred ôsmou nevečeriame. Nemusíte sa obávať, že pomsta striehne na vás v tejto miestnosti, tu vás smrť nečaká. Len pokračujte a povedzte mi všetko. Ale najprv mi dovoľte, aby som vás upozornil: dám to zapísať a chcem, aby ste to aj podpísali.“

„Nie!“ odmietol McNair rázne a neoblomne. „Nechcem, aby sa to zapisovalo, a nechcem, aby ten človek tu ostal.“

„Tak potom to nechcem ani ja počuť.“ Wolfe ukázal na mňa palcom. „To je môj tajomník, pán Goodwin. Hocakú mienku ste si utvorili o mne, tá sa nevyhnutne týka i jeho. Vyznačuje sa diskrétnosťou a odvahou.“

McNair pozrel na mňa. „Je mladý. Nepoznám ho.“

„Ako sa vám páči,“ Wolfe hodil plecami. „Nebudem vás presviedčať.“

„Viem. A vy zas dobre viete, že to ani nemusíte. Zahnali ste ma do úzkych. Ale zapisovať to netreba.“

„V tomto ohľade vám môžem čiastočne ustúpiť,“ odvetil Wolfe zas trpezlivo. „Pán Goodwin bude zapisovať a potom, ak sa rozhodneme, možno jeho zápis zničiť.“

McNair sa pustil stola. Preletel očami z Wolfa na mňa a zasa naspäť, a keď som videl jeho pohľad, bol by som ho poľutoval, keby to nebolo v úradných hodinách – totiž v úradných hodinách Nera Wolfa. Celkom isto nebol dostatočne vo forme, aby mohol dosiahnuť nejaký ústupok od Nera Wolfa. Zošuchol sa naspäť do kresla, tuho zopäl ruky, po chvíľke ich uvoľnil a chytil sa operadiel kresla. A znova preletel pohľadom po nás oboch.

Náhle povedal: „Musíte o mne niečo vedieť, inak by ste ani neuverili, čo som urobil. Narodil som sa v osemdesiatom piatom v Camfirthe v Škótsku. Naši mali trocha peňazí. Nechodil som veľa do škôl a nikdy som nebol celkom zdravý, v skutočnosti som nebol vážne chorý, len krehkého zdravia. Namýšľal som si, že viem kresliť, a keď som mal dvadsaťjeden rokov, šiel som do Paríža študovať výtvarné umenie. Veľmi sa mi to páčilo, aj som usilovne pracoval, ale nikam som to nedotiahol, iba čo som v Paríži minul aj tú trošku peňazí, čo mali rodičia. Keď po niekoľkých rokoch umreli, sestre a mne neostalo nič, ale k tomu sa vrátim neskôr.“ Zmĺkol, pritisol si ruky na sluchy a pošúchal si ich. „Hlava mi ide prasknúť.“

„Len pokojne,“ zahundral Wolfe. „Čoskoro vám odľahne. Pravdepodobne mi teraz poviete niečo, čo ste mali porozprávať niekomu už pred rokmi.“

„Nie,“ namietal McNair trpko. „Ide o niečo, čo sa nikdy nemalo stať. A nemôžem vám to teraz povedať, totiž nie všetko, ale poviem vám dosť. Možnože som naozaj blázon, možno mi preskočilo, snáď práve teraz ničím všetko, čo som uchránil za mnohé roky trápenia. Neviem. No rozhodne si nemôžem inak pomôcť, rozhodol som sa poručiť vám červenú kazetu a potom sa všetko dozviete.

V Paríži som poznal kopu ľudí. A zoznámil som sa i s Američankou Annou Crandallovou, v trinástom som sa s ňou oženil a mali sme dcérku. Stratil som obe. Žena mi umrela v ten deň, keď sa narodilo dieťa, druhého apríla 1915, a dcérku som stratil o dva roky neskôr.“ McNair zmĺkol, pozrel na Wolfa a prudko sa opýtal: „Mali ste aj vy dcéru?“

Wolfe len pokrútil hlavou. McNair pokračoval: „Medziiným som poznal aj dvoch zámožných Američanov, bratov Frostovcov, Edwina a Dudleyho. Zväčša sa potĺkali po Paríži. A žilo tam i dievča, ktoré som odjakživa poznal, Škótka Calida Buchanová. Aj ona študovala výtvarné umenie a presadila sa asi tak úspešne ako ja. Edwin Frost sa s ňou oženil o niekoľko mesiacov neskôr ako ja s Anne, hoci začas sa zdalo, že ju skôr dostane jeho starší brat Dudley. Tuším by sa mu to bolo podarilo, keby sa raz v noci nebol spil.“

McNair zmĺkol a opäť si stískal sluchy. Spýtal som sa ho: „Fenacetín?“

Potriasol hlavou. „Toto mi trochu pomôže.“ Vytiahol z vrecka fľaštičku s aspirínmi, nasypal si dva do dlane, hodil si ich do úst, zdvihol pohár s vodou a preglgol. Obrátil sa k Wolfovi: „Máte pravdu, odľahne mi, keď sa toho strasiem. Dlhé roky mi strašné výčitky ohýbali plecia.“

Wolfe prikývol. „A Dudley Frost sa i naďalej spíjal…“

„Áno. Ale na tom vôbec nezáležalo. Edwin a Calida sa napokon vzali. Onedlho sa Dudley vrátil do Ameriky, kde mal syna. Žena mu takisto ako moja umrela pri pôrode, asi o šesť rokov včaššie. A do Francúzska sa vrátil, myslím až o tri roky neskôr, keď Amerika vstúpila do vojny. Edwin bol už mŕtvy, slúžil v britskom letectve a padol roku 1916. V tom čase som už nebol v Paríži. Mňa pre chatrné zdravie neodviedli. A nemal som vôbec peňazí. Odišiel som s dcérkou do Španielska…“

Zmĺkol. Zdvihol som hlavu od zápisníka. Nahol sa trocha dopredu, obe ruky s roztiahnutými prstami si pritískal na brucho. McNairova tvár prezrádzala, že ho zrazu čosi bolí oveľa väčšmi ako hlava.

Počul som Wolfa ostro zvolať: „Archie! Chyťte ho!“

Vyskočil som, pobehol som k nemu a načiahol som sa. Ale nezachytil som ho, lebo náhle ho striasol kŕč a prebehol mu celým telom. McNair sa vymrštil z kresla a tackal sa.

Vykríkol: „Ježišikriste!“ Obe zaťaté ruky položil na Wolfov stôl a pokúšal sa vystrieť. Znova skríkol: „Kriste!“ Potom ho skrivil ďalší kŕč a on len zachrčal: „Červená kazeta – číslo – bože môj, dovoľ mi to povedať!“ Ston sa mu vydral až z vnútorností a potom McNair odpadol.

Držal som ho, ale spustil som ho na zem, lebo už nebol pri vedomí. Kľakol som si k nemu a vedľa som zazrel Wolfove topánky. Povedal som: „Ešte dýcha. Nie. Myslím, že už nie. Zdá sa mi, že je po ňom.“

Wolfe mi prikázal: „Zavolajte doktora Vollmera. Aj pána Cramera. Ale najprv mi podajte tú fľaštičku z jeho vrecka.“

Keď som odchádzal k telefónu, počul som nejasné slová za chrbtom: „Mýlil som sa. Čakala ho tu smrť. Som imbecil.“

9

Na druhý deň, 2. apríla som predpoludním sedel za písacím stolom, skladal som šeky a vkladal ich do obálok, keď ich Wolfe najprv podpísal a podával mi ich. Platil marcové účty. Presne o jedenástej zišiel zo skleníka a využívali sme čas, kým sme čakali na sľúbenú návštevu inšpektora Cramera.

McNair bol mŕtvy, keď doktor Vollmer prišiel z domu iba o blok vzdialeného, a bol takisto mŕtvy, keď prišiel Cramer s dvoma policajtmi. Policajný lekár spravil bežnú prehliadku a mŕtveho odviezli na súdnu pitvu. Wolfe povedal Cramerovi všetko celkom úprimne, nič mu nezatajil, ale odmietol dať mu odklepanú kópiu mojich zápiskov zo stretnutia s McNairom. Fľašku s aspirínmi, v ktorej bolo pôvodne päťdesiat tabliet a ešte vždy v nej ostalo štrnásť, odovzdal inšpektorovi. Keď Wolfe po ôsmej končil s Cramerom, bol už trochu úsečný, lebo už minul zvyčajný čas večere. Predtým som si myslel, že jeho sklon najesť sa aj navzdory peklu a vraždám je iba ďalšou črtou jeho okázalej excentrickosti, ale mýlil som sa, Wolfe bol naozaj hladný. Nehovoriac už o tom, že ho čakala kuchyňa Fritza Brennera.

V stredu po večeri som sa pokúšal diplomaticky ako vždy priblížiť Wolfovi a dnes predpoludním, keď zišiel zo skleníkov takisto, ale nedostal som z neho ani jediné poriadne slovo. Nenaliehal som veľmi, lebo som si uvedomoval, že to je prípad, keď ma trochu nepremysleného nadšenia môže ľahko vyhodiť zo sedla. Wolfe bol výnimočne háklivý. Finále peknej, dokonalej vraždy sa odohralo priamo v jeho kancelárii pred jeho očami necelých desať minút po tom, čo veľkoryso ubezpečoval obeť, že Nemesis má vstup do jeho izby prísne zakázaný. A tak ma vôbec neprekvapilo, že nemá chuť do reči, a nepokúšal som sa bodať ho ostrohami. V poriadku, pomyslel som si, len sa tráp a mlč, aj tak si v tom až po krk a skôr či neskôr sa prestaneš čľapkať vo vode a zamieriš na breh.

Inšpektor Cramer prišiel, práve keď som vkladal posledný šek do obálky. Fritz ho zaviedol do kancelárie. Zdal sa mi zamyslený, ale nie namosúrený, skutočne mi kývol, kým si sadal, odklepal popol z cigary, pichol si ju do kútika úst a spustil celkom spoločenským tónom:

„Viete, Wolfe, cestou sem som premýšľal, že konečne mám celkom novú výhovorku, prečo vás idem navštíviť. Bol som tu neraz pre nejednu príčinu, pokúšal som sa niečo z vás vymámiť alebo zistiť, či máte dajaké podozrenie, alebo obviniť vás, že robíte obštrukcie a tak ďalej, a tak ďalej, ale teraz mám po prvý raz možnosť povedať, že idem na miesto zločinu. Fakticky na ňom vlastne sedím. Či nesedel v tomto kresle, hm?“

Potešoval som Wolfa. „To nič, šéfko. To je iba žart. Náznak humoru.“

„Počujem.“ Wolfe sa zachmúril. „Zaslúžil som si ešte aj žarty pána Cramera. Nenamáhajte sa ďalej, pane.“ Podpichol som ho zrejme väčšmi, ako som tušil.

„Aha, lenže, ja som ešte neskončil,“ zasmial sa Cramer. „Poznáte Lanzetta z prokuratúry? Neznesie vás od Fairmountovho prípadu spred troch rokov a dnes ráno telefonicky varoval komisára, že pravdepodobne sa rýchlo pokúšate všeličo zamaskovať. Komisár mi to povedal a ja som ho upozornil, že ste síce naozaj rýchly, ale predsa len nie rýchlejší ako blesk.“

Cramer sa zas rozosmial, položil cigaru, pritiahol si aktovku zo stola na kolená a otvoril ju. „Nuž, máme tu vraždu. Predobedom sa musím vrátiť naspäť. A čo vaša inšpirácia?“

„Nič,“ odvetil Wolfe ešte vždy zachmúrene. „Skoro mi to pokazilo trávenie.“ Zamieril prstom na aktovku. „Máte McNairove doklady?“

Cramer pokýval hlavou. „Je to iba kopa papiera. Snáď jeden-dva body sú zaujímavé. Držal som sa vašej domnienky, že treba sledovať spojenie s Frostovcami pre spôsob akým vám včera McNair začal rozprávať svoj príbeh. Nepúšťame oči z Frostovcov a z toho chlapíka Geberta. Krížom-krážom a zo všetkých strán si na nich posvietime. Ale sú tu dve ďalšie možnosti, ktoré zatiaľ nepúšťam z hlavy. Prvá je samovražda. Druhá je tá ženská – grófka von Rantz-Deiehenová – ktorá v poslednom čase brala na McNaira. Je tu možnosť…“

„Hlúposť!“ vybuchol Wolfe. „Prepáčte, pán Cramer, nemám náladu na fantazírovanie. Pokračujte!“

„No dobre.“ Cramer hundral: „Ste podráždený, čo? Nedbám. Či fantazírovanie, či nie, prilepím grófke dvoch chlapov na päty.“ Listoval v papieroch z aktovky. „Tak najprv fľaška s aspirínom. Bolo v nej štrnásť tabletiek. Dvanásť celkom normálnych. Ale dve boli vlastne tabletky kyanidu draselného, každá o váhe asi tri desatiny gramu a obe potiahnuté tenkou vrstvou aspirínu, pridaného zrejme v podobe suchého prášku, starostlivo rozdeleného po celom povrchu tabletky. Chemik upozorňuje, že aspirínová vrstva bola šikovne a starostlivo urobená, aby nebolo cítiť kyanidovú chuť za tých pár sekúnd, kým sa tabletka zhltne. Kyanidový pach po horkých mandliach sa nedal zistiť vo fľaške, lebo cyankáli bolo v tabletkách na kosť vysušené.“

Wolfe zahundral: „A predsa ste spomínali samovraždu.“

„Hovoril som len o prípadnej možnosti. No, dobre, zabudnite na to. Predbežný pitevný nález hovorí o kyanide draselnom, ale nie je isté, či obe tabletky, ktoré zhltol, boli cyankáliové, pretože kyanid draselný vo vlhku rýchlo vyprchá. Myslím, že jeho vôbec netrápi, či sa otrávil jednou alebo dvoma tabletkami, tak to nemusí trápiť ani mňa. Ale ďalej: kto zamiešal otrávené tabletky medzi aspirín? Alebo kto mal na to príležitosť? Poveril som tým troch šikovných chlapcov a ešte mi to zisťujú. Zatiaľ sa zdá, že skoro každý. Minulý týždeň a snáď i dlhšie McNair hltal aspirín ako kura zrno. Vždy mal fľašku aspirínu na stole alebo v zásuvke. Teraz tam nie je, to znamená, že včera, keď odišiel z kancelárie, vopchal si fľaštičku do vrecka. Tridsaťšesť tabliet chýba z päťdesiatky, a ak odhadujeme, že zhltol zo dvanásť aspirínov denne, znamená to, že asi tri dni bral tabletky z tejto fľašky. A medzitým boli v kancelárii, kde mával fľašku desiatky ľudí. Pravdaže sa tam obrátili všetci Frostovci, aj Gebert. Mimochodom…“ Cramer listoval v papieroch a pristavil sa pri lístku – „čo je akýsi kama… kamalot po francúzsky?“

Wolfe prikývol. „Camelot du roi. Člen parížskej rojalistickej ilegálnej organizácie.“

„Aha. Gebert bol členom. Včera v noci som poslal do Paríža kábelogram a dnes ráno som dostal odpoveď. Gebert bol členom tej organizácie. Teraz sa už vyše tri roky potĺka po New Yorku, a tak zisťujeme, čo sa dá. Predbežné správy sú neurčité: N. D. P. P. A Paríž to potvrdzuje.“

Wolfe zdvihol obrvu. „Čo je Endépépé?“

Vysvetlil som mu to. „Policajná skratka. Nijaké dokázateľné pramene príjmov. Jemnejšie označenie príživníka.“

Wolfe si vzdychol. Cramer pokračoval. „Robíme všetku rutinnú prácu. Odtlačky na fľaške, na zásuvkách McNairovho písacieho stola a tak ďalej. Zisťujeme si nákupy kyanidu draselného…“

Wolfe mu skočil do reči. „Viem. Fuj. Pán Cramer, toho vraha takto nedostanete. Musíte vymyslieť niečo lepšie ako rutinnú prácu.“

„Isteže. Alebo ja, alebo vy.“ Cramer zahasil cigaru a siahol do vrecka po ďalšiu. „Len vám to oznamujem. Zistili sme jednu či dve zaujímavé veci. Napríklad včera popoludní sa McNair opýtal svojho právnika, ako by mohol zistiť, či Dudley Frost ako správca majetku svojej netere nepremárnil časť jej dedičstva, a požiadal advokáta, aby to zistil čím skôr. Povedal, že pred dvadsiatimi rokmi, keď umrel Edwin Frost, zanechal ženu bez centu a poručil celý majetok svojej dcére Helen s tým, že poručníkom bude jeho brat Dudley s podmienkou, že nikto, ani Helen nemá právo žiadať od Dudleyho predbežné vyúčtovanie, ako spravuje majetok, a Dudley nikdy nepredkladal správy. Aspoň podľa McNaira. Zisťujeme si aj to. Pomôže nám to? Ak Dudley Frost ako poručník premárnil milión alebo hockoľko, aký zmysel by preňho malo odpraviť McNaira?“

„Nemám poňatia. Chcete pivo?“

„Neprosím si.“ Cramer si zapálil cigaru a zahryzol sa do nej. Zlostne poťahoval. „Nuž, možno z toho dačo bude.“ Zas listoval v papieroch. „Ďalší bod vás bude azda zaujímať. McNairov advokát je rozumný človek a do istej miery aj prístupný, a po vašom včerajšom tipe som dnes zavčas rána zašiel za ním. On ma zas nasadil na stopu Dudleyho Frosta a pripustil, že McNair včera napísal testament. A fakticky, keď som mu pripomenul, aká vážna vec je vražda, dovolil mi nazrieť doň a odpísať si ho. Naozaj vás tam uviedol.“

„Ale bez môjho súhlasu.“ Wolfe si nalial pivo. „Pán McNair nebol mojím klientom.“

Cramer zahundral. „Ale je ním teraz. Neodmietnete predsa mŕtveho, všakáno? Zanechal legát a ostatný majetok sestre Isabel McNairovej, žijúcej v Škótsku v Camfirthe. Uvádza tam, že sestre dal už predtým písomné inštrukcie ohľadne majetku.“ Cramer obrátil stranu. „A potom ste na rade vy. V šiestom odstavci vás uvádza ako vykonávateľa poslednej vôle, bez osobitnej odmeny. Nasledujúci odstavec znie:

7. Nerovi Wolfovi, New York City, Tridsiata piata západná ulica číslo 918, zanechávam červenú koženú kazetu a jej obsah. Informoval som ho, kde kazetu nájde, a jej obsah je výlučne jeho majetkom, ktorý má použiť podľa svojej vôle a uznania. Výslovne uvádzam, aby sa primeraný účet, ktorý podá za služby preukázané v súvise s týmto legátom, pokladal za overenú priamu dlžobu na mojom majetku a aby bol bezodkladne vyrovnaný.

„Nuž,“ Cramer vyfúkol dym. „Teraz je vaším klientom. Alebo ním bude, keď posledná vôľa nadobudne právoplatnosť.“

Wolfe pokrútil hlavou. „Nesúhlasil som s tým. A upozorňujem na dve veci: po prvé, všimnite si úžasnú opatrnosť toho Škóta. Keď to McNair písal, bol v krajne zúfalej situácii a poveril ma úlohou, ktorá sa mu zdala taká životne dôležitá, že od jej splnenia závisel pokoj jeho duše, a predsa v závete uviedol, že účet má byť ‚primeraný‘.“ Wolfe si vzdychol. „Zrejme potreboval i to pre pokoj svojej duše. Po druhé, mi zanechal mačku vo vreci. Kde je červená kazeta?“ Cramer naňho pozrel a poznamenal: „No, to som zvedavý!“ Wolfe podozrievavo otvoril oči. „Čo chcete tým tónom povedať, pane? Čomu sa čudujete?“

„Som zvedavý, kde je červená kazeta!“ Cramer zdvihol dlaň. „A prečo nie? Pravdepodobnosť je sto ku jednej, že obsah tej kazety rozrieši tento prípad:“ Poobzeral sa po kancelárii a potom pozrel zas na Wolfa. „Nepredpokladám že by náhodou teraz mohla byť v tejto kancelárii, napríklad v safe alebo v niektorej zásuvke Goodwinovho stola.“ Obrátil sa ku mne: „Dovolíte pozrieť, synku?“

Zaškeril som sa naňho. „Netreba. Mám kazetu v topánke.“ Wolfe sa ozval: „Pán Cramer, povedal som vám včera večer pokiaľ mi pán McNair porozprával svoj príbeh Azda len nechcete povedať, že sa opovažujete podozrievať ma…“

„Počujte,“ povedal Cramer hlasnejšie a ráznejšie. „Nevyskakujte tak! Keby som mal byť naozaj drzý, nemusel by som si drzosť nosiť sem, ale mohol by som si jej tu trochu požičať. Už som pričasto videl vašu pobúrenú nevinnosť. Pripomeniem vám, ako som sa nedávno opovážil predpokladať, že Foxová sa snáď skrýva vo vašom dome. A pripomeniem vám ďalej, že McNair uviedol včera vo svojom závete – hneď vám to znova prečítam – informoval som ho, kde kazetu nájde. Rozumiete. Minulý čas. Pravdaže viem, povedali ste mi všetko, čo vám rozprával McNair včera popoludní, ale ako mu zišlo na um použiť minulý čas včera, skôr ako k vám prišiel? Boli ste s ním aj v utorok…“

„Nezmysel. V utorok to bol iba prvý krátky rozhovor…“

„No dobre, lenže zistil som, ako ste sa neraz dostali aj ďalej, už pri prvom rozhovore. Dobre, dobre, viem, že kričím, a neprestanem kričať. Po prvé, nech ma porazí, ak som ochotný stáť v pozore na chodníku a čakať, kým otvoríte bránu a vpustíte nás na predstavenie. Vôbec nevidím nijakú príčinu na tomto šírom svete, prečo by ste už aj nepredložili tú červenú kazetu a dovolili mi nazrieť do nej. Neoberiem vás o honorár, len si ho spokojne zinkasujte, vďačne vám pritom pomôžem. Ale som náčelníkom oddelenia pre vyšetrovanie vrážd v New Yorku a už mi lezie krkom, že sa hráte na boha otca všemohúceho, ktorý nič nezistil, nemá oporné body, ani fakty, ani svedkov – a namýšľa si, že potrebuje iba chvíľu – nič nerobiť. Teraz to tak nepôjde! Namojveru nie!“

Wolfe pokojne zahundral: „Oznámte mi, keď skončíte!“

„Neskončím!“

„Ale áno, skôr ako si myslíte. Pán Cramer, naozaj nemáte šťastie. Keď rázne požadujete, aby som vydal McNairovu červenú kazetu, vybrali ste si naozaj najhoršiu chvíľu, aby ste sústredili všetky rezervy a zaútočili na pevnosť. Priznám sa, že som vám niekedy čosi zatajil alebo som povedal niečo aj dvojznačné, ale nemôžete mi uviesť jediný prípad, keď som vám povedal výslovnú, jednoznačnú lož. Nikdy, pane. A teraz vám jasne hovorím, že som nikdy nevidel McNairovu červenú kazetu a nemám ani poňatia, kde je alebo kde bola, a vôbec neviem, čo obsahuje. Tak prosím nevykrikujte takto na mňa!“

Cramer hľadel na Wolfa s otvorenými ústami. Obyčajne sa tváril tak panovačne, že sa mi zdal s ovisnutou sánkou veľmi zaujímavý. Zdalo sa mi, že sa teraz neurazí, keď mu prejavím súcit, a tak som zdvihol obe ruky s ceruzkou a zápisníkom vysoko nad hlavu, vypäl som hruď a nahlas som zazíval. Všimol si ma, ale nehodil do mňa cigaru, zrejme bol načisto ohromený. Napokon sa mu podarilo povedať Wolfovi:

„Myslíte to úprimne? Nemáte kazetu?“

„Nie.“

„A neviete, kde je? Neviete ani, čo v nej je?“

„Nie.“

„Tak prečo McNair v závete včera uviedol, že vám povedal, kde je?“

„Chcel mi to povedať. Uviedol to predčasne.“

„A nikdy vám nič nepovedal?“

Wolfe sa zamračil. „Už dosť, pane! Opakovanie má zmysel v hudbe a pri krížovom výsluchu! Nespievam vám pesničku a nemám rád, keď ma niekto štve.“

Popol z Cramerovej cigary odpadol na koberec. Ani si to nevšimol. Zajachtal: „Dofrasa!“ a klesol späť do kresla. Pokladal som to za pokyn, aby som ešte raz zazíval, ale prostred zívnutia mi skoro sánka vyskočila, keď sa Cramer divo na mňa osopil: „Preboha, už s tým skončite, vy šašo!“

Ohradil som sa: „Nebesá, pán inšpektor, človek predsa nemôže za to, keď…“

„Čušte!“ Sedel smiešne schúlený v kresle a jednotvárne bedákal: „No to je krásne! Tak dobre. Do takejto kaše ste ma ešte nikdy nedostali. Už som si zvykol, že mávate v klobúku králiky, a preto som aspoň dve veci pokladal za stopercentne isté. Po prvé, že riešenie tohto prípadu sa nájde v červenej kazete. Po druhé, že ju máte alebo viete, kde je. A teraz mi tvrdíte, že pri tom druhom bode som sa sekol. Dobre, verím vám. A čo môj prvý predpoklad?“

Wolfe prikývol. „Súhlasil by som s ním. Zdá sa mi isté, že keby sme tu mali obsah červenej kazety, vedeli by sme, kto sa už minulý pondelok pokúšal zabiť pána McNaira a kto ho včera zabil.“ Wolfe na chvíľu stisol pery a dodal: „Zabil ho tu. V mojej kancelárii. A v mojej prítomnosti.“

„Áno. Naozaj.“ Cramer rozmliaždil cigaru v popolníku. „A tým je to i pre vás zločin, a nielen prípad.“ Náhle sa obrátil ku mne: „Zavolali by ste mi moju kanceláriu?“

Zvrtol som sa k stolu, pritiahol som si telefón a vytočil som číslo. Keď sa ozvali a spojili ma so žiadanou klapkou, povedal som im, aby počkali pri aparáte, a vstal som zo stoličky. Cramer prešiel k môjmu stolu a zdvihol slúchadlo.

„Burke? Tu je Cramer. Máte papier? Zapíšte si: červená kožená kazeta neznámych rozmerov a váhy, nevedno či stará alebo nová. Pravdepodobne nie veľmi rozmerná, lebo sa zdá, že sú v nej len písomnosti, doklady. Patrila Boydenovi McNairovi. Po prvé: dajte desiatim detektívom kópiu McNairovej fotografie a pošlite ich do všetkých mestských bánk, do oddelenia safov. Zistite, kde mal prenajatý safe, a keď to zistíte, dajte si vystaviť súdny príkaz na otvorenie safu. Pošlite Haskinsa za tým bezočivým paprikom do Midtown Nationalu. Po druhé: zatelefonujte chlapcom, ktorí prezerajú McNairov byt a obchod, a povedzte im o tej kazete. Kto ju nájde, dostane deň dovolenky. Po tretie: začnite znovu s McNairovými priateľmi a známymi a opýtajte sa ich, či niekto z nich vedel, že McNair má takú kazetu, kedy a kde ju videl a ako vyzerala. Opýtajte sa aj Collingera, McNairovho advokáta. Zdalo sa mi to také jasné, – že som sa ho na to ani nespýtal. Po štvrté: pošlite ďalší kábelogram do Škótska a požiadajte ich, aby sa opýtali McNairovej sestry na červenú kazetu. Dostali ste už odpoveď na náš ranný kábelogram?… Nie, veď by to aj bolo sotva možné. Máte všetko?… Dobre. Dajte sa chytro do toho. Prídem onedlho.“

Potom zložil. Wolfe zahundral: „Desať ľudí… sto… tisíc… Naozaj, pán Cramer s takými možnosťami by ste mali chytiť aj desať vinníkov na každý zločin.“

„Áno. Veď to aj tak býva.“ Cramer sa poobzeral. „Klobúk som si tuším nechal v hale. Oznámim vám, keď nájdeme kazetu, lebo je vaším majetkom. Asi do nej najprv nazriem, aby som zistil, že v nej nie je bomba. Ukrutne by ma mrzelo, keby som videl Goodwina raneného. A pustíte sa i vy do toho?“

Wolfe pokrútil hlavou. „Keď ste už do každého brlohu vpustili svorku teriérov? Nebolo by tam už miesta. Ľutujem, že vás tu postihlo také sklamanie – keby som zistil, kde je červená kazeta, boli by ste prvý, kto by sa to dozvedel. Dúfam, že sme ešte vždy spojenci? Myslím v tomto prípade.“

„Verní druhovia.“

„Dobre. Tak vám niečo navrhnem. Postarajte sa, aby sa všetci Frostovci hneď teraz dozvedeli všetky body McNairovho testamentu. O Geberta sa nemusíte starať, predpokladám, že stačí, keď to vedia Frostovci, a on sa to čoskoro dozvie.

Vy máte lepšie možnosti ako ja spraviť to nenápadne bez fanfár.“

„V poriadku. A čo ešte?“

„To je všetko. Okrem toho, ak nájdete červenú kazetu, neradil by som vám, aby ste jej obsah zverejňovali. Predpokladám, že celá vec si vyžaduje zdržanlivosť a delikátnosť. Osoba, ktorá vložila obalené jedovaté tabletky do fľašky s aspirínmi, je naozaj bystrá.“

„Hmm. Ešte niečo?“

„Len aby ste mali viac šťastia inde.“

„Ďakujem. Naozaj by sa zišlo.“

Odišiel.

Wolfe si zacengal po pivo. A ja som si zašiel do kuchyne po pohár mlieka, vrátil som sa s ním do kancelárie, zastal som pri obloku a upíjal som. Pohľad na Wolfa mi prezradil, že vec sa nehýbe, lebo sedel s otvorenými očami a listoval v záhradníckom prospekte, ktorý prišiel dnešnou rannou poštou. Nedbalo som hodil plecami. Keď som dopil mlieko a sadol si za stôl, zapečatil som obálky so šekmi, nalepil som známky, zašiel som si do haly po klobúk a odpochodoval som na roh ulice, kde som hodil listy do schránky. Keď som sa vrátil, Wolfe ešte oddychoval, vybral z vázy na písacom stole kvitnúcu laeliocattleya luminosa aurea, nadvihol prašníky a lupou si prezrel peľ. Ale aspoň si neprezeral atlas. Sadol som si a poznamenal:

„Vonku je pekný jarný deň. Druhého apríla. McNairov deň smútku. Včera ste povedali, že je démonický. A teraz je už aj on démonom.“

Wolfe si ľahostajne zahundral. „Nie je démon.“

„Tak je nepochybne hmotou.“

„Nie je nehybnou hmotou. Iba keby ho boli neobyčajne starostlivo zabalzamovali. Inak rozklad pokračuje úžasne rýchlo.“

„Tak je hostinou. Hocičo chcete. Smiem sa vás spýtať či ste prípad odovzdali inšpektorovi Cramerovi? Mám si zájsť k nemu po inštrukcie?“

Ticho. Hodnú chvíľu som slušne čakal a potom som pokračoval. „Vezmite si, napríklad, tú červenú kazetu. Povedzme, že ju nájde Cramer, otvorí ju a dozvie sa všetko, čo by bolo zaujímavé vedieť. Potom si osedlá koňa, odcvála a chytí vraha aj s dôkazmi. V tej chvíli stratíte polovicu honoráru od Llewellyna. Druhá polovica je už v ťahu, lebo McNair je mŕtvy, a dedička tam už viac pracovať nebude. Tak sa mi marí, že ste nielen prežili nepríjemné chvíle, keď vám tu McNair umrel rovno pred očami, ale nebudete môcť v tomto prípade poslať nikomu ani účet. Učili ste ma, aby som bol vo finančných veciach tvrdý. Uvedomujete si, že doktor Vollmer nám naúčtuje päť dolárov za včerajšiu večernú návštevu? Mohli by ste poslať účet na ťarchu McNairovho dedičstva, ale aj tak s tým budete mať starosti a výdavky, lebo ste vykonávateľom poslednej vôle bez nároku na osobitnú odmenu. A mimochodom, čo so závetom, ktorého ste vykonávateľom – nepredpokladá taká vec, že sa trocha rozhýbete a spravíte niečo?“

Mlčanie.

Pokračoval som: „A mimochodom, Cramer nemá na tú červenú kazetu najmenšie právo. Legálne je predsa vaša. Ale ak sa jej zmocní, vyrabuje ju. Pochybujem, že by sa zachoval inak. Potom mu, pravdaže, váš advokát môže napísať list…“

„Čušte, Archie!“ Wolfe položil pohár. „Tárate. A možnože ani nie, keď hovoríte o obchode. Nevzali by ste pištoľu a nešli by ste postrieľať všetkých Cramerových ľudí? Nevidím inú možnosť ako im zabrániť, aby hľadali červenú kazetu. A potom ju snáď nájdete vy?“

Spokojne som sa naňho zaškeril. „Vôbec by som nič také nespravil, lebo by som na to nebol odkázaný. Keby som ja bol taký chlapík ako vy, spokojne by som si sedel v kresle so zažmúrenými očami a šiel by som na to psychologicky. Tak ako ste to spravili v prípade Paula Chapina, pamätáte sa? Najprv by som si podrobne premyslel, aké psychologické reakcie mal McNair. Potom by som si povedal, keby som ja bol ako on a mal by som schovať veľmi dôležitý predmet ako tú červenú kazetu, kam by som ju schoval? Potom by som povedal niekomu inému, Archie, prosím vás, hneď tam a tam zájdite, nájdete tam červenú kazetu a prineste mi ju. Tak by ste sa kazety zmocnili pred Cramerovými maník…“

„Dosť už!“ Wolfe hovoril rázne, ale pokojne. „Archie, strpím bodanie, len keď treba. A v tomto prípade nepotrebujem nič len fakty, ale odmietam premárniť vašu i svoju energiu na pozbierame hŕby faktov, ktoré by boli asi celkom zbytočné v tej chvíli, ako sa nájde červená kazeta. A zrejme nebudeme schopní nájsť ju, lebo Cramerovi teriéri sa už hrabú v každej škáre.“ Pokračoval štipľavo: „Radšej vám pripomeniem, aký program som si robil na včerajšie popoludnie: chcel som dozrieť; ako sa pečie hus. A nie prizerať sa, ako umiera otrávený človek. A vy ste dnes ráno mali zájsť k pánu Salzenbachovi do Garfieldu po čerstvé kozľa, a nie dopaľovať ma s hlúposťami. A dnes popoludní – prosím, Fritz?“

Vošiel Fritz. „Chce sa s vami rozprávať pán Llewellyn Frost.“

„Dočerta!“ Wolfe si vzdychol. „Teraz nemôžeme nič robiť. Archie, keby ste… ale nie. Koniec koncov, je naším klientom. Priveďte ho.“

10

Llewellyn tentoraz zrejme neprišiel tak ako včera, len preto, aby pupkáči vyskakovali z kresiel. Ani advokáta si nepriviedol. Zdal sa trocha zmorený a skrotnutý a kravatu mal nakrivo. Obom nám zaželal dobré ráno, akoby rátal s tým, že ho pekne privítame, zrejme očakával od nás morálnu oporu, ba ešte sa Wolfovi aj poďakoval, že mu ponúkol stoličku. Potom si sadol, premeral si nás oboch bezradným pohľadom, akoby nebolo isté, či sa ešte pamätá, prečo sem vlastne prišiel.

Wolfe mu povedal: „Zažili ste otras, pán Frost. A ja tiež. Pán McNair sedel v tom istom kresle ako teraz vy, keď zhltol jed.“

Lew Frost prikývol. „Viem. Umrel tu, na tomto mieste.“

„Áno. Je známe, že dve desatiny gramu vraj zabijú človeka za tridsať sekúnd. Pán McNair zhltol tri desatiny, možno aj šesť desatín. Skoro okamžite po preglgnutí jedu sa začali kŕče a umrel asi o minútu. Prijmite moju sústrasť. Hoci ste neboli najlepší priatelia, predsa ste ho dlhé roky poznali, však?“

Llewellyn zas prikývol. „Poznal som ho zo dvanásť rokov… nie že by sme sa nemohli vystáť…“ Zháčil sa a uvažoval. „No, tuším sme sa predsa neznášali. Ale nešlo o osobné nepriateľstvo. Myslím tým, že sme si neboli navzájom antipatickí. V skutočnosti to bolo iba nedorozumenie. Až dnes ráno som sa dozvedel, že som sa mýlil v najpodstatnejšej veci, ktorú som mu vyčítal. Myslel som, že chce, aby sa moja sesternica vydala za Geberta, a teraz som sa dozvedel, že to vôbec nechcel. Naopak, bol strašne proti tomu.“ Llewellyn sa opäť zamyslel.

„A preto som si myslel… nuž, v tejto veci som sa veľmi mýlil. Viete, keď som prišiel v pondelok za vami… a potom zas minulý týždeň… myslel som si, že niečo viem. Neprezradil som to ani vám ani pánu Goodwinovi, keď som mu rozprával, čo viem o prípade, lebo som vedel, že som zaujatý. Nechcel som nikoho obviňovať. Chcel som len, aby ste to zistili. A tým chcem povedať… chcem sa vám ospravedlniť. Sesternica mi povedala, že videla tú bonboniéru, aj kedy a kde. Bolo by bývalo lepšie, keby vám to bola všetko povedala, teraz to už vidím. A ona takisto. Ale dofrasa, keď ja som sa upriamil na niečo iné… celkom iné… Chcem tým povedať, namýšľal som si, že viem niečo…“

„Rozumiem,“ Wolfov hlas znel netrpezlivo. „Vedeli ste, že Molly Laucková je zaľúbená do Perrena Geberta. A vedeli ste i to, že pán Gebert sa chce oženiť s vašou sesternicou Helen, a boli ste presvedčený, že pán McNair tento úmysel podporuje. Veľmi ochotne ste podozrievali, že pôvodcom otráveného cukríka je ten eroticko-sobášny trojuholník, lebo sa dotýkal vašich životných záujmov, pretože aj vy ste túžili po sobáši so svojou sesternicou.“

Llewellyn vypleštil naňho oči. „Odkiaľ to máte?“ Tvár mu očervenela a Llewellyn prskal: „Oženiť sa s Helen? Zbláznili ste sa! Aký prekliaty blázon…“

„Prosím, nerozčuľujte sa!“ Wolfe zamieril naňho prstom. „Mali by ste vedieť, že detektív zavše aj niečo zistí. Aspoň poniektorým sa to darí. Nevravím, že ste sa chceli oženiť so svojou sesternicou, len som spomenul, že ste potom túžili.

Zistil som to rýchlo pri našom pondelňajšom rozhovore, keď ste spomenuli, že vám je bratníčkou. Nebolo predsa dôvodu, aby ste použili také neznáme, celkom nevšedné označenie príbuzenského vzťahu, iba ak ten, že zrejme ste sa týmto pojmom často v mysli zaoberali, lebo sa vám v duchu neraz vynárala myšlienka, že by ste sa oženili so svojou sesternicou, tak ste sa zamerali na možnosti a prekážky manželstva medzi prvostupňovým bratancom a sesternicou, až ste sa tým zaoberali podrobne. Bolo mi jasné, že kánonické predpisy a rôzne obmedzenia vám nestačia, pustili ste sa i do antropológie. Alebo to nestačilo niekomu inému – azda jej, alebo jej matke, vášmu otcovi…“

Lew Frost očervenel v tvári a vybuchol: „Nezistili ste to, ale ona vám to povedala. Včera… však vám to povedala?“

Wolfe pokrútil hlavou. „Nie, pane, zistil som to sám okrem niekoľkých iných vecí. Neprekvapilo by ma, keby som sa dozvedel, že pred troma dňami, keď ste tu sedeli, boli ste dosť pevne presvedčený, že Molly Lauckovú zabil McNair alebo Gebert. Rozhodne ste neboli schopný rozoznávať medzi nezmyslom a pravdepodobnosťou.“

„Áno, máte pravdu. Ale nebol som presvedčený o… ničom.“ Llewellyn si hrýzol peru. „A teraz, pravdaže, neviem kam z konopí. McNairov prípad je strašný. Noviny omieľajú všetko odznovu. Dnes predpoludním bola u nás polícia – za všetkými Frostovcami – akoby sme… akoby sme o tom niečo vedeli. A Helen je pravdaže celkom zničená. Chcela dnes ráno vidieť McNaira, ale povedali jej, že to nejde, lebo ešte neskončili pitvu, a to teda bolo milé. Potom chcela ísť za vami, tak som ju napokon sem priviezol. Prišiel som najprv sám, lebo som nevedel, kto tu môže byť. Sedí v mojom aute pred domom. Môžem ju priviesť?“

Wolfe vystrúhal grimasu. „Teraz jej naozaj nemôžem pomôcť. A tuším vôbec nie je schopná…“

„Chce sa s vami rozprávať.“

„Priveďte ju!“ ustúpil Wolfe, hodiac máličko plecom.

Lew Frost vstal a vyšiel. Šiel som za ním, aby som im otvoril bránu. Hneď za rohom parkovalo sivé auto, z ktorého vystúpila Helen Frostová. Llewellyn ju viedol hore schodmi do haly, a namojveru, teraz mi nepripomínala bohyňu. Oči mala spuchnuté, nos červený a zdalo sa, že ledva stojí na nohách. Bratanec ju viedol do kancelárie a ja som šiel za nimi. Uklonila sa Wolfovi a sadla si do bláznovského kresla, potom pozrela na Llewellyna, na mňa a na Wolfa, akoby si nebola istá, či nás pozná.

Uprela pohľad na dlážku a napokon zdvihla oči. „Tak tu sa to stalo,“ ozvala sa dutým hlasom. „Však – práve tu?“

Wolfe prikývol. „Áno, slečna Frostová. Ale ak ste prišli len preto, aby ste sa zachveli na mieste, kde umrel váš najlepší priateľ, tak nám to vôbec nepomôže.“ Trochu sa vystrel. „To je detektívna kancelária, a nie škôlka s morbídnymi scénami. Áno, zomrel tu. Zhltol jed tam v kresle, vyskočil, zatackal sa, pokúšal sa udržať na nohách tak, že obe päste pritisol na môj stôl, potom v kŕčoch padol na zem a umrel. Keby tu ešte ležal, mohli by ste sa zohnúť a dotknúť sa ho z vášho kresla.“

Helen hľadela naňho bez dychu. Llewellyn protestoval: „Preboha, Wolfe, snáď si myslíte…“

Wolfe zdvihol dlaň. „Myslím si, že ja som tu musel sedieť a prizerať sa, ako zavraždili pána McNaira v mojej kancelárii. Archie, prosím vás, vezmite si zápisník. Včera som povedal slečne Frostovej, že je čas povedať jej niečo. Čo som povedal? Prečítajte to, prosím.“

Vzal som zápisník, preletel som popísané strany, našiel som príslušnú časť a čítal som:

„… z márnivosti beriete na seba strašnú zodpovednosť. Molly Laucková umrela pred deviatimi dňami a pravdepodobne tým zmarila niečí pokus zabiť niekoho iného. A vy celý čas viete niečo, čo by schopnému, bystrému človeku pomohlo dosiahnuť oveľa viac ako len chladnú pomstu, azda by to pomohlo zachrániť život, a možnože je hodno zachrániť ten život. Nezdá sa vám…“

„Dosť!“ Wolfe sa obrátil k nej. Mademoiselle, bola to zdvorilá a slušná prosba. Neobraciam sa často takto na niekoho, som na to príliš sebavedomý. Ale vás som márne prosil. Ak vás trápi, keď vám pripomínam, že váš najlepší priateľ umrel včera v agónii presne na tom mieste, kde stojí vaše kreslo, nuž myslíte si snáď, že mi bolo príjemné pozorovať ho? Prudko sa obrátil k Llewellynovi: „A vy, pane, ste ma poverili riešením istého problému a potom, sotva som spravil prvý krok, nerobili ste nič iné, len ste mi prekážali, a teraz sa zas rozčuľujete, ak neprejavujem dosť citu a pochopenie pre výčitky a žiaľ vašej sesternice. Neprejavujem ich, lebo nič takého necítim. Ak vo svojej kancelárii ponúkam niečo klientom, za čo hodno zaplatiť, tak to teda rozhodne nie je vrúcne srdce a súcitné pochopenie pre trápenie rozmaznaných, zaťatých detí.“ Obrátil sa k Helen. „Včera ste vo svojej pýche nechceli nič, a nedali ste nič. Informácie, ktoré ste mi poskytli, som si vynútil od vás hrozbami. Prečo ste prišli dnes? Čo chcete?“

Llewellyn vstal a pohol sa k jej kreslu. Držal sa na uzde. „Poď, Helen,“ naliehal. „Poď preč…“

Natiahla ruku a dotkla sa jeho rukáva, pokrútila hlavou, ale nepozrela naňho. „Sadni si, Lew,“ prosila ho. „Zaslúžim si to.“ Videl som, že na líci sa jej zjavil fľak.

„Nie. Poďme.“

Znova pokrútila hlavou. „Ostanem tu.“

„Ale ja nie.“ Vystrčil bradu k Wolfovi. „Pozrite, ospravedlnil som sa vám. No dobre, patrilo sa to. Ale teraz vám poviem… ten papier, čo som tu v utorok podpísal… oznamujem vám, že ho už neuznávam. Nezaplatím vám desaťtisíc dolárov, lebo ich nemám, a nezaslúžili ste si ich. Môžem vám zaplatiť rozumnú sumu, ak mi pošlete účet. A je po dohode.“

Wolfe prikývol a zahundral: „Pravdaže, to som očakával. Vaše podozrenia, ktoré som mal dokázať, sa teraz rozplynuli. A nejestvuje už ani hrozba, že vaša sesternica by mohla mať nepríjemnosti, keď uznala, že videla tú bonboniéru. Polovica úlohy je splnená, lebo vaša sesternica už nebude pracovať – aspoň rozhodne nie u McNaira. A čo sa týka druhej polovice úlohy, aby som ďalej vyšetroval vraždu Molly Lauckovej, to by nevyhnutne znamenalo, aby som zároveň vyšetril aj zavraždenie pána McNaira. A to by zas ľahko mohlo priviesť niektorého z Frostovcov do krajne trápnej situácie. Taká je logika veci a vám sa zdá absolútne správna. Keby som chcel zinkasovať od vás aspoň primeranú časť svojho honoráru, pravdepodobne by som vás musel žalovať.“ Vzdychol si a oprel sa dozadu. „A vy ste ma tým zmäteným listom donútili zájsť na Päťdesiatu druhú ulicu. Do videnia, pane. Nezvaľujem vinu na vás, ale rozhodne vám pošlem účet na desaťtisíc dolárov. Viem, čo si myslíte: že nebudete nútený mi zaplatiť, lebo nepôjdem na súd vypovedať. Máte pravdu, ale účet vám rozhodne pošlem.“

„Len si poslúžte. Poď, Helen.“

Nepohla sa. Povedala ticho: „Sadni si, Lew.“

„Načo? Poď! Počula si, čo povedal o krajne trápnej situácii pre niekoho z Frostovcov? Či nevidíš, že poštval na nás políciu, akoby sme boli banda vrahov? A začalo sa to na základe niečoho, čo mu McNair povedal včera, prv ako… ako sa to stalo. Tak, ako ti to povedal už tatko aj teta Callie. Čuduješ sa im, že ťa sem nechceli pustiť, kým som nešiel s tebou? Nevravím, že McNair klamal, ale pripomínam len…“

„Lew! Dosť už!“ Nehovorila hlasno, ale odhodlane. Znova mu položila ruku na plece. „Počuj, Lew. Vieš veľmi dobre, že všetky nedorozumenia medzi nami vznikli vždy len pre uja Boyda. Nemyslíš si, že by bol čas skoncovať s tým teraz, keď je mŕtvy? Včera som pánu Wolfovi povedala… že ujo Boyden je najmilší človek, akého poznám… neočakávam, že budeš so mnou súhlasiť, ale je to pravda.“ Vstala a položila mu teraz obe ruky na plecia. „Aj ty si milý, Lew, je v tebe veľa dobrého. Ale mala som uja Boyda veľmi rada.“ Tuho stisla pery a niekoľko ráz kývla hlavou. Napokon preglgla a pokračovala: „Bol veľkou osobnosťou… naozaj. Jemu vďačím za to, že mám kúsok zdravého rozumu, a on mi zabránil, aby som nebola iba smiešny blázonko…“ Opäť stisla pery a znova pokračovala: „Vždy mi vravieval… keď som…“

Náhle sa odvrátila, sadla si, skryla si tvár do dlaní a rozplakala sa.

Llewellyn k nej podišiel. „Ale Helen, preboha, viem, ako ti je…“

Zavrčal som naňho: „Sadnite si a čušte! Skúste to!“

Potešoval ju ďalej. Vyskočil som, chytil som ho za plece a obrátil som ho. „Nie ste už naším klientom. Neodvrávajte! Či som vám už nepovedal, že ma scény znervózňujú?“ Nechal som ho stáť s vypleštenými očami, zašiel som ku skrinke, nalial som trochu koňaku, priniesol som i pohár chladnej vody a vrátil som sa s tým ku kreslu Helen Frostovej. Čoskoro sa upokojila, potom vytiahla z kabelky vreckovku a utrela si oči. Počkal som, a keď som si myslel, že by už mohla vidieť, povedal som jej:

„Koňak, je to Guarnier, ročník 1890. Mám vám doň naliať vody?“

Potriasla hlavou, natiahla ruku a poslušne to vypila. Ponúkol som jej i vodu a vypila glg. Potom pozrela na Nera Wolfa a povedala mu: „Prepáčte mi, prosím. Nežiadam si nežnosti, len prosím, aby ste mali strpenie.“ Pozrela na bratanca. „Nebudeme už hovoriť o ujovi Boydovi. Nemá to zmyslu. Je to bláznovstvo, však?“ Ešte raz si utrela oči, zhlboka, rozochvene sa nadýchala, vydýchla si a zas sa obrátila k Wolfovi.

Ozvala sa. „Nezáleží mi na tom, čo povedal ujo Boyd o nás Frostovcoch. Nič hrozného to asi nebolo, lebo viem, že by nebol klamal. A nedbám, či spolupracujete s políciou. Už nič… nič trápnejšieho sa nijakému Frostovi nemôže prihodiť ako dosiaľ. Ale mimochodom, polícia nikdy nič nezistila o Molly Lauckovej, a vy áno.“

Slzy jej uschli. Pokračovala. „Ľutujem, že som vám nič nepovedala… veľmi to ľutujem. Myslela som si, že chránim tajomstvo uja Boyda, ale naozaj som to oľutovala. A veľmi by som chcela, aby som vám mohla povedať aj niečo iné… no aspoň niečo môžem spraviť. Teraz som po prvý raz naozaj šťastná, že mám kopu peňazí. Zaplatím vám hocikoľko, len aby ste vyšetrili, kto zavraždil uja Boyda. Hocikoľko a… nebudete si musieť honorár vymáhať.“

Vzal som jej pohár, zašiel som ku skrinke a nalial som doň ešte koňaku. Zaškeril som sa na fľašu, kým som nalieval, a pomyslel som si, že tento prekliaty prípad sa vyznačuje iba tým, že nám prináša klienta za klientom.

11

Llewellyn Frost namietal: „Ale Helen, veď je to vec polície. Nie že by bol azda horší ako polícia, ale to je vec polície – a nech si to vyšetria. A mimochodom, tatko a teta Callie budú zlostní ako čerti, dobre to vieš, veď si počula, ako sa do mňa pustili, keď som… v utorok.“

Helen odvetila: „Nedbám, nech sa zlostia. Nie sú to ich peniaze, ale moje. A ja to spravím. Pravda, plnoletá budem až na budúci mesiac – záleží na tom, pán Wolfe? Je to tak v poriadku?“

„Celkom.“

„Spravíte to?“

„Myslíte, či prijmem poverenie od vás? Napriek skúsenostiam s iným Frostom ako s klientom – áno.“

Obrátila sa k svojmu bratancovi. „Lew, ty si rob, čo chceš. Choď domov a povedz im to, ak chceš. Ale… bola by som rada, keby si tu…“

Mračil sa na ňu. „Si pevne odhodlaná?“

„Áno. Pevne a neoblomne.“

„Dobre.“ Sadol si zas do kresla. „Ostanem tu. Som za Frostovcov, ale ty si prvá na zozname. Si… Ale nič.“ Začervenal sa trochu. „Daj sa do toho.“

„Ďakujem ti, Lew.“ Obrátila sa zase k Wolfovi. „Predpokladám, že budete chcieť, aby som vám najskôr niečo podpísala?“

Wolfe pokrútil hlavou. „Netreba.“ Oprel sa dozadu a prižmúril oči. „Moje trovy budú primerané, ale nie závratné. Nepokúsim sa predložiť vám účet za ľahkomyseľnosť vášho bratanca. Ale jedno si musíte jasne uvedomiť. Poverujete ma touto úlohou z lásky a úcty k pánu McNairovi a želáte si, aby vrah bol zistený a potrestaný. V tejto chvíli podliehate silným emóciám. Viete isto, že i zajtra alebo na budúci týždeň budete chcieť, aby som splnil svoju úlohu? Chcete, aby vraha naozaj našli, odsúdili a popravili, aj keby to náhodou bol, napríklad, váš bratanec, váš strýko, vaša matka, alebo pán Perren Gebert?“

„Ale veď to… to je smiešne…“

„Možno, ale je to otázka, na ktorú si žiadam odpoveď.

Chcete mi zaplatiť za to, že chytím vraha, bez ohľadu na to, kto je to?“

Hľadela naňho, ale napokon povedala: „Áno. Ktokoľvek zabil uja Boyda… áno, chcem.“

„Neustúpite od toho?“

„Nie.“

„Dobre, to stačí. Verím vám. Prijmem to. A teraz sa vás opýtam na niekoľko vecí, pravda, je možné, že vaša odpoveď na prvú otázku bude taká, že ďalšie už budú zbytočné. Kedy ste naposledy videli červenú koženú kazetu pána McNaira?“

„Čo?“ Zamračila sa. „Červenú koženú kazetu?“

„Správne.“

„Nikdy. Nikdy som ju nevidela. Nevedela som, že má nejakú kazetu.“

„Áno. – A vy, pane, ste ochotný odpovedať na otázky?“

Lew Frost odvetil: „Prečo nie? Som. Ale nie o červenej koženej kazete. Nikdy som ju nevidel.“

Wolfe si vzdychol. „Ľutujem, ale potom nám treba pokračovať. Môžem vám zároveň prezradiť, slečna Frostová, že pán McNair predvídal – aspoň sa obával toho, čo ho očakáva. Kým ste boli včera tu, zatiaľ on bol u svojho právnika a nadiktoval mu závet. Majetok zanechal sestre Isabel, ktorá žije v Škótsku. Určil ma vykonávateľom svojej pozostalosti a poručil mi svoju červenú koženú kazetu a jej obsah. Prišiel ma požiadať, aby som prijal poručníctvo a legát.“

„Určil vás vykonávateľom svojho závetu?“ Llewellyn hľadel naňho nedôverčivo. „Ale veď vás nepoznal. Predvčerom sa s vami ani zhovárať nechcel…“

„Správne. A práve to dokazuje, aký bol zúfalý. Ale je jasné, že v červenej kazete sa nájde tajomstvo jeho smrti. Slečna Frostová, som vlastne rád, že ste dnes prišli. Dúfal som, že zistím niečo od vás – aspoň popis kazety, ak už nič viac.“

Pokrútila hlavou. „Nikdy som ju nevidela. Nevedela som… ale nechápem… ak chcel, aby ste kazetu dostali, prečo vám včera nepovedal…“

„Chcel mi to povedať. Ale nedostal sa k tomu. Jeho posledné slová – jeho posledný márny boj proti osudu – to bol pokus povedať mi, kde je červená kazeta. Mal by som vás upozorniť: inšpektor Cramer má odpis testamentu a v tejto chvíli desiatky policajtov hľadajú kazetu, nuž ak vy alebo váš bratanec o nej viete, nemali by sme strácať čas. Bolo by žiadúce, aby som sa dostal ku kazete skôr ako polícia. Nie aby som chránil vraha, lenže ja postupujem svojím spôsobom – a polícia nemá klientov, ale elektrické kreslo.“

Llewellyn poznamenal: „Ale veď ste povedali, že ju zanechal vám, je vaším majetkom…“

„Dôkazy nie sú pri vražde ničím majetkom, ak sa už raz dostali do rúk spravodlivosti. Nie, ak pán Cramer nájde kazetu, v najlepšom prípade môžeme byť privilegovanými divákmi. Tak sa sústreďte obaja na minulosť. Premietnite si v pamäti predošlé dni, týždne, mesiace, roky. Pokúste sa rozpamätať na nejakú poznámku McNaira, na zabudnuté gesto, azda na podráždenie alebo rozpaky, že ho niekto vyrušil, azda na rýchle zatváranie zásuvky alebo iný, mimovoľne prezradený náznak, kde by niečo skrýval. Alebo na niečiu poznámku, kto by mohol o kazete vedieť. Na nejaký čin, nevšedný alebo zvyčajný, ale vtedy nepochopiteľný…“

Llewellyn pomaly pokrútil hlavou. Helen sa ozvala: „Nič. Pokúšam sa rozpamätať, ale o ničom takom neviem.“

„Škoda. Neprestávajte na to myslieť. Pravda, polícia obracia jeho byt a obchodné miestnosti hore nohami. Mal ešte niekde nejaký fliačik na zemi alebo na vode, kam sa mohol utiahnuť? Nemal niekde garáž, čln alebo dajaký pozemok na vidieku?“

Llewellyn pozrel na sesternicu so zdvihnutým obočím. Helen prikývla. „Áno, Glennanne. Malý domček a niekoľko akrov zeme neďaleko Brewsteru.“

„Glennanne?“

„Áno. Jeho žena sa volala Anne a dcéra Glenna.“

„Bol to jeho majetok?“

„Áno. Kúpil si ho asi pred šiestimi rokmi.“

„Kde je Brewster? A čo je to?“

„Dedinka asi osemdesiat kilometrov severne od New Yorku.“

„Aha.“ Wolfe sa vystrel. „Archie. Zavolajte mi sem Saula, Orrieho, Johnnyho a Freda. Ak nie sú všetci teraz voľní, pošlite prvých dvoch prekutať Glennanne a druhí dvaja nech sa k nim pridajú, keď prídu. Najprv treba prehľadať dom, rýchlo a pozorne, potom pozemok. Slečna Frostová, je tam i záhrada? Náradie?“

Prikývla. „Áno… pestoval tam kvety.“

„Dobre. Môžu si vziať sedan. Nech si vezmú špeciálne náčinie na kopanie, aby mali všetko poruke, keby to potrebovali, a nech si vezmú svetlá, aby mohli pokračovať aj za tmy. Najpravdepodobnejšie to môže byť v dome – skrýša v stene, uvoľnená doska v dlážke. Tak zožeňte všetkých. Nie, počkajte, najprv si vezmite zápisník, list prepíšte na stroji na hlavičkový papier.

Poverujem týmto adresáta listu Saula Panzera, aby prevzal do opatery dom a pozemok Glennanne, majetok zosnulého Boydena McNaira, a vykonal v ňom určité práce podľa mojich inštrukcií.

Vynechajte miesto na podpis nad označením ‚Vykonávateľ pozostalosti Boydena McNaira‘. Nemám ešte úradné poverenie, ale to snáď počká.“ Kývol mi. „A teraz, slečna Frostová, môžete mi snáď povedať…“

Obrátil som sa k telefónu a vytáčal som číslo. Saul a Orrie sa mi hneď ozvali a sľúbili, že už aj prídu. Fred Durkin nebol doma, ale jeho žena mi povedala, že vie, kde ho nájde, a najneskôr o desať minút ma vraj Fred zavolá. Ak Johnny Keems nepracoval pre nás, volal obyčajne každý deň o deviatej, aby mi oznámil, aký má program. Dnes ráno mi povedal, že robí ešte strážneho psa Delovi Pritchardovi, tak som sa pokúsil zavolať do Pritchardovej kancelárie. Povedali mi, že Johnnyho už poslali do dennej služby, ale kým som dopísal Saulovo poverenie, zavolal ma Fred, a tak som už mal troch.

Saul Panzer prišiel prvý a Wolfe kázal Fritzovi, aby ho priviedol do kancelárie. Vošiel s klobúkom v ruke, kývol mi a zdvorilo pozdravil Wolfa, rýchlo si premeral oboch Frostovcov, aby si ich navždy zapamätal, a zvedavo obrátil veľký nos k Wolfovi.

Wolfe mu povedal, o čo ide aj čo by mal nájsť. Helen Frostová mu poradila, ako sa dostane z Brewsteru do Glennanne. Podal som mu podpísané poverenie a štyridsať dolárov na výdavky. Vybral starú kávovú náprsnú tašku a starostlivo všetko do nej vložil. Wolfe mu kázal vziať auto z garáže a počkať tam na Freda a Orrieho.

Saul prisvedčil. „Áno, pane. Ak nájdem kazetu, mám nechať Freda alebo Orrieho na mieste, keď odídem?“

„Áno. Kým nedostanete iný príkaz, necháte tam Freda.“

„Ak sa mi ponúknu cudzí, že mi pomôžu hľadať, mám im to dovoliť?“

Wolfe sa zamračil. „Práve to som vám chcel povedať. Pravdaže, nikto nemôže nič namietať, ak sa budeme prísne držať zákona a poriadku. Veľmi zdvorile môžete požiadať, aby vám najprv ukázali poverenie na prehliadku domu.“

„Je v kazete niečo horúce?“ Saul sa začervenal. „Myslím, či je v nej niečo ukradnuté?“

„Nie. Nie. Kazeta a jej obsah sú legálne moje. Bráňte ju.“

„V poriadku.“ Saul odišiel. Premýšľal som o tom, či sa mu podarí dostať kazetu do rúk a že by som nerád bol v koži chlapa, ktorý by sa pokúšal vziať mu ju, hoci Saul je kraťúch. Myslím, že si Wolfa nevážil väčšmi ako ja svoj patricijský nos a veľké kávové inteligentné oči.

Wolfe zacengal Fritzovi. Zvonil dlho, nie dva razy krátko, ako keď chce pivo. Fritz prišiel a čakal.

Wolfe sa zamračil. „Môžete nám dať všetkým obed? Aj dvom hosťom?“

„Nie,“ namietal Llewellyn, „ďakujem, nie, musíme sa vrátiť, sľúbil som otcovi a tete Callie…“

„Môžete im zatelefonovať. Radil by som slečne Frostovej, aby tu zostala. Každú chvíľu sa môžeme dozvedieť, že sa našla červená kazeta, a to znamená, že kríza vyvrcholí. Okrem toho, aby som sa zabezpečil pre prípadnú možnosť, že sa kazeta nenájde – budem potrebovať mnoho informácií. Tak ako, slečna Frostová?“

Prikývla. „Ostanem. Nie som hladná. Ale ostanem. Lew, ty zostaneš so mnou?“

Zahundral čosi, ale vydržal. Wolfe povedal Fritzovi: „Fricandeau by malo stačiť. Pridajte hlávkový šalát do endívie, ak jej nebude dosť a pravdaže, aj trochu oleja. Vychlaďte fľašu Marcobrunneru ročník 1928 a oznámte, keď bude obed hotový.“ Kývnutím prsta prepustil Fritza a opäť sa pohodlne rozvalil v kresle. „A teraz, slečna Frostová, nás spája spoločné podujatie. Potrebujem fakty. Položím vám kopu bláznivých otázok. Ak sa ukáže, že niektorá bola šikovná alebo múdra, tak to ani nezbadáte, ale dúfajme, že aspoň ja si to všimnem. Prosím, nemárnite čas námietkami. Ak sa vás opýtam, či vás matka nedávno neposlala do dragstoru na roh po tabletky kyanidu draselného, povedzte len, že nie a sledujte nasledujúcu otázku. Raz som vyriešil ťažký prípad, keď som sa od istej mladej ženy po päťhodinovom vypytovaní dozvedel, že dostala do rúk noviny, z ktorých bolo čosi vystrihnuté. Vaše nenarušiteľné právo na súkromie je dočasne zrušené. Rozumiete?“

„Áno.“ Pozrela mu do očí. „Nedbám. Pravdaže, viem, že ste múdry človek, a takého potrebujem. A pamätám sa, ako ľahko ste ma prichytili pri klamstve v utorok doobeda. No mali by ste vedieť, že teraz ma neprichytíte, lebo nemám prečo klamať. Ale nemám ani poňatia, ako by vám mohlo pomôcť niečo, čo viem…“

„Možno, že naozaj nie. Môžeme to len skúsiť. Začnime najprv prítomnosťou a potom sa budeme postupne vracať do minulosti. Najprv vám však poviem, že mi pán McNair už jedno-druhé prezradil, prv ako bol umlčaný. Mám niekoľko oporných bodov. Napríklad – čo naznačoval pán Gebert včera, keď povedal, že ste skoro jeho snúbenicou?“

Stisla pery, ale potom odpovedala: „Naozaj nič. Len ma – niekoľko ráz požiadal, aby som sa zaňho vydala.“

„Posmeľovali ste ho?“

„Nie.“

„Posmeľoval ho niekto?“

„Prečo… a kto by mohol?“

„Mnohí. Vaša slúžka, farár z jeho farnosti, niekto z vašej rodiny – posmeľoval ho niekto?“

Po chvíľke odpovedala: „Nie.“

„Povedali ste mi, že nemáte prečo klamať.“

„Ale…“ Zháčila sa a pokúsila sa o úsmev. Vtedy som si pomyslel, že je predsa len dobré dievča, keď som videl, ako sa pokúša usmiať na Wolfa, aby mu dokázala, že ho nechce vodiť za nos. „Je to veľmi osobné… neviem ako…“

Wolfe jej pohrozil prstom. „Obaja postupujeme podľa zásady, že v každom prípade chceme odhaliť vraha pána McNaira. Aj keby to – napríklad – znamenalo dostať vašu matku na súdne pojednávanie, aby svedčila proti niekomu, koho má rada. Ak je to naším cieľom, musíte mi prenechať voľbu metódy, podľa ktorej budem postupovať. Veľmi vás prosím, nezháčte sa a neplašte sa pre každú pletku. Kto posmeľoval pána Geberta?“

„Už to viac nespravím,“ sľubovala. „Nikto ho vlastne neposmeľoval. Poznám ho od malička a mama ho poznala ešte skôr, ako som sa narodila. Aj otec ho poznal. Bol vždy zábavný a pozorný, svojím spôsobom aj zaujímavý a mala som ho celkom rada. Ale pre viacero vecí som ho neznášala. Mama mi pripomínala, aby som mu to nedávala najavo, že má i dobré stránky. A okrem toho ma žiadala, aby som neurážala jeho city, veď je naším dávnym priateľom, a kým sa pre niekoho definitívne nerozhodnem, tak nech si radšej myslí, že si ma môže získať.“

„A vy ste na to pristali?“

„Nuž… neprotestovala som proti tomu. Mama vie hovoriť veľmi presvedčivo.“

„A čo váš strýko? Čo hovoril váš poručník pán Dudley?“

„Ale… o takých veciach som s ním nikdy nehovorila. Ale viem, čo by mi bol povedal. Perrena rád nemá.“

„A pán McNair?“

„Ujo Boyd znášal Perrena ešte menej ako ja. Navonok sa správali priateľsky, ale… nuž, ujo Boyd sa nepretvaroval. Mám vám povedať…“

„Rozhodne.“

„Nuž, raz asi pred rokom ujo Boyd poslal po mňa, aby som prišla hore do jeho kancelárie. Keď som vošla, Perren tam už bol. Ujo Boyd tam stál bledý, ale energický. Opýtala som sa ho, prečo po mňa poslal, a on mi odvetil, že mi chce povedať v Perrenovej prítomnosti, ak vraj jeho priateľstvo a náklonnosť majú na mňa nejaký vplyv, tak je rozhodne a neoblomne proti môjmu vydaju za Perrena. Povedal to veľmi… formálne, a to sa naňho vôbec nepodobalo. Nechcel, aby som mu niečo sľúbila. Len mi to povedal a potom mi kázal, aby som odišla.“

„A pán Perren Gebert vám ani tak neprestával dvoriť?“

„Pravdaže nie. Prečo by aj? Mnohí mi dvoria. Som taká bohatá, že sa hodno trochu namáhať.“

„Achjaj!“ Wolfe otvoril oči a potom ich zase prižmúril. „Ste v tomto ohľade taká cynická? Ale je to statočný cynizmus a je, pravdaže, na mieste. Máločo je obdivuhodnejšie ako neochvejnosť, s akou milionári tolerujú nevýhody bohatstva. A čím sa pán Gebert zamestnáva?“

„Ničím. A práve to sa mi na ňom nepáči. Nerobí nič.“

„Má nejaký príjem?“

„Neviem. Naozaj nič o tom neviem. Predpokladám, že áno… počula som akési nejasné narážky. Býva v Chesebroughu a má auto.“

„Viem, pán Goodwin mi povedal, že včera sem prišiel autom. Rozhodne je to odvážny človek. Poznali ste ho aj v Európe, čo tam robil?“

„Asi o nič viac ako tu, ak sa dobre pamätám – pravda, bola som vtedy ešte malá. Za vojny bol ranený a potom prišiel za nami do Španielska – nuž, vlastne len mamu prišiel navštíviť, lebo ja som mala dva roky – a potom neskoršie šiel s nami aj do Egypta, ale keď sme odcestovali na Východ, vrátil sa…“

„Moment, prosím.“ Wolfe sa zamračil. „Zaraďme si to chronologicky. Zdá sa, že v Španielsku sa zišla celá spoločnosť. Skoro posledné slová pána McNaira boli, že šiel do Španielska so svojou dcérou. Nuž začnime od chvíle, keď ste sa narodili. Včera ste mi povedali, že ste sa narodili v Paríži, siedmeho mája tisícdeväťstopätnásť. Váš otec bol vtedy už na fronte ako dôstojník britského letectva a padol, keď ste mali niekoľko mesiacov. Kedy ste šli s matkou do Španielska?“

„Začiatkom roku 1916. Bála sa pre vojnu ostať v Paríži, najprv sme šli do Barcelony, potom do Cartageny. Trochu neskôr ta prišiel aj ujo Boyd s Glennou a pridali sa k nám. Nemal vtedy peňazí, chorľavel a matka… mu pomohla. Onedlho prišiel aj Perren, čiastočne asi kvôli ujovi Boydovi, obaja boli otcovi priatelia. Potom Glenna v sedemnástom umrela a ujo Boyd sa onedlho vrátil do Škótska. Mama odišla so mnou do Egypta, lebo sa obávala revolúcie, či čohosi podobného v Španielsku, a Perren išiel s nami.“

„Aha. A ja mám dom v Egypte, ktorý som už dvadsať rokov nevidel. Na chodbe sú staré egyptské dlaždice. Ako dlho ste žili v Egypte?“

„Zo dva roky. Roku 1919, keď som mala štyri roky, zabili pri nejakých nepokojoch v Káhire troch Angličanov, ako mi mama rozprávala, a preto sa rozhodla odísť. Šli sme do Bombaja a neskôr na Bali, do Japonska a na Havajské ostrovy. Strýko, ktorý je zároveň i správcom môjho majetku, naliehal, aby som dostala riadnu americkú výchovu, a napokon – roku 1924 – keď som mala deväť rokov, odišli sme z Havajských ostrovov a prišli sme do New Yorku. A od tých čias vlastne poznám uja Boyda, lebo zo Španielska sa naňho, pravdaže, nepamätám, veď som vtedy mala iba dva roky.“

„Mal vtedy už obchod v New Yorku, keď ste sem prišli?“

„Nie. Rozprával mi, že začal robiť návrhy pre Wilmerdinga v Londýne, mal úspech a stal sa spoločníkom firmy a potom sa rozhodol, že v New Yorku by sa mu darilo ešte lepšie, prišiel sem v dvadsiatom piatom a osamostatnil sa. Pravdaže, hneď prišiel navštíviť matku a zas mu trochu pomohla, lebo už mala kopu známych, ale aj tak by sa bol vyšvihol, lebo bol veľmi nadaným návrhárom. Bol skutočne taký schopný, že v Paríži a v Londýne začali preberať jeho modely. Nikdy by vám to na um nezišlo, keď ste sa s ním zhovárali… neboli by ste si to o ňom mysleli…“

Hlas sa jej zachvel a zmĺkla. Wolfe čosi zamrmlal, aby ju upokojil, ale nemusel sa dlho namáhať. Fritz ho prerušil, keď prišiel povedať, že obed je hotový. Wolfe odtisol stoličku

„Váš kabát tu môže ostať, slečna Frostová. A klobúk? Dovoľte mi láskavo pripomenúť, že jesť v klobúku okrem na stanici je barbarstvo. Ďakujem. V reštaurácii? Neviem nič o reštauráciách, iba z rečí, nejedol by som tam, ani keby bol šéfkuchárom sám Vatel.“

Potom, keď sme už sedeli za stolom a Fritz prišiel s jedlom, Wolfe ako vždy pri hosťoch, ktorí uňho ešte nejedli, predstavil:

„Slečna Frostová, pán Frost, a to je pán Brenner.“

A pridržiaval sa i zvyku, že za stolom sa o úradných veciach nehovorí. Llewellyn bol nepokojný, ale jedol a naša nová klientka bola zrejme hladná ako vlk. Pravdepodobne neraňajkovala. Pustila sa do mäsa s takou chuťou, že si ju Wolfe premeral s očividnou radosťou. Zväčša sám udržiaval konverzáciu, rozprával najmä o Egypte, o dlaždiciach, o ťavích pyskoch a o teórií, že kolonizačný génius Anglicka priamo súvisí s odporným počasím v Británii, lebo rozumní a vytrvalí Angličania sa nevyhnutne rozhodli ísť pracovať niekam inam. Bolo pol tretej, keď sme dojedli šalát, vrátili sme sa do kancelárie a Fritz nám ta priniesol kávu.

Helen Frostová zatelefonovala matke. Z druhého konca linky sa zrejme ozýval energický matkin protest, lebo Helenin hlas znel sprvu presvedčivo, potom podráždene a napokon dosť vzdorne. Llewellyn sa celý čas mračil, neviem či na sesternicu alebo na jej odporkyňu. Ale naša klientka to vôbec nebrala na vedomie, lebo sedela za mojím stolom a bratanca nevidela.

Wolfe zase začal o Perrenovi Gebertovi, ale prvú polhodinu mi všeličo uniklo, lebo telefón neprestajne rušil. Volal Johnny Keems, že môže nechať fušku pre Pritcharda, ak ho potrebujeme. Odpovedal som mu, že zatiaľ si nejako poradíme aj sami. Volal Dudley Frost, aby nadal synovi, a Llewellyn pokojne odpovedal, že ho tu sesternica potrebuje, čo Helen prijala s pokojnou tvárou, ale všimol som si, že jej kútikmi úst pomykalo. Potom zavolal Fred Durkin, aby nám oznámil, že prišli do Glennanne a obsadili usadlosť, nikoho tam nenašli, ale telefón v dome je vypojený, tak ho Saul poslal do dediny, aby nám to oznámil. Onedlho volal Collinger a chcel sa bezpodmienečne zhovárať s Wolfom, prepojil som ho, ale sledoval som ako obyčajne rozhovor na svojom aparáte a zapisoval som ho. Bol to advokát Boydena McNaira a pýtal sa, či by Wolfe mohol prísť hneď do jeho kancelárie, aby sa dohovorili o závete, a pravdaže, tento návrh pokazil Wolfovi trávenie aspoň na desať minút. Dohodli sa, že Collinger príde zajtra ráno na Tridsiatu piatu ulicu. Potom po tretej sa ozval inšpektor Cramer a oznámil nám, že jeho armáda dosahuje na všetkých frontoch rovnaký postup: to znamená nijaký. Červená kazeta sa nenašla a nik o nej nevie, slovom ani chýru ani slychu o nej, a ani medzi McNairovými písomnosťami sa nič nenašlo, čo by sa dalo nejako spojiť s vraždou, ani sledovaním nákupov kyanidu draselného sa nič nezistilo, slovom nikde nič.

Cramerov hlas znel trochu unavene. „A je tu ďalšia čudná vec,“ poznamenal mrzuto. „Nemôžeme nikde nájsť mladých Frostovcov. Váš klient Lew nie je ani doma ani vo svojej kancelárii v Portland Theatre ani inde a Helen tiež zmizla. Jej matka tvrdí, že odišla okolo jedenástej, ale nevie kam, a ja som sa dozvedel, že Helen bola McNairovi bližšia ako všetci ostatní, boli veľmi dobrí priatelia, tak ona by snáď mala byť našou najväčšou nádejou, aby sme sa dostali k červenej kazete. A prečo behá po meste, keď McNaira nedávno odpravili? Je tu možnosť, že niečo ich veľmi páli, a tak sa vyparili. Lew prišiel k pani Frostovej na Šesťdesiatu piatu ulicu a mladí odišli spolu. Pokúšame sa zistiť…“

„Pán Cramer, prosím, už som vám to chcel dva razy povedať. Slečna Helen Frostová a pán Llewellyn Frost sú v mojej kancelárii. Zhováram sa s nimi. Obedovali…“

„Hej? A sú ešte tam?“

„Áno. Prišli sem predpoludním krátko po vašom odchode.“

„Dofrasa!“ Cramerovi trochu preskočil hlas. „Čo zase zamýšľate? Chcete sám zliznúť smotanu? Musím ich tu mať. Povedzte im, aby prišli za mnou – alebo počkajte, hneď sa s ňou pozhováram. Dajte mi ju k telefónu.“

„Ale pán Cramer,“ Wolfe si odkašlal. „Nelížem smotanu a obaja moji návštevníci prišli ku mne neohlásení a nečakane. Bez všetkého súhlasím, aby ste sa pozhovárali so slečnou Frostovou, ale niet príčiny…“

„Čo to znamená, že súhlasíte? Má to byť žart? Prečo, dofrasa, by ste nesúhlasili?“

„Ale súhlasím. Lenže to je bezvýznamné, lebo slečna Frostová je mojou klientkou, a preto pod mojou…“

„Vašou klientkou? Odkedy?“ V Cramerovi to vrelo. „Čo sú to za hókusy-pókusy? Povedali ste, že Lew Frost vás poveril vyšetrovaním!“

„Áno, tak to aj bolo. Ale – hm – teraz sme to zmenili. Zmenil som – ako sa hovorí medzi koniarmi – zmenil som jazdca v behu. Pracujem teraz z poverenia slečny Frostovej. Chcel som vám povedať, že nemá zmysel robiť to isté dva razy. Prežila veľký šok a ešte sa z neho nespamätala. Môžete sa jej vypytovať, čo chcete, ale ja som sa do toho už pustil a ešte som neskončil, a nie je pravdepodobné, aby jej záujmy napokon neboli totožné s vašimi. Jej takisto ako vám záleží na tom, aby sa našiel McNairov vrah. Poverila ma vyšetrovaním. A môžem vám povedať, že ani ona ani jej bratanec nevedia vôbec nič o červenej kazete. Nikdy ju nevideli a nepočuli o nej.“

„Dočerta!“ V telefóne bolo ticho. „Chcem ju tu vidieť a pozhovárať sa s ňou.“

Wolfe si vzdychol. „V tej vašej pekelnej diere? Je ustatá, nemôže vám povedať nič, čo by vám pomohlo, je dedičkou dvoch miliónov dolárov a do jesene bude mať už hlasovacie právo. Prečo za ňou nezájdete dnes po večeri domov? Alebo prečo ta nepošlete niektorého svojho poručíka?“

„Pretože – och, choďte do pekla! Mám aj lepšiu robotu ako dohadovať sa s vami. Tak nevie, kde je červená kazeta?“

„Vôbec nič o nej nevie. Ani jej bratanec. Čestné slovo.“

„Dobre. Možno si ju zavolám neskôr. A oznámite mi, čo zistíte, hm?“

„Rozhodne.“

Wolfe položil slúchadlo a odtisol telefón, oprel sa dozadu a splietol si prsty na bruchu a pomaly krútiac hlavou zahundral: „Ten chlap priveľa rozpráva. Slečna Frostová, sem presvedčený, že vás nemrzí, keď teraz nepôjdete na ústredie. Som hrozne predpojatý proti tomu, aby mi ta predvolávali klientov. Dúfajme, že pána Cramera nadostač zaujme hľadanie červenej kazety.“

Llewellyn sa zamiešal do rozhovoru. „Podľa môjho náhľadu sa aj tak nedá robiť nič iné ako čakať, kým sa kazeta nenájde. Načo to prevetrávanie dávnej minulosti – keby ste tak starostlivo ochraňovali svoju klientku aj pred vlastnými otravnými rečami, ako ju…“

„Pripomínam vám, že ste tu len hosťom. Vaša sesternica má dosť rozumu, aby si nielen najala experta, ale nechala ho robiť aj jeho hókusy-pókusy. O čom sme to hovorili, slečna Frostová? Aha, áno, povedali ste mi, že pán Gebert prišiel do New Yorku v tridsiatom prvom. Mali ste vtedy šestnásť rokov. Povedali ste mi, že má teraz štyridsaťštyri rokov, to znamená, že vtedy mal tridsaťdeväť. To nie je veľa. Predpokladám, že hneď, ako prišiel, ohlásil sa u vašej matky ako starý priateľ?“

Prikývla. „Áno. Vedeli sme, že príde, napísal nám. Pravdaže som sa naňho nepamätala, veď som ho naposledy videla, keď som mala štyri roky.“

„No iste. A prišiel sem s nejakým politickým poslaním? Dozvedel som sa, že je členom camelots du roi.“

„Nemyslím. Som presvedčená, že nie – ale veď je to smiešne, pravdaže to neviem iste. Ale tuším, že nie.“

„Nuž ale rozhodne, nakoľko viete, nepracuje a vám sa to nepáči.“

„Nepáči sa mi to u nikoho.“

„Nevšedné zmýšľanie dedičky. No keby sa pán Gebert oženil s vami, už by mal robotu. Ale teraz ho nechajme na pokoji. Čoskoro budú štyri, a tak vás musím opustiť. No chcel by som sa najprv vrátiť k vete, ktorú ste včera nedopovedali, krátko po tom, ako som sa na vás obrátil s prosbou. Povedali ste mi, že vám otec umrel, keď ste mali len niekoľko mesiacov, a preto ste nikdy otca nemali, a potom ste dodali: ‚To je…‘ a zmĺkli ste. Naliehal som, aby ste pokračovali, ale vy ste mi povedali, že to nič nie je, a tak sme to nechali. Naozaj to nič nemusí byť, ale rád by som to počul – hocičo sa vám vtedy dralo na jazyk. Pamätáte sa?“

Prikývla. „Naozaj to nič nebolo. Iba čosi také bláznivé.“

„Len mi to prezraďte. Veď som vám povedal, že hľadám ihlu v kope sena“

„Naozaj to vôbec nič nebolo. Iba sen, detinský sen, čo sa mi raz prisnil. Potom sa sen niekoľko ráz zopakoval, a vždy bol rovnaký. Snívalo sa mi o sebe…“

„Porozprávajte mi ten sen.“

„Nuž., po prvý ráz sa mi prisnil na ostrove Bali, keď som mala asi šesť rokov. Od tých čias som rozmýšľala, či sa v ten deň prihodilo niečo, čo spôsobilo, že sa mi to prisnilo, ale na nič také sa nepamätám. Snívalo sa mi, že som bola maličká, ešte nie veľké dieťa, ale práve toľká, že som vedela chodiť, možno som mala dva roky a na obrúsku na stoličke ležal olúpaný pomaranč. Vzala som si kúsok a zjedla som ho, vzala som ďalší kúsok a podávala som ho mužovi na lavičke pri mne. ‚Ocovi‘ povedala som jasne. Bol to môj hlas, ale reč bábätka. Zase som zjedla kúsok a vzala som ďalší a podávala ho mužovi so slovami ‚Ocovi‘, a tak sme spolu zjedli celý pomaranč. Zobudila som sa celá rozrušená a dala som sa do plaču. Mama spala na vedľajšej posteli – nocovali sme na zasklenej verande – priblížila sa ku mne a opýtala sa ma, čo mi je. Vysvetlila som jej: ‚Plačem, lebo mi je tak dobre.‘ Nikdy som jej nepovedala, čo sa mi prisnilo. Od tých čias sa ten sen niekoľko ráz zopakoval – myslím, že naposledy, keď som mala jedenásť rokov, už tu v New Yorku. Vždy som sa rozplakala, keď sa mi to snívalo.“

Wolfe sa opýtal: „Ako vyzeral ten muž?“

Potriasla hlavou. „Práve preto to bol iba pochabý sen. Nevidela som muža, mala som iba nejasnú predstavu muža. Mám otcovu fotografiu, ktorú mi mama schovala, ale neviem, či vo sne tak vyzeral. Len… proste som ho volala ocom.“

„Áno.“ Wolfe vyťahoval pery a zas ich odúval. Napokon poznamenal: „Možno to stojí za povšimnutie, pre tú nevšednú predstavu. Jedávali ste ako dieťa pomaranče?“

„Iste. Vždy som mala pomaranče rada.“

„Dobre. Ťažko povedať. Možno, že to vôbec nič nie je, ako ste povedali. Spomínali ste otcovu fotografiu. Vaša matka odložila iba jedinú fotografiu?“

„Áno, pre mňa.“

„A sebe nič nenechala?“

„Nie.“ Po chvíli mlčania Helen pokojne doložila: „Nie je to tajomstvo. A zdá sa mi to dosť prirodzené. Matku trpko urazili podmienky otcovho závetu a myslím, že právom. Mali akési vážne nedorozumenie, no nikdy som sa nedozvedela aké, približne v tom čase, keď som sa narodila. Lenže na tom predsa nezáleží, hocaké vážne to bolo… no nezanechal jej vôbec nič. Vôbec nič, ani len malý dôchodok.“

Wolfe prikývol. „Už rozumiem. Váš strýko Dudley sa stal poručníkom celého majetku, ktorý ste zdedili. Čítali ste otcov závet?“

„Kedysi dávno. Krátko po tom, čo sme prišli do New Yorku, mi ho strýko dal prečítať.“

„Keď ste mali deväť rokov! Ale voľajako ste to predsa zvládli. No dobre. Ako som sa dozvedel, váš strýko mal neobmedzené právo spravovať váš majetok a ani vy ani nikto iný nemal právo kontrolovať jeho poručníctvo. To znamená, že fakticky mal neobmedzené poručnícke právo. A tak v skutočnosti ani neviete, koľko prevezmete na dvadsiate prvé narodeniny, možno milióny a možno nič. Snáď vám ostali len dlžoby. Ak…“

Lew Frost sa zas zamiešal do reči: „Čo sa to pokúšate naznačovať? Ak si myslíte, že môj otec…“

Wolfe odvrkol: „Dajte pokoj! Nič také nenaznačujem, len konštatujem, že moja klientka v skutočnosti nevie, aký je jej majetok. Možno sa zväčšil, možno scvrkol, slečna Frostová to nevie isto, všakáno?“

„Nuž,“ zamračila sa. „Naozaj neviem. Viem iba toľko, že vyše dvadsať rokov nám štvrťročne vždy presne vyplácali dôchodok. Naozaj si myslím, pán Wolfe, že sa dostávame…“

„Čoskoro skončíme, onedlho vás musím opustiť. A čo sa týka neprístojnosti tej otázky, varoval som vás, že môžeme zablúdiť hocikam. Dovoľte mi ešte dve ďalšie otázky, týkajúce sa závetu vášho otca: siedmeho mája sa máte stať neobmedzenou a plnoprávnou dedičkou?“

„Áno.“

„A kto je dedičom, keby ste umreli pred svojimi dvadsiatymi prvými narodeninami?“

„Keby som už bola vydatá a mala dieťa, tak moje dieťa. Ak nie, polovicu dostane strýko a polovicu jeho syn – Lew.“

„Áno. A vaša matka by ani vtedy nedostala nič?“

„Nič.“

„Aha. Váš otec zrejme videl iba svoju pravdu v tej kontraverzii.“ Wolfe sa obrátil k Llewellynovi: „Dajte ešte päť týždňov dobrý pozor na svoju sesternicu! Keby sa jej do tých čias niečo stalo, mali by ste milión dolárov a čerta za kmotra. Závety sú skaza! Často. Zaujímavé, koľko nešťastia môže spôsobiť hnev dávno po tom, ako sa rozložili všetky mozgové bunky, ktoré ho kedysi oživili.“ Zamieril prstom na klientku. „Pravda, čoskoro aj vy budete musieť napísať závet, aby ste určili, kto po vás zdedí hŕbu peňazí, keby ste umreli, povedzme, ôsmeho mája alebo neskôr. Predpokladám, že máte právnika.“

„Nie. Nikdy som advokáta nepotrebovala.“

„Ale teraz ho budete čoskoro potrebovať. Na to je vlastne bohatstvo, aby živilo právnikov, ktorí vás ochránia pred okrádaním.“ Wolfe pozrel na hodinky. „Teraz vás musím opustiť. Som presvedčený, že sme toto popoludnie nepremárnili. Ale tuším, že vy ste presvedčená o opaku. No ja nie. Môžeme teraz nechať otázku otvorenú. Ďakujem vám za trpezlivosť. A kým budeme čakať, či sa nájde tá prekliata kazeta, smiem vás požiadať o malú láskavosť? Mohli by ste vziať pána Goodwina na čaj k vám domov?“

Llewellyn sa ešte väčšmi zamračil, Helen Frostová pozrela na mňa a potom zase na Wolfa.

„Áno,“ povedala. „Myslím… ak chcete…“

„Bol by som rád. Predpokladám, že by bolo možné pozvať aj pána Geberta?“

Prikývla. „Je u nás. Alebo tam aspoň bol, keď som telefonovala s mamou. Pravda… viete… mama nesúhlasí…“

„Uvedomujem si to. Myslí si, že pcháte prsty do osieho hniezda. Ale fakt je, že policajti sú osy, vy ste sa im vyhli, a ona nie. Pán Goodwin je diskrétny, schopný a bystrý človek. Bol by som rád, keby sa pozhováral s pánom Gebertom a aj s vašou matkou, ak bude ochotná. Čoskoro budete plnoletá, slečna Frostová, rozhodli ste sa pomôcť pri ťažkej a možno aj nebezpečnej úlohe, celkom iste môžete požadovať od svojej rodiny aj od blízkych priateľov, aby brali na vás ohľad. Ak nepoznajú okolnosti smrti pána McNaira, tým skôr by mali mať záujem na vyjasnení celého prípadu a pomáhať nám predierať sa po chodníku, ktorý nás vedie od nevedomosti. Nuž, keby ste pozvali pána Goodwina na šálku čaju…“

Llewellyn poznamenal kyslo: „Myslím, že je tam i otec, sľúbil, že ostane, kým sa nevrátime. Bude to priveľké sústo – ak potrebujete Geberta, prečo ho nemáme poslať k vám. Spraví všetko, o čo ho Helen požiada.“

„Lebo dve hodiny sa teraz venujem svojim rastlinám.“ Wolfe zas pozrel na hodinky a vstal.

Naša klientka si hrýzla peru. Potom prestala a pozrela na mňa. „Pán Goodwin, prišli by ste k nám na čaj?“

Prikývol som. „Áno, ďakujem pekne.“

Wolfe jej povedal, idúcky k dverám: „Je potešením zarobiť si honorár od klientky, ako ste vy. Rozhodnite sa pre áno alebo nie, a netrúste zbytočné reči. Dúfam a verím, že nebudete ľutovať, keď skončíme.“ Kráčal ďalej a na prahu sa obrátil: „Archie, mimochodom, keby ste mi ešte priniesli zo svojej izby ten balík, skôr ako odídete. Položte ho na moju posteľ.“

Šiel ďalej k výťahu. Vstal som a sľúbil som svojej budúcej hostiteľke, že sa o minútu vrátim, vyšiel som z kancelárie a pálil som hore schodmi. Nezastal som na poschodí, kde mám izbu, ale bežal som až hore, a dostal som sa ta skoro zároveň so zaťaženým výťahom. Wolfe stál pred dverami do skleníka a čakal ma.

„Po prvé,“ zamrmlal, „pozorujte reakciu ostatných na návrat mladých Frostovcov z našej kancelárie, a to skôr, ako budú mať príležitosť navzájom sa poinformovať. Vašou ďalšou úlohou je dozvedieť sa, či niekto z nich niekedy videl červenú kazetu, alebo ju teraz má. A po tretie, spravte generálny útok na ich zdržanlivosť.“

„Dobre. Aký úprimný mám byť?“

„V rozumnej miere. Uvedomte si, že ak tam budú všetci traja, je veľmi pravdepodobné, že sa budete zhovárať s vrahom, úprimnosť by teda bola veľmi jednostranná. Pravda, tvárte sa, akoby ste od nich očakávali, že chcú s vami spolupracovať.“

„Pravdaže, vždy to tak robím. Som predsa schopný človek.“

Zbehol som dolu schodmi a zistil som, že naša klientka si už nasadila klobúk, obliekla kabát i rukavičky a jej bratanec stojí pri nej, hľadí na svet vážne, ale s pochybnosťami.

Zaškeril som sa na nich: „Poďme, deti.“

12

Úprimne povedané, nebola to robota pre mňa. Veľmi dobre viem, v čom sa vyznám. Okrem svojej primárnej funkcie ako tŕň vo Wolfovom kresle, ktorý mu má zabrániť, aby večne spal a zobúdzal sa, len keď treba jesť, som špecialista najmä na dve veci: vyskočím a zhrabnem niečo skôr, ako iný na to položí pazúry, a zbieram kamienky, ktoré si potom Wolfe poskladá. Cieľom výpravy na Šesťdesiatu piatu ulicu nebolo ani jedno ani druhé. Nepredstieram, že rozoznám jemné odtienky. V podstate som priamy typ, a preto zo mňa nikdy nebude prvotriedny detektív. Hoci sa snažím, nakoľko vládzem, aby mi to v práci neprekážalo, predsa mám vždy chuť, keď vyšetrujem vraždu, zájsť zaradom za všetkými prípadnými podozrivými, pozrieť im do očí a spýtať sa ich: ‚Dali ste cyankáli do aspirínovej fľašky?‘ A neprestal by som sa ich vypytovať, kým by mi niekto z nich nepovedal: ‚Áno…‘ Ako vravím, držím sa na uzde, ale musím proti tomu bojovať.

Byt Frostovcov na Šesťdesiatej piatej ulici vôbec nebol taký parádny, ako som očakával vzhľadom na svoje dôverné znalosti o rodinnom majetku. Trochu priveľmi sa ligotal, celý vchod tvorili samé zrkadlá, ešte i dvere skrinky, kam som si zavesil klobúk, boli zrkadlové. A v obývačke boli stoličky a stolíky samý chróm s červeným čalúnením a závesmi a s kovovou mriežkou pred kozubom, ktorý sa navidomoči nepoužíval, a s maľbami v moderných strieborných rámoch.

No rozhodne bola izba veselšia ako ľudia v nej. Dudley Frost sedel v kresle na boku a pri ňom stál stolík s fľaškou írskej whisky, s krčahom vody a dvoma pohármi. Perren Gebert stál pri obloku na druhom konci izby, obrátený chrbtom k ostatným, a ruky mal vo vreckách. Obrátil sa, keď sme vošli, Helenina matka nám šla naproti a trochu zdvihla obočie, keď ma zazrela.

Zaochkala a obrátila sa k dcére: „Priviedla si…“

Helen odhodlane prikývla. „Áno, mama.“ Zdvihla bradu trochu vyššie ako obyčajne, aby nestratila odvahu. „Veď – všetci pána Goodwina poznáte. Včera ráno v… ponúkal cukríky pri policajnom vyšetrovaní. Poverila som Nera Wolfa, aby vyšetril smrť uja Boyda, a pán Goodwin pracuje uňho.“

Dudley Frost vyštekol z kresla: „Lew! Poď sem! Dofrasa, čo za hlúposť…“

Llewellyn sa poponáhľal k otcovi, aby ho zarazil. Perren Gebert sa blížil k nám a usmial sa na mňa:

„Ach, muž ktorý nemá rád scény. Pamätáš sa, čo som ti rozprával, Calida?“ Usmial sa na pani Frostovú. „Drahá Helen, poverila si vyšetrovaním pána Wolfa? Stala si sa Erínyou? Si Allékto? Megaira? Alebo Tisifoné? A kde máš zmije na hlave ako bohyňa pomsty? Tak všetko si možno kúpiť za peniaze, ešte i pomstu?“

Pani Frostová zahundrala: „Prestaň, Perren!“

„Nekupujem si pomstu!“ Helen sa trochu začervenala. „Perren, už ráno som ti povedala, že si veľmi protivný. Radšej ma ešte raz nerozplač, lebo… nuž, daj pokoj. Áno poverila som vyšetrovaním pána Wolfa a pán Goodwin prišiel sem a chce sa s vami pozhovárať.“

„So mnou?“ Perren hodil plecami. „O Boydovi? Ak chceš, prosím, ale upozorňujem ho, aby odo mňa nečakal priveľa. Polícia tu bola skoro celý deň a uvedomil som si, ako málo vlastne o Boydovi viem, hoci som ho poznal vyše dvadsať rokov.“

Poznamenal som: „Už dávno som sa vzdal nádejí. Budem rád, nech mi poviete hocičo. Mal som hovoriť s vami, pani Frostová, a s vaším švagrom. Mám si robiť poznámky, a dostávam kŕče, keď píšem postojačky…“

Prikývla a obrátila sa. „Myslím, že tu to bude najlepšie.“ Pohla sa smerom k Dudleymu Frostovi a ja som vykročil za ňou. Jej rovný chrbát bol pôvabný a na svoj vek bola nepochybne fešanda. Llewellyn prinášal stoličky a Gebert sa blížil s kreslom. Keď sme si posadali a ja som vytiahol zápisník a ceruzku, všimol som si, že Helen ešte vždy dvíha bradu, ale jej matka nie. Pani Frostová mi povedala:

„Dúfam, pán Goodwin, že ma rozumiete. Je to strašné, stala sa hrozná vec a všetci sme boli dávni priatelia pána McNaira. Nuž, neradi o tom hovoríme. Poznala som ho od mala, od detstva.“

Opýtal som sa: „Ste Škótka?“

Prikývla. „Volala som sa Buchananová.“

„Aj pán McNair nám to tak povedal.“ Rýchlo som zdvihol oči od poznámok. Tak som sa bránieval proti nevýhode, že nemôžem stále sledovať pohľadom obeť. Ale pani Frostová sa netvárila znechutene, len znova prikývla.

„Áno. Z rečí policajtov usudzujem, že Boyden porozprával pánu Wolfovi hodne o svojej mladosti. Pravda, vy máte výhodu, že viete, čo chcel pánu Wolfovi povedať. Prirodzene, vedela som, že Boyden nie je zdravý… jeho nervy…“

Gebert sa zamiešal do reči. „Bol takrečeno ruina. V poslednom čase bol vo veľmi zlej kondícii. Preto, ako som povedal polícii, pravdepodobne zistia, že spáchal samovraždu.“

„Bol to blázon!“ pridal sa Dudley Frost. „Povedal som vám už, čo spravil včera. Poveril svojho advokáta, aby si vyžiadal správy o terajšej hodnote dedičstva po Edwinovi. Akým právom? Iba preto, že pre Helen bol bohom otcom všemohúcim? Absolútne fantastické a protizákonné! Vždy som si myslel, že je blázon…“

Vzbudilo to všeobecný zmätok. Pani Frostová vysvetľovala dosť živo, Llewellyn s úctivým podráždením a Helen nervózne vybuchla. Perren Gebert si ich všetkých poobzeral a kývol mi, akoby sme mali spolu nejaké zaujímavé tajomstvo, napokon si vzal cigaretu. Nepokúšal som sa zamiešať do toho, len som sledoval scénu a počúval som. Dudley Frost neustúpil ani o piaď:

„… Bol to cvok. Prečo by nespáchal samovraždu? Helen, drahá moja, zbožňujem ťa, a ty to veľmi dobre vieš, ale odmietam rešpektovať toho ťuťmáka iba preto, že už nežije! Nemal ma za nič a ja jeho takisto! Tak prečo mám niečo predstierať? A čo sa týka toho, že si sem privliekla toho chlapa…“

„Tatko, prosím ťa, tatko! Prestaň už…!“

Perren Gebert povedal akoby pre seba: „A pol fľaše je v ťahu!“

Pani Frostová stisla pery a trpezlivo naňho hľadela. Nahol som sa bližšie k Dudleymu Frostovi a skríkol som naňho:

„No čo je? Čo vás bolí?“

Strhol sa a pozrel na mňa. „A čo by ma malo bolieť?“

Zasmial som sa. „Nič. Chcel som len zistiť, či vôbec počujete. Zdá sa mi, že by ste boli najradšej, keby som odišiel. Najlepšie sa ma všetci zbavíte, ak mi dovolíte položiť vám niekoľko hlúpych otázok, a odpoviete mi na ne stručne a snáď aj úprimne.“

„Už sme sa dosť naodpovedali. Na všetky možné hlúpe otázky. Celý deň sme nerobili nič iné. Všetci, lebo ten ťuťko McNair…“

„No dobre. Už som si zapísal, že bol ťuťmák. Spomenuli ste čosi o samovražde. Akú príčinu mal pán McNair, aby spáchal samovraždu?“

„Dočerta, ako to mám vedieť?“

„Tak si nemôžete nejakú príčinu vymyslieť?“

„Nemusím si nič vymýšľať. Ten chlap bol blázon. Vždy som bol o tom presvedčený. Hovorieval som to už pred dvadsiatimi rokmi v Paríži, keď maľúval celé rady vajec zavesených na drôtoch a nazval to Vesmír.“

Helen vybuchla. „Ujo Boyd nebol nikdy…“ Sedela po mojom pravom boku. Natiahol som ruku, končekmi prstov som sa dotkol jej rukáva a prosil som ju: „Zhltnite to. Darmo ho budete večne zavracať.“ Obrátil som sa na Perrena Geberta:

„Vy ste prvý spomenuli samovraždu. Akú príčinu by mal pán McNair zabiť sa?“

Gebert hodil plecami: „Osobitnú príčinu – to neviem. Ale mal veľmi zlé nervy.“

„Áno. Bolievala ho hlava. A čo vy, pani Frostová? Viete azda o nejakej príčine?“

Pozrela na mňa. Nemohli ste zachytiť pohľad tej ženy, museli ste sa o to pokúsiť. Povedala: „Vaša otázka je trochu provokatívna. Však? Ak tým myslíte, či poznám konkrétny motív, pre ktorý by Boyden bol spáchal samovraždu, tak to veru nie.“

„A myslíte, že to bola samovražda?“

Zamračila sa. „Neviem, čo si mám myslieť. Ak myslím na samovraždu, tak to iba preto, že som ho dôverne poznala, a je ešte ťažšie predstaviť si, že by niekto… že by ho bol niekto zavraždil.“

Už som si chcel vzdychnúť, ale potom som si uvedomil, že napodobňujem Nera Wolfa, a potlačil som vzdych. Preletel som po nich pohľadom. „Pravdaže, všetci dobre viete, že umrel v kancelárii Nera Wolfa. Viete, že sme tam boli obaja, Wolfe i ja, a takisto dobre vieme, čo nám povedal a ako mu bolo. Neviem, aká opatrná je polícia, keď robí závery, ale pán Wolfe je veľmi háklivý. No jeden-dva závery si v tomto prípade už spravil, a prvý je, že pán McNair samovraždu nespáchal. Samovražda je vylúčená. Nuž ak si myslíte, že by teória o samovražde bola prijateľná, teraz alebo príležitostne, tak si to odmyslite. Hádajte ďalej.“

Perren Gebert natiahol dlhú ruku a zahasil cigaretu v popolníku. „Pokiaľ ide o mňa,“ poznamenal, „nemám chuť hádať. Uviedol som prijateľnú príčinu. A čo keby ste nám teraz vy povedali, prečo to nebola samovražda.“

Pani Frostová povedala pokojne: „Pán Goodwin, pozvala som vás, aby ste si sadli v mojom dome, lebo vás priviedla dcéra. Ale neviem, či si uvedomujete, ako nás urážate. My… nemám nijakú teóriu…“

Dudley Frost zakvákal: „Nevšímaj si ho, Calida. Nedbaj oňho. Odmietam rozprávať sa s ním.“ Natiahol sa za fľašou whisky.

Odpovedal som: „Poviem vám rovno, že by som mohol byť ešte urážlivejší, a predsa dúfam, že sa preto dostanem do neba.“ Zachytil som zas pohľad pani Frostovej. „Napríklad, na vaše zdvorilé reči, že ste ma pozvali, aby som si sadol vo vašom dome, by som mohol odpovedať, že to nie je váš dom, ale dcérin, ak vám ho nedarovala…“ Sprava som začul klientkin vzdych a pani Frostová už otvárala ústa, ale ja som si pustil jazyk na prechádzku:

„Pripomínam vám to iba preto, aby som vám ukázal, aký protivný viem byť, ak sa o to pokúsim. Myslíte si azda, že sme na hlavu padnutí? Ani policajti nie sú takí tupí, ako sa vám zdá. Už je naozaj čas, aby ste sa prebrali zo sladkých driemot. Boydena McNaira niekto odpraví a Helen Frostová má náhodou taký vzťah k nemu, že sa chce dozvedieť, kto to spáchal, a má dosť rozumu, aby sa obrátila na správneho človeka, aj dosť plné vrecko, aby mu za robotu zaplatila. Je vašou dcérou, neterou, sesternicou a skoro snúbenicou. Privedie ma sem. Viem dosť, aby som sem prišiel s vedomím, že máte dôležité informácie, ale tajíte ich a pritom dobre viete, že si to uvedomujem. A teraz ma tu kŕmite detinskými rečičkami. McNaira bolela hlava, tak sa vybral za Nerom Wolfom, aby sa tam otrávil! Mohli ste mi radšej zdvorilo a úprimne povedať, že odmietate hovoriť o tejto veci, lebo sa nechcete do ničoho zamočiť, ak sa tomu dá vyhnúť – a potom by sa dalo rozprávať o tom, kedy sa do čoho zamočíte.“ Zamieril som ceruzkou na Gebertov dlhý tenký nos. „Napríklad vy – viete, že Dudley Frost by nám mohol povedať, kde je červená kazeta?“

Sústredil som sa na Geberta, ale pani Frostová sedela iba kúsok vľavo od neho, a tak som i ju videl. Gebert mi naletel. Prudko obrátil hlavu, pozrel na Dudleyho Frosta a potom zas na mňa. Pani Frostová tiež mykla hlavou najprv smerom ku Gebertovi a potom do pôvodnej polohy. Dudley Frost zreval na mňa:

„Čo to tárate? Akú červenú kazetu? To idiotstvo z McNairovho testamentu? Dofrasa, aj vy ste sa zbláznili? Považujete sa…“

Zaškeril som sa naňho. „Dosť už! Veď som len poznamenal, že by ste nám o nej azda mohli niečo povedať. Áno, ide o kazetu, čo McNair testamentárne zanechal Wolfovi. Tak čo?“

Dudley Frost sa obrátil k synovi a zahundral: „Odmietam s ním hovoriť.“

„Dobre. Ale skutočne to s vami dobre myslím. Len si vás oťukávam. Viete, že prokurátor má možnosť žiadať od vás výkazy, ako ste spravovali bratovu pozostalosť? A počuli ste už niekedy o povolení na domovú prehliadku? Predpokladám, že keď policajti dnes popoludní šli s povolením do vášho bytu, tak tam našli slúžku, ktorá ich vpustila. Netelefonovala vám? A pravdaže, keď hľadajú červenú kazetu, majú možnosť nazrieť do všetkého, čo tam nájdu. A možnože k vám ešte nedošli, snáď sú teraz iba na ceste. A nehrešte slúžku, v takom prípade naozaj niet pomoci…“

Dudley Frost vyskočil na rovné nohy. „To by ne… bolo by to neslýchané…“

„Ale isteže. Nevravím, že u vás boli. Len som vás upozornil, že pri vyšetrovaní vraždy spravia všetko…“

Dudley Frost sa pohol. „Poď, Lew – doboha, uvidíme…“

„Ale tatko, ne…“

„Poď, vravím ti! Si snáď môj syn?“ Pozrel na druhý koniec izby. „Ďakujem ti za pohostenie, Calida, a daj mi vedieť, keby bolo treba niečo spraviť. Lew, dofrasa, poď Helen, dievča moje, si blázon, veď som to vždy vravel. Lew!“

Llewellyn zastal a pošepol niečo Helen, uklonil sa tete, ignoroval Geberta a ponáhľal sa za otcom brániť ich hrad. Z predizby bolo počuť kroky, potom otvárať dvere a napokon sa dvere zavreli.

Pani Frostová vstala a pozrela zhora na dcéru. Oslovila ju pokojne: „Helen, naozaj strašné, že sa muselo stať práve toto… a to teraz, keď budeš čoskoro dospelou ženou, ktorá vstúpi do samostatného života. Viem, aký blízky ti bol Boyd, veľa znamenal i pre mňa. A práve teraz mi vyčítaš všeličo, na čo časom zabudneš… pamätáš sa, že som pokladala za múdre tlmiť tvoju náklonnosť k Boydovi. Zdalo sa mi to rozumné, bola si dievčatkom, a mladosť si má hľadať mladosť. Helen, dieťa moje drahé…“

Zohla sa, dotkla sa dcérinho pleca i jej vlasov a potom sa zas vystrela. „Si veľmi impulzívna, tak ako tvoj otec, a niekedy sa neovládaš. Nesúhlasím s Perrenom, keď ťa podpichuje, že si chceš kúpiť pomstu. Perren rád podpichuje, je to jeho najobľúbenejšia póza, sám vraví, že je sardonický… ale veď ho poznáš. Myslím, že impulz, ktorý ťa priviedol k tomu, aby si poverila vyšetrovaním toho detektíva, bol šľachetný. Rozhodne dobre poznám tvoju šľachetnosť.“ Hovorila tichým hlasom, ale zvučal v ňom kovový tón. „Som tvoja matka a neverím, že si naozaj chcela priviesť sem ľudí, ktorí mi do očí povedia, že odmietam hovoriť… o tomto prípade… lebo sa nechcem zamočiť. Prepáč, že som dnes hovorila do telefónu veľmi ostro, ale povoľujú mi nervy. Boli tu policajti, ty si tu nebola a zbytočne si nám narobila ešte ďalšie nepríjemnosti. Naozaj… naozaj si to neuvedomuješ? Lacné urážky a zastrašovanie tvojej rodiny nikomu nepomôžu. Myslím, že si za dvadsať jeden rokov už zistila, že sa môžeš na mňa spoľahnúť, a ja by som zas chcela vedieť, že sa môžem spoľahnúť na teba…“

Helen Frostová vstala. Keď som videl jej bledú tvár a stiahnuté ústa, zdalo sa mi to otrasné, ale rozhodol som sa držať zobák. Stála meravo, zaťaté päste mala spustené popri bokoch a oči jej potemneli od žiaľu, ale neuhla pred pohľadom pani Frostovej, preto som nepovedal ani slova. Gebert podišiel zo dva kroky k nej a zastal.

Povedala: „Môžeš sa na mňa spoľahnúť, mama. Ale aj ujo Boyd. Na tom predsa nie je nič zlé? Však?“ Pozrela na mňa a povedala mi smiešnym hlasom ako dieťa: „Pán Goodwin, neurážajte moju matku.“ Náhle sa obrátila, a potkýnajúc sa ušla od nás. Vybehla z izby cez dvere vpravo, nie do haly, a zavrela za sebou.

Perren Gebert hodil plecami, vopchal si ruky do vreciek, potom vytiahol ruku, ukazovákom si poškriabal tenký nos. Pani Frostová zaťala zuby do spodnej pery a tak hľadela najprv naňho a potom zas na dvere, ktorými ušla jej dcéra.

Poznamenal som milo: „Tuším, že ma nevyhodila. Aspoň som to tak nepochopil. Čo myslíte?“

Gebert sa na mňa usmial. „Odchádzate už?“

„Možno.“ Držal som ešte otvorený zápisník v ruke. „Ale berte, prosím, na vedomie, že pre nás je to vážna robota. Nerobíme to zo zábavy, je to náš chlebík. Pochybujem, že jej to vybijete z hlavy. A všetko tu patrí jej. Som ochotný hneď teraz zistiť, ako sa veci majú, povedzme, že zájdeme za ňou do jej izby alebo kam išla a opýtame sa jej, či to bol vyhadzov.“ Pozrel som na pani Frostovú. „Alebo sa teraz trocha pozhovárame. Možnože našli červenú kazetu v byte Dudleyho Frosta. Čo by ste na to povedali?“

Ozvala sa: „Hlúpe, nezmyselné triky.“

Prikývol som. „Áno, naozaj. A teraz sme kvit. Keby ste ma vyhodili, inšpektor Cramer by ma poslal naspäť s tajným, keby ho Wolfe o to požiadal, a nebolo by dobre dráždiť políciu, lebo ste bystrá a viete, že by vás potom podozrievali. Teraz nie ste podozriví, len si myslia, že skrývate niečo, lebo ľudia ako vy majú radi záujem verejnosti iba v spoločenských rubrikách novín a reklamách na cigarety. Napríklad, policajti sú presvedčení, že viete, kde je červená kazeta. A pravdaže, dobre viete, že je majetkom Nera Wolfa, zanechal mu ju v testamente. Naozaj by sme ju radi mali, len tak zo zvedavosti.“

Gebert ma zdvorilo počúval a napokon obrátil hlavu k pani Frostovej. Usmial sa na ňu: „Vidíš, Calida, ten chlapík si naozaj myslí, že by sme mu mohli niečo prezradiť. Myslí to celkom vážne. A polícia takisto. Jediný spôsob, ako sa ich striasť, je ohúriť ich. Prečo by sme im niečo nepovedali?“ Kývol rukou. „Hocičo.“

Pani Frostová naňho mrzuto pozrela. „Nemožno sa s tým predsa zahrávať. Rozhodne nie tvojím štýlom.“

Zdvihol obočie. „Vôbec nemienim žartovať. Chcú informácie o Boydovi, a my ich predsa máme celú kopu.“ Pozrel na mňa. „Stenografujete do zápisníka? Dobre. Zapíšte si: ‚McNair náruživo rád jedol slimáky a radšej pil calvados ako koňak. Žena mu umrela pri pôrode, lebo tvrdohlavo predstieral, že je umelec a bol taký chudobný a neschopný že sa jej nevedel postarať o dobrú opateru. – Čo je, Calida? Veď ten chlapík chce fakty. – Edwin Frost dal raz dvetisíc frankov – v tom čase to bolo štyristo dolárov – za McNairov obraz a na druhý deň ho predal kvetinárke za fialku – nie za kytičku, len za jednu fialku. McNair nazval svoju dcéru Glenna, čo znamená údolie, pretože vyšla z údolia smrti, keď jej matka umrela pri pôrode. Zrejme v tom bola štipka ponurej útechy. Lenže Boydovo srdce nepoznalo vďaku! Pani Frostová bola jeho najstaršou priateľkou a raz ho zachránila zo zúfalej situácie, hrozilo mu väzenie, no keď sa stal najpoprednejším návrhárom a majiteľom módneho salónu, neochvejne jej účtoval najvyššie ceny za všetko, čo si uňho kúpila. A nikdy…‘“

„Perren, dosť už!“

„Drahá Calida, prečo mám prestať, keď som iba začal? Dajme tomu chlapíkovi, čo chce, a nech nás nechá na pokoji. Škoda, že mu nemôžeme odovzdať jeho červenú kazetu, Boyd nám naozaj mal čosi o nej povedať. Ale uvedomujem si, že jeho záujem sa sústreďuje najmä na Boydovu smrť, nie na jeho život. I v tomto ohľade mu môžem pomôcť. Dobre viem, ako žil Boyd, nuž mal by som vedieť aj to, ako umrel. Fakt, keď som včera večer počul o jeho smrti, zišiel mi na um citát z Norboisina, keď si mladá Denise naposledy vzdychne: „Au moins, je meurs ardemment!“ Či by Boyd nebol mohol vysloviť tie isté slová, Calida? Pravda, Denise vzťahovala tú príslovku na seba, kým Boyd by bol myslel na pa…“

„Perren!“ Teraz to už nebol protest, ale rozkaz. Tón i pohľad pani Frostovej ho tak zmrazili, že zmĺkol. „Si bláznivý táraj! Čo z toho robíš komédiu? Iba blázon žartuje o smrti.“

Gebert sa jej zľahka uklonil. „Azda okrem svojej vlastnej – aby zachoval dekórum!“

„Možnože ty áno. Ale ja som Škótka ako Boyd. Pre mňa to nie je žart.“ Obrátila hlavu, a tak som opäť zachytil jej pohľad. „Mohli by ste azda predsa už ísť. Ako ste povedali, je to dom mojej dcéry a nevyhadzujem vás. Ale moja dcéra ešte nie je plnoletá a nemôžeme vám pomôcť. Nemám vám čo povedať okrem toho, čo som už povedala polícii. Ak sa vám páči vaudeville pána Geberta, nechám vás tu s ním.“

Pokrútil som hlavou. „Nepáči sa mi veľmi.“ Vopchal som zápisník do vrecka. „Nuž, mal by som v meste pohnúť kameňom, ale to je už iba hračka. Možnože vás pán Wolfe telefonicky pozve do svojej kancelárie na družný rozhovor. Máte nejaký program na dnes večer?“

Odsekla ľadovo: „Pán Wolfe nehorázne využíva citový impulz mojej dcéry. Neprajem si ho vidieť. Keby sem prišiel…“

„Nerobte si zbytočné starosti,“ uškrnul som sa na ňu. „Cesty určené na toto i na ďalšie ročné obdobie už absolvoval. Ale myslím, že vás predsa len uvidíme.“ Pohol som sa a po niekoľkých krokoch som sa obrátil. „Mimochodom, na vašom mieste by som sa veľmi nenamáhal presvedčiť svoju dcéru, aby nás pustila dolu vodou. Pán Wolfe by sa stal iba podozrievavým, a vtedy býva ako čert. Ani ja si s ním neporadím, keď ho diabol posadne.“

Nezdalo sa mi, že by po mojich slovách nejako veľmi zmäkla, a tak som rázne vykročil. V hale som sa pokúsil otvoriť najprv iné zrkadlo, potom som našiel to správne a vzal som si klobúk. Etiketa sa zrejme už vôbec nedodržiavala, a tak som zamieril k výťahu.

Chytil som si taxík a dal som sa zaviezť domov. Cestou ta som šiel s našou klientkou a jej bratancom, lebo som ich nechcel nechať samých v takej krízovej situácii.

Vrátil som sa čosi po šiestej. Najprv som zašiel do kuchyne, chcel som pohár mlieka, ovoniaval som guláš pomaly sa variaci na slabom ohni a povedal som Fritzovi, že mi vôbec nevonia po mladom kozliatku. Vykĺzol som z kuchyne, keď Fritz vytiahol veľkú varechu.

Wolfe sedel s knihou za písacím stolom. Čítal Lawrenceových „Sedem stĺpov múdrosti“ a viem, že tú knihu už dva razy prečítal. Uvedomil som si, v akej je kondícii, keď som videl na stole podnos a pohár, ale nijakú prázdnu fľašu. Kedy-tedy používal svoj najdetinskejší trik, najmä keď vypil už hodne vyše pravidelnej dávky, a zahodil prázdnu fľašu rovno do koša. Keď som bol v kancelárii, spravil to tak, aby som ho nevidel. Toto bláznovstvo vzbudzovalo vo mne skepsu k základnej činnosti jeho mozgu. A trik bol tým detinskejší, že Wolfe si bezpečne zratúval iba závery fliaš a tie všetky do jednej kládol do zásuvky. Viem to zaručene, lebo som to neraz skontroloval. Keď už vypil riadne vyše kvóty, robil opovržlivé poznámky o zratúvaní odložených fľaškových záverov, ale nikdy sa ich nepokúšal odhodiť.

Hodil som zápisník na stôl, sadol som si a chlipkal som mlieko. Nemalo zmyslu pokúšať sa odtrhnúť ho od knihy. Ale po chvíli zdvihol tenký ebenový pásik, ktorý používal ako záložku, vložil ho do knihy, zavrel ju a položil Lawrencea na stôl. Natiahol ruku a zacengal si po pivo. Potom sa oprel a vzal na vedomie, že žijem.

„Príjemné popoludnie, Archie?“

Zahundral som: „Pekelný olovrant. Iba Dudley Frost čosi popíjal, ale nebol ochotný podeliť sa so mnou, tak som ho poslal domov. Priniesol som jedinú zaujímavú novinku, že iba blázon žartuje o smrti. Čo vy na to?“

Wolfe vystrúhal grimasu „Porozprávajte mi to.“

Prečítal som mu poznámky zo zápisníka a dopĺňal som ich spamäti, hoci som sa nemusel veľmi namáhať, lebo som si tak zhustil svoje stenografické symboly, že môžem zapísať Ústavu Spojených štátov na chrbát starej obálky, čo by azda ani nebolo najnevhodnejšie miesto. Prišlo Wolfovo pivo a tašlo osudom určenou cestou. Wolfe počúval ako vždy, okrem chvíľok, keď glgal pohodlne opretý o kreslo a so zažmúrenými očami.

Odtisol som zápisník, obrátil som sa na stoličke, vytiahol som spodnú zásuvku a vyložil na ňu nohy. „Nuž, toľko som vydoloval a priniesol. Do čoho sa mám teraz pustiť?“

Wolfe otvoril oči. „Vaša francúzština nie je ani obstojná. No a teraz sa ešte vráťme k tomu, prečo ste odstrašili pána Frosta rečami o domovej prehliadke? Bol to azda jemný ťah, ktorého hĺbku nechápem?“

„Nie, len chvíľkové vnuknutie. Opýtal som sa ho na červenú kazetu, aby som mohol sledovať reakciu druhých dvoch, a keď som sa do toho pustil, zišlo mi na um, že by bolo zábavné zistiť, či nemá niečo doma, čo by rozhodne nechcel nikomu ukázať. A okrem toho, načo by mi tam bol? Striasol som sa ho.“

„Hm. A ja som predpokladal, že to bol jemnejší úskok. Myslel som, že ste sa ho chceli striasť v nádeji, že azda zachytíte poznámku, pohľad, gesto, ktoré by sa v jeho prítomnosti sotva dali očakávať. V skutočnosti sa to naozaj stalo. V každom prípade vám gratulujem. A pokiaľ ide o pána Frosta – každý má doma niečo, čo by nerád vytŕčal iným na oči. Je to predsa jedna z funkcií domova, aby človek mal kde nechávať také veci. – Tak vravíte, že červenú kazetu nemajú a nevedia, kde je.“

„Predkladám vám to ako svoj názor. Ako som vám povedal, usudzujem len podľa pohľadu, akým Gebert fľochol na Frosta, keď som naznačil že ju má Frost, a pohľad, akým pani Frostová pozrela na Geberta. Jasne tušia, že v kazete je niečo, čo by malo pre nich význam. Domnievam sa asi správne, že ju nemajú, a ani nevedia, kde je, lebo by neboli tak rýchlo vyskakovali pri náznaku, že ju má Frost. A pokiaľ ide oňho, to vie sám pánboh. To je výhoda chlapa, ktorý vždy exploduje, nech mu hocičo poviete, a tak pre pozorovateľa, ako som ja, niet príznačných odtienkov.“

„Vy? Ha! Prekvapili ste ma! Priznám sa, že sa čudujem, ako je možné, že pani Frostová si nenašla zámienku, keď ste prišli, a neodtiahla dcéru do druhej izby. Tú ženu vari nič nezmätie? Ani obyčajná zvedavosť…“

Pokrútil som hlavou. „Ani obyčajnú zvedavosť nepozná. Tá žena má oceľovú chrbticu, tlmič na hlavnej tepne, aby krv nekolovala rýchlejšie, a patentný chladič v hlave. Keby ste jej chceli dokázať, že niekoho zavraždila, museli by ste ju vidieť na vlastné oči a ešte mať pri sebe aj fotoaparát“.

„Prepánajána!“ Wolfe sa nahol dopredu a nalial si piva. „Tak si musíme nájsť iného vraha, a to by mohla byť otrava!“ Pozoroval, ako klesá pena. „Vezmite si zápisník a nájdite poznámky o Gebertovej komédii. Prečítajte mi vetu, kde cituje Norboisina.“

„Chcete sa zabávať na mojej francúzštine?“

„Nie, to naozaj vôbec nie je žart. Stenografujete predsa foneticky, tak si už voľajako poradíte so svojimi skratkami. Myslím, že ten citát poznám, ale chcel by som to vedieť naisto. Norboisina som čítal pred rokmi a nemám jeho knihu.“

Prečítal som odstavec začínajúci ‚Drahá Calida.‘ Nedbal som na francúzštinu a odvážne som sa do toho pustil, bez ohľadu na to, či je obstojná, veď som sa pokúšal iba zo tri razy niečo z nej pochytiť: raz v tridsiatom roku od Fritza a dva razy od dievčaťa, s ktorým som sa zoznámil, keď sme riešili istý prípad vydierania.

„Chcete to počuť ešte raz?“

„Nie, ďakujem.“ Wolfe vťahoval a vydúval pery. „A pani Frostová to nazýva bláznivým táraním! Bolo by zaujímavé byť tam, aby som počul tón a sledoval ich oči. Pán Gebert bol skutočne sardonický, keď vám toľkými slovami povedal, kto zabil pána McNaira. Táral, aby provokoval? Alebo povedal pravdu, aby ukázal, aký je šikovný? Alebo si len tak overoval vlastný dohad? Myslím, že najskôr ide o tú druhú možnosť. Potvrdzuje tým moje predpoklady, ale nemohol to predsa vedieť. A keby sme aj bezpečne poznali vraha, dočerta, čo si počneme? Pravdepodobne nepomôže ani najväčšia trpezlivosť. Ak sa červená kazeta dostane Cramerovi do rúk a inšpektor sa rozhodne konať bezo mňa, tak iskra načisto zhasne a ostaneme obaja s hŕbou dreva, ktoré nebude čím zapáliť.“ Dopil pivo, položil pohár a utrel si ústa. „Archie, potrebujem tú prekliatu kazetu.“

„Áno. O minútku po ňu skočím. Ale najprv, len aby ste sa ma striasli, tak mi povedzte presne, kedy nám Gebert prezradil, kto zabil McNaira? Nepovedali ste to predsa len preto, aby ste sa vyťahovali?“

„Pravdaže nie. Vari to nie je jasné? Ale zabudol som, že neviete po francúzsky. Ardemment znamená dychtivo. Preklad citátu znie asi: „Aspoň na smrť čakám dychtivo.“

„Naozaj?“ Zdvihol som obočie. „Čerta tomu rozumiem.“

„Áno. A preto – ale zase som zabudol. Neviete ani po latinsky, však?“

„Nie práve najlepšie. A v čínštine som tiež poslabší.“ A podpichoval som Wolfa vyberaným hronským štýlom: „Možnože by sme mali celý ten prípad odovzdať Heinemannovej jazykovej škole. Treba aj Gebertov citát zaradiť medzi významné svedectvá, alebo si ho môžeme nechať pre seba?“

Prestrelil som. Wolfe stisol pery a mrzuto na mňa pozrel. Oprel sa dozadu. „Archie, raz sa neudržím… ale nie, nemôžem zmeniť vesmír, a preto ho treba brať taký, aký je. So všetkým, čo v ňom je, aj s vami.“ Vzdychol si. „Nechajte latinčinu. Radšej vám dám potrebné informácie, aby ste si ich zapísali: dnes po obede som telefonoval Hitchcockovi do Londýna, budete to mať na účte. Požiadal som ho, aby poslal šikovného chlapíka do Škótska pozhovárať sa so sestrou pána McNaira a aby poslal inštrukcie svojmu agentovi v Barcelone alebo v Madride, nech preskúma isté zápisy v Cartagene. To znamená, že výdavky budú niekoľko sto dolárov. Saul Panzer sa neozval. Potrebujeme tú červenú kazetu. Bolo mi jasné, kto zabil McNaira, aj prečo, už skôr, ako si Gebert doprial zábavu a poinformoval vás. V skutočnosti nám však nepomohol, a pravdaže, ani nechcel. Fuj! Tak tu sedieť a čakať na výsledok hry na schovávačku, keď sú všetky prekážky už vlastne prekonané. Prosím, odpíšte tú Gebertovu poznámku na stroji, kým ju máte čerstvo v pamäti, možno bude potrebná.“ Zdvihol opäť knižku, oprel sa lakťami o kreslo, otvoril si ju na založenej strane a už ho nebolo.

Čítal celé popoludnie, ale ani „Sedem stĺpov múdrosti“ nestlmilo jeho ochotu hneď vstať, keď nás Fritz volal večerať. Pri večeri mi láskavo vysvetľoval, prečo mal Lawrence taký úžasný úspech, že sa mu podarilo spojiť arabské kmene do veľkej vzbury. Podstatný bol Lawrenceov osobný náhľad na ženy, ktorý sa stotožňoval s klasickým arabským stanoviskom. Hlavným činiteľom u každého muža, vyvíjajúceho činnosť ako spoločenský tvor, je jeho stanovisko k ženám. Arabi si zrejme uvedomovali, že Lawrence je v podstate jedným z nich, preto ho prijali medzi seba. A potom mu pomohla jeho vrodená bystrosť a veliteľské schopnosti. Romantika by neboli pochopili, puritána by boli rázne odmietli, sentimentálny muž by im bol na posmech, ale pohrdlivý realista Lawrence s falošnou pokorou a s veľkou dávkou tajnej pýchy, toho si privinuli na hruď. Guláš bol vynikajúci, možno lepší sa Fritzovi ešte ani nepodaril.

Po deviatej sme dopili kávu a vrátili sme sa do kancelárie. Wolfe si sadol zas ku knihe a ja som siahol za záhradníckymi katalógmi na stole. Rozhodol som sa, že približne po hodine trávenia a pokojnej rodinnej idyly pokúsim sa vyprovokovať Wolfa k inštruktáži z latiny, aby som zistil, či Gebert naozaj prezradil niečo, alebo či ma Wolfe chcel ohúriť akousi abrakadabrou. No vyrušili nás skôr, ako som vymyslel, akou metódou by som mal zaútočiť. O pol desiatej zacengal telefón.

Zdvihol som ho. „Tu je kancelária Nera Wolfa.“

„Archie? Tu je Fred. Volám z Brewsteru. Radšej ma prepoj na pána Wolfa.“

Povedal som mu, aby počkal, a obrátil som sa k Wolfovi. „Volá Fred z Brewsteru. Pätnásť centov za minútu“

Hneď prestal vkladať záložku do knihy. Zdvihol svoje slúchadlo a ja som oznámil Fredovi, že môže hovoriť, a otvoril som si zápisník.

„Pán Wolfe? Tu je Fred Durkin. Saul ma poslal do dediny, aby som vás zavolal. Nenašli sme červenú kazetu, ale čakalo nás tam malé prekvapenie. Skončili sme v dome, prezreli sme každú piaď a vybrali sme sa von. Teraz je najhoršie obdobie na takú robotu, lebo na jar, keď sa sneh roztopí, býva zem strašne rozbahnená. Keď sa zotmelo, zapálili sme lampáše. Zazreli sme svetlá blížiaceho sa auta a Saul nám kázal zhasnúť. Cesta je úzka a zablatená, nemožno po nej ísť rýchlo. Auto zabočilo k bráne a zastalo pred vchodom. Sedan sme po príchode dali do garáže. Svetlá zhasli, motor stíchol a muž vystúpil. Bol sám, a tak sme ostali za kríkmi. Podišiel k obloku, zasvietil si baterkou a pokúšal sa otvoriť si ho. Orrie a ja sme si stali medzi neho a auto, Saul šiel k nemu a opýtal sa ho, prečo nevojde dverami. Prijal to celkom pokojne, povedal, že si zabudol kľúč, a nemal vraj poňatia, že tu niekoho ruší, a pohol sa. Saul ho zastavil a poznamenal, že by bolo lepšie, keby najprv vošli spolu do domu, vypili si za pohárik a pozhovárali sa. Chlapík sa zasmial, vraj nedbá a potom šli dnu. Orrie a ja sme sa pohli za nimi, zapálili sme svetlo v dome a sadli sme si. Chlap sa volá Gebert G-E-B-E-R-T, je vysoký, tenký, tmavý a má tenký nos…“

„Áno. Poznám ho. A čo hovorí?“

„Dokopy nič. Rozpráva veľa, ale nepovie nič. Vraví, že McNair mu bol priateľom a že si tu dačo nechal, a tak si pomyslel, že by sem mohol zájsť a vziať si to. Nedá sa zastrašiť a je klzký ako úhor, je to veľký fiškus.“

„Áno. Viem. A kde je teraz?“

„Nuž tamdnu. Saul a Orrie lapili vtáčika. Saul ma poslal, aby som sa opýtal, čo s ním máme spraviť…“

„Pusťte ho. Čo iné by ste mohli spraviť? Pravda, ak nie ste hladní a nechcete si z neho uvariť polievku. Saul si s tým vtáčikom neporadí. Nemôžete ho zadržať…“

„Čerta ho nemôžeme zadržať. Ešte som neskončil, počkajte, kým vám to dopoviem. Boli sme tam s Gebertom asi desať či pätnásť minút, keď sa spredu ozval hrmot a ja som vyskočil pozrieť, čo sa robí. Pred bránou zastali dve autá. Povyskakovali z nich chlapi, vybehli na dvor za mnou a namojdušu vytiahli pištole. Keby ste to boli videli, mysleli by ste si, že som riadny gangster, prinajmenej sám Dillinger. Videl som policajné uniformy. Vykríkol som na Saula, aby zamkol dvere, a potom som už čelil útoku. Čo myslíte, kto všetko ma obkolesil? Poručík Rowcliff, ten komprd z kriminálky, ďalší traja tajní a dvaja uniformovaní strážcovia, potom akýsi okuliarnatý krpáň, zástupca prokurátora putnamského okresu. Tak čo – nebol som v obkľúčení?“

„Áno. Konečne. A strieľali?“

„Pravdaže, ale pochytal som guľky a odrazil som ich späť. Zdá sa mi, že prišli hľadať červenú kazetu. Šli k dverám a chceli vojsť. Saul nechal Orrieho brániť dvere, prešiel k obloku a zhováral sa s nimi cez sklo. Pravdaže chcel vidieť príkaz na prehliadku domu, ale chlapi ho nemali. Vykrikovali krížom-krážom na seba a strážnici oznámili, že vtrhnú do domu, lebo Saul sa doň vlámal a on im priložil na oblok poverenie pána Wolfa a chlapi si naň posvietili. Potom už čušali a Saul mi kázal zájsť do dediny a zatelefonovať vám. Rowcliff povedal, že sa odtiaľ nepohnem, kým ma neprezrie, či nemám červenú kazetu, a ja mu na to, že zoderiem z neho kožu, ak sa ma dotkne, a zavesím ju na plot, aby mu preschla. Ale nemohol som vytiahnuť sedan, lebo Gebertovo auto stálo na ceste a ďalšie dve autá zatarasili vchod pred bránou, tak sme uzavreli prímerie, Rowcliff vytiahol svoj autiak a obaja sme sa v ňom odviezli do Brewsteru. Je to len asi päť kilometrov. Ostatných sme nechali sedieť na prahu. Som v telefónnej búdke v reštaurácii a Rowcliff je poniže v dragstore a volá odtiaľ policajné riaditeľstvo. Mám chuť potiahnuť mu voz a vrátiť sa bez neho.“

„Dobre. Znamenitá myšlienka. Vie, že je tam Gebert?“

„Nie. Ak Gebert nerád vidí polišov, pravdaže, nebude chcieť odísť. Čo máme spraviť? Vytiahnuť ho nasilu? Alebo máme vpustiť polišov? Nemôžeme vyjsť a kopať vonku, vlastne nemôžeme spraviť nič iné, len sedieť dnu a pozerať sa na Gebertov úsmev, a namojveru, že je chladný ako srdce Angličana, a my tam veru nemáme ohník. Panebože, mali by ste počuť strážnikov, čo tí tam vonku potárajú, tuším v tej divočine chytajú medvede a levy holými rukami a jedia ich surové.“

„Počkaj!“ Obrátil som sa k Wolfovi. „Vyberiem sa vari na cestu, čo poviete?“

Wolfe sa striasol. Tuším v duchu narátal aspoň tisíc jám medzi Tridsiatou piatou ulicou a Brewsterom a desaťtisíce áut rútiacich sa oboma smermi. Striehnúce nebezpečenstvá noci. Prikývol.

Povedal som Fredovi: „Vráť sa! Zadržte Geberta a nevpusťte nikoho dnu. Prídem za vami tak rýchlo, ako len budem môcť.“

13

Bolo trištvrte na desať, kým som sa pohol z domu, zahol som za roh do garáže na Desiatu avenue a spustil som sa v roadsteri po rampe. O 23.13 som prifrčal do dediny Brewster a zabočil som doľava podľa inštrukcií, ktoré dala Helen Frostová Saulovi Panzerovi. Hodina a dvadsaťosem minút – to nebol zlý čas, ak uvážime zákruty na Pines Bridge Road a nemožnú cestu medzi Muscootom a Croton Falls.

Asi dva kilometre som šiel po dláždenej hradskej, potom som znova zabočil doľava na zablatenú cestu. Bola úzka ako bigotná dušička, zamieril som do koľají a ostal som v nich. Svetlá mi odhaľovali len holé konáre stromov a kríkov tak blízko na obidvoch stranách, že sa mi marilo, akoby Fredove táranie o divočine ani nebolo také nezmyselné! Kde-tu sa vynoril dom, ale všade dookola bola tma a ticho. Hrkotal som dlho po ceste, potom ma čakala ostrá zákruta vľavo a hneď zas vpravo a ešte jedna vľavo, až sa mi zdalo, že som odbočil na zlom mieste. Napokon som zazrel pred sebou svetlo, koľaj ma vtiahla do ľavej zákruty a bol som na mieste. Okrem niekoľkých rýchlych Wolfových poznámok pred odchodom vzal som si na pomoc i vlastný rozum a celou cestou som si lámal hlavu, ako najlepšie zvládnuť situáciu. Nič sa mi vlastne nezdalo kritické, len by som bol rád Gebertovu výpravu na čas zatajil pred políciou. Nech sa im páči vojsť a hľadať si červenú kazetu, keď sa Saulovi nepodarilo nájsť ju, hoci nerušene pracoval v dome celé popoludnie. Ale Gebert je hoden trocha námahy a okrem toho išlo aj o našu reputáciu. Zastavil som vedľa dvoch áut zaparkovaných na kraji cesty, vystrčil som hlavu a zakričal som:

„Pohnite s tým vehiklom! Zatarasil mi vchod a chcem vojsť.“

Z prahu sa ozval drsný hlas: „Dočerta, kto ste?“

Zrúkol som: „Haile Selasie. Dobre, pohnem si ho sám. Ak niečo pokrivím, nebude to moja vina.“

Vystúpil som a nasadol som do druhého auta, bol to otvorený policajný voz s poskladanou strechou. Počul som a v tme som i nejasne videl, že dvaja chlapi vstali z prahu a ponáhľali sa po chodníku ku mne. Preskočili nízku ohradu. Prvý chlap bol v uniforme a v druhom som spoznal svojho starého priateľa, poručíka Rowcliffa. Policajt sa odvážne pokúšal zastrašiť ma:

„Hybaj von z toho auta, kamarát! Ak sa pohneš, tak ťa zviažem do kozla.“

Odsekol som: „A to zas nie! Rozumiete? Smiešne, že sa mi vyhrážate. Som Archie Goodwin, zastupujem pána Nera Wolfa, som tu právom, a vy nie. Ak človek zistí, že mu cudzie auto blokuje vlastný vchod, má právo odtiahnuť ho, a tak to aj spravím. Ak sa pokúsite zastaviť ma, bude zle, lebo som pekelne rozzúrený a myslím to vážne.“

Rowcliff zahundral: „No dobre, vystúpte a my už tú kraksňu pohneme.“ Zahundral strážnikovi: „Môžete to hneď spraviť. Tohto vtáčika ešte nikto nelapil.“

Strážnik otvoril dvere. „Vystúpte!“

„Odtiahnete auto?“

„Dočerta, prečo by som ho neodtiahol? Vystúpte!“

Vystúpil som a vrátil som sa do svojho auta. Policajt pohol auto, vyšiel na cestu a potom ho zaparkoval za vchodom. Osvetľoval som ho reflektormi. Potom som sa i ja pohol, prešiel som cez bránu a po chvíľočke som zabrzdil pred iným autom. Spoznal som ho hneď, bol to voz, ktorý Gebert včera zaparkoval pred Wolfovým domom. Vystúpil som a pobral som sa k verande. Na kraji sedel celý hlúčik. Ktorýsi z nich začal mudrovať a posvietil mi baterkou do tváre, keď som sa približoval. Rowcliff a policajt šli za mnou a zastali pod schodmi.

Opýtal som sa: „Kto velí tomuto gangu? Viem, že vy nie, Rowcliff, lebo sme už za hranicami mesta. Kto z vás má právo vkročiť na tento súkromný majetok?“

Pozreli jeden na druhého. Policajt vytrčil bradu a opýtal sa ma: „A vy čo?“

„Môžete vziať jed na to, že povolenie mám. Videli ste poverenie podpísané správcom tohto majetku. A ja mám také isté poverenie vo vrecku. Nuž tak poďme, kto je tu veliteľom? Kto je zodpovedný za tú opovážlivosť?“

Z verandy som počul chichot a tieň z kúta sa ozval: „Ale ja mám právo tu byť, však, Archie?“

Pozrel som naňho. „Hej, Fred. Čo tu robíš vonku v zime?“

Zamieril ku mne. „Nechceli sme otvárať dvere, aby tá gangsterská banda náhodou nezistila…“

Zavrčal som: „Čože by tí mohli zistiť? V poriadku, veliteľ tu nie je. Fred, zavolaj Saula…“

„A ja preberám zodpovednosť!“ Z tmy sa vynoril kraťúch a zápäť som zazrel okuliare. Zapišťal: „Som zástupca okresného prokurátora. Máme zákonné právo…“

Premeral som si ho zvysoka. „Máte zákonné právo ísť domov a ľahnúť si do postele. Máte povolenie, predvolanie, alebo aspoň cigaretový papier?“

„Nie, nebolo času…“

„Tak čušte.“ Obrátil som sa k Rowcliffovi a strážnikovi. „Myslíte, že som už skončil? Vôbec nie, som pobúrený a mám sa aj prečo rozčuľovať. To je odvaha prísť si v noci do súkromného domu a chcieť si ho len tak prekutať bez dôkazu, že tam kedy bolo niečo alebo niekto, čo má voľačo spoločné so zločinom. Čo chcete, červenú kazetu? Je majetkom Nera Wolfa, a ak je tam, vezmem si ju, vopchám si ju do vrecka a vyjdem s ňou, a nepokúšajte sa ani priblížiť ku mne, lebo som veľmi citlivý na dotyk.“ Prešiel som popri nich, vyšiel som na verandu a zabúchal som na dvere:

„Poď sem, Fred! Saul!“

Počul som hlas znútra. „Heló, Archie. Všetko v poriadku?“

„Pravdaže. Otvor dvere! Poď ku mne, Fred!“

Hlúčik vstal a pohol sa trochu smerom k nám. Počul som odomykať, dvere sa otvorili, pásik svetla padol na verandu. Saul stál na prahu a Orrie za ním. Fred a ja sme tam tiež boli. Obrátil som sa k hlúčiku:

„Prikazujem vám, aby ste opustili tento pozemok. Všetci. Inými slovami: pohnite sa! Robte si, čo chcete, ale uvedomte si, že ste tu ilegálne, celkom bez debaty. Nesúhlasíme, aby ste sa tu zhlukovali na verande, ale ak sa pokúsite vtrhnúť do domu, bude to rozhodne oveľa horšie. Ustúp, Saul. Poď, Fred!“

Vošli sme. Saul zavrel dvere a zamkol ich. Poobzeral som sa okolo seba. Vedel som, že to tu patrilo McNairovi, a tak som očakával, že zas uvidím ďalšie „Návrhárove sny“, ale zariadenie bolo vidiecky prosté. Pekné, pohodlné stoličky a stolčeky s vankúšmi, veľký, ťažký drevený stôl a pukotajúci oheň vo veľkom kozube na druhom konci izby. Obrátil som sa k Fredovi Durkinovi.

„Bezočivý luhár. Vravel si, že tu niet ohňa.“

Vyškieral sa, šúchajúc si ruky pri kozube. „Nechcel som, aby si pán Wolfe myslel, že to tu máme veľmi útulné.“

„To by ho nemrzelo. Nemá rád útrapy, ani keď ich znášate vy.“ Poobzeral som sa a tichšie som sa opýtal Saula: „Kde je váš úlovok?“

Ukázal hlavou na dvere. „V druhej izbe. Nie je tam svetlo.“

„Kazetu ste nenašli?“

„Ani stopy. Prezreli sme každý centimeter.“

Pretože to povedal Saul, stačilo mi to. Opýtal som sa ho: „Sú tam i ďalšie dvere?“

„Áno. Zadný vchod. Zabarikádovali sme ho.“

„V poriadku. Ostaň tu s Fredom a ty, Orrie, poď so mnou.“

Prišiel ku mne a viedol som ho do vedľajšej izby. Keď som zavrel dvere, zdalo sa mi, že je tam tma ako v rohu, ale dva jasnejšie obdĺžniky naznačovali, kde sú obloky, a po niekoľkých sekundách som videl aj obrysy stoličky. Kázal som Orriemu: „Spievaj!“

Zahundral: „Dočerta, som taký hladný, že nevládzem spievať.“

„Len spievaj. Ak niektorý z nich náhodou pritláča ucho na oblok, tak nech počuje, ako si tu niekto spieva.“

„Nemôžem spievať potme…“

„Dofrasa, budeš už spievať?“

Zaodŕhal a spustil. Orrie mal dosť dobrý hlas. Podišiel som tesne k stoličke a povedal som:

„Tu je Archie Goodwin. Poznáte ma.“

„Pravdaže.“ Gebertov hlas znel celkom pokojne. „Vy ste predsa človek, čo neznáša scény.“

„Správne. Prečo som sem prišiel, namiesto aby som si šiel ľahnúť. Prečo ste sem prišli vy?“

„Šiel som si sem po dáždnik, čo som si tu nechal vlani na jeseň.“

„Aha, áno. A našli ste ho?“

„Nie. Asi si ho niekto požičal.“

„To je naozaj škoda. Počúvajte ma chvíľku. Vonku na prahu sedí hlúčik ľudí od štátnej polície, newyorskí detektívi a putnamský prokurátor. Čo keby ste im porozprávali tú historku o dáždniku?“

Videl som, ako hodil plecami. „Keby ich to bavilo. Nepredpokladám, že vedia, kde je.“

„Chápem. Máte ľahkú hlavu, čo? Nijaké starosti na tomto šírom svete. A prečo tu potom sedíte sám potme? – Trochu hlasnejšie, Orrie!“

Gebert zas mykol plecami. „Váš kolega, ten krátky s veľkým nosom, ma požiadal, aby som sem šiel. Bol ku mne veľmi zdvorilý, keď som sa pokúšal otvoriť oblok, lebo som nemal kľúč.“

„A tak ste nechceli byť ani vy nezdvorilý k nemu To bolo naozaj pekné. Tak je všetko v poriadku a môžem sem vpustiť polišov a povedať im, že sme vás prichytili, ako ste sa pokúšali o vlámanie?“

„Je mi to celkom ľahostajné.“ Nevidel som jeho úsmev, ale vedel som, že mu sedí na tvári. „Naozaj. Nepokúšal som sa o vlámanie, iba som otváral oblok.“

Zhnusený som sa vystrel. Nemal som sa do čoho zadrapiť, a keby aj blufoval, predpokladal som, že je dosť sardonický, aby sa toho držal až do konca. Orrie zmĺkol a ja som zahundral, aby spustil ešte raz. Podmienky na úspešné rokovanie boli mizerné. Nahol som sa opäť k nemu:

„Pozrite, Gebert. Máme vás – Nero Wolfe si vás oťukal – ale chceme vám dať šancu. Je polnoc, nebolo by najlepšie spraviť to takto: vpustím polišov dnu a poviem im, aby si hľadali červenú kazetu, ak sa im zachce. Náhodou viem, že ju tu nenájdu. A vy ste môj kolega. Voláte sa Jerry. Ostatných kolegov tu necháme a my dvaja si sadneme do môjho auta, vrátime sa do New Yorku a vy sa vyspíte u Wolfa – v hosťovskej nad mojou izbou je dobrá posteľ. Najlepšie, keď tam ráno budete, aby ste sa zhovárali s Wolfom. Zdá sa mi, že je to celkom dobrý program.“

Videl som, ako krúti hlavou. „Bývam v Chesebroughu. Ďakujem vám za pozvanie, ale radšej sa vyspím vo svojej posteli.“

„Spytujem sa vás, či prídete.“

„Nocovať k pánu Wolfovi? Nie.“

„V poriadku. Ste blázon. Ale iste máte dosť rozumu, aby ste si uvedomili, že budete nútený pozhovárať sa s niekým o tom, prečo ste šli skoro sto kilometrov, aby ste si cez okno vzali dáždnik. Ako poznám Wolfa, a poznám i políciu, radil by som vám radšej sa pozhovárať s ním ako s nimi. Nepokúšam sa vytriasť z vás dušu, celkom by sa mi to páčilo, zdá sa mi to vábne, ale namojveru tu nebudem stáť celú noc a prosiť vás. O chvíľu začnem byť netrpezlivý.“

Gebert zas len hodil plecami. „Priznám sa, že nemám rád políciu. Odídem odtiaľto s vami inkognito. Platí?“

„Áno.“

„Výborne. Tak pôjdem.“

„Prenocujete u Wolfa?“

„Veď som vám to práve povedal.“

„Tým lepšie pre vás. O auto sa nestarajte, Saul si ho vezme na starosť. Voláte sa Jerry. Vystupujte tvrdo a ignorantsky ako ja alebo hocktorý detektív. Dobre, Orrie, môžeš stíšiť. A poďme. Jerry, poď už!“

Otvoril som dvere do osvetlenej izby a obaja šli za mnou. Privolal som Saula a Freda a niekoľkými slovami som im vysvetlil svoj strategický plán. A keď Saul namietal, že nevpustí policajtov do domu, bez slova som s ním súhlasil. Naše trio sa ráno chcelo znova pustiť do práce a medzitým mali chuť si trocha zdriemnuť. Dohodli sme sa, že nevpustia nikoho a nedovolia ani vonku kopať cudzím. Ráno sa potom Fred zas vypraví do dediny, aby obstaral niečo pod zub a zatelefonoval do našej kancelárie.

Podišiel som k obloku, pritisol som nos na sklo a videl som, že spoločnosť pri schodoch sa ešte vždy nerozišla. Saul mi odomkol dvere, keď som mu kývol, otvoril ich a Gebert i ja sme prešli cez verandu. Za nami na prahu ostali Saul, Orrie a Fred. Kráčali sme ku schodom.

„Poručík Rowcliff? Aha, tu ste. Jerry Martin a ja sa vraciame do mesta. Nechávam tu troch mužov a tí dávajú ešte vždy prednosť tichému súkromiu. Potrebujú trochu spánku a vy takisto. Iba z láskavosti vám úprimne prezradím, že Jerry ani ja nemáme pri sebe červenú kazetu, tak si na ňu darmo brúsite zuby. Všetko v poriadku. Saul, zamkni a jeden z vás nech bdie.“ Dvere sa zavreli, veranda bola opäť tmavá a ja som sa obrátil. „Poď, Jerry. Ak ťa niekto bude otravovať, pichni doňho klobúkovú ihlu.“

Ale v tej chvíli, keď sa dvere zavreli, ktosi zas mudroval, zapálil baterku a zamieril svetlo na Gebertovu tvár. Držal som ho za lakeť, aby sme sa chytro stade vyparili, ale pred nami sa zhrčili chlapi a ktosi zahučal: „Teraz nemusíme utekať!“ Akási ráňava stála pred Gebertom a osvetľovala ho. A znova zahundral: „Pozrite, pán poručík, nože pozrite na toho Jerryho. Jerry čertisko! Veď to je chlap, ktorý bol u Frostovcov, keď som tam bol dnes ráno s inšpektorom. Volá sa Gebert a je to priateľ pani Frostovej.“

Vyprskol som: „Nepoznám vás, ale asi máte vlčiu tmu. Možnože vám zaškodil vidiecky vzduch. Poď, Jerry!“

Nedalo sa pohnúť. Rowcliff a dvaja tajní aj policajti nám zastali cestu Rowcliff mi zaspieval do ucha: „Stojte, Goodwin! Počuli ste už o Billovi Northrupovi a dobre viete, že má oči ako jastrab. Nemýliš sa. Bill?“

„Ani náhodou. Je to Gebert.“

„No dobre. Len si naňho posvieťte. A čo vy na to, pán Gebert? Čo to znamená, že ste sa pokúšali oklamať pána Goodwina a povedali ste mu, že sa voláte Jerry Martin? Hm?“

Držal som zobák. Nanešťastie som dostal poriadny kopanec a neostávalo mi nič iné ako mlčky ho inkasovať. A Gebertovi treba uznať: svetlo mu svietilo rovno do tváre, celý hlúčik goríl sa naňho vrhol a on sa usmieval, akoby sa ho boli spýtali, či chce do čaju mlieko alebo citrón.

Odpovedal: „Neopovážil by som sa pána Goodwina oklamať. Naozaj nie. Ani by som nemohol. Pozná ma.“

„Ale naozaj? Potom sa môžem pozhovárať s ním o jeho predstave, že vás prepašuje ako Jerryho Martina. Ale mohli by ste mi povedať, čo ste robili tu v dome pána McNaira. Našli vás tam, čo?“

„Našli ma?“ Gebert sa tváril zdvorilo, ale trochu otrávene.

„Pravdaže nie. Priviedli ma. Požiadali ma, aby som im prišiel ukázať, kde si pán McNair mohol schovať červenú kazetu, ktorú hľadajú. Ale darmo, nebola tam. Potom ste prišli. Napokon sa ukázal aj pán Goodwin. Myslel si, že bude lepšie, ak nebudete vedieť, že som im prišiel pomôcť, a tak navrhol, aby som vystupoval ako Jerry Martin. Nevidel som nijakú príčinu, prečo by som nemal poslúchnuť.“

Rowcliff zavrčal. „Ale dnes ráno ste nepokladali za vhodné spomenúť inšpektorovi Cramerovi tento dom, keď sa vás opýtal, či snáď viete, kde by mohla byť červená kazeta, čo?“

Gebert vedel i na to šikovne odpovedať a potom aj na niekoľko ďalších otázok, ale nepočúval som s veľkým záujmom. Usilovne som si lámal hlavu na probléme, s ktorým som si nevedel rady. Zháčil som sa, lebo Gebert mi bol príliš slizký. Prirodzene, domnieval sa, že nebudem nič namietať proti jeho historke, lebo ho chcem zachrániť pre Nera Wolfa. Ale zrazu sa mi zdalo, že Gebert nie je toľko hoden. Nemal som výčitky svedomia, veľmi ochotne by som bol nasypal piesok do očí celému ústrediu s komisárom Hombertom na čele, ale v prípade, keď sa mi zdá, že to hodno riskovať. No teraz sa mi videlo dosť pochybné, či sa Wolfovi podarí vyžmýkať z Geberta niečo súceho, a keby sa mu to nepošťastilo, mal by Cramer ďalšiu zámienku vážne sa na nás rozčertiť a nám by neostalo nič na potechu. Vedel som, že je to veľké riziko, lebo ak Gebert zavraždil McNaira je dosť pravdepodobné, že to z neho vyžmýkajú na policajnom riaditeľstve a bude po našom prípade. Ale ja nie som Wolfe, mojou nevýhodou je, že neviem, či je Gebert vinný. Kým som tam uvažoval, počúval som na pol ucha, ako Gebert krotí Rowcliffa, a báječne sa mu darilo. Už ho tak spracoval, že sme obaja mohli nastúpiť do auta a odísť, ani len odtlačky prstov by sme im nemuseli nechať.

„Ostaňte ráno doma,“ zavrčal Rowcliff. „Inšpektor sa možno bude chcieť s vami pozhovárať. Ak odídete, nechajte odkaz, kde vás možno nájsť.“ Obrátil sa ku mne a z jeho dychu by sa bol dal vydestilovať čistý ocot. „Toľko všivavých trikov vám večne chodí po rozume, že som ochotný staviť sa, že keď ste sám, tak sa pokúšate oblafnúť aj sám seba. Inšpektor vám už naznačí, čo si myslí o tomto podfuku. Ale ja by som vám ani nechcel povedať, čo si o tom myslím.“

Zasmial som sa mu do tváre zahalenej tmou. „A už prichádza na rad ďalší trik. Počúval som mlčky Gebertove rečičky, len aby som videl, ako sa vie vyšmyknúť. Ten by sa celkom hladko zošuchol aj na hustom strúhadle. Radšej si ho vezmite na ústredie a dajte mu tam nocľah.“

„Hm? A načo? Už ste s ním skončili?“

„Ale kdeže! Ešte som ani nezačal. Dnes večer čosi pred deviatou prišiel sem na svojom aute. Nevedel, že tu niekto je, lebo bolo zhasnuté, pokúšal sa otvoriť oblok, aby sa dostal dnu. Keď sa ho Saul Panzer opýtal, čo tu chce, povedal že si tu v jeseni zabudol dáždnik a teraz si poň prišiel. Možno sa nájde na polícii v stratách a nálezoch, mali by ste ho ta vziať, aby sa tam poobzeral. Stačí, keď vám ho presne opíše.“

Poručík Rowcliff zahundral: „A zase ste mi ochotne poslúžili ďalším trikom. Kedy ste si ho vymysleli?“

„Nebolo treba unúvať sa. Fakty sú neuveriteľnejšie ako skutočnosť. Nemali by ste vždy každého podozrievať. Ak chcete, zavolám vám sem aj ostatných a môžete sa ich povypytovať, boli tu všetci traja. Povedal by som, že dáždnik, ktorý je toľko hoden, aby človek preň liezol cez oblok do domu, je zároveň hoden aj toľkej námahy, aby ste preň vysúkali zopár otázok.“

„Uhmm. A vy ste toho človeka volali Jerry a pokúšali ste sa ho prepašovať! Kam? A čo by ste povedali, keby ste šli s nami a tiež si obzreli zopár dáždnikov?“

Už sa mi to zhnusilo. Nebol som nadšený, že musím pustiť Geberta z rúk. Odvrkol som: „Truľo truľovský! Nič iné nie ste. Rozkrikujete sa tu ako dáky čaptoš, keď chytá deti, čo hádžu loptu o múr. Možnože som si chcel vyslúžiť slávu a sám by som ho bol zaviezol na políciu. Alebo možno som mu chcel pomôcť, aby ušiel, a bol by som ho naložil do brooklynskej podzemnej, lebo tuším tam bývate. Máte ho, všakáno, aj s uzdou, za ktorú si ho môžete odviesť. Ste všetci truľovia truľovskí. Inokedy o tomto čase dávno spím“

Prešiel som cez kordón, odsotil som ich ako muchy, sadol som si do auta, vycúval som cez bránu, zahol som na cestu a o vlások som sa prešuchol popri policajnom aute.

Pustil som sa po vyhĺbených koľajach a výmoľoch. Tak ma znepokojil vývin udalostí, že som prekonal i svoj predošlý čas medzi Brewsterom a Tridsiatou piatou ulicou o celé dve minúty.

Pravdaže, dom bol už tichý a tmavý. Na stole som nenašiel lístok od Wolfa. Hore vo svojej izbe, kam som si priniesol pohár mlieka z kuchyne, videl som červené svetielko na stene, čo znamenalo, že Wolfe už zapojil poplašné zariadenie, a keby sa niekto pokúsil dotknúť jeho oblokov alebo v hale by sa priblížil na osem krokov od jeho dverí, gong pod mojou posteľou by spustil taký poplach, že by zobudil ešte i mňa. Keď som sa hodil do postele, boli už dve devätnásť po polnoci.

14

Obrátil som sa na stoličke k Wolfovi. „Aha, áno, zabudol som vám povedať, že sa snáď rozozvučí niektorá struna. Advokát Collinger mi povedal, že McNairove telesné pozostatky pochovajú podľa jeho poslednej vôle. Dnes večer o deviatej bude zádušná omša v Belfordskej kaplnke na Sedemdesiatej tretej ulici, zajtra ho spopolnia a urnu pošlú jeho sestre do Škótska. Collinger si myslí, že vykonávateľ McNairovho závetu sa asi zúčastní na obradoch. Pôjdeme sedanom?“

Wolfe zahundral: „Detinskosť. Dobiedzate ako mucha. V kostole ma predsa môžete zastúpiť.“ Striasol som sa. „Všetko je čierno-biele. Pošmúrna, tichá pocta strašnej hrôze. Bude tam i jeho vrah. Čert to ber, neštvite ma!“ Vrátil sa zas k svojmu atlasu a všímal si rozloženú dvojstranu s Arabským polostrovom.

Bolo to v piatok napoludnie, nespal som ani celých šesť hodín a vstal som o ôsmej, aby som bol poruke a nemusel zhltnúť raňajky. O deviatej som mal podať správu Wolfovi v skleníku. Najprv sa ma opýtal, či mám červenú kazetu, a potom načúval obrátený chrbtom ku mne, lebo si všímal pás sadeníc. Novinky o Gebertovi akoby ho nudili. Vždy to vie tak dať najavo, že vôbec nemôžem uhádnuť, či je to len póza, alebo to myslí úprimne. Keď som mu pripomenul, že o desiatej má prísť Collinger, aby sa dohovoril o McNairovom testamente a o jeho pozostalosti, a potom som sa ho opýtal, či má nejaké osobitné inštrukcie, pokrútil iba hlavou a ani sa neunúval obrátiť ku mne. Nechal som ho v skleníku, zišiel som do kuchyne, zjedol som ešte zo dva lievance, aby som nezaspal. Fritz bol už zas milý, prepáčil mi a zabudol, že som v stredu v poslednej chvíli vytrhol Wolfa z nezáujmu o prácu. Fritz sa nikdy dlho nehneval.

Okolo pol desiatej volal Fred Durkin z Brewsteru. Keď som v noci odišiel z Glennanne, votrelci sa čoskoro tiež pobrali preč a naša trojica mala pokojnú noc, ale sotva sa naraňajkovali, tajní aj policajti sa vrátili znova, a teraz prišli vyzbrojení papiermi. Povedal som Fredovi, aby pripomenul Saulovi, nech dajú pozor na nábytok a na ostatné hnuteľnosti.

O desiatej prišiel náš právny poradca Henry H. Barbec a trochu neskôr aj Collinger. Sedel som ticho a počúval kopu odborných rečičiek o súdnom preskúmaní závetu, o civilnom sudcovi a o testamentoch, testátoroch a tak ďalej. Vyšiel som hore a Wolfe mi podpísal niekoľko dokladov a potom som advokátom jedno-druhé naklepal. Odišli prv, ako Wolfe zišiel o jedenástej do kancelárie. Usporiadal orchidey do vázy, zacengal si po pivo, vyskúšal pero, prezrel si rannú poštu, zatelefonoval Raymondovi Plehnovi, nadiktoval mi list a potom zašiel ku knižnici, vrátil sa s atlasom a sadol si. Nikdy sa mi nepodarilo nájsť ďalšiu možnú výhodu z Wolfovho štúdia atlasu, iba jednu jedinú: keby nám raz zverili medzinárodné vyšetrovanie, pohybovali by sme sa bezpečne po známej pôde bez ohľadu na to, kam by nás prípad zaviedol.

Medzitým som zapisoval do pestovateľských záznamov kopu údajov z Horstmannových lístkov.

Okolo štvrť na jednu zaklopal Fritz na dvere a vošiel s kábelogramom v ruke. Otvoril som ho a prečítal:

SKOTSKO NEGATIVNE NUGANT GAMUT CARTAGENA NEGATIVNE ZNICENE NEPOKOJE DANNUM GAMUT

HITCHCOCK

Vzal som si knižku s kódmi, nazrel som do nej a písal som si do zápisníka. Wolfe zostal na Arabskom polostrove. Zaodŕhal som ako lev a Wolfe zdvihol oči.

Povedal som mu: „Ak je nijaká novina dobrá novina, tak tu mám Hitchcockovo posolstvo. Oznamuje nám, že v Škótsku ešte nedosiahol nijaké výsledky, lebo dotyčná osoba odmieta pomoc aj informácie, ale v práci pokračuje. V Cartagene takisto nedosiahli výsledky pre poškodenia za nepokojov pred dvoma rokmi. Aj tam sa pokračuje vo vyšetrovaní. Môžem dodať na vlastnú päsť, že Škótsko a Cartagena aspoň v jednom ohľade predstihli Tridsiatu piatu ulicu. GAMUT. Vo vyšetrovaní sa pokračuje.“

Wolfe iba zavrčal.

O desať minút neskôr zavrel atlas. „Archie. Potrebujeme tú červenú kazetu.“

„Áno, prosím.“

„Naozaj. Zatelefonoval som ešte raz pánu Hitchcockovi do Londýna za zlacnenú nočnú sadzbu, keď ste včera večer odišli, a obávam sa, že som ho vytiahol z postele. Dozvedel som sa, že McNairova sestra žije na starom rodinnom majetku v obci neďaleko Camfirthu, a zdá sa mi možné, že kazetu si McNair schoval tam počas niektorej cesty do Európy. Požiadal som pána Hitchcocka, aby ju tam dal hľadať, ale sestra, ako vysvitá z kábelogramu, asi nedovolila.“

Vzdychol si. „Nepoznám horší prípad. Vieme všetko čo potrebujeme, ale nemáme ani jediný hmatateľný dôkaz. Ak sa červená kazeta nenájde – možno budeme musieť poslať Saula do Škótska alebo do Španielska, alebo do oboch krajín. Nebesá! Vari sme takí neschopní, že musíme obísť pol sveta, aby sme dokázali motív a spôsob vraždy, ktorá sa stala v našej kancelárii pred našimi očami? Fuj! Včera som tu sedel celé dve hodiny a uvažoval som o situácii. Priznám sa, že proti nám stojí vydarená kombinácia šťastia a šikovnosti. Ale ani keby sme si v krajnom prípade museli kúpiť lodné lístky do Európy, ani tak nemožno na nás hľadieť s pohŕdaním.“

„Áno,“ uškrnul som sa. Ak Wolfa niečo mrzelo, už to nebolo beznádejné. „Vy nemôžete hľadieť na mňa s pohŕdaním, ani ja na vás. A tak to azda bude prípad, kde nepomôže nič, len rutina. Napríklad niektorý Cramerov poskok azda pohne rozumom a zachytí stopu, odkiaľ pochádzal ten kyanid draselný.“

„Pf!“ Wolfe otrčil proti mne dlaň, div že nevyletel z kresla. „Pán Cramer nevie, ani kto je vrahom. A jed bol pravdepodobne kúpený už pred rokmi, možno nie v Spojených štátoch. Máme do činenia nielen so šikovnosťou, ale i s predvídavosťou.“

„I mne sa tak vidí. A vravíte, že viete, kto je vrah. Hm?“

„Archie.“ Pohrozil mi prstom. „Nemám rád mystifikácie a nikdy nikoho nezavádzam ani zo zábavy. Ale nezaťažím vás ničím, čo by odčerpávalo vaše sily. Nemáte nadanie na úskoky. Bezpečne viem, kto je vrah, ale načo mi to je? Nie som na tom lepšie ako pán Cramer. Mimochodom, volal mi včera večer pár minút po vašom odchode. Odporne vrčal. Domnieval sa, že sme mu mali povedať o Glennanne a nenechať ho, aby to objavil v nejakom doklade medzi McNairovými papiermi, a hrozne nám zazlieval, že Saul bráni dom proti obliehaniu. Predpokladám, že teraz skrotne, keď ste mu venovali Geberta.“

Prikývol som. „A ja zas predpokladám, že by bolo smiešne, keby vyžmýkal z Geberta toľko rozumov, že by vyriešil celý prípad.“

„A to zas nie. Nebojte sa, Archie. Pán Gebert nie je z tých, čo by sa v tiesni pustil jediného spásneho brala, kam sa mu podarilo vyškriabať. Bolo by zbytočné voziť ho sem, má presne vykalkulované možnosti zisku a straty. – Prosím? Fritz? Aha, soufflé nás napomína, aby sme nezabúdali na hodinky. Už aj ideme.“

Chytil sa stola a odtisol kreslo.

Soufflé sme rozhodne neignorovali.

Pri obede ma telefón jedenkrát vyrušil. Volala Helen Frostová. Wolfe obyčajne prísne zakazoval akékoľvek vyrušovanie a telefonovanie pri obede. Aparát obsluhoval vtedy Fritz v kuchyni, ale niekedy povoľoval výnimku, jednou z nich bola ženská klientka. A tak som zašiel do kancelárie a zdvihol som slúchadlo. Neprekypoval som nadšením, lebo celé predpoludnie som čakal, že sa ozve a oznámi nám, že už nemá záujem o naše služby. Keď ostala sama s matkou, nedalo sa predvídať, na čo všetko ju pani Frostová nahovorí. Ale opýtala sa len na Perrena Geberta. Povedala, že jej matka ráno telefonovala do Chesebroughu a dozvedela sa, že Gebert tam nenocoval, a po mnohom telefonovaní a rozčuľovaní napokon zistila, že polícia zadržala Geberta na ústredí a nedovolili jej hovoriť s ním. Inšpektor Cramer vraj povedal matke, že Geberta zadržali na základe informácie, ktorú dostali od pána Goodwina z kancelárie Nera Wolfa – tak čo je na tom pravdy?

Odvetil som jej: „Áno, je to tak. Prichytili sme ho, keď sa pokúšal otvoriť oblok na Glennanne, a policajti chcú vedieť, načo ho otváral. Je to celkom pochopiteľná, rozumná otázka. Po čase alebo odpovie alebo nie, a potom ho alebo pustia alebo zadržia.“

„Ale snáď ho ne…“ Helenin hlas znel znepokojene. „Veď viete, povedala som vám, že sa mi na ňom všeličo nepáči, ale je matkiným aj mojím dávnym priateľom. Nič mu neurobia, však? Nechápem, čo v Glennanne robil a prečo sa pokúšal vlámať do domu. Nebol tam… tuším tam nikdy nebol… veď viete, že sa s ujom Boydom nemali radi. Nechápem to. Ale veď mu snáď nemôžu nič urobiť len zato, že sa pokúšal otvoriť oblok, no nie?“

„Môžu aj nemôžu. Môžu ho poriadne otravovať. Ale to mu veľmi neublíži.“

„Je to hrozné.“ Hlas sa jej zachvel. „Hrozné! A ja som si myslela, že som bezcitná. Snáď aj som… ale rozhodne chcem, aby ste vy aj pán Wolfe pokračovali. Vyšetrujte ďalej. Len som si myslela, že by som vás mohla poprosiť – Perren je naozaj matkiným najdávnejším priateľom – keby ste ta mohli zájsť a pozrieť, kde je a čo s ním robia… Viem, že polícia je s vami zadobre…“

„Isteže.“ Vystrúhal som do telefónu grimasu. „Mám zájsť na ústredie? Bez všetkého. Upokojte sa, vďačne ta pôjdem. Len čo dojeme obed, hneď ta skočím. Potom vám zavolám, čo som zistil.“

„Výborne. Ďakujem vám veľmi pekne. Ak nebudem doma, tak mamu iste nájdete. Pôjdem… pôjdem kúpiť kvety…“

„Dobre. Zavolám vám.“

Vrátil som sa do jedálne, vzal som do ruky príbor a začal som referovať Wolfovi. Provokoval som ho ako vždy, keď sa mu do jedla miešali úradné veci. Pokojne som sa najedol a pomaly som vypil kávu, lebo keby som sa ponáhľal a nepožul jedlo poriadne, pobúrilo by to Wolfa natoľko, že by mu netrávilo. Nezlomilo mu srdce, ak som sa pre robotu nemohol najesť doma a musel som niekde zhltnúť, čo sa dalo, ale keď som si raz sadol za stôl s ním, musel som jesť ako pán. A okrem toho som sa nehnal splniť veľmi nemilú úlohu.

Boli už dve preč, keď som si zašiel do garáže po auto, a tam ma nahnevalo, keď som zistil, že mi ho ktosi umyl a vyleštil len tak ľavou rukou.

Zaparkoval som na Centre Street, vošiel som do budovy a nastúpil som do výťahu. Potom som prešiel po chodbe, akoby bola moja, a vošiel som do predsiene Cramerovej kancelárie bezočivo ako pravý policajt. Drúkovi za stolom som povedal:

„Oznámte inšpektorovi, že je tu Goodwin z kancelárie Nera Wolfa.“

Stál som tam zo desať minút a potom mi kývol, aby som vošiel. Dúfal som v kútiku srdca, že sa stretnem len s Burkom, nie z vrodenej plachosti, ale vedel som, že bude pre nás všetkých lepšie, keď Cramer časom trocha ochladne a len potom nadviaže s nami spoločenské styky. Ale sedel tam za písacím stolom a na moje najväčšie prekvapenie nevyskočil, aby sa mi zahryzol do ucha. Trochu vrčal.

„Aha, tak to ste vy. Prídete si rovno sem. Burke dnes ráno o vás poznamenal, že keby ste potrebovali poriadnu masáž, mali by ste požiadať Smokyho, aby si vás vzal na starosť a dobre vás vydrhol. Smoky je ten kraťúch s chromou nohou, čo leští mosadzné zábradlie na schodišti pri vchode.“

Odvetil som: „Tuším by som si mohol aj sadnúť.“

„Tak sa mi zdá, že tu naozaj budete sedieť. No čo, chcete moju stoličku?“

„Ďakujem, neprosím.“

„Tak čo chcete?“

Zamyslene som pokrútil hlavou. „No namojveru, pán inšpektor, vám človek ťažko spraví po vôli. Usilujeme sa zo všetkých síl, aby sme vám pomohli nájsť červenú kazetu, a vy nám to zazlievate. Chytíme nebezpečného chlapíka, ktorý sa chce vkradnúť do domu, a odovzdáme vám ho, a vy nám to zasa zazlievate. Ak skoncujeme s týmto prípadom a obdaríme vás ním, tak nás asi obžalujete ako spolupáchateľov. Snáď sa ešte pamätáte, že v afére s tou vydieračskou bandou…“

„Isteže. A vždy som si ocenil, keď ste mi preukázali láskavosť. Mám robotu. Čo chcete?“

„Nuž…“ Zdvihol som hlavu, aby som mohol naňho hľadieť zvrchu. „Zastupujem vykonávateľa McNairovho závetu. Prišiel som pozvať pána Perrena Geberta, aby sa dnes večer o deviatej zúčastnil na zádušnej omši v Belfordskej kaplnke. Keby ste mi láskavo povedali, kde ho nájdem.“

Cramer na mňa zagánil. Potom si zhlboka vzdychol, siahol do vrecka po cigaru, odhryzol konček a zapálil si. Bafkal a napokon si ju pichol do kútika úst. Náhle sa ma opýtal:

„Čo viete o Gebertovi?“

„Nič. Ani toľko, že nezastal na červené svetlo. Vôbec nič.“

„Prišli ste sem za ním? Čo sa ho chce Wolfe opýtať?“

„Vôbec nič. Namojdušu. Wolfe vraví čosi také, že sa Gebert drží spásneho brala alebo čosi podobné a vraj by ho ani do domu nevpustil.“

„Tak dočerta čo od neho chcete?“

„Nič. Iba si v slove stáť. Sľúbil som niekomu, že sem zájdem a opýtam sa vás, ako sa Gebert má a aké má vyhliadky do budúcnosti. Tak mi pomôžte a budeme kvit.“

„Možnože vám verím. Chcete sa naňho pozrieť?“

„Nezáleží mi na tom. Len keby to bolo čoskoro.“

„Nedbám.“ Stisol gombík. „Fakticky by som bol rád, keby ste tu zostali. Tento prípad je otvorený i uzavretý, otvorený je pre novinárov, ale pre mňa sa uzatvára. Ak ste zvedavý na niečo a myslíte si, že Gebert by mohol uspokojiť vašu zvedavosť, tak sa ho bez všetkého opýtajte.

Spracúvajú ho od rána do siedmej. Osem hodín. A ešte nezmäkol.“

Vošiel seržant s nadmerne širokými plecami a čakal. Cramer mu povedal: „To je Goodwin. Zaveďte ho dolu do pätorky a povedzte Sturgisovi, že mu Goodwin môže pomôcť, ak chce.“ Obrátil sa ku mne. „Zastavte sa tu pred odchodom. Snáď sa vás budem chcieť ešte niečo opýtať.“

„Dobre. Do tých čias si niečo pre vás vymyslím.“

Šiel som za seržantom na chodbu a k výťahu. Zviezli sme sa do suterénu, viedol ma cez tmavý priechod, zahli sme za roh a zastali sme pred dverami, na ktorých bola azda pätorka, ale ja som ju nevidel. Otvoril dvere, vošli sme a seržant zase zavrel dvere. Kráčal k sediacemu chlapovi, ktorý si utieral krk vreckovkou, povedal mu niečo, obrátil sa a hneď odišiel.

Miestnosť bola prostredne veľká, skoro prázdna. Pri stene stálo niekoľko obyčajných drevených stoličiek. Väčšia stolička s operadlom stála skoro prostred miestnosti a na nej sedel Perren Gebert. Do tváre mu padalo svetlo veľkého reflektora zaveseného pred ním. A rovno naproti nemu stál viditeľne uťahaný chlap v košeli, s fešáckym účesom a drobnými lišacími ušami. Aj ďalší oddychujúci vyšetrovateľ, s ktorým sa rozprával seržant, bol iba v košeli a Gebert tiež. Keď som prišiel tak blízko k nim, že ma osvetlilo svetlo a Gebert ma zazrel a spoznal, nadvihol sa napoly a povedal čudne chripľavým hlasom:

„Goodwin! Och, Goodwin!“

Ježatý policajt mu tresol poriadnu zľava na hrdlo a potom ho pravou rukou čapol za ucho. Gebert sa striasol a klesol späť na stoličku. „Sadnite si!“ vysúkal zo seba policajt. Druhý vyšetrovateľ s vreckovkou v ruke vstal a podišiel ku mne.

„Goodwin? Som Sturgis. Odkiaľ ste, z Buzzyho oddelenia?“

Pokrútil som hlavou. „Zo súkromnej kancelárie. Pracujem na tomto prípade a zdá sa, že sme na horúcej stope!“

„Aha. Súkromne. No dobre… poslal vás inšpektor. Chcete sa do toho pustiť?“

„Nie hneď! Len pokračujte, páni. Budem počúvať a uvidím, čo mi z toho vyjde.“

Podišiel som o krok bližšie ku Gebertovi a premeral som si ho. Tvár mal červenú a fľakatú, ale nevidel som jasné stopy. Kravatu nemal, košeľa bola roztrhaná na pleciach a páchol od potu. Oči mal podliate krvou, zapálené od ostrého svetla. Pravdepodobne ho mlátili, keď ich prižmuroval. Opýtal som sa ho:

„Keď ste ma teraz oslovili, chceli ste mi niečo povedať?“

Pokrútil hlavou a zachripel. Obrátil som sa k Sturgisovi. „Nemôže vám nič povedať, keď nevládze hovoriť. Mali by ste mu dať aspoň trocha vody.“

Sturgis odvrkol: „Keby chcel, vládal by hovoriť. Dali sme mu vody, keď nám odkväcol pred dvoma hodinami. Chýba mu iba jedna jediná vec na svete – zdravý rozum, aby nebol taký zaťatý. Chcete to s ním skúsiť?“

„Možnože neskôr.“ Zašiel som k stoličkám pri stene a sadol som si. Sturgis si zamyslene utieral šiju. Ježatý policajt sa nahol bližšie ku Gebertovej tvári a opýtal sa ho urazeným hlasom:

„Za čo vám dávala tie peniaze?“

Nijaká odpoveď, ani pohyb.

„Za čo vám dávala tie peniaze?“

Zas nič.

„Za čo vám dávala tie peniaze?“

Gebert slabo pokýval hlavou. Vyšetrovateľ naňho pobúrene zrúkol: „Nekývajte mi tu hlavou! Rozumiete? Za čo vám dala tie peniaze?“

Gebert sedel nepohnute. Policajt sa rozohnal, udrel ho dva razy, až sa mu hlava potočila, a potom mu pridal dve ďalšie.

„Za čo vám dávala tie peniaze?“

A tak to pokračovalo ešte chvíľu. Zdalo sa mi dosť pochybné, že by takto k niečomu dospeli. Ľutoval som chudákov tupých policajtov, lebo som videl, že nemajú dosť rozumu, aby si uvedomili, ako ho postupne uspávajú, a najneskôr o tri-štyri hodiny už nebude vôbec hodno sa s Gebertom zabávať. Pravda, ráno by mohol byť zas celkom fit, ale nemôžu predsa takto pokračovať celé týždne, hoci je cudzincom a nemá volebné právo. A to je iba praktické hľadisko, no hoci pripúšťam, že ma nič do etiky takéhoto vyšetrovania, musím sa priznať, že mám proti nemu predsudky. Ak príde na lámanie chleba, i ja sa viem, pustiť do chlapa, ale radšej ho zložím doma uňho a rozhodne si nevolám nikoho na pomoc.

Zrejme sa zriekli širokého záberu otázok, ktorými ho predtým zasýpali, a sústredili sa iba na niekoľko hlavných bodov. Po dobrých dvadsiatich minútach márneho vypytovania, za čo mu platila, prešiel zrazu ježatý na otázku, čo hľadal včera večer v Glennanne. Gebert čosi zamrmlal a hneď aj inkasoval zaucho. Potom neodpovedal a zas utŕžil. Policajt bol na duševnej úrovni svišťa, nepoznal zmenu, nestriedal tempo, nemal nič iné len dlane, a zrejme si ich vyklepával na mäkko. Vyše pol hodiny opakoval otázku o Glennanne. Sedel som tam, fajčil som, a čoraz väčšmi sa mi to hnusilo. Vyšetrovateľ sa napokon odvrátil, prešiel ku kolegovi a ustato povedal:

„Vezmi si ho teraz ty, idem do kantíny.“

Sturgis sa ma opýtal, či to chcem skúsiť, a ja som s úprimnou vďakou zas odmietol. Vlastne som už chcel odísť, ale pomyslel som si, že by som azda chvíľu mohol sledovať aj Sturgisovu metódu. Vopchal si vreckovku do vrecka, prešiel ku Gebertovi a osopil sa naňho:

„Za čo vám dávala tie peniaze?“

Zaškrípal som zubmi a horko-ťažko som sa zdržal, aby som nehodil do toho tupca stoličku. Ale predsa som videl aspoň nejakú zmenu, Sturgis skôr búchal ako mlátil. Zväčša priložil labu na Gebertovo ucho a zopár ráz mu riadne po ňom pobúchal, potom priložil druhú labu na druhé ucho a zopakoval procedúru. Zavše ho labou zasiahol doprostred tváre, sotil ho dozadu a skončil klepnutím.

Ježatý policajt sa vrátil, sadol si ku mne a pochválil sa, ako dobre sa napchal. Uvedomil som si, že som tu získal už dosť, a práve som si naposledy potiahol z cigarety, keď sa otvorili dvere a vošiel seržant – ten istý, čo ma priviedol. Prešiel ku Gebertovi a obzrel si ho ako kuchár, keď nazrie do kotla, aby videl, či mu v ňom vrie. Sturgis cúvol o krok, vytiahol vreckovku a utieral sa. Seržant sa obrátil naňho:

„Inšpektorov rozkaz: postavte ho na nohy, dajte ho do poriadku, zaveďte ho k severnému východu a tam ma počkajte. Inšpektor chce, aby najneskôr o päť minút vypadol. Máte tu šálku?“

Sturgis prešiel ku skrinke, otvoril ju a vrátil sa s bielym plecháčikom. Seržant vytiahol z vrecka fľašu, nalial do šálky a zas vopchal fľašu do vrecka. „Dajte mu to. Udrží sa sám na nohách?“

Surgis prisvedčil. Seržant sa obrátil ku mne: „Goodwin, prosím vás, choďte do inšpektorovej kancelárie. Mám ešte prácu na prízemí.“

Vyšiel z miestnosti a ja mlčky za ním. Nemal som chuť nadviazať ďalší kontakt s tými dvoma a zapísať si čísla ich telefónov.

Vyviezol som sa výťahom hore. V Cramerovej predizbe som musel hodnú chvíľu čakať. Zrejme tam mal kopu ľudí, lebo najprv vyšli traja tajní, po chvíli kapitán v uniforme a po čase vrásčitý sivý chlapík. Bol to Alloway, zástupca komisára. Potom som už mohol vojsť. Cramer sa mračil a žul vyhasnutú cigaru.

„Sadnite si, synku. Nemali ste tamdolu príležitosť ukázať nám ako na to, čo? A my sme vám tiež veľa neukázali. Dnes ráno si vzal Geberta na starosť skúsený chlapík a moril sa s ním štyri hodiny. Je to šikovný, bystrý človek. Nepodarilo sa mu vyžmýkať z Geberta vôbec nič. Potom sme bystrú hlavu odvolali a skúsili sme to inakšie.“

„Aha.“ Zaškeril som sa na inšpektora. „Tak tí dvaja sú trochu inakší. Celkom dobre ste to vystihli. A Geberta prepúšťate teraz na slobodu?“

„Áno,“ zamračil sa Cramer. „Prišiel sem advokát a riadne nám zakúril, predpokladám, že ho poslala pani Frostová. Pred chvíľou predložil habeas corpus, ( habeas corpus — súdne zistenie, či je zatknutie odôvodnené) a nezdalo sa mi, že je hodno bojovať o Geberta, a okrem toho pochybujem, že by sa nám podarilo nechať si ho tu. Aj francúzsky konzul nám už do toho vŕtal. Gebert je francúzsky štátny občan. Pravdaže, zavesíme mu tieň na päty, ale čo nám to pomôže. Ak indivíduum, ako je Gebert, vie niečo o zločine, mal by byť dajaký spôsob navŕtať ho ako javor a vytiahnuť to z neho ako šťavu?“

Prikývol som. „Naozaj by to tak malo byť. Bolo by to lepšie ako…“ Hodil som plecami. „No nič. Viete niečo nové od chlapov v Glennanne?“

„Nie.“ Cramer si založil ruky za hlavu, oprel sa o ne, žul cigaru a pozrel úkosom na mňa. „Namojveru, že ma to mrzí, ale myslím si to úprimne. Nerád by som vám ublížil, no bolo by azda rozumnejšie posadiť na deň do pätorky vás, a nie Geberta.“

„Mňa?“ Pokrútil som hlavou. „Ani vám to neuverím. Po všetkom, čo som pre vás spravil?“

„Ale, nevoďte ma za nos! Som ustatý a nemám na to náladu. Premýšľal som. Viem, ako pracuje Wolfe. Nepredstieram, že by som to i ja dokázal, ale viem, ako to robí. A uznávam, že sa ešte nikdy neangažoval na nesprávnej strane, ale raz sa i jemu pritrafí, že bude lapať ryby vo vzduchu. Možno práve v tomto prípade sadol na lep. Pracuje pre Frostovcov.“

„Pracuje pre Helen Frostovú.“

„Áno, a to sa mi tiež vidí čudné. Najprv mi povedal, že ho vyšetrovaním poveril Lew, a potom je klientkou dcéra. Dosiaľ som nikdy nepočul, že by takto zmenil klientov. Ide mu snáď o to, že dievča má majetok, ale dvadsať rokov ho spravoval otec Lewa Frosta? A Dudley Frost drží všetko pod pokrievkou. Zdôrazňovali sme mu, že vyšetrujeme vraždu, a preto ho žiadame, aby nám dovolil nazrieť do výkazov, ako spravuje dedičstvo, lebo tam by sa snáď našli rôzne nitky, čo by nám pomohli. Požiadali sme ho o spoluprácu. Poradil nám, aby sme sa šli pásť. Frisbie z prokuratúry sa pokúšal dostať na to súdne povolenie, ale zrejme nenašiel dosť šikovnú zámienku. Tak prečo zrazu Wolfe zanechal Lewa a preniesol sympatie na druhú polovicu rodiny?“

„Nebolo to tak. Mohli by ste to nazvať i núteným predajom.“

„Áno? No možno. Chcel by som vidieť Nera Wolfa núteného spraviť niečo. Všimol som si, že sa to stalo hneď po odpravení McNaira. No dobre, Wolfe má zrejme bezpečné informácie. Odkiaľ? Z červenej kazety. Vidíte, že sa nepokúšam tváriť ako starý lišiak, ale vám to hovorím. Záujem o Glennanne bol iba manévrom. A vaša hra s Gebertom bola časťou tohto manévru. Nemám nijaké dôkazy, ale predsa vám to hovorím. Varujem vás a zároveň i Wolfa: nemyslite si, že som taký tupec a nedovtípim sa, čo bolo v červenej kazete, lebo taký hlúpy snáď nie som.“

Smutne som pokrútil hlavou. „Ste vedľa, pán inšpektor. Namojdušu, sekli ste sa. Dajte nám vedieť, keď prestanete hľadať tú červenú kazetu, a my sa hneď do toho pustíme.“

„Ešte som sa nevzdal. Robím, čo môžem. Nevravím, že Wolfe náročky chráni vraha, to by sa musel poriadne namočiť v dákej histórii, aby natoľko stratil rozum, ale vidí sa mi, že zadržiava cenné dôkazy, ktoré by som chcel mať. Nepredstieram, že viem, prečo to robí, ba nepredstieram ani, že v tomto hnusnom prípade vôbec niečo viem. Ale myslíte si, že ostaneme pri Frostovcoch, lebo dosial sa nám nepodarilo zistiť nijaké iné McNairove spojenie, ktoré by nám pomohlo pohnúť sa čo len o krôčik z miesta. Od McNairovej sestry v Škótsku sme nezistili nič. Ani z McNairových papierov. Ani z Paríža. Po jede ani stopy. Jediné, čo o Frostovcoch viem bezpečne, som vysnoril od starého rodinného nepriateľa. Je to dávny škandál, ktorý urobil Edwin Frost, keď vydedil ženu, lebo sa mu nepáčilo, ako sa priatelila s istým Francúzom. Hrozbami, že sa s ňou dá rozviesť, ju prinútil úradne sa zrieknuť všetkých dedičských práv v prospech dcéry. Nuž a Gebert je Francúz, McNair nie. A čo ďalej? Zdá sa, akoby sme boli na dne. Pamätáte sa, čo som v utorok povedal vo Wolfovej kancelárii? Ale Wolfe predsa nie je blázon, a mal by vedieť, že nie je múdre sedieť na vrchnáku, ktorý skôr či neskôr hoc aj vypáčime. Odovzdáte mu môj odkaz?“

„Pravdaže. Mám si ho zapísať?“

„Netreba. Povedzte mu, že odteraz až do chvíle, kým sa tento prípad nevyrieši, chodí za Gebertom tieň. Okrem toho, ak sa nenájde červená kazeta alebo niečo, čo nebude horšie od nej, tak jeden z mojich najlepších maníkov pôjde na budúci týždeň v piatok na Normandii do Francúzska. A povedzte mu, že čosi viem už i teraz, napríklad že za posledných päť rokov dostal Gebert šesťdesiat tisíc dolárov z peňazí vašej klientky, a sám boh vie, koľko už dostal predtým.“

„Šesťdesiat tisíc?“ Zdvihol som obočie. „Z peňazí Helen Frostovej?“

„Áno. Tuším ste o tom nevedeli.“

„To je naozaj novinka. Tak toľké tisícky odplávali navždy? A ako mu ich dávala – v samých drobných?“

„Nerobte komédie. Vravím vám, aby ste to povedali Wolfovi. Gebert si pred piatimi rokmi otvoril v New Yorku účet a od tých čias mu každý mesiac pripísali na konto tisícdolárový šek podpísaný Calidou Frostovou. Poznáte banky, nuž asi uhádnete, ako ľahko sme to zistili.“

„Áno. Pravdaže. Polícia má vplyv. Ale môžem vám snáď pripomenúť, že Calida Frostová nie je našou klientkou?“

„Matka a dcéra – aký je v tom rozdiel? Peniaze patria dcére, ale predpokladám, že matka dostáva polovicu výnosu. Aký je v tom rozdiel?“

„Možnože je. Napríklad istá mladá dáma na Rhode Islande zabila matku. Jedna bola mŕtva a druhá žije. Bol to malý rozdiel. Začo platila matka Gebertovi toľké peniaze?“

Cramerove oči sa zúžili. „Keď prídete domov, opýtajte sa Wolfa.“

Zasmial som sa. „Ale, pán inšpektor, nože pomalšie. Najhoršie je, že vídate Wolfa iba vtedy, keď sú piliny už pekne nasypané v manéži a Wolfe ochotne zapuká bičom. Mali by ste ho vidieť niekedy takého, ako ho vidím ja. Myslíte si, že vie všetko. A ja vám môžem spomenúť aspoň tri veci, ktoré nebude nikdy vedieť.“

Cramer zaťal zuby do cigary. „Myslím si, že vie, kde je červená kazeta, a pravdepodobne ju má. Myslím si, že v záujme klientky, ani nehovoriac o jeho záujme, zatajujete dôkazy o vražde. A viete, čo by chcel spraviť? Mieni počkať do siedmeho mája, keď Helen Frostová bude mať dvadsaťjeden rokov – a potom to už môže prasknúť Čo vy na to? A čo myslíte, ako budú na to hľadieť na prokuratúre?“

Zazíval som. „Prepáčte, ale spal som iba šesť hodín. Namojdušu neviem, ako by som vás presvedčil. Prečo nezájdete k nám a nepozhovárate sa s Wolfom?“

„Načo? Už sa tam vidím. Sadnem si a vysvetlím mu, prečo si myslím, že je klamár. Odpovie mi ‚naozaj‘, zažmúri oči a otvorí ich, aby si mohol zacengať po pivo. Mal by si kúpiť pivovar. Niektorí veľkí ľudia testamentárne odkážu svoj mozog vedeckému laboratóriu. Wolfe by mal poručiť vede svoj žalúdok.“

„No dobre.“ Vstal som. „Ak ste na Wolfa taký napálený, že mu zazlievate, keď príležitostne zaháňa každú chvíľu smäd, ťažko od vás očakávať, že si vypočujete rozumnú reč. Môžem vám iba zopakovať, že ste načisto vedľa. Wolfe mi sám pripomínal, keby vraj mal červenú kazetu, skončil by prípad,“ luskol som prstami, „takto.“

„Neverím. Odovzdáte mu môj odkaz, všakáno?“

„Pravdaže. Aj so srdečným pozdravom?“

„Choďte do horúceho pekla!“

Nedal som sa výťahom odviezť až ta, radšej som vystúpil na prízemí. Na parkovisku som našiel auto a zabočil som na Centre Street.

Cramer bol, pravdaže, smiešny, ale veľmi ma to nebavilo. Nebolo veľkou výhodou, keď nás tak čertovsky podozrieval, že neuveril ani prostým faktom. Najhoršie, že Cramer nie je dosť bystrý, aby pochopil, že Wolfe i ja sme v podstate úprimní. Ba úprimnejší už človek ani nemôže byť, ak len nie je pustovníkom. Keby nám McNair bol skutočne dal červenú kazetu, alebo keby nám bol povedal, kde ju nájdeme, bolo by predsa najmúdrejšie povedať to inšpektorovi a oznámiť mu, že obsahovala čisto dôverné veci, ktoré nemajú nič spoločné s vraždou a mohli by sme odmietnuť vydať ich. Ešte i ja som to dobre vedel, hoci nie som policajným inšpektorom a tuším, že ním nikdy nebudem.

Vrátil som sa domov čosi po šiestej. Čakalo ma tam prekvapenie. Wolfe sedel v kancelárii pohodlne rozvalený v kresle, s prstami pospletanými na samom vrchu hory, čo nosil pred sebou, a naproti nemu sedel Saul Panzer s pohárom ľadovej whisky so sódou Obaja mi kývli na pozdrav a Saul pokračoval:

„… prvý ťah je v utorok, tri dni pred dostihmi. Tým sa vylúči každý kôň, ktorého číslo sa nevytiahne do ďalšieho kola. Ale potom na druhý deň v stredu je ďalšie žrebovanie…“

Saul horlivo vysvetľoval dostihové pravidlá. Sadol som si za stôl, vyhľadal som číslo Frostovcov a vytočil som. Helen bola doma a povedal som jej, že som videl Geberta, zdal sa po toľkom vyšetrovaní vyčerpaný, ale už ho prepustili. Odvetila, že to už vie, pred chvíľou telefonoval a matka sa vybrala do Chesebroughu pozrieť ho. Ďakovala mi a ja jej na to, že nemá za čo, ale že v horších časoch sa mi slovko vďaky iste zíde. Keď som skončil, obrátil som sa a počúval som Saula. Zdá sa, že o dostihoch nemá len teoretické vedomosti. Keď sa Wolfe už dozvedel, čo chcel, kývol Saulovi a obrátil sa ku mne.

„Saul potrebuje dvadsať dolárov. V zásuvke som našiel iba desať.“

Prisvedčil som. „Zajtra ráno vezmem šek a pôjdem do banky.“ Vytiahol som peňaženku. Wolfe nikdy nenosil pri sebe peniaze. Podal som Saulovi štyri päťdolárovky. Opatrne ich poskladal a odložil si ich.

Wolfe zdvihol ukazovák. „Uvedomujete si, dúfam, že vás nikto nesmie vidieť.“

„Áno, prosím.“ Saul sa obrátil a odišiel.

Sadol som si a zapísal výdavok. Potom som sa zas obrátil na stoličke.

„Saul sa vracia do Glennanne?“

„Nie.“ Wolfe si vzdychol. „Vysvetľoval mi podrobnosti írskych dostihov. Keby sa včely správali podľa takýchto pravidiel, ani jeden úľ by nemal dosť medu na zimu.“

„Ale niekoľko včiel by sa kúpalo v mede.“

„Iste. V Glennanne nazrel pod každý kameň pri chodníku a potom márne obrátili všetko hore nohami. Našiel pán Cramer červenú kazetu?“

„Nie. Je presvedčený, že ju máte vy.“

„Aha. Aj pomocou tejto teórie chce uzavrieť tento prípad?“

„Nie. Chce poslať svojho maníka do Európy. Snáď by Saul mohol cestovať spolu s ním…“

„Saul nepôjde nikam – aspoň nateraz. Poveril som ho inou úlohou. Hneď ako ste odišli, telefonoval mi Fred a tak som ich odvolal. Štátna polícia obsadila Glennanne. Freda a Orrieho som prepustil, keď sa vrátili. Saula nie… prijal som váš pokyn. Vy ste to povedali ironicky, ale ja som to prijal ako rozumný postup. Namiesto aby som prekutával celú zemeguľu, premýšľal som a najprv som uvážil, kde je kazeta, a potom som po ňu poslal Saula.“

Pozrel som naňho a povedal som mu namosúrene. „Nezavádzajte ma. Kto vám to prišiel povedať?“

„Nikto mi to neprišiel povedať.“

„Kto telefonoval?“

„Nikto.“

„Aha. Tak je to iba bublina. A ja som si chvíľu myslel, že naozaj viete – počkajte, dostali ste list, telegram alebo kábelogram, slovom nejakú správu?“

„Nič.“

„A poslali ste Saula po červenú kazetu?“

„Áno.“

„Kedy sa vráti?“

„Neviem. Snáď zajtra… možno pozajtra…“

„Aha. Dobre, tak je to len hókus-pókus. Mal som to vedieť. A predsa ma vždy nachytáte. Vlastne teraz sa ani neopovážime nájsť červenú kazetu, lebo keby sa nám to podarilo, Cramer by bol presvedčený, že sme ju mali už dávno, a viac by s nami nehovoril. Je otrávený a podozrievavý. Odvliekli si Geberta dolu a mlátili ho a sácali a revali naňho. Ak ste presvedčený, že použitie násilia je podradná technika vyšetrovania, tak ste mali vidieť tú exhibíciu, bola báječná. Tvrdia, že je zavše úspešná, ale ak je to pravda, ako sa možno spoliehať na niečo, čo získali takýmto spôsobom? Odhliadnuc od toho, ak sa človek zopár ráz takto vyznamená, tak by sa každý poriadny pes hanbil vziať od neho čo len kôrku chleba. Ale Cramer mi dal kúsok slaninky sám pánboh vie prečo, za posledných päť rokov dala pani Frostová Perrenovi Gebertovi šesťdesiattisíc dolárov. Tisícku mesačne. Nepovedal im za čo. Neviem, či sa na to i jej spýtali alebo nie. Zapadá vám to do obrazu, ktorý ste si vytvorili?“

„Dokonale. Pravda, nevedel som, akú sumu dostával.“

„Aha. Tak to ste nevedeli. Inak ste však naozaj vedeli, že mu čosi platí?“

„Vôbec nie. Len som to predpokladal. Pravdaže ho vydržiava, človek predsa musí z niečoho žiť, aspoň si to myslím. Vytiahli to z neho?“

„Nie. Vyžmýkali to z jeho banky.“

„Aha. Práca tajných. Pán Cramer teda potrebuje zrkadlo, aby videl, kde má nos.“

„Vzdávam sa.“ Stisol som pery a pokrútil hlavou. „Ste majster nad majstrov. Ste detektív, akému niet páru.“ Vstal som a striasol som si nohavice. „Viem si predstaviť už iba jediné zdokonalenie vašej kancelárie: do prednej izby by sme mohli dať namontovať elektrické kreslo a rovno aj sami popravovať. Idem povedať Fritzovi, že budem večerať v kuchyni, lebo pred pol deviatou by som mal odísť, aby som vás zastupoval na pohrebných obradoch.“

„Škoda.“ Wolfe to myslel úprimne. „Naozaj musíte ísť?“

„Pôjdem. Bude to lepšie vyzerať. Niekto by tu mal aj čosi robiť.“

15

Desať minút pred deviatou bolo na Sedemdesiatej tretej ulici a na blízkom okolí veľmi málo miest na parkovanie. Napokon som našiel voľné miesto asi pol bloku východne od Belfordskej kaplnky a šikovne som sa ta pichol. Číslo auta predo mnou sa mi zdalo akési známe a nemýlil som sa. Keď som vystúpil a pozrel som na auto, videl som, že je Gebertovo. Len sa tak lesklo, zrejme ho už umyli po dobrodružnej ceste do putnamskej divočiny. Gebert si za to vyslúžil môj obdiv, lebo sa za tri hodiny natoľko spamätal, že bol schopný spoločensky vystupovať.

Prišiel som k vchodu do kaplnky a vstúpil som do hranatého priestoru obloženého mramorom. Muž v stredných rokoch a v čiernom sa blížil ku mne a poklonil sa mi. Navidomoči trpel chronickou, ale vznešenou melanchóliou. Ukázal na dvere vpravo a zamrmlal:

„Dobrý večer, pane. Kaplnka je tamto. Alebo…“

„Alebo čo?“

Jemne si odkašlal. „Keďže zosnulý nemal rodinu, niekoľko najbližších priateľov sa zíde v súkromnom salóne…“

„Aha. Zastupujem správcu pozostalosti. Tak neviem. Čo myslíte?“

„Myslím, keby ste v tomto prípade snáď ráčili do salónu…“

„Dobre. A kde je?“

„Tadeto prosím.“ Obrátil sa vľavo, otvoril dvere a vypoklonkoval ma.

Stúpil som na hrubý, mäkký koberec. Bola to elegantná miestnosť s tlmenými svetlami, čalúnenými divánmi a kreslami a s vôňou pripomínajúcou prvotriedne holičstvo. Naproti v kúte sedela Helen Frostová, bledá, sústredená a krásna v tmavosivých šatách a čiernom klobúčiku. Pred ňou stál Llewellyn, akoby ju ochraňoval. Perren Gebert sedel na diváne vpravo. Dve ženy, z ktorých som jednu videl na cukríkovej skúške, sedeli v kreslách naproti dverám. Uklonil som sa klientke a jej bratancovi a obaja mi odpovedali na pozdrav, kývol som Gebertovi a on mne tiež a našiel som si stoličku vľavo. Začul som mrmot odtiaľ, kde sa Llewellyn nakláňal nad Helen. Gebertov oblek bol úhľadnejší ako jeho tvár, celá akoby ošľahaná vetrom a dažďom a s napuchnutými viečkami.

Premýšľal som o Wolfovej vete: pošmúrna tichá pocta strašnej hrôze. Otvorili sa dvere a vošiel Dudley Frost. Sedel som najbližšie pri dverách. Poobzeral sa, prešiel popri mne, akoby ma nebol nikdy videl, všimol si obe ženy, pozdravil sa im tak nahlas, že obe nadskočili, letmo kývol Gebertovi a zamieril do kúta k synovi a neteri.

„Namojveru, prišiel som zavčasu. Skoro nikdy sa mi to nestáva. Helen, drahá moja, kde dočerta je tvoja matka? Tri razy som ju volal – prepánajána! A predsa som zabudol priniesť kvety. Keď mi to zišlo na um, bolo už neskoro poslať ich, a tak som ich chcel sám priniesť…“

„Nič sa nestalo, tatko, vôbec nič. Je tu plno kvetov.“ Pocta bola možno ešte vždy pošmúrna, ale tichá už nie. Rozmýšľal som, ako sa im podarilo umlčať Dudleyho na minútu ticha v deň prímeria. Zišli mi na um tri možnosti, no vtom sa znova otvorili dvere a vošla pani Frostová. Švagor jej s hlasným zvolaním vykročil v ústrety. Aj ona bola bledá, ale rozhodne menej ako Helen. Zrejme mala na sebe čierne večerné šaty pod čiernym kabátom s čiernym saténovým turbanom. Kráčala pevne, keď si viac-menej nevšímala Dudleyho, kývla Gebertovi, pozdravila obe ženy a zamierila k dcére a synovcovi.

Sedel som nehybne a pozoroval som ich.

Zrazu vošiel ktosi druhými dverami tak ticho, že som ho vôbec nepočul. Bol to ďalší aristokrat, tučnejší ako tamten vonku, ale takisto melancholický. Spravil niekoľko krokov a uklonil sa.

„Keby ste ráčili vojsť.“

Všetci sme sa pohli. Pustil som ostatných pred seba. Lew si zrejme myslel, že by sa Helen mala oprieť o jeho rameno, ale ona si to, zdá sa, nemyslela. Kráčal som za ostatnými a zo všetkých síl som sa pokúšal tváriť dôstojne.

Aj kaplnka bola tlmene osvetlená. Náš sprievodca pošepol niečo pani Frostovej, ona len pokrútila hlavou a viedla nás k sedadlám. Zišlo sa tam štyridsať-päťdesiat ľudí. Našiel som tam zopár známych tvárí, medzi inými advokáta Collingera a dvoch tajných v zadnom rade. Zamieril som dozadu, lebo som si všimol, že tam sú dvere vedúce von. Matnočierna truhla s chrómovými držadlami a s vrchnákom, obložená kvetmi, stála vpredu na stupienku. O chvíľu sa otvorili dvere na druhom konci kaplnky a k truhle prišiel chlapík. Zastal a obzeral si nás. Bol v služobnej rovnošate, mal široké ústa a upokojujúci pohľad bez štipky vyzývavosti. Keď si nás zdvorilo premeral, spustil reč.

Na profesionála sa mi zdal slušný. Dávno pred koncom som toho mal dosť, mne naozaj stačí štipka pomazania. Keby som mal pekne pokojne vyletieť do neba, bol by som rád, keby to šlo čo najnenápadnejšie, aby mi to bolo po chuti. Ale hovorím iba za seba, inak – komu sa ako páči.

Miesto vzadu mi dovoľovalo vypadnúť hneď, ako som začul amen. Vyšiel som prvý. Aristokratovi, ktorý ma poslal do súkromného salónu, som podal dvadsať centov a vzal ich tuším len zo zásady noblesse oblige, ( noblesse oblige (franc.) — urodzenosť zaväzuje) a potom som vykročil na chodník. Ktosi sa tak tesne pichol medzi autá, že zaparkoval ani nie osem centimetrov od zadného nárazníka môjho roadsteru, a dosť som sa namordoval, aby som sa dostal von a pritom sa nešuchol o Gebertovo auto. Potom som zamieril k západnému Central Parku a šinul som sa na dolumestie.

Bolo skoro pol jedenástej, keď som sa vrátil domov. Pohľad cez otvorené dvere kancelárie mi prezradil, že Wolfe sedí so zažmúrenými očami v kresle a s ukrutnou grimasou na tvári počúva vysielanie relácie Perly múdrosti. V kuchyni sedel Fritz za stolíkom, kde raňajkujem, a nudil sa. Papuče si vyzul a palce zakvačil na druhú stoličku. Keď som si nalial pohár mlieka z chladenej fľaše, opýtal sa ma:

„Aké to tam bolo? Pekný pohreb?“

Vyčítal som mu: „Mal by si sa hanbiť. Tuším všetci Francúzi sú sardonickí.“

„Nie som Francúz. Som Švajčiar.“

„Oháňaš sa tým, ale čítaš francúzske noviny.“

Napil som sa mlieka, vzal som si ho do kancelárie, sadol som si na miesto a pozrel som na Wolfa. Tvár mal ešte znetvorenejšiu, ako keď som pred chvíľou nazrel do kancelárie. Nechal som ho chvíľu trpieť, potom som sa nad ním zľutoval, šiel som k rádiu, vypäl som ho a vrátil som sa za stôl. Znovu som sa napil a pozoroval som ho. Postupne sa mu tvár uvoľňovala, napokon som videl, že sa mu zachveli viečka a trocha otvoril oči. Vzdychol si až zo dna duše.

Poznamenal som: „Namojveru, že ste si to zaslúžili. Čo to je? Nič viac, iba dvanásť krokov. Keď začali tárať, mohli ste vstať z kresla, prejsť pätnásť krokov k rádiu a späť ešte raz pätnásť krokov a po tých tridsiatich krokoch by sa bolo vaše trápenie skončilo. Alebo ak si vážne myslíte, že by vás to vyčerpalo, mohli ste si tu dať zaviesť diaľkový vypínač…“

„Nie, Archie.“ Zrejme bol teraz trpezlivý. „Naozaj ho nepotrebujem. Veď dobre viete, že som dosť podnikavý, aby som si sám vypäl rádio, videli ste neraz, že som to spravil, je to dobrý pohyb. Ale náročky si vyladím stanicu, kde budú neskôr vysielať Perly múdrosti, a vedome to strpím. Je to disciplína. Posilňuje ma to a potom zopár dní ľahšie znášam všedné nepríjemnosti. Priznám sa vám, že po Perlách múdrosti je vaša konverzácia intelektuálnym a estetickým pôžitkom. Sú to absolútne vrcholy.“ Vystrúhal grimasu. „Tak nazvali v Perlách múdrosti kultúrne záujmy.“ Znova sa zaškeril. „Nebesá, ale som smädný.“ Zviechal sa, nahol sa dopredu a stisol zvonec.

Ale trvalo mu to, kým ho dočiahol. Vzápätí sa ozval zvonec pri vchode, čo znamená, že Fritz pôjde najprv otvoriť. Keďže bolo už skoro jedenásť a nikoho sme nečakali, zabúšilo mi srdce ako vždy, keď sa s prípadom nevieme pohnúť z miesta a zrazu nás čaká malé prekvapenie. Hneď som si uvedomil, ako som Wolfovi zasa naletel, lebo zrazu som bol presvedčený, že teraz vojde Saul Panzer s červenou kazetou pod pazuchou.

Potom som počul z haly hlas, ale nebol to Saul. Dvere sa otvorili dokorán a Fritz vpustil návštevu. Helen Frostová vošla do kancelárie. Keď som zazrel jej tvár, vyskočil som, poponáhľal som sa k nej a položil som jej ruku na rameno. Zdalo sa mi, že už-už odpadne.

Pokrútila hlavou, a tak som ruku spustil. Šla k Wolfovmu stolu a zastala. Wolfe sa jej prihovoril: „Dobrý večer, slečna Frostová. Nech sa páči sadnúť. Archie,“ vyštekol ostro, „pomôžte jej!“

Chytil som ju za rameno, trochu som ju podoprel, potisol som jej stoličku za chrbát a hneď do nej klesla. Pozrela na mňa a poďakovala sa mi. Potom preletel jej pohľad zasa na Wolfa. „Stalo sa niečo strašné. Nechcela som ísť domov a… prišla som sem. Bojím sa. Naozaj som sa držala, ale.… teraz sa bojím. Perren je mŕtvy. Umrel práve pred chvíľou tam na Sedemdesiatej tretej ulici. Na chodníku.“

„Naozaj? Pán Gebert?“ Wolfe zdvihol prst. „Dýchajte zhlboka, slečna Frostová. Dýchať predsa rozhodne musíte. – Archie, prineste trochu koňaku!“

16

Naša klientka pokrútila hlavou. „Nechcem koňak. Myslím, že by som ho nevládala preglgnúť.“ Bola škriepna a roztrasená. „Vravím vám… bojím sa!“

„Áno.“ Wolfe si sadol a otvoril oči. „Počul som to. Ak sa nebudete držať, či s pomocou koňaku alebo bez neho, dostanete hysterický záchvat, a to nám vôbec nepomôže. Chcete si dýchnuť čpavku? Alebo si ľahnete? Či chcete hovoriť? Vládzete rozprávať?“

„Áno.“ Pritisla si končeky prstov na sluchy a jemne si po nich prešla – potom si pošúchala čelo a znova sluchy. „Vládzem hovoriť. A záchvat nedostanem.“

„Dobre. Povedali ste, že Gebert umrel na chodníku na Sedemdesiatej tretej ulici. Čo ho zabilo?“

„Neviem.“ Sedela meravo s rukami na lone. „Nastupoval do auta, odskočil, bežal po chodníku k nám… a odpadol, potom mi Lew povedal, že je už mŕtvy…“

„Prosím vás, chvíľočku počkajte. Bude lepšie, ak si to povieme presne. Predpokladám, že sa to stalo, keď ste po zádušnej omši vyšli z kaplnky. Šli ste všetci spolu? Vaša matka a strýko, aj bratanec a pán Gebert?“

Prisvedčila: „Áno. Perren ponúkol matke a mne, že nás zavezie domov, ale ja som povedala, že radšej pôjdem pešo, a strýko spomenul matke, že sa s ňou chce pozhovárať, a tak sa rozhodli ísť taxíkom. Všetci sme šli pomaly po chodníku a rozhodovali sme sa…“

Zamiešal som sa do reči: „Na východ? Ku Gebertovmu autu?“

„Áno. Ale vtedy som to nevedela… nemala som poňatia, kde má auto, ale rozlúčil sa s nami a mama, strýko i ja sme tam stáli a Lew šiel zastaviť taxík. Náhodou som práve pozerala tým smerom, kade odišiel Perren. Aj strýko ta hľadel, a tak sme obaja videli, ako zastal, otvoril dvere auta… a hneď odskočil, sekundu postál a potom začal kričať a bežať k nám… Ale prebehol iba pol cesty k nám, keď odpadol, pokúšal sa prevaliť, pokúšal sa…“

Wolfe zdvihol prst. „Nie tak živo, slečna Frostová. Už raz ste to prežili, nepokúšajte sa znova cez to prejsť. Len nám povedzte, ako sa to stalo. Spadol, pokúšal sa prevaliť, nevládal ďalej. Ľudia sa zbehli na pomoc. A čo vy? Vaša matka?“

„Nie. Matka ma držala za plece. Strýko k nemu bežal a pri ňom bol akýsi muž, zavolala som Lewa, prišiel a potom ta zabehol. Matka mi kázala, aby som ostala tam, kde som, a sama šla k nim, potom ta prišli aj ďalší ľudia. Stála som tam, asi o minútu sa vrátil Lew a povedal, že Perren je asi mŕtvy a radil mi, aby som si vzala taxík, odviezla sa domov, a oni tam vraj zostanú. Čakal tam Lewov taxík, tak ma doň naložil, ale keď sme sa pohli, nechcela som ísť domov a kázala som taxikárovi, aby ma doviezol sem. My… myslela som si, že snáď…“

„Nemožno od vás očakávať, že by ste mysleli za takýchto okolností.“ Wolfe sa zas oprel dozadu. „Tak. A neviete, na čo pán Gebert umrel?“

„Nie. Nič som nepočula… vôbec nič…“

„Neviete, či v kaplnke niečo zjedol alebo vypil?“

Mykla hlavou. Preglgla. „Nie. Som presvedčená, že nič.“

„Na tom nezáleží.“ Wolfe si vzdychol. „Aj to sa dozvieme. Vravíte, že pán Gebert kričal, keď odskočil od auta. A viete, čo kričal?“

„Áno… vykríkol matkino meno. Akoby volal o pomoc.“

Wolfe zdvihol obočie. „Som presvedčený, že kričal dychtivo. Prepáčte, že si dovoľujem uštipačnú poznámku, ale pán Gebert by ju rozumel, keby tu teraz bol. Nuž skríkol: ‚Calida.‘ A viac ako raz?“

„Áno, niekoľko ráz. Ak tým myslíte… matkino meno…“

„V skutočnosti som nič nemyslel, pohovoril som nezmysly. Zdá sa, že pán Gebert mohol umrieť na srdcový záchvat alebo na mozgovú porážku alebo na akútnu mizantropiu. Ale povedali ste, tuším, že sa bojíte? Čoho?“

Pozrela naňho, otvorila ústa a zas ich zavrela. Zajachtala: „Preto som… a to ma…“ a zmĺkla. Otvorila ruky na lone, zdvihla ich a zas ich spustila. Znova sa pokúšala vysloviť to: „Povedala som vám… bála som sa…“

„Áno.“ Wolfe zdvihol ruku. „Nemusíte pokračovať. Rozumiem. Chcete povedať, že istý čas ste tušili čosi zlovestné vo vzťahu vašich najbližších a najdrahších. Po smrti pána McNaira sa to, pravdaže, ešte zhoršilo. A snáď preto – ale prepáčte. Mudrujem v zlom čase – zlom pre vás. Neváhal by som mučiť vás, keby nám to poslúžilo, ale teraz je to zbytočné. Netreba už nič viac. Chceli ste sa vydať za pána Geberta?“

„Nie. Nikdy v živote.“

„Mali ste ho rada?“

„Nie. Veď som vám povedala… skutočne som ho nemala rada.“

„Dobre. Tak keď prekonáte chvíľkový otras, môžete pána Geberta objektívne posudzovať. Nebol veľmi príťažlivý, ani ako múdry človek, ani ako biologický typ. Fakt, že nám jeho smrť trochu zjednodušila úlohu. Neľutujem ho a nemienim to ani predstierať. Ale jeho vraha treba usvedčiť, lebo inak to nepôjde. Ubezpečujem vás, slečna Frostová, že sa nepokúšam mystifikovať vás. Ale pretože vám ešte nemôžem prezradiť všetko, domnievam sa, že najlepšie bude nepovedať vám nič, a tak sa dnes večer uspokojím len s jedinou radou. Máte priateľky – napríklad slečnu Mitchellovú, ktorá sa v utorok predpoludním správala k vám tak lojálne. Choďte teraz k nej, nepovedzte nikomu nič a prenocujte tam. Pán Goodwin vás ta môže zaviezť. Zajtra…“

„Nie.“ Helen pokrútila hlavou. „Nespravím to. A čo ste povedali o Perrenovom vrahovi – bol zavraždený, však?“

„Nepochybne. Gebertova smrť bola dychtivá. Opakujem to slovo, lebo sa mi páči. Ak si z neho vytvoríte domnienky, tým lepšia príprava pre vás. Neradím vám nocovať u priateľky preto, že by vám inak hrozilo nebezpečenstvo, lebo vám nič nehrozí. V skutočnosti už nikomu nehrozí nijaké nebezpečenstvo, iba odo mňa. Ale uvedomte si, ak pôjdete domov, neoddýchnete si. Polícia bude zisťovať podrobnosti, pravdepodobne už teraz vyšetrujú vašu rodinu, a bolo by rozumné vyhnúť sa tej spovedi. Zajtra ráno by som vás mohol informovať o ďalších udalostiach.“

Znova pokrútila hlavou. „Nie.“ Znelo to rozhodne. „Pôjdem domov. Nechcem ujsť… Prišla som sem len… a predsa matka, Lew a strýko… nie. Pôjdem domov. Ale keby ste mi mohli povedať… prosím vás, pán Wolfe, prosím… keby ste mi mohli povedať aspoň niečo, aby som vedela…“

„Nemôžem. Teraz nie. Sľubujem vám, že sa to onedlho dozviete. Medzitým…“

Ozval sa telefón. Obrátil som sa a zdvihol som slúchadlo. A už sa to na mňa sypalo. Akýsi hlas ani lodná siréna mudroval, aby som bezodkladne zavolal Wolfa k telefónu, a vôbec sa neunúval povedať mi, kto s ním chce hovoriť. Znosil som ho, až zahučal, aby som ostal na linke. Po minútke som začul iný hlas, a ten som hneď spoznal.

„Goodwin? Tu je inšpektor Cramer. Možnože ani nepotrebujem Wolfa, nechcel by som ho vyrušovať. Je tam Helen Frostová?“

„Kto? Helen Frostová?“

„Áno.“

„A prečo by tu mala byť? Myslíte si, že tu máme aj nočnú službu? Počkajte chvíľočku, prosím, nevedel som, že nás vy voláte, myslím, že sa vás pán Wolfe chcel niečo spýtať.“ Zakryl som slúchadlo a obrátil som sa k Wolfovi: „Inšpektor Cramer chce vedieť, či je tu slečna Frostová.“

Wolfe nebadane nadvihol plecia a zas ich spustil. Naša klientka sa ozvala: „Pravdaže. Povedzte mu, že som tu.“

Oznámil som inšpektorovi: „Nie, Wolfe si nevie teraz spomenúť na nič, o čo by sme mali záujem. Ale ak myslíte slečnu Helen Frostovú, tak tú som pred chvíľočkou videl tu v kresle.“

„Aha. Tak je tam. Raz vám zlomím väzy. Chcem ju už aj vidieť tu, u nich doma – nie, počkajte. Zadržte ju. Pošlem po ňu…“

„Netrápte sa. Priveziem ju.“

„Kedy?“

„Hneď. Už aj. Bezodkladne.“

Položil som slúchadlo a obrátil som sa ku klientke: „Je u vás v byte. Predpokladám, že sú tam všetci. Pôjdeme? Môžem mu ešte vždy povedať, že som krátkozraký a v kresle ste nesedeli vy.“

Vstala. Pozrela na Wolfa, trochu sa zatackala, ale potom vystrela chrbát. „Ďakujem vám. Ak naozaj niet čo…“

„Prepáčte, slečna Frostová. Ale teraz naozaj nič. Snáď zajtra. Dám vám vedieť. Nehnevajte sa na pána Cramera väčšmi, ako si to zaslúži. Nepochybne to myslí dobre. A dobrú noc.“

Vstal som, viedol som ju von a v hale som idúcky uchytil klobúk.

Auto som už zaviezol do garáže, tak sme si poň museli zájsť. Čakala ma pri vchode. Keď už sedela v aute a práve som zabočil na Desiatu avenue, povedal som jej:

„Inkasovali ste úder zľava i sprava a ste grogy. Oprite sa o sedadlo, zažmúrte oči a dýchajte zhlboka.“

Poďakovala sa, ale sedela vystretá s otvorenými očami, no celou cestou na Šesťdesiatu piatu ulicu nepovedala ani slovka. Zdalo sa mi, že to akiste potrvá celú noc. Odkedy vtrhla k nám s novinkou, celý čas som sa v duchu kopal, že som sa tak pekelne ponáhľal, aby som čím prv zmizol zo Sedemdesiatej tretej ulice. Stalo sa to predsa tam pri Gebertovom aute, zaparkovanom rovno pred mojím autom, a sotva päť minút po mojom odchode. No, už je raz tak. Mohol som byť tam, bližšie ako ostatní…

Ani som celú noc neprebdel. Môj pobyt u Frostovcov ako Heleninho sprievodcu bol krátky a nepríjemný. Podala mi svoj kľúč od bytu, a keď som otvoril dvere, stál tam tajný. Druhý sedel na stoličke pri zrkadlách Helen a ja sme chceli popri ňom prejsť, ale zadržal ma. Tajný nám povedal:

„Počkajte, prosím, minútku. Obaja.“

Vošiel do obývacej izby. O chvíľočku sa dvere zas otvorili a vyšiel Cramer. Bol neprívetivý a zamyslený.

„Dobrý večer, slečna Frostová. Poďte, prosím, so mnou.“

„Je tu aj matka? A bratanec…“

„Všetci sú tu. V poriadku. Goodwin, úprimná vďaka. A príjemné sny.“

Uškrnul som sa. „Nechce sa mi spať. Môžem tu ostať a nemiešať sa vám do ničoho.“

„A takisto sa môžete odtiaľto pohnúť a nemiešať sa do ničoho. Dám si pozor, aby ste moju radu poslúchli!“

Z inšpektorovho tónu som usúdil, že nemá zmyslu dišputovať s ním, mohlo by to mať zlé následky. Nevšímal som si ho viac. Poklonil som sa klientke:

„Dobrú noc, slečna Frostová.“

Obrátil som sa k tajnému: „Nože mi otvorte dvere!“

Ani sa nepohol. Chytil som kľučku, otvoril som dvere dokorán, vyšiel som a nechal ich otvorené. Stavím sa o hocičo, že dvere za mnou zavrel.

17

Nasledujúce ráno sprvu ani len najmenší náznak neprezrádzal, že by detektívnu kanceláriu Nera Wolfa ťažilo bremeno o chĺpok ťažšie od pierka. Bola sobota a ja som sa umyl a obliekol už pred ôsmou, lebo som očakával, že si ma šéf firmy zavolá ešte pred raňajkami a bude chcieť odo mňa jedno-druhé, ale mohol som si veru pospať svojich päťstodesať minút. Telefón sa neozval. Fritz zaniesol ako vždy v určenom čase podnos s pomarančovým džúsom, krekermi a čokoládou do Wolfovej izby a nič neprezrádzalo, že by ma čakala väčšia robota ako otvoriť obálky rannej pošty a pomôcť Fritzovi vysypať kôš na papier.

O deviatej, keď ma hukot výťahu upozornil, že Wolfe ide na dve hodiny za Horstmannom do skleníka, sedel som za stolíkom v kuchyni a práve som sa púšťal do celej kopy hrianok a do štyroch vajec na sherry s maslom. Zároveň som hltal z ranných novín správy o senzačnej smrti Perrena Geberta. Boli tam novinky. Dozvedel som sa, že pri nastupovaní do auta buchol hlavou do mištičky s jedom. Bola prilepená páskou o strechu nad šoférovým sedadlom. Jed sa na Geberta vylial, väčšina mu stiekla po šiji. Nikde som nenašiel, aký jed to bol. Zaumienil som si, že najprv dopijem druhú šálku kávy a potom si v kancelárii vezmem z police toxikológiu a zistím si možnosti. Sotva jestvuje viac jedov ako zo dva-tri, ktoré by po vonkajšom použití dosahovali také náhle a dokonalé výsledky.

Hneď po deviatej volal Saul Panzer. Chcel hovoriť s Wolfom, spojil som ho so skleníkom a potom ma Wolfe na najväčšiu protiveň, ale nie nečakane, vypojil z linky. Natiahol som nohy, zahľadel som sa na špice topánok a povedal som si, že raz príde deň, keď vojdem do tejto kancelárie s vrahom v kufri a Nero Wolfe mi dobre zaplatí za jediný pohľad. Onedlho volal Cramer. Spojil som ho s Wolfom, ale teraz som ostal na linke a zapisoval som rozhovor do zápisníka, no škoda bolo márniť na to papier a energiu. Cramerov hlas znel unavene a roztrpčene, akoby potreboval aspoň tri dobré kalíšky a poriadne sa vyspať. V podstate vrčal, že na okresnej prokuratúre zúria a rozhodli sa pre drastický zákrok. Wolfe súcitne dúfal, že nespravia nič, čo by zmarilo Cramerov postup, a inšpektor mu poradil, kam by mal ísť. Samé detinskosti.

Vzal som z police toxikológiu a pravdepodobne by som na nezaujatého diváka zapôsobil dojmom usilovne študujúceho človeka, zahĺbeného do práce, ale v skutočnosti som bol tigrom v klietke. Hrozne som sa chcel aspoň čohosi zachytiť, až ma žalúdok rozbolel od nepokoja. Tým viac ma všetko hnevalo, že som v tomto prípade spravil najmenej dva riadne kiksy, najprv keď sa mi nepodarilo dostať Geberta z pazúrov tých goríl v Glennanne, a po druhý raz, keď som mazal zo Sedemdesiatej tretej ulice o tri minúty skôr, ako sa Gebert tam na mieste vyvalil.

V takejto nálade som nemal chuť zdvorilo prijímať návštevy, keď mi Fritz okolo desiatej doniesol navštívenku a prečítal som si, že je tu Mathias R. Frisbie. Povedal som Fritzovi, aby ho priviedol. Počul som už o Frisbiem, zástupcovi okresného prokurátora, ale ešte som sa s ním nestretol. Keď vošiel, zistil som, že som neprišiel o veľa. Bol to panák s vysokým golierom, pedantne vyžehleným oblekom, odmeraný a chladný. Z očí mu hľadela iba ukrutná namyslenosť.

Oznámil mi, že sa chce osobne zhovárať s Nerom Wolfom. Odvetil som, že pán Wolfe má, ako vždy predpoludním, do jedenástej prácu. Odsekol, že sa ponáhľa a že prišiel v dôležitej veci, dožadoval sa Wolfa hneď a zaraz. Zaškeril som sa naňho:

„Počkajte chvíľočku.“

Vybehol som do skleníka a našiel som Wolfa, ako s Theodorom robia pokusy s opeľovaním hybridov. Kývol mi, že ma vzal na vedomie.

Oznámil som mu: „Drastický zákrok je dolu. Volá sa Frisbie. Pamätáte sa, zaoberal sa prípadom Clary Foxovej. Chce, aby ste už aj zanechali všetko a ponáhľali sa k nemu.“

Wolfe nepovedal ani slovo. Počkal som pol minúty a potom som sa ho milo spýtal: „Mám mu povedať, že ste náhle celkom ohluchli?“

Wolfe zavrčal. Odsekol mi, ani sa neobrátiac: „A vy ste šťastný, keď ho vidíte. Ešte aj zástupcu prokurátora, ba i takého, ako je Frisbie. Nepopierajte to! Umožnil vám otravovať ma. No dobre, otrávili ste ma. Teraz choďte“

„Nič mu neodkážete?“

„Nič. Choďte!“

Zišiel som dolu. Myslel som si, že Frisbie si možno rád posedí trochu osamote, a tak som sa zastavil v kuchyni poklebetiť si trochu s Fritzom o obede a podobných zaujímavých témach. Keď som sa vrátil do kancelárie, Frisbie sa mračil. Sedel s lakťami na operadle kresla a s rukami zloženými ako pri modlitbe.

Povedal som mu: „Pán Frisbie, povedali ste mi, že sa musíte osobne pozhovárať s pánom Wolfom, nuž môžem vám zatiaľ dať knihu alebo niečo iné? Snáď noviny? Šéf príde o jedenástej.“

Frisbie roztiahol ruky. Opýtal sa: „Veď je doma, nie?“

„Ale áno. Nikdy nebýva inde.“

„Tak… nebudem čakať hodinu. Upozornili ma na takúto možnosť. Ale ja to nestrpím.“

Hodil som plecami. „Dobre. Pokúsim sa spraviť pre vás, čo len môžem. Chcete si prečítať noviny, kým to nebudete trpieť?“

Vstal. „Pozrite, to je už neznesiteľné! Ten váš Wolfe vždy znova a znova celkom bezočivo marí prácu nášho úradu. Pán Skinner ma sem poslal…“

„No pravdaže, poslal vás! Sám by sem po posledných skúsenostiach neprišiel…“

„Poslal ma sem a ja tu rozhodne nemienim sedieť do jedenástej. Veľmi častá zhovievavosť niektorých úradníkov k Wolfovi zrejme zavinila, že sa Wolfe pokladá za povýšeného nad zákon. Ale nikto nesmie mariť postup spravodlivosti – nikto!“ Červeň na lícach mu ešte potemnela. „Boydena McNaira zavraždili pred troma dňami tu v tejto kancelárii a máme príčinu domnievať sa, že Nero Wolfe vie o tom viac, ako povedal. Hneď ho mali predviesť na okresnú prokuratúru – ale nie, nebol ani len poriadny výsluch! A teraz zavraždili ďalšieho človeka, a právom možno predpokladať, že Wolfe zatajil informácie, ktoré tej vražde mohli zabrániť. Spravil som veľký ústupok, že som sem prišiel, a teraz ho chcem bezodkladne vidieť. Už aj!“

Prikývol som. „Ale áno, viem, že ho chcete vidieť, ale nevyskakujte daromne. Dovoľte hypotetickú otázku. Čo ak vám poviem, že musíte počkať do jedenástej – čo potom?“

Vypleštil na mňa oči. „Nebudem čakať. Vrátim sa do úradu a dám ho predviesť. A postarám sa o to, aby mu odňali licenciu! Wolfe si myslí, že ho jeho priateľ Morley zachráni, ale také gaunerské švindle mu neprejdú…“

Strelil som mu zaucho. Pravdepodobne by som to nebol spravil, keby som nebol už predtým taký nazlostený. Nebol to riadny úder, iba som ho klepol dlaňou po líci, ale trocha ho to odsotilo. Cúvol o krok a zastal so zaťatými päsťami a so zvesenými rukami.

Podpichoval som ho: „Čo hompáľate päsťami pri kolenách? Zdvihnite ich a utŕžite ešte jednu.“

Nevládal ani hovoriť od zlosti. Vyjachtal: „Toto oľutujete. Uvidíte.“

Osopil som sa naňho: „Čušte a berte sa odtiaľto, kým ma vážne nenahneváte. Hovoríte čosi o odňatí licencie! Viem, čo vás žerie, trpíte velikášstvom a večne sa naparujete, odkedy vám dali stôl a stoličku na prokuratúre. Viem o vás dosť. A viem aj to, prečo vás sem Skinner poslal, chcel vám umožniť, aby ste sa zosmiešnili, a vy nemáte dosť fifíka, aby ste to videli. Ak sa ešte raz opovážite vypustiť z úst slová, že Nero Wolfe je švindler a gauner, tak vás neudriem medzi štyrmi očami, ale na verejnosti. Practe sa!“

Do istej miery to bolo celkom správne, a pravdaže som za daných okolností nemohol urobiť nič iné, ale neprinášalo mi to hlboké uspokojenie. Obrátil sa a vyšiel. Keď som počul buchnúť dvere, vrátil som sa k písaciemu stolu, sadol som si, zívol som na plné ústa, poškrabal som sa po hlave a kopol som do koša na papier. Mal som iba chvíľkový pôžitok z toho, že som Frisbieho capol a vyhodil, ale teraz keď už bolo po všetkom, chcel som si z toho urobiť ešte aj zásluhu, a bol som otrávený a ešte mrzutejší ako predtým. Hrozne nerád si robím zásluhy, znepokojuje ma to a chce sa mi potom do niečoho kopnúť.

Zdvihol som kôš a pozbieral som po jednom roztrúsené papiere. Vybral som záhradnícke zápisy, otvoril som ich a zase som ich položil naspäť, prešiel som do prednej izby a pozrel som z obloka na Tridsiatu piatu ulicu. O chvíľu som sa vrátil, cengal telefón, volali z obchodu od Fergusonovcov, rozhovor som hneď prepojil Fritzovi do kuchyne a napokon som sa zas uvelebil na stoličke s toxikológiou. Ešte vždy som sa s ňou moril, keď Wolfe o jedenástej zišiel zo skleníka.

Kráčal k stolu a sadol si, potom sa venoval ako zvyčajne peru, pošte, váze s orchideami a zvoncu na pivo. Fritz prišiel s tácňou, Wolfe otvoril fľašu, nalial si, napil sa a utrel si ústa. Potom sa oprel o kreslo a vzdychol si. Oddychoval po intenzívnej činnosti medzi črepmi.

Oznámil som mu: „Frisbie si veľa dovoľoval, tak som sa dotkol dlaňou jeho líca. Zruší vám licenciu a obšťastní vás záplavou papiera a možno vás zamoce do kopy klamstiev.“

„Naozaj?“ Wolfe otvoril oči. „Chcel mi zrušiť licenciu predtým, ako ste ho udreli, alebo potom?“

„Predtým. Potom už veľa nepovedal.“

Wolfe sa ošíval. „Archie, dávam vám voľnú ruku, ale zavše sa mi vidí, že tým uvoľňujem lavínu. Nemali ste inú možnosť len ho zmlátiť?“

„Nezmlátil som ho. Ani som ho neudrel. Bolo to iba také symbolické gesto, že som otrávený. Mám strašnú náladu.“

„Viem. Ani vám to nezazlievam. Tento prípad je od začiatku nepríjemný a únavný. Zdá sa, že Saulovi sa niečo stalo. Čaká nás robota. Myslím, že sa skončí práve tak nepríjemne, ako sa začala, ale dokončíme ju štýlovo, ak sa to bude dať, a neodvolateľne – aha! Dúfam, že teraz je to Saul.“

Niekto zacengal. Ale takisto ako večer predtým, ani teraz to nebol Saul. Prišiel inšpektor Cramer.

Fritz ho zaviedol do kancelárie a inšpektor sa vliekol cez miestnosť. Zdalo sa mi, že by už naozaj potreboval riadnu generálku. Pod očami mal vrecúška, prešedivené vlasy mal strapaté a plecia nedržal po vojensky vystreté, ako by sa dalo očakávať od policajného inšpektora. Wolfe ho pozdravil:

„Dobré ráno, pane. Dáte si pivo?“

Sadol si do bláznovského kresla, zhlboka sa nadýchol, vybral si z vrecka cigaru, zamračil sa na ňu a vopchal ju späť. Znova sa nadýchol a potom nám obom odpovedal:

„Keď som v takomto stave, nechcem už ani cigaru. Som v peknej kaši.“ Pozrel na mňa. „Mimochodom, čo ste urobili Frisbiemu?“

„Vôbec nič. Na nič sa nepamätám.“

„Nuž, ale on sa pamätá. Myslím, že bude s vami zle. Zdá sa, že podá na vás žalobu pre zradu.“

Uškrnul som sa. „Neuvedomil som si to. Tuším to naozaj bola zrada. A čo ma čaká – obesia ma?“

Cramer hodil plecami. „Neviem a nedbám. Čo bude s vami, to ma veru netrápi. Bože, keby sa mi aspoň chcelo zapáliť si cigaru.“ Zas vytiahol cigaru z vrecka a teraz ju držal v ruke. Mňa si už nevšímal. „Prepáčte, pán Wolfe, tuším som vám ani neodpovedal, že si pivo neprosím. Asi si myslíte, že som sa prišiel s vami povadiť.“

Wolfe zamrmlal: „A vari nás to nečaká?“

„Vôbec nie. Prišiel som sa s vami rozumne pozhovárať. Môžem vám položiť zopár otvorených otázok a dostanem na ne aj úprimnú odpoveď?“

„Môžete to skúsiť. Uveďte mi príklad.“

„Dobre. Keby sme prezreli tento dom, našli by sme McNairovu červenú kazetu?“

„Nie.“

„Videli ste ju alebo viete, kde je?“

„Nie, ani jedno ani druhé.“

„Povedal vám McNair v stredu, predtým ako tu zomrel, niečo, čo vám poskytlo možnosť zistiť motívy týchto vrážd?“

„Počuli ste každé slovo, čo McNair vyslovil v mojej kancelárii. Archie, vezmite si poznámky a prečítajte to ešte raz.“

„Áno. Viem. Dostali ste informácie o motívoch z iných prameňov?“

„Nuž,“ Wolfe zdvihol prst, „táto otázka je naozaj absurdná. Pravdaže som dostal informácie. Vari nepracujem na tomto prípade už štyri dni?“

„Od koho máte informácie?“

„Nuž, v prvom rade od vás.“

Cramer vypleštil oči. Vopchal si cigaru do úst a zaťal do nej zuby, zrejme nevdojak. Zdvihol ruky a zas ich spustil.

„Najhoršie, že ani na chvíľočku nezabúdate, aká ste múdra hlava,“ poznamenal inšpektor. „Dofrasa, veď ja to viem.

Myslíte si snáď, že márnim čas a chodím na návštevy k Delovi Pritchardovi alebo k Sandymu Mollewovi tak ako k vám? A čo som vám kedy povedal?“

Wolfe pokrútil hlavou. „Nie, pán Cramer. Teraz – ako vravia deti – to začína byť horúce. A ja nemám ešte všetko pokope. A čo keby sme teraz obrátili kartu – i ja som zvedavý. V ranných novinách nebol prípad presne opísaný. Aký mechanizmus pofŕkal pána Geberta jedom?“

Cramer zahundral. „Chceli by ste to vedieť?“

„Som zvedavý a čas sa nám pri tom minie.“

„Aha.“ Inšpektor vybral cigaru z úst a prekvapene pozrel na jej konček, keď si všimol, že nie je zapálená. Priložil k nej zápalku a vyfúkol dym. „Nuž, predstavte si to asi takto: vezmete kus obyčajnej lepiacej pásky asi dva a pol centimetra širokej a zo dvadsaťpäť centimetrov dlhej. Konce pásky prilepíte dobrých desať centimetrov od seba na čalúnenie strechy Gebertovho auta rovno nad volant, tak aby páska visela voľne ako kolíska. A vezmete obyčajnú, tuctovú mištičku, aké predávajú v každom lacnom obchodnom dome, a vložíte ju do tej kolísky, nalejete do nej dobrého pol deci nitrobenzénu, alebo ak chcete, nazvite to marbanovou esenciou alebo umelým olejom z horkých mandlí, lebo to je napokon vždy to isté. A navrch nalejte trochu obyčajnej vody, aby nitrobenzén ostal na dne, a vrstva vody na povrchu zabráni, aby sa olej vyparoval a rozváňal v aute. Ak sa potom pokúsite nastúpiť do auta tak, ako doň človek obyčajne nastupuje, zistíte, že váš pohľad je upretý na sedadlo a na dlážku, a len v jednom prípade z tisíca je tu možnosť, že spozorujete niečo prilepené pod strechu, najmä v noci. Okrem toho zistíte, že vaša hlava je pri nastupovaní asi na tri-štyri centimetre od čalúnenia strechy, a tak je celkom isté, že hlavou vrazíte do misky. A keby nie, pravdepodobne spadne a obleje vás v prvej jame, do ktorej vletíte, alebo keď po prvý raz zabočíte za roh. Ako sa vám páči takýto kanadský žartík?“

Wolfe prikývol. „Z pragmatického hľadiska je to skoro dokonalé. Prosté, účinné a lacné. Ak ste si jed obstarali už dávnejšie ako východisko z krajne nebezpečnej situácie, nebudete mať väčšie výdavky ako pätnásť centov – páska, trochu vody a mištička. Z novinových správ som usúdil, že to bol nitrobenzén. Je účinný.“

Cramer prudko prisvedčil. „To si myslím. Vlani si robotník vo farbiarni oblial nohavice pol deci nitrobenzénom. Jed sa mu nedostal rovno na kožu, ale o hodinu bolo po ňom aj tak. Maník, ktorý sledoval Geberta na môj príkaz, sa ho dotkol, keď pribehol k ležiacemu a trocha nitrobenzénu sa mu dostalo na ruky a zasiahli ho aj silnejšie výpary. Teraz leží v nemocnici so sinavou tvárou a s purpurovými perami a nechtami. Doktor vraví, že ho z toho dostanú. Aj mladému Frostovi sa čosi ušlo, ale nie je to s ním zle. Gebert iste obrátil hlavu, keď zacítil, že sa naňho čosi leje, a iste to aj zavoňal, lebo sa mu nitrobenzén dostal i na tvár a zopár kvapiek asi aj do očí. Mali ste ho vidieť o hodinu neskôr.“

„Radšej nie.“ Wolfe si nalial piva. „Nebolo by mu pomohlo, keby som ho bol videl, a mne veru tiež nie.“ Vypil pivo a hľadal vreckovku vo vrecku, ale ju tam nemal. Podal som mu vreckovku zo zásuvky. Oprel sa o kreslo a súcitne pozrel na inšpektora. „Pán Cramer, predpokladám, že rutinné práce pokračujú uspokojivo.“

„Už zas mudrujete, hm?“ Cramer vyfúkol dym. „O minútu bude zas rad na mne. Ale uspokojím vašu zvedavosť. Rutinné práce pokračujú presne, ale nikam nevedú. Mohli by ste si zamľaskať od spokojnosti. V stredu ste mi dali tip, aby som sa držal Frostovcov – no dobre, hocktorý z nich to mohol spraviť. Ak to spáchal jeden z mladých, spravili to spolu, lebo šli spolu do kaplnky. Mali by času len-len nalepiť pásku a naliať do nej nitrobenzén a vodu, lebo prišli do kaplnky sotva minútu-dve po Gebertovi. Dá sa to spraviť za dve minúty, overil som si to. Strýko a matka prišli každý osobitne, a obaja mali fúru času. Porozprávali, pravdaže, kde boli, ale nie tak, že by ste si mohli overiť každú minútu. Možnosti nevylučujú ani jedného z Frostovcov.“

Inšpektor si opäť poťahoval z cigary. „A ešte niečo. Snáď si myslíte, že by sme mohli nájsť náhodného chodca, ktorý videl, že ktosi robí čosi na streche auta. Ale páchateľ mohol predsa sedieť v aute za zatvorenými dverami a neupútal by ničiu pozornosť, okrem toho bola už tma. Zatiaľ sme nemali šťastie. Našli sme v aute prázdne fľaštičky v skrinke medzi nástrojmi – dve obyčajné poldecové fľaštičky bez nálepiek, také dostať v každom dragstore. Pravdaže sa na nich nenašli odtlačky prstov a takisto ani na mištičke. Keby ste chceli zistiť, odkiaľ sú, mohli by ste takisto vystopovať pôvod obyčajnej papierovej zápalky s červenou hlavičkou. Pokúšame sa zistiť, odkiaľ by mohol byť nitrobenzén, ale súhlasím s vami, že v tomto prípade páchateľ nezanecháva takéto stopy. Poviem vám úprimne,“ Cramer vyfúkol dym, „pochybujem, že to dokážeme. Môžeme sa o to i naďalej pokúšať, ale myslím, že sa nám to nepodarí. Priveľa šťastia a špinavej prefíkanosti sa obrátilo proti nám. Celkom iste to potrvá mesiace, kým sa prestanem dívať na strechu auta, skôr ako doň nastúpim. Musíme sa pokúsiť vyriešiť to s pomocou motívov, lebo namojpravdu pomaly uverím, že sa nám to vôbec nepodarí vyriešiť. Viem, že i vy ste chceli na to ísť takto, a preto ste spomenuli, že červená kazeta nám poslúži. Ale kde v pekle je? Ak ju nenájdeme, musíme nájsť motív aj bez nej. Zatiaľ som sa nikam nedostal, nielen s Frostovcami, ale s nikým, koho sme vyšetrovali. Povedzme, že Dudley Frost premárnil sirotský majetok alebo aspoň jeho časť, neviem, či to spravil alebo nie, ale čo by mu pomohlo, keby odpravil McNaira alebo Geberta? Nemám ani poňatia, prečo by to spáchal Lew alebo to dievča. O pani Frostovej vieme, že celé roky platila ťažké tisíce Gebertovi. Tvrdí, že splácala starú dlžobu, a on je už mŕtvy, a aj tak by nám nebol nič prezradil. Pravdepodobne ju vydieral pre niečo, čo sa stalo pred dávnymi rokmi, ale čo to bolo, a prečo by ho zabila práve teraz a ako do toho zapadá McNair? Lebo McNair bol prvý na rade.“

Cramer odklepal popol do popolníka, pošuchol sa dozadu a zavrčal. „A už sme tam. Mám pre vás ešte jednu-dve otázky. Lebo zase som tam, kde som bol v utorok, keď som sa vám tu vtedy priznal, že som na dne. Ibaže odvtedy pribudli ďalšie dve obete,“ dodal trpko. „Či som vám nepovedal, že teraz ste vy na rade? Toto nie je prípad pre mňa. Pred hodinou na prokuratúre chceli ísť na vás hŕ-hŕ. Ale znosil som Frisbieho pod čiernu zem. Ste vari najhorším tŕňom v päte, ale zároveň ste aspoň napoly taká múdra hlava, ako si namýšľate, a tak o dve hlavy prevyšujete každého od čias Júlia Caesara. Viete, prečo spievam od včerajška inú pesničku? Lebo Geberta zavraždili a vy sa ešte vždy držíte svojej klientky. Keby ste sa boli dnes ráno zriekli celého prípadu, bol by som nielen ochotný, ale aj šťastný, že vás môžem skrotiť. No teraz vám verím. Nemyslím, že by ste mali červenú kazetu…“

Vyrušil nás Fritz – zaklopal, vošiel do kancelárie, zastal dva kroky pred Wolfovým stolom a obradne sa poklonil:

„Chce s vami hovoriť pán Morgan, pane.“

Wolfe prikývol a vrásky na lícach sa mu trochu uvoľnili. Nevidel som to od tých čias, ako som ho vytrhol z nezáujmu o tento prípad. Zamrmlal: „Dobre, Fritz, nemáme tajomstvá pred pánom Cramerom. Pošlite ho dnu.“

„Áno, prosím.“

Fritz odišiel a vošiel Saul Panzer. Pozrel som naňho. Zdal sa mi trochu uťahaný, ale nie zronený a pod pazuchou niesol balík v hnedom baliacom papieri, asi toľký ako škatuľa na cigary. Šiel rovno k Wolfovmu stolu.

Wolfe zdvihol obočie. „No?“

Saul prikývol. „Prosím, pane.“

„Obsah je v poriadku?“

„Áno. Ako ste povedali. Zdržalo ma…“

„To nič. Hlavne, že ste tu. V poriadku. Archie, prosím vás, vložte ten balík do safu. To je zatiaľ všetko, Saul. Vráťte sa o druhej.“

Prevzal som balík, odomkol som safe a vložil som ho dnu. „Zakričím, keď vás budem potrebovať.“

Wolfe sa oprel o kreslo a prižmúril oči. „No tak,“ zahundral a vzdychol si zhlboka. „Pán Cramer, pred chvíľou som povedal, že si môžeme krátiť čas. Aj sa nám minul. Je to vždy výborné, keď sa človek vyhne nude.“ Pozrel na hodinky. „A teraz už môžeme vážne hovoriť o veci. Je dvanásť preč a my obedujeme o jednej. Môžete mi sem priviesť Frostovcov, ale všetkých, na druhú? Ak to spravíte, skončím prípad za vás. Bude to trvať asi hodinu.“

Cramer si pošúchal bradu. A spravil to rukou, v ktorej držal cigaru, a tak sa mu popol sypal na nohavice, ale inšpektor to vôbec nezbadal. Nespustil z Wolfa oči.

„Asi hodinu, hm?“

Wolfe prikývol. „Možno aj dlhšie. Ale asi nie.“

Cramer ešte vždy nespúšťal z Wolfa oči. „Aha. Tak asi nie.“ Nahol sa dopredu. „A čo bolo v tom balíku, ktorý Goodwin práve vložil do safu?“

„Niečo, čo mi patrí. – Nože počkajte!“ Wolfe zamieril naňho prst. „Upokojte sa, prečo by ste mali vyletieť z kože? Pozývam vás, aby ste sledovali vyriešenie vraždy Molly Lauckovej, pána McNaira a pána Geberta. Nebudem o tom diskutovať a nechcem, aby ste na mňa kričali. Keby mi zišlo na um, mohol by som predsa namiesto vás pozvať sem zástupcov tlače alebo pána Morleyho z prokuratúry. Vlastne by som si mohol pozvať hockoho. Ste neokrôchanec, pane. Vari sa len nechcete búriť proti dobrému osudu? O druhej tu musia byť Frostovci – všetci do nohy. Dobre?“

Cramer vstal. „Dofrasa!“ Pozrel na safe. „To je červená kazeta, čo? Prezraďte mi to.“

Wolfe pokrútil hlavou. „O druhej.“

„No dobre. Pozrimeže, zavše ste naozaj vrtošivý. Prisámbohu, bolo by vo vašom záujme, aby ste dodržali slovo.“

„Áno. O druhej.“

Inšpektor pozrel ešte raz na safe, pokrútil hlavou, pichol si cigaru do úst a pobral sa preč.

18

Frostovský klan nastúpil celý odrazu krátko po druhej – a to z celkom pochopiteľnej príčiny: predviedol ich inšpektor Cramer a Purley Stebbins z kriminálky. Purley prišiel s Helen a s jej matkou v tmavomodrom elegantnom aute, asi v Heleninom, a Cramer priviedol dvoch mužov vo svojom vehikli. Boli sme už po obede a ja som hľadel cez predný oblok, keď som ich videl prichádzať. Pozoroval som ich, kým vystupovali, a potom som šiel do haly otvoriť dvere. Podľa inštrukcií som ich mal zaviesť rovno do kancelárie.

Bol som nervózny ako kongresman v deň volieb. Poznal som hlavné body Wolfovho programu. Nebolo mu ťažko vymýšľať úskočné šarády, lebo vôbec nemá nervy a je taký namyslený, že sa ani len neobáva trápneho neúspechu, ale ja som celkom inakšia nátura a mal som z toho všetkého nepríjemný pocit. Pravda, keď sme šli obedovať, priznal sa mi, že nás čaká hazardná a nepríjemná hra, no nemyslel to celkom vážne, len ma chcel upozorniť na fakt, že teraz chce chytiť šelmu.

Vpustil som návštevu, pomohol som poodkladať klobúky a kabáty v hale a zaviedol som ich do kancelárie. Wolfe sedel za stolom a pred všetkými trochu sklonil hlavu. Kreslá som prichystal už predtým, teraz som už len usádzal príchodzích. Helen sedela najbližšie k Wolfovi a po jej ľavici Cramer, vedľa neho Llewellyn. Strýka Dudleyho som mal zas ja poruke, keby bolo treba, dočiahol by som ho a priškrtil. Pani Frostová sedela vedľa svojho švagra v pohodlnom koženom kresle, ktoré obyčajne stálo pri veľkom glóbuse.

Nikto sa netváril veľmi slávnostne. Lew akoby mal jačmeň na oku a tvár mal sivastú, asi z nitrobenzénu, ku ktorému sa priblížil. Pani Frostová sa držala, ale v čiernych šatách bola veľmi bledá. Helen v tmavokávových šatách a kávovom klobúčiku si poprepletala prsty, keď si sadla, uprela oči na Wolfa a ani sa nepohla. Dudley pozeral na všetkých a vrtel sa. Wolfe zamrmlal inšpektorovi:

„Pán Cramer, ten váš človek by snáď mohol počkať v kuchyni?“

Cramer zavrčal. „Ale ba, veď nikoho neuhryzne.“

Wolfe pokrútil hlavou. „Nebudeme ho tu potrebovať. V kuchyni mu bude lepšie.“

Zdalo sa, že inšpektor sa chce hádať, no len preglgol a hodil plecom. Obrátil sa: „Stebbins, choďte do kuchyne. Zakričím, keď vás budem potrebovať.“

Purley na mňa mrzuto zagánil, obrátil sa a vyšiel. Wolfe počkal, kým zavrie dvere, potom si všetkých obzrel a prehovoril:

„No tak prosím! Ďakujem, že ste prišli, hoci si uvedomujem, že ste tu na pozvanie pána Cramera. Bolo žiadúce, aby ste sa tu všetci zišli, hoci od vás nič neočakávame…“

Dudley Frost vybuchol: „Prišli sme, lebo sme museli. Dobre to viete. Čo sme mohli robiť, keď polícia zastáva také stanovisko?“

„Pán Frost, prosím vás…“

„Netreba ma prosiť. Chcem len povedať, ako dobre, že od nás nič nečakáte, lebo by ste ani nič nedostali! Vzhľadom na smiešne stanovisko polície, odmietame odpovedať na ďalšie otázky, kým nebude prítomný aj náš právnik. Povedal som to inšpektorovi Cramerovi! Rozhodne odmietam povedať čo len slovo. Ani slovo viac!“

Wolfe zamieril naňho prstom. „Ak to naozaj myslíte vážne, pán Frost, tak vám sľubujem, že na vás nebudem naliehať, a teraz máme ďalšiu príčinu, prečo nepotrebujeme právnika. Povedal som, že nič od vás neočakávam, iba že budete počúvať vysvetlenie. Nebudem sa na nič vypytovať. Radšej budem sám hovoriť a mám vám čo povedať. – Mimochodom, Archie, mohol by som to už mať poruke?“

Bolo to heslo na prvé dramatické zauzlenie. Moja úloha bola tichá, ale mal som dôležitý výstup. Vstal som, zašiel som k safu, vybral som Saulov balík a položil som ho na stôl pred Wolfa. No ešte predobedom som ho vybalil z papiera. Položil som na stôl starú červenú koženú kazetu, vyblednutú, ošúchanú, poškriabanú, asi dvadsaťpäť centimetrov dlhú, desať centimetrov širokú a zo päť vysokú. Na jednom boku boli dva zlaté pántiky a na druhom zlaté kovanie s kľúčovou dierkou. Wolfe ledva pozrel na kazetu a odtisol ju nabok. A ja som si znova sadol a vzal som do rúk zápisník.

Spoločnosť sa trochu pohniezdila, ale nikto nič nepovedal. Všetci okrem Helen Frostovej vypliešťali na kazetu oči. Iba ona nespustila oči z Wolfa. Cramer sa tváril mrzuto a utrápene a tiež prilepil oči na kazetu.

Wolfe sa ohlásil nečakane ostro: „Archie, poznámky nebudeme potrebovať. Zväčša budem hovoriť ja – a nezabudnem, čo poviem. Prosím, vezmite si pištoľu a nepúšťajte ju z ruky. Použite zbraň, ak sa vám bude zdať, že je to potrebné. Nechceme, aby nám tu niekto rozlial nitrobenzén. To stačí, pán Frost! Vravím vám, ticho! Pripomínam vám že boli zavraždení dvaja muži a jedna žena! Seďte na mieste!“

Dudley Frost sa teraz podvolil. Azda čiastočne bola na príčine moja automatická pištoľa, ktorú som vytiahol zo zásuvky, oprel som si ju o koleno a pevne som ju držal v ruke. Pohľad na nabitú zbraň vždy na muža zapôsobí, nech je to hocikto. Všimol som si, že Cramer odtisol stoličku trochu dozadu, a zdal sa ešte strápenejší ako predtým. Do čela sa mu vyryla hlboká vráska.

Wolfe sa ozval: „Je to, pravdaže, melodráma. Každá vražda je melodramatická, lebo skutočnou tragédiou nie je smrť, ale to, čo ju predchádzalo. Lenže teraz sa obraciam najmä na vás, slečna Frostová.“ Poposadol si dozadu a spod prižmúrených očí pozrel na klientku. „Čiastočne je to profesionálna márnivosť. Chcel by som vám ukázať, že poveriť vyšetrovaním dobrého detektíva, to znamená oveľa viac ako najať niekoho, kto vytrhá dlážku a prekope kvetinové hriadky, aby našiel červenú kazetu. Chcem vám dokázať, že skôr ako som videl tú kazetu alebo jej obsah, poznal som hlavné fakty tohto prípadu, vedel som, kto zabil McNaira aj prečo. Bude to pre vás otras, ale nemôžem si pomôcť.“

Vzdychol si. „Budem stručný. Predovšetkým vás už nebudem volať slečna Frostová, ale slečna Glenna McNairová. Narodili ste sa druhého apríla tisícdeväťstopätnásť.“

Pozrel som sa úkosom na celú spoločnosť, všimol som si, ako meravo Helen sedí. Lew vyskočil zo stoličky a Dudley otvoril ústa a vypleštil oči. Ale svoj záujem som sústredil na pani Frostovú. Zdala sa mi bledšia, ako keď prišla, ale ani okom nemihla. Odkedy sa zjavila červená kazeta, mohla to očakávať. Jej chladný, odmeraný hlas preťal výkriky mužov.

„Pán Wolfe, myslím, že švagor má pravdu. Takéto nezmysly dokazujú, že je to prípad pre právnikov.“

Wolfe sa prispôsobil jej tónu „Nemyslím, pani Frostová. A keby aj, bude na to ešte dosť času. Zatiaľ ostanete sedieť na svojom mieste, kým sa tento nezmysel neskončí.“

Helen Frostová sa opýtala suchým, ovládaným hlasom: „Ale veď potom bol ujo Boyd mojím otcom. Vždy mi bol otcom. Ako? Povedzte mi, ako je to možné?“ Lew stál pri nej, položil jej ruku na plece a nespustil oči z tety Callie. A Dudley sa ozval.

„Prosím vás, pán Frost, sadnite si,“ prehovoril zasa Wolfe. „Áno, slečna McNairová, vždy bol vaším otcom. Pani Frostová si myslí, že som to nevedel, kým sa nenašla červená kazeta, ale mýli sa. Bol som o tom pevne presvedčený už v utorok, keď ste mi povedali, že ak by ste umreli pred dosiahnutím plnoletosti, dostanú celé dedičstvo po Edwinovi Frostovi jeho brat a synovec. Keď som to zvážil spolu s ďalšími bodmi, ktoré sa vynorili, mal som už jasný obraz. Pravda, prvá vec, čo ma upozornila na túto možnosť, bol fakt, že pán McNair si celkom nepochopiteľne prial, aby ste nosili diamanty. Akú mimoriadnu hodnotu mohol mať pre vás diamant, keď inak, zdá sa, nemal brilianty nijako obzvlášť rád? Či azda práve tú, že diamant je kameňom ľudí narodených v apríli? Uvedomil som si túto možnosť.“

Llewellyn zajachtal: „Panebože! Raz som – raz som povedal pánu McNairovi…“

„Prosím vás, pán Frost! A ďalší bod: pán McNair mi v stredu večer povedal, že jeho žena umrela, ale nepovedal, že mu umrela dcéra. Povedal, že „stratil“ dcéru. Je to, pravdaže, všeobecne používaný eufemizmus, ale prečo ho nepoužil aj v prípade ženinej smrti? Človek hovorí alebo priamo, alebo eufemicky, ale málokedy použije v tej istej vete oba spôsoby. Povedal, že jeho rodičia umreli. Dva razy spomenul, že mu umrela žena. Ale o dcére to nepovedal, spomenul, že ju stratil.“

Pery Glenny McNairovej sa pohybovali. Zajachtala: „Ale ako? Ako? Ako ma stratil?…“

„Áno, slečna McNairová. Len trpezlivosť. Boli tu aj ďalšie drobnosti, ktoré ste mi prezradili o svojom otcovi a o sebe, netreba vám ich predsa opakovať. Napríklad váš sen o pomaranči. Podvedomá spomienka, ktorá sa vynorila vo sne? Iste to tak bolo. Dúfam, že som vás už presvedčil: nepotreboval som červenú kazetu, aby mi prezradila, kto ste a kto zabil pána McNaira aj pána Geberta a prečo. No rozhodne nebudem už ďalej uspokojovať svoju samoľúbosť na váš účet. Chcete vedieť ako. Je to prosté. Prezradím vám najdôležitejšie fakty – pani Frostová! Sadnite si!“

Neviem, či Wolfe pokladal moju automatickú pištoľu v podstate za divadelnú rekvizitu, ale ja rozhodne nie. Pani Frostová vstala a stískala v ruke veľkú čiernu kabelku. Pripúšťam, že pravdepodobne si nepriniesla do kancelárie Nera Wolfa rozprašovač s nitrobenzénom, veď by ho našli, keby ju prezreli, ale v takomto prípade sa nemožno spoliehať na náhodu. Radšej som sa do veci zamiešal, aby nevzniklo nedorozumenie. Oslovil som ju:

„Chcel by som vám pripomenúť, pani Frostová, ak sa vám nepáči, že mierim na vás pištoľou tak mi podajte kabelku, alebo ju položte na zem.“

Nevšímala si ma, hľadela na Wolfa. Oznámila mu s tichým pobúrením: „Nemôžete ma prinútiť, aby som počúvala takéto táranie.“ Všimol som si záblesk ohňa v jej očiach. „Idem preč. Poď, Helen!“

Pohla sa k dverám a ja za ňou. Cramer vyskočil a predbehol ju skôr ako ja. Zastavil ju, ale nedotkol sa jej. „Počkajte chvíľočku, pani Frostová.“ Pozrel na Wolfa. „Čo viete? Nehrám sa na slepú babu.“

„Viem toho dosť, pán Cramer.“ Wolfov hlas znel ľadovo. „Nie som blázon. Vezmite jej kabelku a zadržte ju, inak budete naveky ľutovať.“

Cramer neváhal dlhšie ako pol sekundy. To sa mi na ňom vždy páčilo, že sa nikdy nerozhodne neošíva. Položil jej ruku na plece. Ustúpila o krok a zmeravela. Zavrčal: „Dajte mi kabelku a sadnite si. To nie je predsa také zlé. Budete potom môcť vysvetliť, čo len budete chcieť.“

Natiahol ruku a vzal jej kabelku. Všimol som si, že pri tejto nepríjemnosti sa pani Frostová nedovolávala pomoci svojich mužských príbuzných. Tuším sa vôbec málokedy obracala na niekoho s prosbou. Ani sa nezachvela. Pozrela rovno a tvrdo Cramerovi do očí.

„Zdržiavate ma tu násilím, však?“

„Nuž…“ Cramer hodil plecami. „Myslím, že tu chvíľu zostanete. Len kým to skončíme.“

Vrátila sa ku kreslu a sadla si. Glenna McNairová na ňu letmo pozrela a potom zas uprela oči na Wolfa. Muži na ňu nepozreli.

Wolfe sa hneval. „Takéto prerušovanie nikomu nepomôže. A najmenej vám, pani Frostová, teraz vám už nepomôže nič.“ Pozrel na našu klientku. „Chcete vedieť, ako to bolo. Roku 1916 odcestovala pani Frostová so svojou dcérkou Helen, vtedy dvojročnou, na východné pobrežie Španielska. Tam jej o rok dcérka umrela. Podľa podmienok závetu jej zosnulého manžela znamenala Helenina smrť, že celý majetok pripadne teraz Dudleymu a Llewellynovi Frostovcom. Pani Frostovej sa to nepáčilo, a tak si vymyslela šikovný plán. Bola vojna a zmätok v celej Európe jej dovolil uskutočniť ho. Starý priateľ pani Frostovej, Boyden McNair, mal dcérku skoro presne v tom istom veku ako Helen, iba o mesiac staršiu, a žena mu zomrela, bol bez groší a nevedel, ako si zarobiť na živobytie. Pani Frostová si kúpila jeho dcérku, nahovorila mu, že dieťaťu bude tak rozhodne oveľa lepšie. Práve sa zisťuje v Cartagene, aké manipulácie sa tam robili s úmrtnými listami v sedemnástom roku. Išlo totiž o to rozšíriť správu, že umrela Glenna McNairová a Helen Frostová žije.

Hneď potom vás pani Frostová vzala ako svoju dcéru Helen do Egypta, kde nehrozilo veľké nebezpečenstvo, že by ste sa stretli s nejakým známym, kto vás poznal ešte v Paríži. Keď sa vojna skončila, bol už aj Egypt príliš nebezpečný, a tak sa pani Frostová pobrala na Ďaleký východ. Až keď ste mali deväť rokov, riskovala príchod do tejto časti sveta, ale ešte i vtedy sa Francúzsku vyhla. Prišli ste sem zo Západu.“

Wolfe sa pohniezdil a oči mu zaleteli inam. „Myslím, pani Frostová, že by bolo zdvorilejšie odteraz sa prihovárať vám. Spomeniem teraz dve nevyhnutné ťažkosti, s ktorými ste museli od začiatku bojovať. Najprv to bol iba váš mladý priateľ Perren Gebert. Vedel všetko, lebo tam bol a museli ste mu zaplatiť za mlčanie. Vzali ste ho do Egypta so sebou, čo bolo naozaj múdre bez ohľadu na to, či ste ho vtedy mali rada. Kým ste mu platili za mlčanie, nebol vám nebezpečný, lebo patril k ľuďom, čo vedia držať jazyk za zubami. Potom, asi pred desiatimi rokmi sa zjavil na vašom nebi mrak, keď Boyden McNair po úspechoch v Londýne získal opäť dosť sebadôvery a prišiel do New Yorku. Chcel žiť blízko dcéry, ktorú stratil, a nepochybujem, že vás otravoval. Dodržiaval zásadné podmienky dohody uzavretej v sedemnástom roku, lebo bol škrupulózny, ale otravoval vás drobnosťami. Naliehal na vás, že má právo spriateliť sa so svojou dcérou. Predpokladám, že ste si asi vtedy, pravdepodobne na cestách po Európe, obstarali rôzne chemikálie, lebo ste mysleli, že sa vám raz zídu.“

Wolfe ukázal prstom na ňu. Sedela rovno a nepohnute, hľadela mu do očí, len pery hrdých úst stískala azda trochu tuhšie ako inokedy. Wolfe pokračoval: „A časom sa ukázalo, že sa vám naozaj zídu. Hrozilo vám dvojnásobné nebezpečenstvo. Pánu Gebertovi zišlo na um, že by sa mohol oženiť s dedičkou ešte prv, ako bude plnoletá, a naliehal, aby ste využili všetok svoj vplyv a autoritu v jeho záujme. A čo bolo ešte horšie, svedomie pána McNaira sa ohlášalo všelijako. Nepovedal mi presne, čo od vás požadoval, ale som presvedčený, že som to správne vytušil. Chcel si zas vykúpiť dcéru od vás, však? V New Yorku mal ešte väčší úspech ako v Londýne, a tak mal dosť peňazí. Pravda, viazala ho ešte vždy dohoda zo sedemnásteho roku, ale predpokladám, že v ňom čoraz väčšmi rástlo presvedčenie o vyšších záväzkoch, ktoré má k svojim otcovským citom a k samej Glenne. Nepochybne ho pobúrila Gebertova snaha oženiť sa s Glennou a váš zdanlivý súhlas.

Uznávam, že ste iste boli proti tomu. Po toľkých šikovných výmysloch, bdelosti a oddanosti a po dvadsiatich rokoch pekného príjmu. Keď už pán Gebert naliehal, že sa chce s dievčaťom oženiť, a pán McNair chcel, aby sa stala znova jeho dcérou, a obaja sa vám vyhrážali, že všetko prezradia, prekvapuje iba to, že ste mali dosť času premyslieť si zločin, ktorý ste spáchali. Ľahko uhádnuť, prečo ste najprv odpravili pána McNaira. Keby ste boli zavraždili Geberta, McNair by bol vedel pravdu, hocako opatrne by ste boli postupovali, a bol by hneď konal. A tak ste sa najprv pokúsili otráviť cukríky pre McNaira, jed ste vložili do mandlí, lebo ste vedeli, že ich má veľmi rád. Ušiel nástrahe a jed zabil namiesto neho nevinné mladé dievča. Pravdaže, hneď vedel, čo to znamená. A tu si dovolím uviesť ďalší predpoklad: tuším, že McNair ako sentimentálny človek chcel uplatniť právo na dcéru na jej skutočné dvadsiate prvé narodeniny, teda druhého apríla. Ale vedel, aká ste vynachádzavá, a obával sa, že ho predsa len zabijete skôr, a preto pamätal na túto možnosť v niektorých bodoch závetu i v rozhovore so mnou. Ale žiaľbohu, rozhovor sme už neskončili, prerušil ho váš druhý pokus, napodobnené aspirínové tabletky. A v tej chvíli bolo po ňom! Práve vtedy, keď… Slečna McNairová, prosím vás…“

Glenna McNairová nedbala naňho. Asi ho vôbec nepočula. Vyskočila zo stoličky, odvrátila sa od neho, stála zoči-voči žene s vystretým chrbtom a hrdými ústami, ktorú toľké roky nazývala matkou. Spravila tri kroky k nej. Aj Cramer vyskočil a stál vedľa nej a Lew Frost bol už pri nej a položil jej ruku na rameno. Kŕčovitým pohybom zhodila Lewovu ruku. Nepozrela naňho, hľadela iba na pani Frostovú. Striasla sa, potom ticho postála a ozvala sa priduseným hlasom:

„Bol mojím otcom a ty si ho zabila. Zabila si mi otca!“ Znova sa striasla a zmĺkla. „Ty… ty ženská!“

Llewellyn vyštekol na Wolfa. „Dosť už, panebože, nemali ste ju sem vodiť – zaveziem ju domov…“

Wolfe stroho odsekol: „Nemá domov! Tu nie, iba v Škótsku. Slečna McNairová, veľmi vás prosím, sadnite si. Vy a ja máme spoločnú úlohu, všakáno. Dovoľte mi ju skončiť. Spravme to poriadne, v záujme vášho otca. Nože si sadnite.“

Ešte raz sa striasla, znova odtisla Lewovu ruku, potom sa obrátila, vrátila sa k svojmu kreslu a sadla si. Pozrela na Wolfa. „Dobre. Ale nechcem, aby sa ma niekto dotýkal. A už je aj tak po všetkom, nie?“

Wolfe pokrútil hlavou. „Nie celkom. Budeme pokračovať do konca.“ Zamieril vystretým prstom na pani Frostovú. „Vy, madam, si vypočujete ešte niečo. Keď ste sa striasli McNaira, azda ste si mysleli, že môžete teraz prestať. Ale bola to zlá kalkulácia, nehodná ženy, ako ste vy, lebo pán Gebert si domyslel, čo sa stalo, a hneď stupňoval nátlak na vás. A robil to so šialenou odvahou, mal už takú povahu – povedal pánu Goodwinovi, že ste zabili McNaira. Asi predpokladal, že pán Goodwin nevie po francúzsky a nevie ani to, že calida, vaše meno, je latinské slovo a znamená horúca, dychtivá. Nepochybne vás chcel iba zastrašiť. A naozaj sa mu podarilo vás natoľko postrašiť, že ste ho na druhý deň zabili. Ešte som vám negratuloval k úspešnej technike, ktorou ste svoj zámer uskutočnili, ale ubezpečujem vás…“

„Prosím!“ Bol to hlas pani Frostovej. Všetci sme na ňu pozreli. Zdvihla bradu, hľadela Wolfovi rovno do očí a dosial sa ani nezachvela. „Naozaj si musím vypočuť vaše… musím si to vypočuť?“ Obrátila hlavu, aby zachytila pohľad inšpektora Cramera. „Ste policajný inšpektor. Uvedomujete si, čo mi ten človek hovorí? Ste za to zodpovedný? Ste… som z niečoho obvinená?“

Cramer povedal dôrazným úradným tónom: „Zdá sa mi, že sa to môže stať. Úprimne povedané, ostanete na svojom mieste, kým budem mať možnosť prezrieť si niektoré dôkazy. Môžem vás však už teraz formálne upozorniť, aby ste nepovedali nič, čo nechcete, aby sa prípadne použilo proti vám.“

„Nemienim povedať vôbec nič.“ Zmĺkla a videl som, ako zaťala zuby do spodnej pery. Ale jej hlas znel ešte vždy pevne, keď doložila: „Nemám čo povedať na takú bájku. Naozaj…“ Opäť zmĺkla a obrátila sa k Wolfovi. „Ak máte dôkazy na takúto rozprávku o mojej dcére, tak sú podvrhnuté. Nemám právo vidieť ich?“

Wolfove oči tvorili len škárku. Zamrmlal: „Spomenuli ste predtým právnika. Myslím, že advokát má v takomto prípade zákonom predpísaný postup. Ja však nevidím možnosť pre taký odklad.“ Položil ruku na červenú kazetu. „Nevidím príčinu, prečo…“

Cramer zas vyskočil a už stál pri stole. Hovoril rázne a myslel to celkom vážne: „Už to zašlo dosť ďaleko. Chcem tú kazetu a nazriem do nej…“

A práve tohto Cramerovho zákroku som sa obával. Možno, keby som bol nechal Wolfa na pokoji, bol by si s ním poradil, ale nervy mi povoľovali, lebo som vedel, že keď raz inšpektor položí labu na červenú kazetu, bude tu riadna trma-vrma, a veľmi dobre som si uvedomil, že mne kazetu nemôže vziať. Vyskočil som a zdrapil som ju. Vytrhol som ju Wolfovi z ruky a tuho som ju držal. Cramer zavrčal a gánil na mňa, pohľad som mu vrátil, ale nevrčal som. Wolfe vyštekol:

„Tá kazeta je moja. Som za ňu zodpovedný a budem za ňu zodpovedať, kým mi ju zákonite neodnímu. Nevidím, prečo by pani Frostová nemala do nej nazrieť, aby sme si ušetrili zbytočné prieťahy. Pán Cramer, mám v hre aspoň toľko ako vy. Archie, podajte jej kazetu. Nie je zamknutá“

Prešiel som k nej a podal som jej ju do natiahnutej ruky v čiernej rukavičke. Nesadol som si, lebo ani inšpektor si nesadol, a stál som asi o pol druha metra bližšie k nej ako Cramer. Všetci hľadeli na pani Frostovú, ešte i Glenna McNairová. Položila si kazetu do lona kľúčovou dierkou k sebe a nadvihla vrchnák. Nikto nevidel, čo je v kazete, iba ona. Jej pohyby boli rázne a nevidel som, že by sa jej prsty chveli alebo že by sa ona zachvela. Pozrela do kazety, vložila do nej ruku, ale nevybrala nič. Nechala ruku v kazete, spustila vrchnák a pozrela na Wolfa. Všimol som si, že opäť zaťala zuby do pery.

Wolfe sa k nej trochu nahol. „Nemyslite si, že to je trik, pani Frostová. Obsah tej kazety nie je podvrhnutý, ale pravý. Viem, a vy to tiež viete, že všetko, čo som tu dnes povedal, je pravda. V každom prípade ste stratili všetky nádeje na frostovský majetok, to je už isté. A isté je aj to, že podvod, ktorý ste praktizovali devätnásť rokov, možno dokázať aj s pomocou sestry pána McNaira a vyšetrovaním v Cartagene, to všetko sa rozhodne dostane na verejnosť a peniaze prejdú, pravdaže, do rúk vášho švagra a synovca. Či vás odsúdia za tri vraždy, ktoré ste spáchali, to úprimne povediac neviem isto. Nepochybne to bude ťažký boj na súde. Dôkazy proti vám budú, ale nie jednoznačné, a pravdaže ste neobyčajne atraktívna žena iba v stredných rokoch a budete mať dosť príležitostí obmäkčovať sudcu a porotu, ak vo vhodnej chvíli vyroníte slzy a vzbudíte ich súcit. Akiste budete vedieť dobre zahrať úlohu – och, Archie!“

Spravila to rýchlo ako blesk. Ľavou rukou nadvihla vrchnák a pravou pohybovala v kazete – nešmátrala, ale cieľavedome ňou pohybovala. Pochybujem, že si to všimol niekto okrem mňa. Nikdy nezabudnem, ako si ovládala tvár. Zuby zatínala do pery, ale okrem toho nič neprezrádzalo zúfalé, osudné rozhodnutie, ktoré chcela uskutočniť. Potom vytiahla ruku z kazety a rýchlo ako blesk priložila k ústam fľaštičku a zaklonila hlavu, až som videl jej biele hrdlo, keď glgala.

Cramer k nej skočil a ja som sa nepohol, aby som ho pristavil, lebo som vedel, že pani Frostová to celkom iste zhltne. Inšpektor zároveň zjačal: „Stebbins! Stebbins!“

Uvádzam to ako dôkaz, že Cramer je právom policajným inšpektorom, lebo je rodeným výkonným orgánom. Podľa mojej mienky je rodeným výkonným orgánom chlapík, ktorý ak natrafí na ťažké alebo neočakávané problémy, vždy zakričí na niekoho, aby mu prišiel na pomoc.

19

Inšpektor Cramer pripomenul: „Chcel by som to mať vo forme podpísanej výpovede.“ Hrýzol cigaru. „Dofrasa, je to najdivšia história, akú som kedy počul. Myslíte to vážne, že ste nemali nijaké ďalšie dôkazy poruke?“

Bolo šesť hodín päť minút a Wolfe sa práve vrátil zo skleníka. Frostovci a Glenna McNairová už dávno odišli. Ani Calida Frostová tu nebola. Bolo po zmätku. Na bráne visela reťaz, aby Fritz ľahšie zabránil reportérom vstup do domu. Dva obloky boli dokorán a kancelária sa už vyše dvoch hodín vetrala, ale vôňa horkých mandlí ešte celkom nevypáchla, a zdalo sa, že sa ešte dlho udrží, lebo trochu cyankáli sa vylialo na dlážku.

Wolfe prikývol a nalial si piva. „To bolo všetko, pane. A výpoveď by som radšej nepodpisoval. Skutočne, odmietam podpísať vám niečo. Vaše hlasné pobúrenie dnes popoludní ma nahnevalo, okrem toho bolo smiešne. Zazlieval som vám to a ešte vždy ma to neprešlo.“

Vypil si. Cramer čosi zahundral. Wolfe pokračoval: „Bohvie, kam McNair schoval tú prekliatu kazetu. Zdá sa mi viac ako pravdepodobné, že sa vôbec nenájde. A bez kazety sa mi zdalo skoro isté, že dokázať vinu pani Frostovej by v najlepšom prípade bolo dosť ťažké a problematické a v najhoršom aj nemožné. Vždy mala úžasné šťastie, čo ak ju neopustilo? A tak som poslal Saula Panzera k šikovnému remeselníkovi, aby mi spravil červenú koženú kazetu, ktorá by sa naoko zdala stará a ošúchaná. Predpokladal som takmer s istotou, že nikto z Frostovcov kazetu jakživ nevidel, a tak mi vlastne nehrozilo nebezpečenstvo, že zapochybujú o jej pravosti. Rátal som s tým, že psychologický účinok na pani Frostovú bude značný.“

„Veru, ste veľký kalkulátor.“ Cramer ešte trochu požul cigaru. „Bolo to veľké riziko a mal som ho niesť spolu s vami, hoci ste ma o tom láskavo neráčili vopred informovať. Ale pripúšťam, že to bol dobrý trik. Lenže to nie je podstatné. Ide o to, že ste kúpili fľašku oleja z horkých mandlí, vložili ste ju do kazety a podali ste jej ju. To je najväčšia opovážlivosť, akú si viem predstaviť, ešte aj od vás. A bol som tu, keď sa to stalo. Neopovážim sa zapísať to presne do zápisnice. Som policajný inšpektor, a predsa sa neopovážim.“

„Ako sa vám páči, pane.“ Wolfe zdvihol plecia a zas ich spustil. „Bolo to nešťastie, že výsledok pokusu bol osudný. Spravil som to, aby som na ňu zapôsobil. Bol som ako omráčený a bezmocný, keď to – hm zneužila. Použil som jedovatý olej, a nie imitáciu, lebo som si myslel, že snáď otvorí fľašu a vôňa… Aj to bolo vypočítané na psychologický efekt…“

„Čerta starého! Jed bol tam presne na to, na čo ho použila. Vari sa pokúšate vodiť ma za nos?“

„Nie, naozaj nie. Ale začali ste hovoriť o podpísanej výpovedi, a to nemám rád. Radšej som úprimný. Veľmi dobre viete, že nijakú výpoveď vám nepodpíšem.“ Wolfe mu pohrozil prstom. „Fakt, že ste nevďačník. Chceli ste mať vyriešený prípad a potrestaného páchateľa, však? Prípad je vyriešený. Zákon je závistlivý netvor a vy ste jeho predstaviteľom. Neuznávate slušný, rýchly záver nezhody medzi jednotlivcom a niečím, čo nazývate spoločnosťou, kým je vo vašej moci ten boj odporne dlho preťahovať, obeť sa musí zvíjať ako červ vo vašich rukách, nie desať minút, ale desať mesiacov. Fuj! Nemám rád zákon. Nie ja, ale veľký filozof povedal, že zákon je somár!“

„Nuž, nevylievajte si zlosť na mne. Ja nie som zákon, iba obyčajný policajt. Kde ste ten olej kúpili?“

„No ale toto!“ Wolfove oči sa zúžili. „Vari sa ma vážne spytujete?“

Cramer sa zatváril znepokojene. Ale nepopustil: „Áno, chcem to vedieť!“

„Hm. Výborne. Pravdaže viem, že voľný predaj jedov je zakázaný. A zasa sme pri zákone! Obstaral mi ho známy chemik. Ak ste taký zádrapčivý, že sa pokúsite zistiť si, kto to bol, a podniknete aj nejaké kroky, aby ste ho potrestali za porušenie zákona, odídem navždy z tejto krajiny a budem žiť v Egypte, kde mám dom. Ak to spravím, každá desiata vražda, ktorú vyšetrujete, ostane nevyriešená, a namojdušu dúfam, že vás to bude riadne trápiť.“

Cramer odložil cigaru, pozrel na Wolfa a pomaly krútil hlavou. Napokon povedal: „No dobre, už poslušne sedím a nebudem snoriť za vaším priateľom. O desať rokov pravdepodobne pôjdem do dôchodku. Ale veľmi ma znepokojuje, čo bude robiť polícia, povedzme, o takých sto rokov, keď už nebudete nažive. Budú to pre nich pekelne ťažké časy.“ Rýchlo pokračoval: „Už sa nezlostite. Ale chcel som sa vás ešte na niečo opýtať. Viete, že mám na policajnom riaditeľstve miestnosť, kde zbierame rozličné kuriozity – sekery a strelné zbrane a všeličo, čo sa v tom-ktorom prípade použilo. Neobšťastnili by ste ma tou červenou kazetou, aby sme si obohatili zbierku? Naozaj by som ju rád mal. A vy ju už nepotrebujete.“

„To vám nemôžem povedať.“ Wolfe sa nahol dopredu, aby si nalial piva. „Opýtajte sa pána Goodwina, kazetu som mu daroval.“

Cramer sa obrátil teraz na mňa: „Tak čo, Goodwin, súhlasíte?“

„Ale ba!“ Pokrútil som hlavou a zaškeril som sa. „Ľutujem, pán inšpektor, ale kazety sa nezrieknem. Práve také niečo som potreboval na poštové známky.“

Ešte vždy ju používam. Ale aj Cramer dostal kazetu do svojej zbierky, lebo asi o týždeň sa našla pravá McNairova kazeta v starom rodinnom dome v Škótsku, schovaná za kameňom v komíne. Bolo v nej dosť materiálu aj pre tri poroty, ale Calida Frostová bola vtedy už pod zemou.

20

Wolfe sa mračil, keď mu oči preleteli z Llewellyna Frosta na jeho otca a potom zasa späť. „Kde je?“ opýtal sa.

Bolo to v pondelok na poludnie. Frostovci zatelefonovali ráno a chceli sa pozhovárať s Wolfom. Lew sedel v bláznovskom kresle a jeho otec vľavo so stolíkom pri lakti. Stáli na ňom dva poháre a fľaša Old Corcoranu. Wolfe práve dopil druhú fľašu piva a pohodlne sa oprel dozadu. A ja som vytiahol zápisník.

Llewellyn sa trochu začervenal. „Je v Glennanne. Povedala, že vám v sobotu večer zavolala a požiadala vás o dovolenie, aby ta smela zájsť. Ale… nechce vidieť nikoho z Frostovcov. Ani hovoriť so mnou nechce. Viem, že prežila strašné dni, ale dobrý bože, veď nemôže žiť na večné veky bez ľudí… boli by sme radi, keby ste tam zašli a pozhovárali sa s ňou. Zla necelé dve hodiny ste tam.“

„Pán Frost!“ Wolfe zamieril prstom na Lewa. „Prosím vás, prestaňte. Aby som sa vybral na dvojhodinovú cestu – už aj táto predstava je neodpustiteľná, no že mi to ešte vážne navrhujete, to je neslýchaná bezočivosť. Stúpol vám do hlavy úspech, aký ste mali s tým hlúpym listom, čo ste mi priniesli pred týždňom. Nečudujem sa, že slečna McNairová chce mať začas pokoj od Frostovcov. Dožičte jej ešte deň-dva, aby si postupne uvedomila, že si všetci nezaslúžite, aby vás vyhubili. Koniec koncov, keď sa zas dá s vami do reči, budete mať dve nové prednosti: nebude vašou bratníčkou a vy budete mať vyše milióna dolárov. Aspoň predpokladám že ich budete mať. Váš otec vám o tom môže povedať viac.“

Dudley Frost položil pohár s whisky a odvážne si chlipol vody, ale tak opatrne, že bolo jasné, aká nebezpečná by mu mohla byť táto tekutina, keby jej vypil čo len o desať kvapiek viac. Potom zaodŕhal. „Už som mu to povedal.“ oznámil nám bez okoľkov. „Tá ženská, moja švagriná, nech jej dá pánboh večný odpočinok, ma skoro dvadsať rokov otravovala pre peniaze – nuž, teraz ma už nebude. Do istej miery bola naozaj blázon. Mohla predsa vedieť, že keby som ja spravoval bratov majetok, skôr či neskôr by nič z neho neostalo. A preto som dedičstvo nespravoval. Odovzdal som celú vec ešte v osemnástom roku právnikovi, istému Cabotovi – dal som mu úradné splnomocnenie – ale inak toho chlapa neznášam, nikdy som ho neznášal, je plešivý, vyziabnutý, na krku má bradavicu a celú nedeľu hráva golf. Minulý týždeň mi poslal overené štvrťročné vyúčtovanie a z toho viem, že hodnota majetku dosiaľ stúpla o dvadsaťdva percent nad pôvodnú výšku. Nuž tuším, že môj syn dostane dáky milión. A ja tiež. Uvidíme, ako dlho si ho udržím – mám už o tom predstavu. Ale chcel som s vami hovoriť o inom – a skutočne som dnes preto prišiel s Lewom – zdá sa mi, že najlepší prameň, z ktorého by ste mali dostať svoj honorár, je môj milión. Keby nie vás, nemal by som ho. Pravda, teraz vám ešte nemôžem vystaviť šek, lebo to potrvá, kým…“

„Pán Frost, prosím vás, veď mojou klientkou je slečna McNairová.“

Ale Dudley Frost sa nedal zastaviť. „Nezmysel. Táraniny! Vždy som si myslel, že by vám mal honorár zaplatiť môj syn, veď som nevedel, že i ja ho budem môcť vyrovnať. Helen… to je… dofrasa, vravím, Helen, nebude mať predsa nič, ak sa k nám nepridá…“

„Pán Frost, nechajte to. Pán McNair zanechal sestre súkromné inštrukcie, ako má nakladať s jeho majetkom. Nepochybne…“

„Ten šibnutý McNair? A prečo by mala prijať peniaze od neho? Pretože bol jej otcom? Možno. Ale pochybujem o pravdivosti toho takzvaného otcovstva. No možno to predsa len tak bolo. Ale rozhodne po ňom neostal ani približný milión. Ak sa vydá za môjho syna, bude mať milión, a dúfam, že sa zaňho vydá, lebo ju mám ohromne rád. Ale nech si nechajú všetko, čo majú, budú to ešte potrebovať, ale ja svoj milión nepotrebujem, lebo pravdepodobne sa mi nepodarí udržať si ho dlho, či vám zaplatím alebo nie. Napokon desaťtisíc dolárov nie je veľká časť milióna, ale snáď váš účet bude po posledných udalostiach aj vyšší než desaťtisíc dolárov, veď sa všeličo zmenilo, odkedy som o tom s vami hovoril naposledy. Slovom, nechcem už počuť ani slovka o tom, že Helen je vašou klientkou, je to nezmysel a škoda o tom hovoriť. Môžete mi poslať účet, a ak nebude závratný, postarám sa o to, aby bol vyrovnaný. Nie, vravím vám, škoda o tom hovoriť. Fakt, mali by ste na to hľadieť tak ako ja, bolo to pekelné šťastie, že mi zišlo na um poveriť správou dedičstva Cabota…“

Zavrel som zápisník, hodil som ho na stôl, oprel som si hlavu do dlaní, zažmúril som oči a pokúšal som sa uvoľniť. Ako som už poznamenal, v tomto prekliatom prípade sa striedal klient za klientom.

OBSAH

ZLATÉ PAVÚKY

PRED POLNOCOU

ČERVENÁ KAZETA

REX STOUT

ZLATÉ PAVÚKY

PRED POLNOCOU

ČERVENÁ KAZETA

NERO WOLFE

I. ZVÄZOK

Z ANGLICKÝCH ORIGINÁLOV REX STOUT: THE GOLDEN SPIDERS, BEFORE M1DNIGHT, THE RED BOX, KTORÉ VYŠLI V NAKLADATELSTVÄCH COLLINS, FONTANA BOOKS 1970; BANTAM BOOKS, NEW YORK 1963 A PYRAMID BOOKS, NEW YORK 1968, PRELOŽILI MILAN RICHTER, ZORA PETKOVOVÁ A ELENA CHMEĽOVÁ

VYDAL SLOVENSKÝ SPISOVATEĽ, BRATISLAVA 1972. ZODPOVEDNÁ REDAKTORKA HELENA DOBIÁŠOVÁ. KORIGOVALA GITA VYSKOČILOVÁ. TECHNICKÁ REDAKTORKA KVETA CHYTILÍKOVÁ. OBÁLKU A VÄZBU NAVRHOL KAROL ROSMÁNY.

TEM. SKUP. 301/13. ČÍSLO PUBLIKÁCIE 1642. PRVÉ VYDANIE. 50 000 VÝTLAČKOV. AH 35,50, VH 36,33. VYTLAČILI VÝCHODOSLOVENSKÉ TLAČIARNE, N. P., KOŠICE. STRÁN 528. VÝMER SÚKK Č. 51/111-1971

13-72-011-72 VIAZ. KČS 33, –

602/22/8.6 BROŽ. KČS 28,70

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai