Konečná dedukce, příliš mnoho klientů

Rex Stout

(2001)

Hodnocení:

100%

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Kniha obsahuje dva detektivní romány známého amerického autora, které se odehrávají v padesátých letech.

Hlavními postavami obou románů jsou tlustý a geniální Nero Wolfe a jeho asistent Archie Goodwin. V prvním příběhu řeší tajuplný únos a následné dvě vraždy a k řešení Wolfe dochází pouhou dedukcí. V druhém příběhu se kolem jedné vraždy objeví více klientů a jeden z nich dokonce falešný. Dobrá četba, autor si udržuje svůj vysoký standard a smysl nejen pro dobrou zápletku a pointu, ale i osobitý humor.

Rex Stout

Konečná dedukce

Příliš mnoho klientů

Copyright © Rex Stout 1955, 1960

Translation © Jiří Špalek 2001

ISBN 80-7306-005-1 (Beta – Pavel Dobrovský)

ISBN 80-7291-028-0 (Jiří Ševčík)

Konečná dedukce

Rex Stout

I.

„Vaše jméno, prosím?“

Zeptal jsem se jí jen tak pro formu; její fotografie jsem viděl nejmíň tucetkrát v novinách a časopisech, skutečnou zase ve Flamingu i na dalších místech po celém městě, takže když jsem šel po zazvonění otevřít, samozřejmě jsem ji za jednosměrně průhledným sklem ve dveřích v hale okamžitě poznal, třebas nebyla vyšňořená na představení. V hnědém, na míru šitém kostýmu, kožešinové štóle a v placatém klobouku za sto dolarů sice vypadala jak ze škatulky, zato její kulatý bílý obličej, v denním světle snad až příliš bílý, obličej, který by docela ušel někde v restauraci nebo ve foyeru divadla, by si zasloužil trochu péče. Byl ochablý, oči zarudlé a opuchlé. Pak promluvila.

„Snad byste…“ Na okamžik se odmlčela a pak pokračovala: „Ale vy jste Archie Goodwin!“

Přikývl jsem. „A vy jste Althea Vailová. Nemáte sjednanou schůzku, takže musím panu Wolfovi říct, v jaké záležitosti přicházíte.“

„Raději bych mu to řekla sama: je to velmi důvěrné a velmi naléhavé.“

Nijak jsem nestál na svém. Při všem, co už mám za sebou, a po všech těch pravdách i lžích, které jsem už vyslechl, mi nedalo práci uhádnout, co ji pravděpodobně trápí, a jestli to je opravdu to, co si myslím, budu se s chutí dívat na Wolfův obličej, až mu svou záležitost vyklopí, a rád si poslechnu, jak ji odmítá. Pustil jsem ji tedy dál. Lidi, kteří přijdou, aniž mají sjednanou schůzku, obvykle nechávám stát pod přístřeškem před vchodem a jdu návštěvníka či návštěvnici Wolfovi ohlásil, ale výjimku udělat můžu. A navíc, na to, že jsme měli konec dubna, bylo počasí sychravé a větrné. Vzal jsem ji proto do přední místnosti, první dveře vlevo, vrátil se do haly a vešel do kanceláře, druhých dveří vlevo.

Wolfe stál u velkého glóbusu a hněvivě zíral na jakési místo na něm. Když jsem se šel podívat, kdo zvoní, zíral na Kubu, ale mezitím svůj pohled přenesl na Laos.

„Nějaká žena.“ řekl jsem.

Wolfe setrval u Laosu. „Ne,“ řekl.

„Možná, že ne,“ připustil jsem, „ale prý je to naléhavé a důvěrné, a mohla by zaplatit šesticifernou sumu a ani by přitom nemrkla. Jmenuje se Althea Vailová – manželka Jimmyho Vaila. Noviny čtete důkladně, takže musíte vědět, že Jimmy mu říkají i v Timesech. Paní má červené oči, podle všeho od pláče, ale už se ovládá. Neřekl bych, že se tu rozbulí.“

„Ne!“

„Nenechal jsem ji stát venku, kvůli počasí. Je v předpokoji. Leccos jsem o ní slyšel, a podle všeho s placením neotálí.“

Wolfe se otočil. „Zatraceně,“ zavrčel. Nabral nosem několik litrů vzduchu, vypustil jej ústy a pohnul se. Stál za stolem vedle svého křesla nadměrné velikosti, živoucí hora masa. Když přijímá nějakou návštěvu, ať už muže nebo ženu, vstává jen zřídkakdy, ale protože už byl na nohou, chovat se zdvořile ho nebude stát žádnou energii, tak proč se tak tedy nechovat? Šel jsem otevřít spojovací dveře, paní Vailové řekl, ať jde dál, představil ji a doprovodil ji k červenému křeslu kousek od Wolfova stolu. Posadila se, stáhla si štólu a odhodila ji: kdybych tu věcičku včas nezachytil, spadla by na zem. Wolfe spustil svých sto čtyřicet kilo do křesla a zamračeně se na návštěvnici zadíval. Tak se obvykle chová ke každému, zvlášť ovšem k ženě, která má tu drzost, že do domu z pískovce v Západní Pětatřicáté ulici přijde nezvána a očekává, že se Wolfe pustí do práce.

Althea Vailová odložila hnědou koženou kabelku na stolek vedle křesla. „Nejdřív bych vám asi měla říct, jak jsem se sem dostala,“ začala.

„To je vedlejší.“ zamumlal Wolfe.

„Ale ne, není,“ prohlásila. Řekla to chraptivě a odkašlala si. „Hned uvidíte proč. Ale nejprve je třeba, abychom si rozuměli v tom, že to, co vám povím, je absolutně důvěrné. Vás znám, znám i vaši pověst, jinak bych tu nebyla, ale musí být zcela jasné, že se jedná o naprosto důvěrnou záležitost. Samozřejmě vám dám šek jako zálohu – možná, že jsem to už měla udělat…“ Sáhla po kabelce. „Deset tisíc?“

Wolfe zamručel. „Když už mě znáte, paní, měla byste taky vědět, že to je bláhovost. Jestli mě chcete najmout na nějakou práci – jaká je to práce? Když tu práci vezmu, zálohu můžu žádat, anebo taky ne. Pokud jde o důvěrná sdělení, všechno, s čím se mi svěříte, zůstane mezi námi, pokud se nejedná o zločin, který jako občan a soukromý detektiv s licencí mám povinnost oznámit úřadům. Hovořím i za pana Goodwina, který je mým zaměstnancem a který –“

„Jedná se o zločin. Únos je zločin.“

„Ano, to skutečně je.“

„Ale nesmí se ohlásit úřadům.“

To už jsem zvedl obočí. Seděl jsem u stolu, obličejem natočen k ní, a to, co jsem podle svého mínění uhádl, jsem škrtnul. Bylo zřejmé, že se nebudu koukat na Wolfův obličej při tom, když ho nějaká ženská žádá, aby sledoval jejího manžela, ani si neposlechnu, jak ji odmítá. Wolfe teď hovořil dál.

„Samozřejmě, únos je cosi, co se vymyká z obvyklého postupu. Povinnost nezatajit vědomost o závažném trestném činu musí někdy ustoupit dalším okolnostem, například jde-li o záchranu života. Jsou vaše obavy tohoto druhu?“

„Ano.“

„Pak se můžete spolehnout na naši diskrétnost. K ničemu se nezavazujeme, ale nejsme hlupáci. Předpokládám, že jste dostala varování, abyste o své svízelné situaci nikomu neříkala?“

„Ano.“

„Pak jsem se ovšem mýlil; to, jak jste se sem dostala, není vedlejší. Jak jste se sem tedy dostala?“

„Zatelefonovala jsem přítelkyni, Helen Blountové, bydlí v činžáku v Pětasedmdesáté ulici, a všechno jsem s ní domluvila. Hlavní vchod do toho domu je z Pětasedmdesáté, ale vchod pro dodavatele je ze Čtyřiasedmdesáté. Volala jsem jí v půl jedenácté, svému šoférovi jsem řekla, aby v půl dvanácté přijel s autem před dům, a v půl dvanácté jsem taky vyšla ven, nastoupila do auta a jela k té přítelkyni. Cestou jsem se neohlížela, jestli mě někdo sleduje, bála jsem se, že by si toho šofér mohl všimnout. Pak jsem vystoupila, šla do toho domu – lidi tam mě znají – sešla do přízemí a odtud vchodem pro dodavatele ven na Čtyřiasedmdesátou. Tam už čekala v autě Helen Blountová. Nasedla jsem a ona mě dovezla sem. Takže docela určitě nikdo neví, že jsem u Nero Wolfa. Nebo myslíte, že ano?“

Wolfe se otočil ke mně. „Archie?“

Přikývl jsem. „To není špatné, sto ku jedné. Ale jestli v Pětasedmdesáté někdo čeká, až se paní Vailová bude vracet domů, a ona se neukáže, bude mu to vrtat hlavou. Neškodilo by vrátit se po nějaké kratší době zpátky, vejít do domu ze Čtyřiasedmdesáté a vyjít na Pětasedmdesátou. Tohle bych doporučoval.“

Návštěvnice upřela své zarudlé oči na mě. „Ovšem. Co by byla ‚nějaká kratší‘ doba?“

„To záleží na tom, jakou má ten někdo trpělivost a jak moc si dává záležet, a já ho neznám.“ Pohlédl jsem na hodinky. „Teď je za pět minut půl jedné. Tam jste dorazila před něco víc než půlhodinou a dá se celkem rozumně očekávat, že se u přítelkyně nějakou dobu zdržíte, třeba celé hodiny. Ale jestli vás zná natolik dobře, že ví, že tam bydlí vaše přítelkyně Helen Blountová, mohl by k ní zavolat a chtít vás, a dozví se, že tam nejste a ani jste tam nebyla. S žádným únoscem se osobně neznám, ale z toho, co jsem slyšel a četl, jsem nabyl dojmu, že jsou hodně důkladní.“

Althea zavrtěla hlavou. „Tohle se nedozví; Helen pověděla služebné, co má říkat. Když se po mně nebo po Helen bude někdo ptát, uslyší, že jsme obě zaneprázdněné a nemůžeme k telefonu.“

„To je dobré, pokud jde o vás, ale je tu ta Helen Blountová. Ta ví, že jste šla k Nero Wolfovi.“

„Neví, ale proč. To je v pořádku, jí můžu důvěřovat. Vím, že můžu.“ Vrátila se zrakem k Wolfovi. „Takže takhle jsem se sem dostala. Odsud musím do banky a potom půjdu do Čtyřiasedmdesáté.“ Opět mluvila chraptivě; chtěla si pročistit hrdlo, ale rozkašlala se. „Je to můj manžel.“ Vzala kabelku, otevřela ji a vyňala obálku. „V neděli večer se nevrátil domů a včera přišlo poštou tohle.“

Její křeslo stálo příliš daleko, takže obálku nemohla Wolfovi podat aniž vstala. Samozřejmě to neudělala, takže jsem vstal já. Byla to obyčejná bělavá obálka se strojem psanou adresou – paní Jimmy Vailová, Pátá Avenue, číslo 994, New York City, bez směrovacího čísla, s razítkem BRYANT STA, 23. dubna 1961, neděle 23.30, to jest předevčírem. Obálka byla otevřena čistě, bez potrhaných okrajů, hladkým řezem buď obyčejným nožem nebo nožem na otvírání dopisů. Podal jsem ji Wolfovi. Vrhl krátký pohled na adresu a na razítko a vyňal obsah, složený list laciného dopisního papíru, také bělavého, rozložený měřil dvanáct krát dvacet centimetrů, onen druh, jaký se používá i na poznámkové bloky. Podržel list nalevo od sebe, abych jej mohl číst také. Ten papír už nemáme, ale následující den jsem si pořídil fotografie, takže jej tu můžu ukázat. O osobě, která dopis na stroji naklepala, se dozvíte to, co se dozvěděl i Wolfe:

~

Máme vašeho Jimmyho, je v pořádku a zdráv. Nic jsme mu neudělali, a za 500 000 dolarů ho můžete mít zpátky v celku, když budete rozumná a když všechno zůstane výlučně mezi vámi a námi. Říkáme výlučně, protože jestli budete zkoušet nějaké triky, už ho neuvidíte. Ozve se vám pan Knapp, a neprošvihněte to.

~

Wolfe upustil papír na stůl a otočil se k Althee Vailové. „Nemůžu si odpustit poznámku, která se přímo nabízí: tohle je zajisté humbuk. Únos je zoufalý a nebezpečný podnik. Dá se jen těžko uvěřit, že člověk, který se do něj pustí, který podstoupil jeho smrtelná rizika, by měl náladu na slovní hříčky – že by do telefonu použil jako přezdívku jméno ‚Knapp‘, podobné slovu ‚kidnapper‘, to jest únosce. To musí být nějaká pitomost. Pokud ne, pokud je tohle myšleno vážně,“ – Wolfe poklepal prstem na papír – „pak ten, kdo to psal, je nanejvýš zvláštní člověk. Nelibuje si váš manžel v kanadských žertících?“

Althea prudce zvedla bradu. „Ne. Chcete říct, že to celé je vtip?“

„Uvedl jsem to jen jako možnost. Ale také jsem uvedl další možnost, totiž, že máte co dělal s pozoruhodným člověkem. Už se vám ten pan Knapp ozval?“

„Ano, včera odpoledne volal na moje číslo ze seznamu. Řekla jsem sekretářce, že ten hovor čekám, a ona poslouchala na vedlejší lince. Říkala jsem si, že klidně může, protože otvírá poštu a tamto četla.“

„Co říkal?“

„Řekl mi, co mám dělat. To vám nepovím, udělám přesně, co chce. K tomu vás nepotřebuju. Ale já chci manžela zpátky živého. Vím, že ho možná už zabili, ano, ale –“ Brada se jí začala chvět. Stiskla rty, aby chvění zastavila, a pokračovala: „Jestli ano, chci ty lidi najít, jestli je nebude chtít hledat policie nebo FBI. Ale ten člověk včera do telefonu říkal, že manžel je v pořádku, a já mu věřím. Musím mu věřit!“

Teď seděla na samém kraji křesla. „Ale nestává se často, že únosci svou oběť zabijí, i když peníze dostanou? Aby je nikdo nevysledoval nebo nepoznal? Nebo snad ne?“

„Ano, to se už stalo.“

„Tak vidíte. A proto vás potřebuju. To, co říkal, udělám a peníze odevzdám sama, s tím vy nic nemůžete dělat. Svému bankéři jsem řekla, že si pro peníze dnes odpoledne přijdu, a pak –“

„Půl milionu dolarů?“

„Ano, a udělám přesně to, co ten člověk říkal, víc ale nemůžu, a chci manžela zpátky. Chci si být jistá, že se mi vrátí. A k tomu potřebuju vás.“

Wolfe zamručel. „Paní, to snad nemyslíte vážně. Nejste přece padlá na hlavu. Jak bych asi tak mohl postupovat? S tím žertéřem nebo jeho kumpánem přijdete nějak do styku jedině při odevzdávání peněz, a přitom odmítáte cokoliv mi o tom říct. Fuj. To snad nemyslíte vážně.“

„Myslím. Ano, myslím! Proto jsem přišla za vámi! Je snad něco, co nedokážete? Nejste génius? Jak jste přišel ke své pověsti?“ Z kabelky vyndala šekovou knížku a z úzké kapsičky v kabelce vytáhla pero. „Bude jako záloha stačil deset tisíc?“

I v ní byl kousek génia, anebo měla šťastný den – to když se Wolfa zeptala, jestli existuje něco, co nedokáže, a zamávala mu přitom před očima šekem. Opřel se, zavřel oči a dlaněmi obejmul konce postranních opěradel křesla. Čekal jsem, že se jeho rty začnou špulit a zase zatahovat, ale nezačaly; tohle asi byla i na něj taková síla, že od toho svého navyklého žmoulání rtů nemohl čekat žádnou pomoc. Paní Vailová položila šekovou knížku na stolek vedle křesla, rozevřela ji, vypsala šek, vytrhla jej, vstala, položila jej Wolfovi na stůl a zase se vrátila do křesla. Chystala se něco říct, já však do ní lehce strčil dlaní. Uplynula minuta, pak další, potom ještě dvě nebo tři, pak Wolfe oči otevřel. „Váš zápisník, Archie,“ řekl a napřímil se.

Připravil jsem si zápisník a pero. Wolfe však místo diktování znovu zavřel oči. Po chvíli je otevřel a otočil se k paní Vailové.

„Důležitá je slovní formulace,“ prohlásil. „Pomohlo by, kdybych věděl, jak on zachází se slovy. Povíte mi přesně, co do telefonu říkal.“

„Ne, nepovím.“ Paní Vailová to vyslovila s důrazem. „Vy byste se o něco pokusil, o nějaký trik. Přikázal byste Archiemu Goodwinovi, aby něco podnikl. Já vím, že je chytrý, a vy můžete být třeba génius, ale tohle riskovat nebudu. Tomu člověku jsem řekla, že udělám přesně, co mi přikázal, a udělám to sama a vám nic neřeknu. Jaká slovní formulace je důležitá? Formulace čeho?“

Wolfova ramena se o zlomek milimetru zvedla a zase klesla. „Tak dobrá. Jeho hlas. Poznala jste ho?“

Jen na něj zírala. „Jestli jsem ho poznala? Ovšemže ne!“

„Nepřipadalo vám, třeba vzdáleně, že jste ho už někdy slyšela?“

„Ne.“

„Mluvil zeširoka, nebo stručně?“

„Stručně. Jen mi řekl, co mám dělat.“

„Nějak hrubě, nebo uhlazeně?“

Zamyslela se. „Ani tak, ani tak. Mluvil jen – věcně.“

„Nehulákal, nebo nevyhrožoval?“

„Ne. Řekl, že tohle je moje jediná možnost, i manželova jediná možnost, ale nijak nevyhrožoval. Prostě to řekl.“

„A co gramatika? Mluvil v celých větách?“

Althea vzplanula. „Já neměla na nějakou gramatiku ani pomyšlení! Samozřejmě, že mluvil ve větách!“

„To dělá málo lidí. Zeptám se tedy jinak: má vzdělání? Myslím ‚vzdělání‘ v obecném slova smyslu.“

Znovu se zamyslela. „Jak jsem říkala – hrubě nemluvil. Ani sprostě. Ano, myslím, že vzdělání má.“ Udělala netrpělivé gesto. „Není tohle jen ztráta času? Nejste zase takový génius, abyste uhádl, kdo nebo odkud je jenom podle toho, jak mluvil, nebo snad ano?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „To bych byl kouzelník, ne génius. Kdy a kde jste manžela viděla naposled?“

„V sobotu ráno, doma; odjížděl na venkov podívat se do našeho domu nedaleko Katonah a něco tam zařídit. Já nejela, protože mi nebylo dobře. V neděli ráno telefonoval, že se vrátí možná až pozdě večer. Když ale nepřijel ani o půlnoci, volala jsem tam správci a ten mi řekl, že manžel odjel krátce po osmé. Starosti jsem si nedělala, aspoň ne vážné, protože manžela někdy napadne v noci se projet, jen tak, bez cíle, ale včera ráno už jsem měla obavy, jenže se mi nechtělo někoho obvolávat, a pak přišla pošta s tímhle.“

„Z toho domu na venkově odjížděl sám?“

„Ano, na to jsem se správce zeptala.“

„Jak se jmenuje vaše sekretářka?“

„Sekretářka? Vám teda přeskakujou myšlenky. Jmenuje se Dinah Utleyová.“

„Jak dlouho u vás pracuje?“

„Sedm let, proč?“

„Musím s ní mluvit. Prosím, zavolejte jí, ať sem hned přijde.“

Althea otevřela v údivu ústa, pak je zprudka zavřela. „To ne. Co vám může povědět? Neví, že jsem k vám šla, a já nechci, aby se to dozvěděla. Sice jí absolutně důvěřuju, ale nechci nic riskovat, ani pokud jde o ni.“

„Tak zde je váš šek.“ Wolfe ukázal na stůl. „Vezměte si jej a jděte.“ Zašklebil se. „Musím mít ohledně vás nějaké důkazy, jakékoli, třeba i slabé. Vím, že jste paní Althea Jimmy Vailová, protože vaši totožnost potvrzuje pan Goodwin, to je ale vše, co vím. Přišla ta věc poštou a volal vám pan Knapp? K tomu mám jen vaše nepodložené tvrzení. Nepůjdu do nějakého pochybného tajnůstkářského kšeftu. Archie, dejte paní Vailové její šek!“

Vstal jsem, ale zarazila mě. „To není žádný pochybný tajnůstkářský kšeft! Panebože… pochybný tajnůstkářský kšeft! Manžel – oni ho zabijí! To, že nechci, aby někdo věděl, že jsem za vámi Šla, ani moje sekretářka ne – na tom je něco špatného? Jestli čekáte, že vám poví, co ten člověk do telefonu říkal, tak to tedy neudělá. Zakážu jí to.“

„Na to se jí ptát nebudu.“ Wolfe hovořil úsečně. „Jen se jí zeptám, jak to říkal. Jestli jste byla vůči mně upřímná, a já nemám důvod si myslet, že ne, nemáte proč namítat něco proti tomu, abych si s ní promluvil. A pokud jde o to, že by věděla, že jste za mnou přišla, pan Knapp se to brzy dozví sám – alespoň doufám, že ano.“

Ohromeně na Wolfa zírala. „On že se to dozví? Jak?“

„Povím mu to já.“ Otočil se ke mně. „Archie, můžeme dát inzerát do večerníků?“

„Do pozdějších vydání by to šlo,“ odpověděl jsem. „Můžeme zkusit Post a World-Telegram a Gazette, Lon Cohen nám pomůže.“ Už jsem zase seděl v křesle, v ruce zápisník a pero. „Do malého oznamovatele?“

„Ne. Musí být nápadný. Na dva široké sloupce nebo tři obyčejné, nadpis velikost písma 36 bodů, tučně, široké: ‚Panu Knappovi.‘ Potom 12 bodů: ‚Žena, jejíž majetek máte ve svém vlastnictví, požádala o mé služby. To, co jste jí v pondělí odpoledne říkal do telefonu, mi nesdělila a ani mi to nesdělí. Nevím nic o instrukcích, které jste jí dal, a nečekám, že mě budou zajímat. Najala mě ke speciální práci, aby měla jistotu, že se jí její majetek vrátí v dobrém stavu, a to je účelem tohoto inzerátu.‘ Odstavec.

‚Najala mě ještě k další práci, pokud by vyvstala taková nutnost. Jestli se její majetek nevrátí, nebo jestli bude poškozen tak, že jej nebude možné opravit, zavázal jsem se, že vynaložím veškerý svůj čas, energii i um, a to po celou nezbytně nutnou dobu, abych se postaral o spravedlivé a odpovídající vymáhání náhrady; je rozhodnuta podporovat mě v plném rozsahu a všemi prostředky, které má k dispozici. Pokud o mně nevíte tolik, abyste si uvědomil důsledky tohoto mého závazku pro svou budoucnost, radím vám, abyste se o mých schopnostech a o mé vytrvalosti informoval.‘ A pod tím, tučně, 14 bodů: ‚Nero Wolfe.‘ Účet zaslat mně. Můžete to zařídit telefonicky?“

„S Lonem Cohenem v Gazette ano, u ostatních možná.“ Otočil jsem se i s křeslem k telefonu, ale Wolfe mě zarazil.

„Okamžik.“ Obrátil se k paní Vailové. „Slyšela jste to. Jak jste říkala, váš manžel už je možná mrtev. Jestli ano, zveřejněním tohohle jsem už neodvolatelně vázán. A vy? Bez ohledu na to, kolik to bude stát času a peněz?“

„Zajisté, jestli ho zabijí – určitě. Ale já ne – Tohle je všechno, co uděláte? Je to tak?“

„Třeba to neudělám, paní, a v tom případě pak neudělám vůbec nic: nic jiného bych stejně podniknout nemohl. Ujmu se toho, pokud mi vystavíte další šek na padesát tisíc dolarů a své sekretářce zavoláte, aby sem hned přišla.“ Udeřil dlaní do postranního opěradla. „Uvědomujete si, že dávám všanc svou pověst, veškerou důvěru, které jsem si budoval celé roky? Za to musíte zaplatit, i za to, že se v tom angažuji. Jestli je váš manžel už mrtev, nebo jestli pan Knapp inzerát neuvidí nebo jej bude ignorovat, a až dostane peníze, vašeho manžela zabije, nebudu už mít na vybranou. A co když nebudete moct dodržet svůj finanční závazek? Může se stát, že budu muset vydat mnohem víc než šedesát tisíc dolarů. Samozřejmě, když se váš manžel v pořádku vrátí, závazek zanikne a já vám část peněz vrátím. Kolik, to bude záležet na mém uvážení. Méně, když zjistím, že inzerát svou úlohu sehrál, víc v opačném případě. Své pověsti, kterou ve vašem zájmu riskuji, si cením, ale nejsem chamtivec.“ Pohlédl na nástěnné hodiny. „Jestli se to, co vám pan Knapp přikázal udělat, má stát dnes v noci, inzerát musí vyjít ještě dnes, pokud má být něco platný. Je skoro jedna.“

Chudák žena – či spíš ‚boháč‘ žena – se kousala do rtu a pohlédla na mě. To lidé dělají často, když si s nimi Wolfe takhle drsně pohrává, jako kdyby doufali, že je konejšivě poplácám. Někdy bych jim docela rád vyhověl, ale ne Althei Vailové. Žena Jimmyho Vaila, ta si mě prostě nezískala. Když se její oči setkaly s mými, sice v nich spatřila zájem, ale přísně profesionální, a když viděla, že to je vše, co jí můžu nabídnout, nechala toho. Vytáhla šekovou knížku, položila ji na stolek a dala se do psaní, stále si přitom kousala ret. Šek vytrhla a já už byl připraven jej vzít a předat Wolfovi. Padesát táců. Wolfe na šek krátce pohlédl, upustil jej na stůl a pokračoval:

„Doufám, že větší část dostanete zpátky, paní. Skutečně doufám. Můžete zavolat své sekretářce, tady telefonem pana Goodwina; on pak zařídí, aby se ten inzerát dostal pokud možno do všech tří novin.“

Paní Vailová zatřepala rukou. „To opravdu není nutné, pane Wolfe, mé sekretářce?“

„Ano, jestli chcete, abych jednal dál. Vy teď půjdete do banky a brzy bude čas na oběd. Řekněte jí, ať sem přijde ve tři hodiny.“

Vstala, přešla k mému křeslu, sedla si a vytočila číslo.

II.

Dinah Utleyová se o pět minut opozdila, přišla v 15.05. Wolfe seděl u stolu a četl knihu Lotos a robot od Arthura Koestlera. Obědvat jsme začali později než obvykle, protože Wolfe řekl Fritzovi, aby jikry placky chutné, které Fritz chtěl toho dne servírovat, dal na pánev, teprve až mu řekne, a když já se konečně vzdal snahy přesvědčit Post a World-Telegram, aby inzerát zařadili. Nedalo se nic dělat, i u Gazette se to podařilo jen díky Lonu Cohenovi, který ze zkušenosti věděl, že když ve vhodnou chvíli přihraje něco on nám, my zase přihrajeme něco jemu. Inzerát také vyjde ve všech vydáních ranních novin. První ranní vydání budou venku kolem jedenácté, a jestli pan Knapp některý uvidí potom, co dostal peníze, a předtím, než Jimmyho Vaila zlikviduje, mohl by scénář změnit.

Naše klientka odešla a vypravila se do banky hned poté, co se Lon Cohen zaručil, že inzerát bude v obou posledních vydáních. Chvíli předtím, než jsem s Lonem dotelefonoval, stál Wolfe vedle mě, ale ne, aby poslouchal. V ruce držel vzkaz, který paní Vailová dostala od pana Knappa, přitáhl si můj psací stroj, pozorně si prohlížel klávesnici, pohlédl na vzkaz a zase zpátky na klávesnici. Opakoval to pořád dokola, dokud nepřišel Fritz a nehlásil, že oběd je hotov. Doba oběda je naprosto nevhodná k tomu, abych se k něčemu vyjadřoval nebo se na něco vyptával, neboť se přímo z pánve servírují smažené jikry a omáčka s pažitkou, kerblíkem a šalotkou čeká, jen ji na ně nalít. O něčem, co má spojitost s prací, u stolu samozřejmě nepadne ani zmínka, takže jsem počkal, až odejdeme z jídelny a přejdeme přes halu do kanceláře, načež jsem pronesl: „Ten vzkaz je napsaný na underwoodce, ale ne na mojí, jestli ověřujete zrovna tohle. Písmeno ‚a‘ trochu utíká z řádku. A nepsal jsem to já, ten, kdo to psal, má hodně nerovnoměrný úhoz.“

Wolfe se posadil a vzal do ruky Lotos a robot. Kniha, kterou má rozečtenou, leží vždycky na jeho stole, při pravé straně notesu a před vázou s orchidejemi. Toho dne to byla snílka Miltonie vexillarie, kterou si jako obyčejně přinesl, když se v jedenáct vrátil ze svých skleníků. „Ummmpf,“ řekl. „Jen jsem si ověřoval jeden takový nápad.“

„A bylo to k něčemu?“

„Ano.“ Otevřel knihu tam, kde skončil, otočil se a poskytl mi pohled na svá záda velikosti menšího pole. Kdybych si chtěl také ověřovat nějaký nápad, musel by to být některý z mých vlastních. Za deset minut měla přijít návštěva, a ježto dle Wolfova názoru trávení nejvíc prospívá kniha, protože ta zaměstnává mysl a žaludku dopřává soukromí, nabeton si dá navrch pár stránek. A pak, po čtvrthodině, z níž jsem většinu věnoval zkoumání vzkazu od pana Knappa a občasnému pohledu na klávesnici svého psacího stroje, zazvonil zvonek. Šel jsem do haly, vrátil se s návštěvnicí, ohlásil její jméno a usadil ji do červeného křesla. Wolfe si hleděl své knihy, dokud jsem si sám nesedl ke svému stolu. Pak si založil místo, kam dočetl, knihu odsunul, pohlédl na příchozí a řekl: „Jste výkonná sekretářka, slečno Utleyová?“

Slečna Utleyová trochu vykulila oči a usmála se. Jestli si se svou zaměstnankyní poplakala, zcela určitě to na ní nezanechalo stopy. Od pohledu jsem její věk odhadl na třicet, ale možná, že jsem jí pár let ubral.

„Svůj plat si zasloužím, pane Wolfe,“ odtušila.

Byla chladná – chladné oči, chladný úsměv, chladný hlas. Některé ty takhle chladné vyvolávají představu, že by bylo docela zajímavé trochu je rozehřát, co to s nimi udělá, a člověk by to i rád zkusil, u jiných máte dojem, že jsou chladné skrznaskrz, a tahle byla jedna z nich, ačkoliv jejím rysům i postavě se nedalo nic vytknout. Dokonce by se o ní dalo říct, že stojí za podívání.

Wolfe si ji pozorně prohlížel. „Bezpochyby,“ poznamenal. „Jak víte, paní Vailová vám telefonovala odtud. Slyšel jsem ji, jak vám přikazuje, abyste mi nepověděla, co jí pan Knapp včera do telefonu řekl, ale třeba máte dojem, že je vystavena značnému vypětí a že váš úsudek ohledně té věci je lepší než její. Je to tak?“

„Ne.“ Velmi chladná odpověď. „Jsem její zaměstnankyně.“

„Pak se tedy nebudu pokoušet nějak vás lichotkami přesvědčit. Otevíráte všechnu poštu paní Vailové?“

„Ano.“

„Všechno, co přijde?“

„Ano.“

„Kolik zásilek přišlo včerejší ranní poštou?“

„Nevím, nepočítala jsem je. Asi dvacet.“

„A obálku s tím vzkazem jste otevřela jako první, nebo až mezi dalšími?“

Samozřejmě, tahle taktika je stará už aspoň tři tisíce let, možná i víc – vyptávat se na podrobnosti činnosti, o které někdo mluví, a čekat na zaváhání nebo na to, až se člověk začne plést. Dinah Utleyová se usmála. „Nejdřív poštu roztřídím; oběžníky a ostatní, kde je jasné, co to je, nechám na později. Včera došly čtyři dopisy – ne, pět – a ty jsem otevřela hned. Obálku s tím vzkazem jsem otevřela jako třetí.“

„Ukázala jste ji hned paní Vailové?“

„Jistě, donesla jsem jí ji do pokoje.“

„Byla jste u toho, když v neděli v noci telefonovala tam na venkov a ptala se po manželovi?“

„Ne, byla jsem v domě, ale už jsem ležela v posteli.“

„V kolik včera volal pan Knapp?“

„Osm minut po čtvrté. Věděla jsem, že to může být něco důležitého, a poznamenala jsem si to.“

„Ten hovor jste poslouchala?“

„Ano, paní Vailová mi řekla, abych hovor zapsala, a to jsem také udělala.“

„Takže umíte těsnopis?“

„Ovšem.“

„Máte vysokou školu?“

„Ano.“

„Píšete na stroji dvěma prsty, nebo čtyřmi?“

„Všema deseti a naslepo,“ odpověděla s úsměvem. „Podívejte, pane Wolfe, nepřipadá vám tohle všechno hloupé? Pomůže to nějak, aby se pan Vail vrátil živý?“

„Ne. Ale může to k lecčemu přispět. Pochopitelně chcete teď být u paní Vailové a ona vás potřebuje. Už vás nebudu dlouho zdržovat. Nemá význam ptát se vás na hlas a způsob mluvy toho člověka; i kdybych se dopátral něčeho, co naznačuje nějaké jiné znění toho vzkazu, už je stejně pozdě. Ale dovolte, prosím, aby vám pan Goodwin vzal otisky prstů. Archie?“

To ji trochu vyvedlo z míry. „Moje otisky? Proč?“

„Ne proto, aby se pan Vail vrátil živý, ale můžou se hodit později. Je tu možnost, že pan Knapp nebo třeba jeho společník zanechali na tom vzkazu nějaký otisk. Měl ten vzkaz v ruce ještě někdo jiný kromě vás a paní Vailové?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Takže ještě pan Goodwin a já. Vezmeme si také otisky paní Vailové. Pan Goodwin je na otisky prstů odborník, a i když se pan Vail vrátí, v což doufám, potřebujeme vědět, jestli na tom vzkazu nejsou nějaké neidentifikovatelné otisky. Máte nějaké námitky proti tomu, abychom si vaše otisky vzali?“

„Ovšemže ne, proč bych měla mít?“

„Nuže, Archie?“

Už jsem otevřel zásuvku a vyndával potřebné věci – čerň, váleček a daktyloskopický papír; čerň raději na prsty nanáším, než abych je tiskl na polštářek. Protože jsem věděl, jaký nápad si Wolfe ověřuje, když zkoumal klávesnici mého psacího stroje a vzkaz od pana Knappa, a tudíž jsem také věděl, proč mám Dinah Utleyové brát otisky prstů, nebylo nutné psát na papír její jméno, přesto však jsem to udělal. Slečna Utleyová vstala, přistoupila k mému stolu a já nejprve sňal otisky její pravé ruky. Měla hezké ruce, pevné, hladké a dobře udržované, s dlouhými štíhlými prsty. Žádné prsteny. Když jsem sňal otisky palce, ukazováčku a prostředníku levé ruky a chystal se nanést čerň na prsteník, jen tak jakoby mimochodem jsem se zeptal: „Co to tadyhle máte? Spálila jste se?“

„Ne, skřípla jsem si ho v zásuvce.“

„A malíček taky. Budu opatrný.“

„Teď to není tak citlivé, stalo se mi to už před pár dny.“

Pracoval jsem šetrně, protože nemělo význam působit jí bolest, a její otisky jsme stejně k ničemu nepotřebovali. Zatímco si prsty čistila rozpouštědlem a buničitým papírem, zeptal jsem se Wolfa: „Opravdu si myslíte, že by únosce byl tak hloupý, aby na tom vzkazu nechal otisky prstů?“

„Ne,“ odpověděl, „tak hloupý ne. Ale nepozorný třeba ano. Ještě jedna věc, slečno Utleyová: rád bych vás ujistil, že jsem si vědom, že největší obavy máme ohledně toho, aby se panu Vailovi nic nestalo. Archie, ukažte jí kopii toho inzerátu.“

Vytáhl jsem kopii ze stolu. Slečna Utleyová si ji vzala, Wolfe počkal, až si ji přečte, a pak navázal: „Bude otištěn na nápadném místě v dnešním vydání Gazette a ve všech ranních novinách. Jestli si jej únosce všimne, může to vyvolat jistou odezvu a určitě se tak stane, jestli o mně něco ví, protože já se do té věci zapojuji veřejně, a když pana Vaila zabije, je jeho osud zpečetěn. Za měsíc, za rok, za deset let, to už je jedno. Je politováníhodné, že ani vy, ani já se s ním nemůžeme nějak přímo spojit, abychom ho o tom přesvědčili.“

„Ano, to je.“ Pořád zůstávala dokonale chladná. Vrátila mi list s inzerátem se slovy: „Samozřejmě asi nemá o vašich schopnostech tak vysoké mínění jako vy,“ obrátila se k odchodu, po třech krocích se však zastavila, otočila hlavu a pronesla: „Mohl by si dokonce myslet, že policie je nebezpečnější než vy,“ a vyšla. Doprovodil jsem ji do haly a k předním dveřím, pustil ji ven a očekával, že poděkuje nebo popřeje dobrý den. Nedočkal jsem se.

Šel jsem zpátky do kanceláře, zastavil se před Wolfovým stolem a prohlásil: „Takže to psala ona.“

Přikývl. „Ovšem, já ale ne –“

„Pardon, já to shrnu. Když jste se na ten vzkaz prvně podíval, všiml jste si, stejně jako já, že ten, kdo jej psal, měl nerovnoměrný úhoz. Později, když jsem telefonoval, jste se na něj podíval znovu, dostal nápad, ten vzkaz porovnal s klávesnicí a viděl, že všechna slabě vytištěná písmena jsou ta vlevo – ne nalevo od středu, ale až na levém konci. W, E, A, S a D. Takže jste si vyvodil, že to psal někdo, kdo píše všema deseti prsty, ne dvěma nebo čtyřmi, a že z nějakého –“

„A pravděpodobně naslepo, protože –“

„Pardon, shrnuju to já. To ‚naslepo‘ byla pouze pravděpodobnost. A z nějakého důvodu prsteník a malíček levé ruky netiskly klávesy zdaleka tak silně jako ostatní prsty. Prima. Došlo mi to po obědě, když jste si četl, těsně předtím, než přišla. Viděl jste mě, jak ten vzkaz porovnávám s klávesnicí.“

„Ne. Četl jsem si.“

„Dovolte, abych vám to nevěřil. Vám nic neunikne, i když často děláte, že ano. Viděl jste mě moc dobře. Pak přišla ona, a vy jste mě zase předstihl. Připouštím, že by se mi měl snížit plat. Nemám tak dobré oči jako vy, a to jsem u ní byl blíž, ale vy jste si všiml, že konečky těch dvou prstů na její levé ruce jsou jinak zbarvené a napuchlé, já ale ne. Samozřejmě, všiml jsem si toho, když jste mi řekl, že potřebujeme její otisky. To, co jsem říkal o snížení platu, nebudete brát v úvahu, protože já zase zjistil, jak a kdy si ty prsty poranila. Máte nějaké připomínky?“

„Ne. Je to stále ještě předpoklad, ne závěr.“

„Ale k závěru to má zatraceně blízko. Jedna ku padesáti. Že ona, písařka, která umí psát naslepo, která bydlí v tom domě, si zrovna v té době poraní zrovna ty dva prsty tak, že na ně musí být opatrná, ale zase ne tak, aby je nemohla používat – a to všechno shodou okolností? To je přece blbost. Jedna ku stu. A tak jste jí dal ten vzkaz přečíst a pořád do toho vrtal a myslel si, že se spojí s panem Knappem. Proč jste ji nechal jít?“

Wolfe přikývl. „Ta alternativa byla zřejmá. Navézt se do ní. Myslíte, že to s ní hnulo?“

„Ne, ta se jen tak nedá.“

„A jestli je pan Vail už mrtev, což je docela dobře možné, bylo by bláznovství dopustit, aby věděla, jaké podezření máme. A jestli je naživu, není to o nic lepší. Vychechtala by se mi. Násilím ji zadržet jako rukojmí na základě pouhého podezření, jakkoliv dobře podloženého, a panu Knappovi sdělit, že ji vyměníme za pana Vaila? To by bylo rázné opatření, ale jak se k panu Knappovi dostat? Na další oznámení v novinách už je pozdě. Máte nějaký návrh?“

„Mám, půjdu za paní Vailovou na něco se jí zeptat, jedno na co, a nějak zařídím, abych dostal do ruky něco psaného na stroji slečny Utleyové. Ten vzkaz mohla samozřejmě napsat na jiném stroji, ale kdyby se na tom, co bych dostal, písmo přece jen shodovalo, byli bychom doma.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Ne. Jste vynalézavý, umíte být dokonce i ohleduplný a obezřetný, ale slečna Utleyová by téměř určitě něco vytušila. A kromě toho, když položím otázku, kterou položila ona – pomohlo by to, aby se pan Vail vrátil živý? Ne.“ Pohlédl na hodiny. Za deset minut se odebere ke svému odpolednímu pobytu od čtyř do šesti ve svých sklenících. Za těch deset minut ještě stihne kousek přečíst. Sáhl po knize a rozevřel ji na rozečtené stránce.

III.

Možná, že jsem o panu Jimmym Vailovi vyvolal nesprávný dojem, pokud ano, měl bych jej opravit.

Věk – třicet čtyři; výška – sto sedmdesát pět; váha – sedmdesát pět. Tmavé oči, pohled někdy líný a nevšímavý, jindy jasný a bystrý. Rovné, hladce učesané, téměř černé vlasy, pravidelný bledý obličej s širokými ústy. Vídal jsem ho téměř tak často jako jeho manželku, protože skoro vždycky byli v nějaké restauraci nebo v divadle společně. V roce 1956 se velkolepě předvedl ve Village při třicetiminutovém talkshow s ostrými komentáři ke všemu a ke každému. Tam ho viděla Althea Tedderová, vdova po Haroldu F. Tedderovi, a v roce 1957 se za něj provdala, nebo on se s ní oženil, podle toho, kdo o tom právě mluví.

Mám zato, že žádná žena, která si vezme muže o deset let mladšího, z toho určitě nevyjde moc dobře, když její jméno padne mezi přáteli, nemluvě o nepřátelích, bez ohledu na to, jaká je skutečnost. Řeči můžou být prostě jen řeči. Jimmyho Vaila měly v oblibě ženy jakéhokoliv věku a měly rády jeho společnost, to je bez debat, a nebylo pochyb, že by své ženě středních let mohl zahnout třeba každý den, kdyby na to přišlo, ale já ho při tom na vlastní oči nikdy neviděl. Jen říkám, že pokud vím, pomineme-li řeči, byl ukázkový manžel. To, že jeho žena Wolfa požádá, aby ho dal sledovat, jsem očekával na základě domněnky, že se její přítelkyně postaraly, aby se k ní ty řeči donesly.

I ona se před pětadvaceti lety velkolepě předvedla – Althea Purcellová jako dívka od krav ve hře Vlhovec – ale vzdala se herecké dráhy a provdala se za muže o maličko staršího, ale o to bohatšího. Zplodili spolu dvě děti, syna a dceru; párkrát jsem je viděl ve Flamingu. Tedder v roce 1954 zemřel, takže Althea nějakou dobu vyčkala, jak se slušelo a patřilo, načež si obstarala náhradu.

Za čtyři roky manželství ani Althea ani Jimmy neudělali nic, co by vešlo ve všeobecnou známost, dokonce ani nic, co by vzbudilo pozornost. Často o nich padla zmínka v tisku, ale to jen proto, že se čekalo, že každou chvíli něco takového udělají. Althea opustila Broadway právě v rozkvětu své slávy, vzala si bohatého muže středního věku a význačného jména, a Jimmy opustil mikrofon v rozkvětu své slávy a oženil se s bohatou ženou středního věku. Když takováto dvojice převzala Tedderův dům a tedderovské peníze, mohlo se stát cokoliv, a pravděpodobně se i stane. Taková panovala představa.

A nyní, před dvěma dny, se cosi stalo, cosi senzačního, a v tisku o tom ani slovo. Ve Wolfově sdělení panu Knappovi nebylo nic, co by jeho obsah nějak spojovalo s Vailovými. Kdyby to sdělení viděla Helen Blountová, přítelkyně paní Vailové, mohla by se třeba něčeho domýšlet, ale ne něčeho, co by bylo ke zveřejnění. Oznámení jsem viděl krátce poté, co Wolfe odešel nahoru do svých skleníků. Do půl šesté, kdy do našeho starého domu přinesou Gazette, se mi čekat nechtělo, vyšel jsem si tedy ke stánku na rohu Třicáté čtvrté a Osmé Avenue. Oznámení bylo na páté straně, se spoustou místa kolem. Nikomu jménem Knapp nemohlo ujít, to ovšem nebylo únoscovo pravé jméno.

Na ten večer jsem měl smluvenou schůzku s přítelkyní, večeři a návštěvu show, a ne, že bych se na to zrovna třásl. Většina toho, co detektiv běžně dělá, dokonce i ten, který je pravou rukou Nero Wolfa, a navíc i jeho nohama, je rutinní a pěkně nudná, a pomyšlení na to, jak sleduju ženskou nesoucí půl milionu babek únosci, bylo velmi lákavé. Nejenže by to byl zajímavý způsob, jak strávit večer, ale nabízel se i tucet různých možností. Ale protože to byl Wolfův případ a já pracuju pro Wolfa, nemohl jsem tu myšlenku uskutečnit bez jeho vědomí a svolení a zmínit se o ní by bylo jen plýtvání dechem. Řekl by na to ‚fuj‘ a vzal by si knihu. Takže jsem v šest hodin šel do svého pokoje, převlékl se a šel na tu schůzku, ale celý večer jsem si každou chvíli říkal, kde asi naše klientka je a jak si vede, a když jsem se kolem jedné vrátil domů, měl jsem hodně co dělat, abych se přemohl a nevytočil její číslo, než zalehnu.

Telefon zadrnčel. Ze všeho, co nechci, aby mě budilo, ve mně největší odpor vzbuzuje právě telefon. Obrátil jsem se na druhý bok, přinutil oči, aby se otevřely natolik, aby viděly, že už je světlo a hodiny že ukazují 7.52, hmátl po sluchátku, přiložil si je k uchu a dostal ze sebe: „Dům Nero Wolfa, u telefonu Archie Goodwin.“

„To je pan Goodwin?“

„Myslím, že to už jsem říkal.“

„Tady Althea Vailová. Chci mluvit s panem Wolfem.“

„Nelze, paní Vailová. Určitě ne před snídaní. Jestli jde o něco naléhavého, povězte to mně. Už jste –“

„Manžel je zpátky! A v pořádku!“

„Prima. Nádherné. Je tam s vámi?“

„Ne, je v našem domě na venkově, právě volal, je to deset minut. Vykoupe se, převlékne a nají a vrátí se do města. Je naprosto v pořádku. Proč volám – slíbil, že osmačtyřicet hodin o ničem nebude mluvit, absolutně nic neřekne, a já nemám o ničem mluvit také. O tom, že jsem šla za Nero Wolfem, jsem mu neřekla, počkám, až bude tady. A samozřejmě nechci, aby o tom mluvil i pan Wolfe nebo vy. Proto volám. Vyřídíte mu to?“

„Ano. S radostí. Víte určitě, že to telefonoval váš manžel?“

„Určitě! Jsem si tím jistá!“

„Prima, ať už ten inzerát pomohl nebo ne. Brnknete nám, až manžel přijede?“

Odpověděla, že ano, a zavěsili jsme. V rádiu cvaklo, zapnulo se a ozval se hlas: „… má v New Yorku pět vhodných kanceláří, jednu v –“ Natáhl jsem ruku a vypnul je. Když se dostanu do postele po půlnoci, nařizuju rádio na osmou na zprávy WQCR, ale v tu chvíli jsem žádné další zprávy nepotřeboval. S chutí jsem se protáhl, zívl a nahlas pronesl: „Kruci, ať si Jimmy Vail říká, co chce, my můžeme říct, že pan Knapp to oznámení musel vidět.“ Znovu jsem zívl a zjistil, že když se má člověk postavit na nohy, chce to sílu vůle.

Jelikož se k ničemu neschylovalo, nijak jsem se nehonil a dolů do přízemí sešel až po půl deváté, vstoupil jsem do kuchyně, popřál Fritzovi dobré jitro, vzal si sklenici pomerančového džusu, řádně si přihnul a s uspokojením přijal poděkování svého žaludku. Cestou dolů jsem uvažoval o tom, že se stavím ve Wolfově pokoji, ale pak jsem ten nápad zavrhl. Wolfe asi právě snídá, protože Fritz mu podnos se snídaní nosí v osm patnáct.

„V párkách není žádné nové koření,“ prohlásil Fritz. „To by byla přímo urážka. Jsou to ty nejlepší, které nám pan Howie vůbec kdy dodal.“

Polkl jsem další doušek džusu. „Pak tedy objednávám dvojnásobnou porci. Sdělils mi dobrou zprávu, tak já ti sdělím taky jednu. Ta ženská, co sem včera přišla, nám dala práci, a ta už je hotová. Úplně celá. A stačí to na můj i tvůj plat na celé měsíce.“

„Fort bien.“ Fritz nakládal lžící na pánev šlehané těsto. „Tu práci jste udělal včera večer?“

„Ne, udělal ji on, a vsedě.“

„Ano? Ale on by sám od sebe neudělal nic, vy ho k tomu musíte piquer.“

„Jak se to píše?“

Fritz mi slovo hláskoval. „Vyhledám si, co to znamená,“ prohlásil jsem, odložil sklenici a šel si sednout ke stolu u stěny, kde na poličce ležel můj výtisk Timesů. Sledoval jsem hodinky; v 8.57, když jsem spořádal poslední sousto prvního lívanečku a druhého párku, jsem zvedl domácí telefon a zavolal Wolfovi do jeho pokoje.

„Ano?“ zavrčelo to ve sluchátku.

„Dobré jitro. Před hodinou volala paní Vailová. Její manžel, volný a neporušený, jí těsně předtím telefonoval z jejich domu na venkově; hned, jak se nají a dá do pořádku, vrátí se do města. Komusi, pravděpodobně panu Knappovi, slíbil, že ani on ani jeho manželka osmačtyřicet hodin ani nemuknou o tom, co se stalo, a ona chce, abychom to drželi pod pokličkou i my.“

„Uspokojivé.“

„Jo, čistá práce, jako víno. Já se ale projdu do banky dát proplatit ty její šeky, a odtud je to jen pět bloků ke Gazette. Ta věc se určitě brzo provalí a já bych o ní Lonu Cohenovi mohl říct; ať si ji zatím nechá pro sebe, dokud mu neřekneme. On si ji pro sebe nechá, to přece víte, a taky to náležitě ocení.“

„Ne.“

„To jako že si to nenechá pro sebe?“

„Ne. Prokázal, že se mu může důvěřovat. Ale já pana Vaila neviděl, a vy taky ne. Zavázat si pana Cohena vděčností je prospěšné, ale říkám ne. Možná se s ním podělíme ještě dnes, ale zatím počkáme.“ Zavěsil. Do skleníků v podstřeší přijde už o dvě minuty pozdě. Když mi Fritz donesl druhý lívaneček a párek, prohlásil jsem: „Za centík bych ho šel nahoru ‚píkejovat‘.“

Fritz mě poklepal po rameni. „No tak, Archie! Přece kdybyste měl, tak půjdete. Kdybyste neměl, nepůjdete.“

„Řekl bych, že tohle je od tebe poklona. Je to zamotané, ale rozeberu si to,“ odpověděl jsem a mazal si přitom lívaneček máslem.

Několik následujících hodin jsem strávil tím, že jsem dojedl snídani, dočetl Timesy – inzerát byl na šestadvacáté straně –, otevřel poštu, otřel prach na stolech, odnesl včerejší orchideje a nalil do vázy čerstvou vodu, došel do banky a zase se vrátil a vykonal různé drobné kancelářské práce. A celou dobu se mi hlavou honily úvahy o nastalé situaci. Připadalo mi pěkně hloupé být najat ve spojitosti s takovou událostí jako únos Jimmyho Vaila a pak jen dát do novin inzerát, sebrat peníze a zabalit to. Ale co ještě jiného? Jsem víc než ochoten Wolfa píkejovat k činnosti tam, kde to má nějaký význam nebo kde z toho kouká nějaký zisk, ale když se Jimmy Vail v pořádku vrátil, práce, na kterou byl Wolfe najat, je hotová, takže co? Jakmile se to provalí, po panu Knappovi půjde celá armáda policajtů a machrů z FBI a dřív nebo později ho pravděpodobně dostanou. My jsme tu hotovi až na jednu drobnost – potřebujeme vidět, že Jimmy Vail je celý. Paní Vailová řekla, že zavolá, až se manžel vrátí, a já pak za ním zajdu a zeptám se, jestli mu pan Knapp ukázal Gazette s tím oznámením.

Nikam jsem chodit nemusel, v 11.25 se ozval zvonek. Wolfe se už vrátil ze skleníků, do vázy na stole dal větvičku Oncidiuy marshalliany, ze stolního kalendáře utrhl včerejšek, prohlédl poštu a právě mi diktoval dlouhý dopis jakémusi sběrateli orchidejí v Guatemale. Když Wolfe dělá něco skutečně důležitého, nesnáší, aby ho někdo vyrušoval, ale Fritz byl nahoře, takže jsem šel otevřít já. Před vchodem stál pan Vail. Wolfovi jsem oznámil „Jimmy Vail osobně“, vrátil se a otevřel. „Vy mě možná znáte? Já vás ano,“ řekl Vail. „Jste zatraceně dobrý tanečník,“ prohlásil a vešel dovnitř.

Odvětil jsem, že on taky, což byla pravda, vzal jeho kabát a klobouk, pověsil je a odvedl ho do kanceláře. Přistoupil k Wolfovu stolu, zastavil se a řekl: „Vím, že si s nikým nepotřásáte rukou. Jednou jsem se chtěl poprat s chlapem, který o vás říkal, že jste náfuka; samozřejmě jsem o něm věděl, že je to baba. Já jsem Jimmy Vail. Můžu si sednout? Nejradši do toho červeného koženého křesla, vida, tu je.“ Posadil se, opřel se lokty o postranní opěradla, přehodil nohu přes nohu a pokračoval: „Jestli budu říhat, musíte mi prominout, dva dny a tři noci jsem žil jen o studených fazolích z konzervy a pak jsem to přehnal s vejci se slaninou. Žena mi řekla o tom, že vás najala. Ještě nikdy nepadlo tolik peněz na tak málo. Pochopitelně se mi nezamlouvá, když mě někdo označuje za majetek mé manželky – komu by se to taky zamlouvalo, že? – ale jsem si vědom, že to jste musel. Ten inzerát jsem viděl, až když mi ho manželka ukázala, a nevím, jestli ho viděli i oni. Je to důležité?“

Když se tak na něj člověk díval a poslouchal ho, dalo se jen těžko uvěřit, že právě strávil šedesát hodin ve spárech únosců, žil o studených fazolích a možná, že málem nemusel žít nijak dlouho i o těch fazolích, ale samozřejmě se už dal do pořádku a řádně se najedl. A z toho, co jsem o něm slyšel, nikdy nevyplynulo, že by byl nějaká měkkota. Tvář měl bílou jako smrt, ale takovou měl vždycky, a pohled tmavých očí byl bystrý a jasný.

„Pomohlo by, kdybych to věděl,“ prohlásil Wolfe, „ale tak důležité to zase není. Přišel jste mi říct tohle? Že nevíte?“

„Vlastně ne.“ Vail zvedl ruku kamsi do blízkosti pravého spánku a luskl prostředníkem a palcem; právě tímhle gestem se proslavil. „Zmínil jsem se o tom pouze proto, že to může být důležité pro nás, mou ženu a mě. Jestli tu věc v novinách někdo z nich viděl, ví, že vám manželka o té záležitosti pověděla, a to by asi nebylo moc dobré. Proto jsem si tak pospíšil. Řekli mi, abych osmačtyřicet hodin držel zobák, to jest do pátku ráno, a abych se postaral, aby žena mlčela taky, jinak že toho budeme litovat. A řekl bych, že to mysleli vážně. Mám silný dojem, že svá slova myslí opravdu vážně. Takže si to s manželkou necháme do pátku ráno pro sebe. Ale co vy? Mohl byste dát do novin další oznámení pro pana Knappa, že pokud jde o vás, jelikož byl ten majetek vrácen, je případ uzavřen a už vás dál nezajímá. Co říkáte?“

Wolfe naklonil hlavu a zadíval se na něj. „Vyslovujete nepodložený předpoklad, pane Vaile, že já také budu zticha až do pátku ráno. Vaší ženě jsem řekl, že povinnost nezatajit vědomost o závažném trestném činu musí někdy ustoupit dalším okolnostem, například jde-li o záchranu života, vy však už v ohrožení života nejste. Nyní, když jsem vás viděl živého a volného, ohlášení toho skutku úřadům už nemohu dál odkládat. Soukromý detektiv s licencí podléhá jiným omezením než prostý občan. Nechci vás ani vaši ženu vystavovat –“

Zazvonil telefon, otočil jsem se a zvedl sluchátko. „Kancelář Nero Wolfa, u telefonu Archie Good –“

„Tady Althea Vailová. Je u vás manžel?“

„Ano, právě –“

„Chci s ním mluvit.“

Vyslovila to naléhavě, k tomu, co jsem udělal dál, mě nevedla pouhá zvědavost. Bylo zřejmé, že mezi Wolfem a Jimmym Vailem dojde ke sporu ohledně toho, jestli si věc necháme až do pátku pro sebe, a jestliže jí tolik záleželo právě na tomhle, chtěl jsem to mít z první ruky, takže jsem jí řekl, aby zůstala u telefonu, Vailovi sdělil, že to volá jeho žena, sebral jsem se a vypadl do kuchyně k paralelní lince. Přiložil jsem sluchátko k uchu, paní Vailová už mluvila.

„… stalo něco hrozného. Právě volali z White Plains, kapitán Saunders od státní policie, a říkal, že našli mrtvolu ženy, a myslí si, že je to Dinah Utleyová. Chtějí, abych ji přišla do White Plains identifikovat nebo někoho poslala. Proboha, Jimmy, mohla by to být Dinah? Jak by to mohla být ona?“

Jimmy: „Nevím, třeba to bude vědět Archie Goodwin, poslouchá na vedlejší lince. Řekl ten policista, jak byla zabita?“

Althea: „Ne, on jen –“

Jimmy: „Nebo kde ji našli?“

Althea: „Ne, on jen –“

Jimmy: „Nebo proč si policie myslí, že to je Dinah Utleyová?“

Althea: „Je – podle věcí v její kabelce a v autě. Její auto tam bylo. Já snad – já nechci – nemůžu poslat Emila?“

Jimmy: „Ano, proč by ne? Co říkáte, Goodwine? Emil – to je náš šofér. Určitě jim může říct, jestli je to Dinah Utleyová nebo ne. Musí jít manželka? Nebo já?“

Nemělo význam předstírat, že tu nejsem. „Ne,“ řekl jsem, „kvůli identifikaci určitě ne. Ovšem, jestli to je Dinah Utleyová, budou se vás obou chtít na pár věcí zeptat, pokud se vyskytnou nějaké pochybnosti ohledně toho, jak zemřela, ale to můžou přijít za vámi. K samotné identifikaci bych stačil i já, jestli chcete, aby mě tam pan Wolfe poslal.“

Althea: „Ano, to udělej, Jimmy!“

Jimmy: „No… možná… kam říkal, že se má ve White Plains jít?“

Já: „Já vím, kam jít.“

Althea: „Musí to být Dinah! Včera večer nepřišla domů a teď – to je hrozné –“

Jimmy: „Jen klid, Al, brzy jsem tam. Hlavně klid a…“

Položil jsem sluchátko do vidlice a vrátil se do kanceláře. Při mém příchodu Vail právě zavěšoval. „Ovšemže potřebuju slyšet, co klient pana Wolfa říká do jeho telefonu,“ sdělil jsem mu. „A ovšemže vy jste věděl, že budu poslouchat.“ Otočil jsem se k Wolfovi. „Nějaký státní policista volal z White Plains paní Vailové, že našli mrtvolu ženy, neřekl kde, a podle věcí v její kabelce a podle auta usuzují, že je to Dinah Utleyová. A muselo tam být něco, co ukazuje na souvislost s paní Vailovou, možná jen adresa. Žádal paní Vailovou, aby přijela do White Plains a identifikovala ji, a paní Vailová tam nechce a pan Vail taky ne. Navrhl jsem, že by vás možná chtěla požádat, abyste poslal mě.“

Wolfe se na Vaila zamračeně díval, pak se obrátil ke mně. „Zemřela násilnou smrtí?“

„To paní Vailová neví. Já jsem vám řekl všechno, co jsem slyšel.“

„Podívejte,“ ozval se Vail, „tohle je ošemetná věc.“ Stál u rohu mého stolu. „Dobrý bože… asi bych tam měl jít sám.“

„Jestli je to slečna Utleyová, a jestli zemřela násilnou smrtí, zeptají se vás, kde jste včera v noci byl. To je běžný postup.“

„To, kde jsem byl včera v noci a do pátku ráno, nikomu neřeknu, ani vám.“

„Pak budete podezřelý. Měl byste se neprodleně poradit s manželkou. A když tu mrtvolu půjde identifikovat pan Goodwin a když to bude slečna Utleyová, budou se ptát jeho, co s ní má společného a kdy a kde ji viděl. Víte, že byla včera tady?“

„Ano, žena mi to řekla. Ale proboha, o tom, proč tu byla, jim Goodwin snad neřekne!“

Wolfe se opřel a zavřel oči. Vail mu začal cosi říkat, uvědomil si, že ho Wolfe neposlouchá, a zmlkl. Posadil se zpátky do červeného koženého křesla, zase vstal, vykročil na půl cesty ke dveřím, otočil se, šel k Wolfovu stolu a tam se zastavil a tak zůstal, s pohledem upřeným na Wolfa.

Wolfe otevřel oči a narovnal se. „Archie, zavolejte paní Vailovou.“

„Jsem tu já,“ ozval se Vail. „Můžete mluvit se mnou.“

„Vy nejste můj klient, pane Vaile, je jím vaše paní.“

Už jsem vytáčel číslo, znal jsem je zpaměti, už od chvíle, kdy jsem si je v úterý v noci vyhledal. Ženský hlas řekl: „Dům paní Vailové,“ a já nato, že Nero Wolfe chce mluvit s paní Vailovou. Po krátkém čekání se ozval hlas naší klientky. „Tady Althea Vailová, pan Wolfe?“

Kývl jsem na Wolfa a ten zvedl svůj telefon. Já si svůj nechal, ale musel jsem o něj bojovat. Jimmy Vail mi jej chtěl vzít, sáhl po něm a už jej obemkl prsty, ale já si sluchátko držel u ucha a neslyšel jsem, co říká, protože jsem poslouchal Wolfa.

„Dobrý den, paní. Velmi mě potěšilo, že jsem se setkal s vaším manželem, a vás shledání s ním jistě potěšilo také. Ten telefonát z White Plains přináší nový problém a já nabízím řešení. Vyrozuměl jsem, že nechcete jet do White Plains podívat se, jestli ta mrtvá žena je slečna Utleyová, je to tak?“

„Ano, pan Goodwin řekl, že půjde on.“

Wolfe zamručel. „Pan Goodwin vždycky někam půjde, je – ehm – plný energie. Jsou tu však jisté potíže. Jestli je to slečna Utleyová, budou se ho ptát, kdy a kde ji naposledy viděl, a když řekne, že včera přišla do mé kanceláře, budou chtít znát podrobnosti. Když je všechny vypoví, bude muset také sdělit, že když odešla, my, to jest on a já, jsme pojali silné podezření, že byla zapletena do únosu vašeho manžela, a potom –“

„Dinah? Že do toho byla zapletená? To je směšné! Proč ji z toho podezříváte?“

„To si nechám pro sebe, vysvětlím to později – možná ale, že ne. Potom budou chtít veškeré informace o tom únosu, nejen od pana Goodwina a ode mě, ale i od vás a vašeho manžela, a nebudou ochotní čekat až do pátku. Je tu pravděpodob –“

„Ale proč jste podezřívali Dinah?“

„To bude muset počkat. Takže navrhuji řešení. Dala jste mi šeky na šedesát tisíc dolarů, já jsem řekl, že jestli se váš manžel vrátí živý, část z nich vrátím, protože ta suma pokryla náklady, které jsem považoval za nutné k tomu, abych splnil, k čemu jsem se v tom zveřejněném oznámení zavázal. Rád bych, kdyby mi peníze zůstaly, a pokud mi mají zůstat, budu si je ovšem muset vydělat. Navrhuji tedy: pana Goodwina do White Plains pošlu, aby se na tu mrtvou šel podívat; jestli je to slečna Utleyová, potvrdí její totožnost a řekne, že ji poprvé a naposled viděl, když přišla včera do mé kanceláře v souvislosti s prací důvěrného charakteru, na kterou jste mě najala, a že na základě mých instrukcí odmítá poskytnout další informace. A také se zavazuju, že do pátku dopoledne do jedenácti hodin ani on, ani já nevyzradíme nic, co se týká únosu vašeho manžela, pokud nám k tomu nedáte souhlas. Tím se vystavíme nesnázím a možná i vážnému obtěžování ze strany policie a já se nebudu cítit povinován nějaké peníze vám vracet. Já nebudu dlužit nic vám a vy nebudete dlužit nic mně. Tak zní můj návrh. Měl bych k němu dodat – ne proto, abych vás k něčemu nutil, jen pro informaci –, že pokud nebude přijat, nemůžu nadále zastírat, že vím o těžkém zločinu, což únos je. Budu muset neprodleně informovat příslušné úřady.“

„To je vyhrožování, vydírání!“

„Fuj. Nabídl jsem se, že podstoupím značné riziko za mírný honorář. Svůj návrh tedy beru zpět. Dnes vám zašlu šek, tím končí –“

„Ne! Nezavěšujte ještě!“ Následovalo pět vteřin ticha. „Chci mluvit s manželem.“

„Dobrá.“ Wolfe se rozhlédl kolem, pak se podíval na mě a zeptal se: „Kde je?“

Zakryl jsem mluvítko dlaní. „Fouknul. Hned, jak jste řekl, že máte podezření, že s tím má co dělat Dinah. Je pryč, slyšel jsem, jak se zavírají přední dveře.“

„Já to neslyšel.“ Wolfe se vrátil k telefonu. „Váš manžel odešel, paní Vailová, pravděpodobně jde za vámi. Já ho odcházet neviděl. Zašlu vám šek –“

„Ne!“ Další chvíle ticha, tentokrát trochu delší. „Tak dobrá, pošlete Archieho Goodwina do White Plains.“

„S tím, co jsem navrhoval?“

„Ano. Ale chci vědět, proč jste si myslel, že s tím má co dělat Dinah. To je neuvěřitelné!“

„Pro vás bezpochyby. Byl to pouhý předpoklad, možná ne dost dobře podložený. Někdy jindy vám jej možná vysvětlím, teď však ne. Musím pana Goodwina vypravit, omluvte mě.“

Zavěsil, a já také. Vstal jsem, vyšel do haly a přesvědčil se, že přední dveře jsou zavřené, otevřel jsem dveře do předpokoje a nahlédl dovnitř, vrátil se do kanceláře a Wolfovi oznámil: „Je pryč. Ne, že bych si myslel, že se manžel naší klientky pokusí o nějaký fígl, ale mohl zazmatkovat a zavřít, když byl ještě uvnitř. Nějaké instrukce?“

„Nejsou nutné, slyšel jste, co jsem paní Vailové řekl.“

„Jo, je to fajn, přinejhorším mě šoupnou do báně, ale co, čert to vzal, dostáváte za to peníze. Ale co my – jsme na něco zvědaví? Zajímá nás, co se jí stalo, a kdy a kde?“

„Ne. To není naše starost.“

Zamířil jsem do haly, ale u dveří jsem se ještě otočil. „Víte – jednoho dne vás to může něco stát. Zatraceně dobře víte, že to možná bude muset být naše starost a vy pak budete muset taky trochu pracovat, takže by nebylo marné, kdybych nasbíral pár faktů dřív, než stopy vychladnou. Ale přiznáte to? Ne. Proč? Protože si myslíte, že jsem tak – ehm – plný energie, že ta fakta seženu tak jako tak a budu je mít nachystaná, kdybyste je náhodou přece jen potřeboval. Takže je teda mít nebudu. Jestli mi bude někdo chtít vykládat já nevím co, řeknu, že to není moje starost.“

Sebral jsem se, vzal si z věšáku plášť, klobouk tam nechal, prošel dveřmi, sestoupil po sedmi schodech na chodník, pěšky došel na Desátou Avenui, pak za roh do garáže, a nasedl do sedanu Heron z roku 1961, který vlastní Wolfe a ve kterém jezdím já.

IV.

Bylo jedna patnáct odpoledne; Clark Hobart, okresní zástupce Westchester County, se na mě zadíval přivřenýma očima a prohlásil: „Vám už mlíko na bradě oschlo, Goodwine, víte, do čeho se pouštíte.“

Seděli jsme v jeho kanceláři v soudní budově, ve velké rohové místnosti se čtyřmi okny. Takhle usazený za stolem vypadal Hobart každým coulem jako volený služebník lidu – pevná brada, pozorné zvídavé oči a velké, odstávající uši. Já seděl po jedné straně stolu, na židlích před stolem seděli kapitán Saunders od státní policie a člověk, se kterým jsem už měl co do činění dřív, Ben Dykes, vedoucí týmu okresních detektivů. Za ty dva roky, co jsem ho neviděl, trochu ztloustl, to, co dřív byla vráska, se změnilo v brázdu, takže z toho vznikly dvě brady, a když seděl, břicho se mu přelévalo přes opasek. Stále však měl pověst chytrého policajta.

Můj zrak se setkal s Hobartovým. Hleděl zpříma, ale nikoliv nepřátelsky. „Rád bych měl jistotu, že máte o věci správnou představu,“ prohlásil jsem. „Hlášení jste dostal, než mě sem přivedli. Nepředpokládám, že se něco úmyslně překroutilo, to by Ben Dykes určitě neudělal, ale nechci, aby došlo k sebemenšímu nedorozumění. Viděl jsem tu mrtvou, identifikoval ji jako Dinah Utleyovou, kapitán Saunders se mě ptal, jak dobře jsem ji znal, a já řekl, že jsem se s ní setkal jen jednou, včera odpoledne, ale identifikoval jsem ji spolehlivě. Dykes se ptal, kde jsem se s ní včera odpoledne setkal, a já řekl, že v kanceláři Nero Wolfa. Ptal se, proč tam přišla, a já řekl, že ji tam na žádost Nero Wolfa poslala paní Althea Vailová, aby jí Wolfe mohl položit pár otázek ohledně vyšetřování důvěrné záležitosti, kvůli které ho paní Vailová najala. Ptal se, jaká důvěrná záležitost to je, a já –“

„A vy jste odmítl říct mu to.“

Přikývl jsem. „V tom to vězí. Moje odmítnutí mělo své důvody. Řekl jsem, že jednám podle příkazů pana Wolfa. Kdyby mi Dykes do všech podrobností řekl jak, kdy a kde Dinah Utleyová zemřela a kde byla její mrtvola nalezena, hlásil bych to panu Wolfovi, a kdyby byl spáchán zločin, pan Wolfe by uvážil, jestli je tu rozumný předpoklad, že ten zločin nějak souvisí se záležitostí, o které se s ním paní Vailová radila. Ani jsem ale nestačil domluvit, když se do toho vložil kapitán Saunders a řekl, že Dinah Utleyová byla zavražděna a já ať mu koukám povědět, co přesně řekla panu Wolfovi a co přesně řekl on jí. Já na to, že koukat nebudu, a on zase, že slyšel, za jakého pašáka se považuju, a že si mě vezme někam, kde nebudeme rušeni, a podívá se, jaký pašák teda jsem. Očividně je to ten týpek, kterému se říká sůl země. Ben Dykes, který je akorát policajt a ne vejtaha, trval na tom, že mě vezme k vám. Jestli se to, do čeho se pouštím, přehodí na kapitána Saunderse, docela se mi to bude hodit. Už jsem uvažoval o tom, že půjdu k psychiatrovi, abych zjistil, jaký jsem pašák, a takhle bych si aspoň ušetřil námahu.“

„Tu laskavost vám milerád prokážu,“ prohlásil Saunders. Při řeči otvíral ústa co nejméně, někdo mu zřejmě řekl, že tak předvede, že má ještě leccos nachystáno v záloze, a on si tedy tenhle způsob řeči zřejmě zkouší před zrcadlem.

„Nikdo vás nikam nepřehazuje,“ řekl Hobart. „Nejvyšší soudní úředník v tomhle okrese jsem já. Byl spáchán zločin. Dinah Utleyová byla zavražděna. Viděl jste se s ní několik málo hodin předtím, než zemřela, a pokud je nám zatím známo, jste poslední, kdo ji viděl živou. Kapitán Saunders měl plné oprávnění ptát se vás na podrobnosti toho rozhovoru, a právě tak ho mám i já.“

Zavrtěl jsem hlavou. „On se neptal, on ze mě odpověď vymáhal. A pokud jde o ten zločin, kdy a kde? Kdyby ji přejelo nějaké auto třeba dneska –“

„Jak víte, že ji přejelo auto?“ vyjel na mě Saunders.

Nevšímal jsem si ho. „Kdyby ji přejelo nějaké auto třeba dneska ráno tady na hlavní třídě a kdyby lidi, kteří řidiče viděli, říkali, že to byl trpaslík s fousama a s jedním okem, pochybuju, že by si pan Wolfe myslel, že se jeho včerejší rozhovor s ní té záležitosti nějak týká. Tu mrtvolu jsem viděl a mám za to, že ji buď přejelo auto, nebo ji někdo několikrát praštil palicí, ačkoliv jsou i jiné možnosti. Hergot, pane Hobarte, přece víte, že pan Wolfe pravidla zná!“ prohlásil jsem a své tvrzení doprovodil patřičným gestem ruky.

Hobart přikývl. „A vím, jak je zneužívá – a vy také. Dinah Utleyová nebyla zabita tady na hlavní třídě. Její mrtvolu našli dnes v deset hodin dva kluci, kteří měli být ve škole. Ležela v příkopě u silnice, kam ji –“

„Které silnice?“

„Iron Mine Road. Kdysi zřejmě vedla k dolu na železnou rudu, ale teď nevede nikam. Je úzká a hrbolatá a končí slepě asi tři kilometry od Route 123. Mrtvola –“

„Kde ta silnice odbočuje z Route 123?“

Saunders zavrčel, ale jen v hrdle, rty nepootevřel. Opět se mu nedostalo pozornosti.

„Asi tři kilometry od místa, kde Route 123 odbočuje z Route 35,“ odpověděl Hobart. „Jižně od Ridgefieldu, nedaleko od hranice státu. Shodili ji do příkopu už mrtvou. Auto, které ji přejelo, stálo asi třicet metrů dál na silnici, předkem k volnému prostoru v lese. Doklady byly v autě, zní na jméno Dinah Utleyová, adresa Pátá Avenue 994, New York 28. Našla se tam i kabelka s běžnými věcmi, některé s jejím jménem. Závěr byl, že právě tohle auto ji přejelo. Ještě něco?“

„Kdy zemřela?“

„Aha, ovšem. Mezi devátou včera večer a třetí ráno.“

„Byly tam stopy nějakého jiného auta?“

„Ano, jednoho, možná dvou, v trávě. Silnice je štěrková a tráva roste až těsně k ní.“

„A viděl včera večer někdo ji nebo její auto, anebo jiné auto?“

„Zatím jsme nikoho takového nenašli. Nejbližší dům stojí téměř kilometr odtamtud, na východ směrem k Route 123, a po té silničce jezdí jen málo aut.“

„Máte nějaké vodítko, kterým směrem pátrat?“

„To víte, že ano. Směrem k vám. Když je nějaká žena zavražděna pár hodin po tom, co navštíví soukromého detektiva, dá se směle předpokládat, že obě ty věci spolu souvisí a to, co tomu detektivovi řekla, má pro nás svůj význam. Byl jste u toho, když s Wolfem mluvila?“

„Ano. A dá se také směle předpokládat, že ten detektiv nejlépe posoudí, jestli obě ty události spolu souvisí nebo ne. Jak jsem říkal, Dinah Utleyová za panem Wolfem nepřišla sama od sebe. Přišla proto, že jí to přikázala paní Vailová, aby panu Wolfovi sdělila informace k něčemu, co paní Vailová chtěla zařídit.“ Vstal jsem. „No, pověděli jste mi, co si za pár hodin můžu přečíst v novinách. Teď půjdu za panem Wolfem a ozvu se vám.“

„To si jen myslíte.“ Saunders už stál na nohou. „Pane Hobarte, vy víte, jak je při takovéhle věci důležitý čas. Jste si jistě vědom, že jestli ho teď pustíte, do dvaceti minut už nebude spadat pod vaši soudní pravomoc. Jste si vědom, že má informace, které by mohly všechno změnit, když je dostaneme teď.“

Ušklíbl jsem se na něj. „Dokážete udělat dvacet kliků? Já jo.“

„Rád bych se ho na něco zeptal,“ řekl Ben Dykes Hobartovi. Ten ho vyzval, aby se tedy ptal. Dykes se ke mně otočil. „Včera byl v Gazette inzerát adresovaný ‚panu Knappovi‘ a pod ním jméno Nero Wolfa. Mělo to co dělat s tím, proč paní Vailová Dinah Utleyovou poslala za Wolfem?“

Dykesova pověst coby pořád ještě chytrého policajta se zakládala na pravdě. Na něj jsem se usmál jinak než na Saunderse. „Lituju, ale řídím se příkazy člověka, pro kterého pracuju.“ Přistoupil jsem k okresnímu zástupci. „Víte, jak si věci stojí, pane Hobarte, kdybyste mě tu za daného stavu držel u výslechu, vymykalo by se to z rámce zaběhnutého postupu, a protože bych na otázky neodpovídal a protože pan Wolfe nebude ochoten telefonovat ani nikoho nepustí do domu dřív, než mu podám zprávu, asi budeme muset nechat kapitána Saunderse odejít s prázdnou. Ale ta vražda samozřejmě zůstává vám.“

Hobart zaklonil hlavu, aby mě mohl sjet zamračeným pohledem. „Trest za bránění výkonu spravedlnosti znáte,“ řekl. Zdvořile jsem odpověděl „Ano, pane,“ když tu náhle sevřel pěsti, vyletěl z křesla a zaječel: „Vypadněte!“ Poslušně jsem vyhověl jeho přání a obrátil se k odchodu; Dykes na mě zakroutil hlavou. Prošel jsem těsně kolem Saunderse, aby mi mohl nastavit nohu, ale neudělal to.

Na chodníku jsem se podíval na hodinky; bylo 13.35. Přešel jsem tři bloky k podniku, který znám; jmenuje se U Mary Jane a kdosi tam umí udělat kuře s nádivkou tak, jak ho v Chillicothe v Ohiu dělávala moje teta Ann, s nadýchanými knedlíčky. Při jídle jsem rozvažoval o situaci. Za telefonování Wolfovi bylo škoda peněz, protože tahle věc není jeho starost, a pokud šlo o naši klientku, nebyl žádný spěch. Můžu jí zavolat, až podám zprávu Wolfovi. Takže, jelikož jsem už měl za sebou polovinu cesty – no, třetinu cesty – proč bych se nezajel podívat na Iron Mine Road? A možná i na ten starý důl, kdyby se mi jej podařilo najít? Kdybych někoho unesl a potřeboval místo, kam bych si ho schoval, než si vyzvednu půl milionu babek, lepší místo než opuštěný důl bych si ani nemohl přát. Zaplatil jsem za kuře a kus rebarborového koláče, šel na parkoviště, kde jsem nechal herona, vyplatil jej a zamířil na Hawthorne Circle. Tam jsem odbočil na Saw Mill River Parkway a na konci, v Katonah, pak na východ po Route 35. Den byl jasný a slunečný a já se dosyta těšil z forsýthií, ze stromů, které začínaly pučet, a z krav na pastvinách, protože jsem měl auto, na které se můžu spolehnout, že mě doveze i zpátky do města. Těsně před hranicí Connecticutu jsem zahnul doleva na Route 123 a pohlédl na tachometr; když jsem ujel asi dva a půl kilometru, začal jsem se dívat po Iron Mine Road. Po dalších tři sta dvaceti metrech tu byla.

Asi po půl druhém kilometru jízdy po ní jsem si už nebyl tak jistý, že mě heron doveze i zpátky. Na necelých dvou kilometrech jsem potkal pět aut, kvůli jednomu jsem musel vjet na klopenou krajnici, kvůli jinému zase padesát metrů couvat. Najít místo činu, když jsem k němu konečně dorazil, nebyl problém. Stálo tu v řadě osm aut, žádné z nich služební, a silnici dokonale ucpala. Na krajnici těsně u příkopu stálo asi deset žen a tři nebo čtyři muži, na opačné straně silnice se dva muži hlasitě hádali, kdo z nich tomu druhému ohnul nárazník. Ani mi nestálo za to vystupovat. Na severu byly husté lesy, na jihu příkrý skalnatý svah a pod ním bažina. Přiznávám, že mám jen neurčitou představu, jak by měl vypadat opuštěný důl na železnou rudu, ale nic z toho, co bylo v dohledu, nevypadalo slibně. Zařadil jsem zpátečku a začal opatrně couvat, až jsem se nakonec dostal na místo, kde se dalo otočit. Cestou k Route 123 jsem potkal tři přijíždějící auta.

Ze dvou rozhodnutí, ke kterým jsem cestou zpátky dospěl, jsem měl v jednom jasno už ve chvíli, kdy jsem je učinil: dát si na čas, jedním okem pozorovat krajinu a sledovat, jak se venkov vypořádává s nastupujícím jarem, což bylo rozumné, protože do Pětatřicáté ulice se před čtvrtou nedostanu, Wolfe už bude ve sklenících, a když je tam, nesnáší, aby ho někdo rušil, zvlášť když se nesemlelo něco, co je jeho starost. Tohle rozhodnutí jsem učinil, ještě než jsem dojel na Route 35.

Nevím, kdy došlo na to druhé. Vybavilo se mi při víc než stovce za hodinu ve středním pruhu dálnice. Když jedu do New Yorku z Westchesteru a cíl mám ve West Side, celou cestu jedu po Saw Mill. Když je můj cíl v East Side, v Ardsley z ní odbočím a dostanu se na dálnici. A nyní jsem tedy byl na dálnici, takže zřejmě jedu někam do East Side. Kam? Na odpověď jsem potřeboval skoro dvě vteřiny. Hrome, pomyslel jsem si, jedu k domu naší klientky říct jí, že jsem identifikoval tu mrtvou. To nic, ušetřím desetník za telefon. A jestli tam bude i její manžel a jestli budou mít nějaké dotazy, můžu jim je zodpovědět tváří v tvář, což vždycky líp vyhovuje. Ujížděl jsem tedy dál, na Major Deegan Expressway, na East River Drive a dál na nájezd k Šestadevadesáté ulici.

Když jsem v Jednaosmdesáté ulici nalezl místo, kam jsem se mohl s heronem vecpat, byly čtyři a deset minut. Vešel jsem do vestibulu čtyřpatrového kamenného domu na Páté Avenui číslo 994 a stiskl zvonek. Otevřela mi žena s hranatým obličejem, oblečená do uniformy a se šmouhou na tváři. Řekl bych, že Teddera, který dal ten dům postavit, to jest otce Harolda F. Teddera, by ani ve snu nenapadlo, že by tyhle dveře někdy nechal otvírat ženskou, takže bylo jen dobře, že se nevyskytuje někde poblíž. Měla pro mě překvapení, třebaže o tom nevěděla. Když jsem se představil a řekl, že chci mluvit s paní Vailovou, sdělila mi, že mě paní Vailová očekává, a ustoupila, abych mohl vejít. Byl bych neměl být překvapený, když jsem zase zjistil, že Wolfe je přesvědčen, že mě zná stejně dobře, jako jsem já přesvědčen, že znám jeho, nicméně překvapený jsem byl. Ovšem, stalo se to tak, že mu paní Vailová volala a ptala se, jestli jsem mrtvou identifikoval, a Wolfe jí řekl, že se u ní cestou z White Plains stavím, ačkoliv o tom mezi námi nepadla ani zmínka. Takhle dobře mě tedy podle svého mínění zná. Někdy to ale přehání, jak jsem řekl, to, že se v jejím domě stavím, jsem nevěděl ani já sám, až když jsem byl na dálnici.

Otvíračka dveří mi tedy odebrala plášť a seshora se doneslo tenorem: „Kdo je to, Elgo?“ a Elga odpověděla „To je pan Goodwin, pane Teddere!“ a tenor zavolal „Pojďte nahoru, pane Goodwine!“ Vystoupil jsem nahoru po bílém, širokém a točitém mramorovém schodišti, a nahoře byl pan Noel Tedder. Už jsem se zmínil o tom, že jsem ho párkrát viděl, ale nikdy se s ním nesetkal. Z doslechu jsem věděl, že je to třiadvacetiletý klacek, který se zkoušel uchytit už na třech vysokých školách, ale nezvládl to, kterého jeho matka donutila, aby nechal horolezectví, protože při zlézání skal z jedné spadl, a který jednou přistál s vrtulníkem na Yankee Stadium, právě když tam probíhala nejnapínavější část baseballového zápasu. Z toho, co jsem zjistil osobně, jsem poznal, že je to pouze širokoramenný, sto osmdesát centimetrů vysoký halama, kterému je jedno, co si na sebe vezme, když jde do divadla nebo do Flaminga, a který po dvou drincích mluví příliš hlasitě. Jeho tenor byl jedním z omylů, k nimž dochází, když pánbůh naděluje.

Vedl mě širokou halou k otevřeným dveřím a pokynem mě vyzval, abych vešel. Překročil jsem práh a zarazil se, protože mi na okamžik připadalo, že jsem vtrhl na nějaký mejdan. Pak jsem si ale uvědomil, že ze všech lidí uvnitř je živých jen pět, ostatní jsou z bronzu nebo z kamene, a vzpomněl jsem si na obraz knihovny Harolda F. Teddera, který jsem před lety viděl. Tohle byla ona. Velký sál s vysokým stropem, ale poněkud přeplněný tuctem soch v životní velikosti, porůznu rozestavených všude kolem. Jestli měl Tedder rád společnost, tak tady ji určitě měl. Ozval se hlas paní Vailové. „Tady, pane Goodwine!“ a já jsem se tedy hnul dál. Těch pět živých tvořilo skupinu na opačném konci místnosti, kde byl krb, ale žádný oheň. Když jsem se ocitl blíž, paní Vailová řekla: „Nu?“

„Je to Dinah Utleyová.“

„A co – jak –“

Rozhlédl jsem se kolem. „Neruším?“

„To je v pořádku,“ prohlásil Jimmy Vail stojící zády ke krbu. „Vědí o tom. Tohle je dcera mé manželky, Margot Tedderová; tohle její bratr Ralph Purcell; její advokát, Andrew Frost.“

„O Nero Wolfovi vědí,“ řekla paní Vailová. „Mé děti i bratr se vyptávali, a já myslela, že bude líp, když jim o tom povíme. A pak, když tohle – s Dinah – policie se bude zajímat o to, kde jsme byli včera v noci… rozhodla jsem se, že by o tom i o Nero Wolfovi měl vědět také můj advokát. Takže to byla Dinah?“

„Ano.“

„Přejelo ji auto?“ To se zeptal Andrew Frost, ten její advokát. Vypadal trochu jako bronzová postava Abrahama Lincolna stojící za jeho křeslem, až na to, že neměl vousy a vlasy měl šedivé, a kdyby se postavil, nebyl by asi ani tak velký. To, jak Dinah zemřela, se pravděpodobně dozvěděl tak, že zavolal do White Plains nebo ze zpráv.

„Přejelo ji její auto,“ řekl jsem.

„Její vlastní auto?“

Otočil jsem se k paní Vailové. Seděla sklesle na gauči, zabořená do podušek. „Jménem pana Wolfa vám dlužím dvě informace. Za prvé – mrtvou jsem identifikoval jako Dinah Utleyovou. Za druhé – okresnímu zástupci jsem řekl, že jsem ji viděl včera odpoledne, když přišla do kanceláře pana Wolfa ohledně záležitosti, o které jste se s ním radila. To je všechno. Odmítl jsem mu říct, o jakou záležitost šlo i cokoliv dalšího. To je všechno, co vám dlužím, ale jestli chcete vědět, jak, kdy a kde Dinah zemřela, můžu to přihodit. Chcete?“

„Ano, nejprve kdy.“

„Mezi devátou včera večer a třetí dnes ráno. To se možná ještě upřesní. Byla to vražda, protože ji přes hruď přejelo její auto, a když mrtvolu našli, ještě tam stálo, předkem ke krajnici. Po straně hlavy měla podlitinu. Někdo ji zřejmě čímsi udeřil, ztratila vědomí a potom ji přejelo to auto. Pak –“

Odmlčel jsem se, protože paní Vailová vydala jakýsi zvuk – nazvěme jej třeba zasténáním – a zavřela oči. „To musíte být tak surový?“ zeptala se Margot Tedderová. Dcera, o pár let mladší než její bratr Noel, seděla na druhém konci gauče. Z doslechu jsem věděl, že je to taková otravná ženská, která drží hlavu vzhůru proto, aby mohla chodit i s nosem nahoru a na ostatní zvysoka shlížet. Podle toho, co jsem zjistil osobně, byla hezký štíhlý kousek vzbuzující naděje, jen kdyby se trochu zaoblila a dávala si pozor na koutky úst. Kdo ji viděl jít nebo tancovat, mohl by si klidně myslet, že má kyčle v sádře.

„Já jí to neudělal, jen to líčím,“ opáčil jsem.

„Neřekl jste kde,“ ozval se Jimmy Vail. „Kde se to stalo?“

Paní Vailová už oči otevřela, takže jsem radši odpověděl jí, protože byla naší klientkou. „Na Iron Mine Road; to je taková úzká kamenitá silnička odbočující z Route 123. Ta ústí na Route 35 asi jedenáct kilometrů východně od Katonah, nedaleko hranice státu.“

Rozevřela oči doširoka. „Panebože,“ pronesla a zírala na mě. „Oni ji zabili.“ Otočila se k Andrewu Frostovi. „Ti únosci. Zabili ji oni.“ Obrátila se zpátky ke mně. „Takže jste měli pravdu… to, co pan Wolfe říkal o tom, že ji podezřívá. Právě tam –“

„Okamžik, Altheo,“ přikázal jí Frost. „Musím si s vámi pohovořit o samotě. Tohle je nebezpečná záležitost, nesmírně nebezpečná. Měla jste mi o tom povědět hned v pondělí, když jste dostala ten vzkaz. Jako váš rádce vás vyzývám, abyste už nikomu nic neříkala, dokud si nepromluvíte se mnou. A já ne– kam jdete?“

Paní Vailová vstala z gauče a zamířila ke dveřím. „Hned jsem zpátky,“ prohodila přes rameno a vyšla ven. Pohnul se i Jimmy. Na půl cesty ke dveřím se zastavil zády k nám a potom se zase vrátil ke krbu. Ralph Purcell, bratr paní Vailové, cosi řekl Frostovi, ale odpovědi se nedočkal. Purcella jsem nikdy neviděl a nevěděl o něm téměř nic, ať už z doslechu, nebo z osobní zkušenosti. Byl asi padesátiletý, možná o něco míň nebo víc, nezbývalo mu už moc vlasů a obličej měl kulatý jako jeho sestra. Všiml jsem si jednoho jeho zvyku – když někdo začal mluvit, on se podíval na někoho jiného. Jestli chtěl, aby to mělo nějaký účinek, pak jej to tedy mělo, člověk měl chuť něco mu říct, aby viděl, jestli se mu podaří jeho oči upoutat.

Noel Tedder, opírající se o George Washingtona, se mě zeptal: „Co to je, to s tím podezřením? Z čeho ji podezřívají?“ Advokát na něj zavrtěl hlavou a Margot řekla: „Co na tom teď záleží? Je mrtvá.“ Purcell se díval na mě a já se právě rozhodoval, co mu říct a pokusit se současně upoutat jeho zrak, když vešla paní Vailová s obálkou v ruce. Posadila se na kraj gauče a z obálky vyňala jakési papíry. Frost se zeptal: „Co to máte? Altheo, naprosto trvám na –“

„Mně je jedno, na čem trváte,“ odtušila. „Jste dobrý právník, Andy, říkal to Harold a říkám to i já. Důvěřuju vašim radám v záležitostech, o kterých něco víte, o tom vás nemusím přesvědčovat, ale tohle je něco jiného. Pověděla jsem vám o tom proto, že mi můžete poskytnout právní radu, ale teď, když vím, že Dinah zabili tam na Iron Mine Road, už nepotřebuju jen právní radu; myslím, že potřebuju něco víc. Myslím, že potřebuju Nero Wolfa.“ Otočila se ke mně. „Přišel by sem? Asi ne, že?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Z domu nikdy v pracovních záležitostech nevychází. Jestli s ním chcete mluvit, bude volný v šest –“

„Ne. Nechce se mi – ne, můžu to povědět vám, můžu?“

„Jistě.“ Vytáhl jsem z kapsy zápisník a pero a posadil se na křeslo nedaleko gauče.

Paní Vailová se rozhlédla po přítomných. „Chci, abyste to slyšeli vy všichni. Všichni Dinah znáte. Jsem si jistá, že jste o ní měli stejně vysoké mínění jako já – ne, že by se vám všem zamlouvala, to ne, ale považovali jste ji za velmi schopnou a naprosto spolehlivou. Ale ona zjevně – nu, počkejte, až to uslyšíte.“ Probírala se papíry, jeden vzala, podala mi jej a znovu se rozhlédla po ostatních. „Řekla jsem vám o tom vzkazu, který jsem v pondělí ráno dostala. Psalo se v něm, že mají Jimmyho a že se mi ozve pan Knapp. Ten vzkaz má Nero Wolfe. A taky jsem vám řekla, že ano… ano, jistě, řekla –, že když to odpoledne volal, Dinah poslouchala a hovor zapsala. Později jej podle poznámek přepsala na stroji. Tohle je ten přepis. Přečtěte to nahlas, pane Goodwine.“

Jediný pohled mi stačil, abych poznal, že písmo je stejné jako písmo vzkazu, stejná slabě vytištěná písmena, jen na lepším papíře odlišných rozměrů, jedenadvacet krát osmadvacet centimetrů. Četl jsem tedy:

~

Paní Vailová: Tady Althea Vailová, vy jste –

Knapp: Já jsem Knapp. Dostala jste ten vzkaz?

Paní Vailová: Ano, dnes ráno. Ano.

Knapp: Poslouchá ještě někdo?

Paní Vailová: Ne, ovšemže ne. V tom vzkaze se píše –

Knapp: Obsah si nechte jen pro sebe. Bude to tak lepší, jestli chcete Jimmyho ještě někdy vidět. Ty peníze máte?

Paní Vailová: Ne – jak bych mohla? Mám jen ten vzkaz –

Knapp: Tak je sežeňte. Máte čas jenom do zítřka. Sežeňte je a dejte je do nějakého kufru. Pět set tisíc dolarů v použitých bankovkách, ne větších než stovky. Rozumíte?

Paní Vailová: Ano, rozumím. Ale kde je můj manžel? Stalo se –

Knapp: Nestalo se mu naprosto nic. Je živ a zdráv, nemá ani škrábnutí. Takhle je to na rovinu, paní Vailová. Jednejte taky na rovinu a můžete se na nás spolehnout. Teď poslouchejte: nechci dlouho mluvit. Sežeňte ty peníze a dejte je do kufru. Zítra večer, v úterý, ten kufr uložte do zavazadlového prostoru vašeho modrého sedanu a dejte si pozor, aby byl zamčený. Jeďte po Merrit Parkway, ve Westportu odbočte na Route 33, znáte Route 33?

Paní Vailová: Ano.

Knapp: Víte, kde je Fowler’s Inn?

Paní Vailová: Ano.

Knapp: Jeďte do Fowler’s Inn. Buďte tam zítra večer v deset. Nejezděte tam moc před desátou a ne později než pět minut po desáté. Posaďte se u stolu po levé straně a objednejte si pití. Dostanete vzkaz. Je to jasné?

Paní Vailová: Ano. Jaký vzkaz? Jak poznám –

Knapp: Poznáte. Určitě jste mi porozuměla?

Paní Vailová: Ano. Fowler’s Inn zítra večer v deset hodin. Ale kdy –

Knapp: Prostě udělejte, co jsem říkal. To je všecko.

~

Zvedl jsem oči od papíru. „To je všecko.“

„Ale, proboha, mami – kdybys mi o tom řekla!“ zabreptal Noel Tedder.

„Nebo mně,“ přidal se podmračeně Andrew Frost.

„A co?“ zeptala se paní Vailová. „Co byste mohli dělat? Jimmy je zpátky, ne? Je živý a nic se mu nestalo. Já šla k Nero Wolfovi, pověděla vám o tom a to, co udělal, možná pomohlo – nevím, a teď už je mi to jedno.“

„Myslím, že jsi jednala nanejvýš moudře, když jsi o tom ani jednomu z nich neřekla,“ prohlásila Margot Tedderová. „Pan Frost by byl chtěl, abys počkala, než se na to podívá do knih, a Noel by jel do Fowler’s Inn v přestrojení, pravděpodobně s falešným plnovousem. Jelas tam, mami? Do Fowler’s Inn?“

Paní Vailová přikývla. „Udělala jsem přesně, co po mně chtěl. Pan Graham v bance pochopitelně pojal podezření – ne, podezření ne, byl zvědavý – a chtěl vědět, na co ty peníze jsou, ale neřekla jsem mu to, jsou to moje peníze. Do Fowler’s Inn jsem přijela moc brzy a až do deseti jsem seděla v autě a potom šla dovnitř. Snažila jsem se, aby na mně nebylo znát, jak jsem nervózní, ale asi to na mně znát bylo, pořád jsem se dívala na hodinky. Dvacet minut po desáté mě volali k telefonu do budky. Hlas zněl, jako kdyby patřil tomu člověku, panu Knappovi, ale neohlásil se tak. Řekl, abych se podívala do seznamu Manhattanu, tam, co začíná Z, a zavěsil. Otevřela jsem jej a tam byl vzkaz. Mám ho tady.“ Vyňala další list papíru a podala mi jej „Přečtěte to, pane Goodwine.“

„Moment!“ To promluvil Jimmy Vail. Teď stál a shlížel na manželku. „Snad bychom měli trochu ubrat a promluvit si. Tohle všechno říkat Goodwinovi a Frostovi – ještě není pátek.“

Dotkla se jeho paže. „Musím, Jimmy, musím, teď, když Dinah – panebože, oni ji zabili! Přečtěte to, pane Goodwine!“

Byl to zase stejný stroj i způsob psaní, na stejném laciném papíře jako vzkaz došlý poštou. Přečetl jsem jej nahlas.

~

Okamžitě odjeďte. S nikým nemluvte. Jděte do auta. Zbytek si přečtěte až v autě. Jeďte na Route 7 a odbočte doprava. Za Westonem sjeďte z Route 7 na kteroukoli vedlejší silnici a z ní asi po půl druhém kilometru odbočte na kteroukoli další vedlejší silnici. Takhle odbočujte nazdařbůh půl hodiny, pak se vraťte na Route 7 a jeďte směrem na Danbury. Půl druhého kilometru za Branchville zastavte u The Fatted Calf, sedněte si k některému stolu a objednejte si pití. Dostanete vzkaz.

~

„Já si to vezmu,“ prohlásil Jimmy Vail. „A ten druhý papír taky.“ Už po nich natahoval ruku. Z jeho tónu se dalo usoudit, že kdybych se s ním pokoušel dohadovat o tom, že je chci ukázat Wolfovi, neuspěl bych, takže jsem si jejich znění zaznamenal těsnopisem do zápisníku. Nebylo to zrovna nutné, protože po letech praxe dokážu reprodukovat doslova i dlouhé rozhovory, ale u takovýchhle dokumentů je žádoucí si je zapsat. Strojopis jsem převáděl do těsnopisu téměř automaticky, takže jsem mohl vnímat, co paní Vailová říká.

„Udělala jsem, co v tom vzkazu bylo. Myslím, že mě po celou dobu sledovalo nějaké auto, ale s jistotou to nemůžu tvrdit. Spíš jsem se o tom nechtěla přesvědčovat, nechtěla jsem mít jistotu. Totéž se stalo v The Fatted Calf, stejně jako ve Fowler’s Inn. Deset minut po jedenácté mě volali k telefonu a stejný hlas mě vyzval, abych se podívala do telefonního seznamu tam, kde začíná U, a tam byl další vzkaz.“ Podala mi jej.

~

Stejný způsob psaní, stejný papír. Četl jsem:

~

Okamžitě odjeďte. S nikým nemluvte. Zbytek si přečtěte v autě. Jeďte dál po Route 7 na křižovatku s Route 35, tam odbočte doleva a po ní projeďte Ridgefieldem. Tři a půl kilometru za Ridgefieldem zabočte doleva na Route 123 a po 2700 metrech odbočte doprava na Iron Mine Road. Jeďte pomalu. Za vámi pojede auto, a až třikrát blikne světly, zastavte. To auto zastaví za vaším. Vystoupíte a otevřete kufr auta. Přijde k vám muž a řekne ‚Je čas pro Knappa‘ a vy mu dáte kufr s penězi. Poví vám, co dál.

~

„Pověděl mi to. Měla jsem se bez zastávky vrátit přímo do New Yorku, sem. Řekl mi, že o tom všem nemám s nikým mluvit, dokud se Jimmy nevrátí, jinak že se nevrátí vůbec. Povídal, že se vrátí do čtyřiadvaceti hodin. A vrátil se! Je zpátky, díky bohu!“ Natáhla ruku, aby se svého Jimmyho dotkla, musela se však natáhnout, protože Jimmy se lepil na mě, aby mi vzkazy sebral. Už jsem dopisoval poslední. Syn a dcera Tedderovi cosi říkali, Andrew Frost také. Když jsem byl s těsnopisným záznamem hotov, sáhl jsem za Jimmyho a vzkazy dal paní Vailové. Nastrkoval tam ruku, ale nevšímal jsem si jí a paní Vailová si vzkazy vzala. Pak mě oslovila.

„Teď chápete, proč jsem to musela panu Wolfovi říct, nebo vám.“

„Můžu hádat,“ odtušil jsem. „Pan Wolfe vám pověděl o svém podezření, že Dinah Utleyová je do toho únosu zapletená, ode mě teď víte, že na Iron Mine Road nalezli její mrtvolu na místě, kde jste předala kufr s penězi, nebo poblíž toho místa. Tím se komplikuje váš problém, až se lidé z Westchester County budou ptát, proč jste Dinah Utleyovou poslala za panem Wolfem, zvlášť když si to vy a váš manžel chcete nechat do pátku pro sebe. Ještě tu nebyli?“

„Ne.“

„Tak brzy budou. Pokud jde o pana Wolfa a mě, necháme to do pátku do jedenácti být. Pan Wolfe lhůtu do jedenácti stanovil proto, že v tu hodinu přichází ze skleníků. Vy, váš manžel a teď i váš syn, dcera, bratr a advokát se budete muset rozhodnout sami. Nechávat si pro sebe informace týkající se vraždy je riskantní, ale pochybuju, že budete mít nějaké vážnější potíže, pokud se tak děje kvůli ochraně vlastní osoby před reálným nebezpečím, jestli si myslíte, že pan Knapp myslel vážně výhrůžku, že manžel bude litovat, jestli on nebo vy něco vyzradíte dřív než v pátek. Takhle to od pana Wolfa a ode mě chcete?“

„Ne.“ Paní Vailová už uložila papíry do obálky a pevně ji svírala v prstech. „Jenom zčásti. Chci vědět, proč jste si mysleli, že je do toho Dinah zapletená.“

„Ano, pochopitelně.“ Zastrčil jsem poznámkový blok do kapsy. „Neviděla jste ji tam? Myslím na Iron Mine Road?“

„Ovšemže ne.“

„Žádné ‚ovšemže ne‘, protože ona tam byla. Ten muž v autě za vámi v něm byl sám?“

„Nikoho jiného jsem neviděla. Byla tma. A já – já se nestarala o to, jestli tam ještě někdo je.“

„Jak ten muž vypadal?“

„To nevím. Měl plášť a klobouk stažený do čela a něčím si zakryl obličej, byly mu vidět jen oči.“

„Kdo odjel první – vy, nebo on?“

„Já, přikázal mi to. Měla jsem jet dál po té silnici a najít si místo, kde se dá otočit.“

„Když jste zase jela kolem, to auto tam ještě stálo?“

„Ano. Postavil se s ním až ke svahu na kraji silnice, abych mohla projet.“

„Viděla jste na té silnici ještě nějaké jiné auto?“

„Ne,“ odpověděla a udělala netrpělivé gesto. „Co má tohle co dělat s Dinah?“

„Nic,“ prohlásil Noel Tedder. „Je to detektiv, tak z tebe takhle ždímá informace, má to v povaze.“

„A já trvám na tom, že tohle celé je úplně špatně,“ vložil se do věci důrazně Andrew Frost. „Úplně špatně. Děláte velkou chybu, Altheo. Co říkáte. Jimmy, souhlasíte se mnou?“

Jimmy už zase stál u krbu. „Ano, souhlasím.“

„Ale, Jimmy, přece to musíš pochopit!“ hájila se paní Vailová. „Dinah tam byla! A oni ji zabili! Musíš pochopit, že chci vědět, proč ji Nero Wolfe podezříval!“ Otočila se ke mně. „Tak proč?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Já jsem jen poslíček, ale napovědět vám něco můžu.“ Vstal jsem. „Ten váš telefonický hovor s panem Knappem v pondělí odpoledne, který Dinah poslouchala a zaznamenala; můžu vidět ten stroj, na kterém to psala?“

Všichni tři muži promluvili současně; Jimmy Vail a Andrew Frost řekli „Ne!“, Noel Tedder prohlásil „Neříkal jsem vám to?“ Paní Vailová si jich nevšímala a zeptala se: „Proč?“

„Asi vám to povím, až jej uvidím, a možná taky budu mít jistý návrh. Je ten stroj tady?“

„Je v mé pracovně.“ Vstala. „Povíte mi, proč Dinah podezříváte?“

„Buď vám to povím, nebo si to krásně domyslíte.“

„Tak dobrá, pojďte se mnou.“ Vykročila, lhostejná k protestům mužů. Následoval jsem ji ven a halou ke dveřím s tlačítkem na zárubni. Stiskla ho, posuvné dveře výtahu se automaticky otevřely a my vstoupili dovnitř. Výtah byl mnohem novější a pěknější než Wolfův, kterým jezdí do svého pokoje nebo do podstřeší, žádný rámus nebo škubání. Výtah zastavil, dveře se otevřely, paní Vailová vystoupila a vedla mě halou poněkud užší než ta dole. Místnost, do které jsme vešli, byla mnohem menší než knihovna Harolda F. Teddera. Uvnitř jsem se zastavil a krátce se rozhlédl – to už je takový můj zvyk. Dva stoly, jeden velký a jeden malý, poličky s knihami a časopisy, registratura, velké nástěnné zrcadlo, stolek s televizorem, zarámované fotografie. Paní Vailová přistoupila k menšímu stolu, otočila se a řekla: „Ten stroj tu není!“

U kraje stolu stál pojízdný stojan pod psací stroj, ale na něm nebylo nic. Otočila se zpátky a zírala na stojan. Tady se daly položit jen dvě otázky, a ty jsem položil.

„Je pořád tady, nebo se někdy přenáší jinam?“

„Nikdy, je pořád tady.“

„Kdy jste ho tu naposled viděla?“

„To ne– musela bych vzpomínat. Dneska jsem tu nebyla, až před chvilkou, když jsem si šla pro ty obálky. Nevšimla jsem si, že je pryč. Někdy včera – musela bych si vzpomenout. Nejde mi na rozum…“

„Třeba si ho někdo vypůjčil.“ Došel jsem ke dveřím a tam se obrátil. „Půjdu a podám panu Wolfovi zprávu. Když k tomu bude něco mít, zavolá vám. Hlavní je, že do pátku necháme tu věc být, pokud byste –“

„Ale povíte mi, proč jste Dinah podezřívali!“

„Teď ne. Najděte ten psací stroj a pak se uvidí.“ Sebral jsem se a šel. Její hlas se za mnou nesl do haly, ale šel jsem dál. Na nějaké povídání jsem neměl náladu, na ten psací stroj jsem neměl vůbec zavádět řeč, protože s prací, za kterou paní Vailová Wolfa platí, neměl co dělat, ale chtěl jsem s sebou vzorek písma. Noel Tedder měl pravdu. Jsem detektiv a mám to v povaze. Blbost. Nechal jsem výtah výtahem a sešel po třech ramenech schodiště. V přízemí se mezi dveřmi objevila žena s hranatým obličejem, vzala do rukou můj plášť, podržela mi jej a pak šla otevřít dveře. A tam vcházel do vestibulu Ben Dykes, vedoucí detektivů z Westchester County.

„Zdravíčko!“ pozdravil jsem. „Nestavěli vás za rychlou jízdu?“

„Krmil jsem tady v parku holuby. Nechtěl jsem se vtírat,“ opáčil Dykes.

„To je chvályhodný počin. Nesmírně si ho u vás cením. Nechť kmen vašich souvěrců nadále vzkvétá.“ Obešel jsem ho, vyšel ven a zamířil k Jednaosmdesáté ulici, kde jsem nechal auto.

V.

V šest, když se ke mně donesl zvuk Wolfova výtahu sjíždějícího dolů, jsem seděl v kanceláři, nohy na stole, celá moje váha spočívala na konci páteře, hlavu jsem měl zakloněnou.

Dvacet minut jsem sám se sebou hrál hru na hadače, protože o nic jiného než o hádání tu nešlo. Nebylo oč se opřít a neměl jsem dost kostí, ze kterých by se dala sestavit kostra, natožpak ji obalit masem. Ale jednoho dne budou všechny podrobnosti únosu Jimmyho Vaila i vraždy Dinah Utleyové odhaleny, ať už pana Knappa dostanou nebo ne, a kdybych na něco dokázal kápnout teď a tady i s tím málem informací, které mám, a kdyby se ukázalo, že se nepletu, mohl bych si připíchnout metál. Takže jsem se snažil.

Otázka: Jela Dinah Utleyová v té věci?

Odpověď: Jistě, psala vzkaz, který přišel poštou, i ty, které paní Vailová našla v telefonních seznamech.

Otázka: Kdo sebral ten psací stroj?

Odpověď: Dinah Utleyová, když se dozvěděla, že paní Vailová šla za Nero Wolfem, a když jsem jí vzal otisky prstů, chytila vítr a psací stroj stopila.

Otázka: Byla s mužem, který si od paní Vailové vzal kufr s penězi?

Odpověď: Ne, byla v autě někde na Iron Mine Road, a když paní Vailová odjela, ona jela zpátky na to místo. Chtěla mít jistotu, že dostane svůj podíl. Muži, který si kufr vzal, pravděpodobně panu Knappovi, se to nezamlouvalo a zabil ji.

Otázka: Jel v tom kromě Dinah Utleyové ještě někdo z lidí z domu Vailových?

Odpověď: Ano, Jimmy Vail. Unesl sám sebe. Přibral si k tomu ještě někoho dalšího, protože on nebyl panem Knappem, který telefonoval, pokoušet se změnit hlas by bylo příliš riskantní. Ale mohl být tím člověkem, který převzal kufr, a tudíž i tím, kdo zabil Dinah Utleyovou. To nehraje s tím ‚pravděpodobně panu Knappovi‘ v předchozí odpovědi, ale tady nejsme u soudu. Takže: když Jimmy slyšel, jak Wolfe říká paní Vailové, že podezříváme Dinah Utleyovou, vypadl z kanceláře a naléhal na manželku, aby vzkazy z těch telefonních seznamů radši moc neukazovala, a taky se mi je pokoušel sebrat. A jeho celková reakce. A také to, jak trval na tom, aby všechno zůstalo v klidu až do pátku.

Otázka: Proč do toho Dinah zapojoval?

Odpověď: Vynechat. Tucet různých důvodů.

Otázka: Byl by takový trouba, aby Dinah přiměl psát ty vzkazy na tom stroji?

Odpověď: Ne. Věděl, že v duševním stavu, ve kterém paní Vailová při čtení vzkazu bude, ji ani nenapadne zkoumat písmo. Po návratu Jimmy vzkazy zničí. Řekne, že to panu Knappovi slíbil a že se bojí slib nedodržet. Dinah musela nějaký psací stroj použít a nějaký koupit, najmout nebo si vypůjčit by bylo ještě riskantnější. Když se použije tamten, a vzkazy se pak zničí, žádné riziko hrozit nebude. Ty vzkazy mi chtěl vzít.

Otázka: Mohli by panem Knappem být Ralph Purcell, Andrew Frost nebo Noel Tedder?

Odpověď: Ne. Jejich hlasy paní Vailová dobře zná.

Otázka: V pátek, ne-li dřív, musí Jimmy se vším vyrukovat. Kam a jak ho vzali, drželi a nakonec propustili. Není jisté, že se nějak splete, až se do něj obují policajti a FBI?

Odpověď: Ne. Řekne, že mu zavázali oči a že neví, kam ho vzali a kde ho drželi. Včera časně ráno ho zase se zavázanýma očima kamsi vzali a pak propustili.

Otázka: Takže jak to chceš všechno odhalit tak, abys to mohl ověřit, porovnat s dohady a dostat ten metál? No, jak?

Na odpovědi jsem zrovna pracoval, když se ke mně donesl zvuk výtahu. Wolfe vstoupil, šel si sednout za stůl a pronesl: „Hlášení?“

Sundal jsem nohy ze stolu a poposedl, abych měl páteř rovně. „Ano, pane. Je to Dinah Utleyová. Okresnímu zástupci Clarku Hobartovi jsem řekl, že jsem ji viděl včera odpoledne, když sem přišla ohledně práce, ke které vás paní Vailová najala. Když se mě ptal, o jakou práci šlo, bylo by hrubé říct mu, aby šel do háje, takže jsem mu sdělil, že kdyby mi ráčil povědět, kdy, kde a jak Dinah Utleyová zemřela, a kdybych to já zase pověděl vám, vy rozhodnete, co dál. Povídat vám to ovšem nemá význam, protože jste řekl, že je vám jedno, co se jí stalo, a že to není vaše starost. Informoval jsem paní Vailovou a řekl jí, že to necháme do pátku do jedenácti dopoledne být.“

Otočil jsem se i s křeslem, přitáhl si psací stroj, strčil do válce papíry a kopíráky, z kapsy vytáhl zápisník a zabušil do kláves. Dokonalá shoda. U lidí, kteří spolu tráví tolik času jako my a kteří si tak rozumějí, taková shoda nesmírně pomáhá. On chápal, že já jsem natolik umíněný, že už nepřidám ani slovo, pokud mě k tomu nevyzve, já zase, že on je natolik umíněný, že mě k tomu nevyzve. Samozřejmě jsem se musel něčím zabývat, nemohl jsem jen tak sedět a být umíněný. Přepsal jsem text obou vzkazů i poznámky, které jsem do zápisníku přičinil, pak jsem šel k trezoru, otevřel jej a vytáhl vzkaz, který pan Knapp poslal poštou. Připadalo mi pravděpodobné, že se po něm Jimmy Vail bude shánět, a bylo docela dobře možné, že další vývoj prokáže, že je žádoucí, abychom měli něco, co bychom někomu mohli ukázat. Vzkaz jsem připnul k podložce na stole, opřel ji o opěradlo židle, vzal jeden z fotoaparátů – Tollens, se kterým se mi lépe daří – a udělal půl tuctu snímků. Wolfe se ovšem celou tu dobu věnoval knize, aniž mě poctil jediným pohledem. Vzkaz jsem dal zase zpátky do trezoru, odložil fotoaparát a film ukládal do zásuvky, když se ozval domovní zvonek. Šel jsem se do haly podívat, kdo to je, vrátil se a oslovil Wolfa: „Promiňte, že ruším. Ben Dykes, vedoucí detektivů Westchester County. Dnes odpoledne tam byl. Za těch pár let, od té doby, co jste ho viděl v domě Jamese U. Sperlinga v Chappaqui, trochu ztloustl.“

Než ke mně otočil hlavu, dočetl větu. „Zatraceně… to musím?“ zamručel.

„Ne, můžu mu říct, že to není naše starost. Ovšem, tak do týdne můžou být tak zoufale v úzkých, že si obstarají zatykač a odvedou si nás do White Plains.“

„O něm jste nic nehlásil.“

„Hlásil jsem všechno, co jste říkal, že chcete slyšet.“

„To je subdolózní. Pusťte ho dál.“

Cestou k předním dveřím jsem si umiňoval, že slovo ‚subdolózní‘ si vyhledávat nebudu. Subdolózní je spíš ten Wolfův trik, končit debatu slovem, o kterém moc dobře ví, že jsem ho nikdy neslyšel. Otevřel jsem dveře, sdělil Dykesovi, že je už očekáván, což byla pravda, odebral mu jeho plášť a klobouk a uvedl ho do kanceláře. Tři kroky za prahem se zastavil a rozhlédl se. „Moc pěkné,“ prohlásil. „Moc pěkná práce, když ji člověk může dostat. Vy se na mě nepamatujete, pane Wolfe.“ Wolfe opáčil, že se na něj pamatuje, a vyzval ho, aby se posadil. Dykes se posadil do červeného koženého křesla.

„Nepovažoval jsem za nutné posílat sem nějakého místního policistu, protože mi jde jen o malou informaci. Goodwin vám pověděl o Dinah Utleyové. Pokud nám bylo známo, v době, kdy byl u nás, platil za posledního, kdo ji viděl živou, a vy dva jste byli poslední, kdo ji naposled viděli živou včera odpoledne zde. Ale od té doby jsem mluvil se dvěma lidmi, kteří ji viděli ještě potom. Ale vy víte, jak to chodí, když se jedná o vraždu; musíte někde začít, a já právě tohle dělám – snažím se nějak začít, a vy byste možná mohli pomoct. Goodwin říkal, že Dinah Utleyová sem včera odpoledne přišla proto, že jí to paní Vailová přikázala. Je to tak?“

„Ano.“

„Nu, já se samozřejmě neptám, jakou práci po vás paní Vailová chtěla, chápu, že to bylo důvěrné. Ptám se jen na Dinah Utleyovou. Dokonce se ani neptám, co jste jí řekl. Ptám se jen na to, co řekla ona vám. Může to být důležité, protože byla zavražděna jen osm nebo devět hodin poté. Co říkala?“

Wolfe maličko zvedl koutek úst. „Obdivuhodné,“ prohlásil. „Velmi nápadité a obdivuhodné. Svědčí to o vašich schopnostech.“

Dykes vytáhl zápisník. „Tohle říkala?“

„Ne. To říkám já. Svůj požadavek jste nemohl formulovat souvisleji a líp. Máte právo očekávat podobnou stručnost a jasnost i ode mě.“ Udělal gesto rukou, dlaň obrácenou vzhůru. „Pane Dykesi, nemůžu vám říct, co mi slečna Utleyová včera řekla, aniž bych vyzradil to, co mi důvěrně sdělila paní Vailová. Samozřejmě, nešlo o rozhovor mezi právníkem a klientem: nejsem členem komory, jsem detektiv. A jestli to, co mi paní Vailová sdělila, má význam pro vyšetřování vraždy, nechávám si to pro sebe na své vlastní nebezpečí. Na otázku, jestli to význam má, můžu odpovědět jen já sám. Vy ne, protože nevíte, co mi sdělila. Podle toho, co je mi nyní známo, je má odpověď ne.“

„Takže odpíráte odpovědět?“

„Ano.“

„Odmítáte mi říct, o čem s vámi Dinah Utleyová včera mluvila?“

„Ano.“

„I něco o tom, kvůli čemu přišla?“

„Ano.“

Dykes vstal. „Jak jste říkal, na své vlastní nebezpečí.“ Rozhlédl se kolem. „Máte to tu pěkné. Těšilo mě.“ Otočil se a zamířil ke dveřím. Následoval jsem ho do haly, a když jsem mu pomáhal do pláště, dodal: „A na vaše nebezpečí taky, Goodwine, hm?“ Poděkoval jsem mu za upozornění, podal mu klobouk a požádal ho, aby ode mě vyřídil pozdrav kapitánu Saundersovi.

Když jsem se vrátil do kanceláře, Wolfe už měl knihu zase otevřenou. Zčásti umíněný jako mezek je pořád, někdy však je jako mezek umíněný naprosto bezezbytku. Pořád ještě neví, kde a kdy nebo jak Dinah Utleyová zemřela, a ví, že já to vím, a nemá tušení, jak velké či malé riziko podstupuje, aby si vydělal zbytek těch šedesáti táců, ale, krucinál, přece by nepovolil! Nepřizná, že nám záleží na tom, co se jí stalo, protože ve své dětinskosti přede mnou prohlásil, že to není naše starost.

U stolu, mezi sousty silně kořeněných grilovaných jehněčích ledvinek s omáčkou, kterou vynalezl spolu s Fritzem, mi vysvětloval, proč jediné, co člověk potřebuje o kterékoli lidské společnosti vědět, je to, co ta společnost jí. Když to víte, můžete si vyvodit všechno ostatní – kulturu, filozofii, morálku a politiku – všechno. Jeho výklad se mi docela líbil, protože ledvinky byly křehké a chutné a omáčka byla jedna z Fritzových nejlepších, nicméně mi vrtalo hlavou, jak by člověk asi pořídil, kdyby se pokusil všechno si o Wolfovi vyvodit z toho, co za posledních deset let snědl. Nejspíš by si vyvodil, že Wolfe je už mrtvý.

Po večeři jsem si vyrazil ven, středa je den věnovaný pokeru, a hostitele ve svém staromládeneckém bytě v horním poschodí přestavěného domu v Osmatřicáté ulici mezi Lexingtonskou a Třetí Avenuí dnes dělá Saul Panzer. Se Saulem se ještě seznámíte. Jestli jste se s ním už seznámili, víte, proč bych s ním byl rád strávil hodinku o samotě, abych ho do věci zasvětil a zjistil, jestli souhlasí s tím, co si myslím o Jimmym Vailovi. Jenomže tu hodinku jsem si nemohl dopřát, protože kdyby se mnou Saul souhlasil, měl bych osobní problém; přestalo by to být mým soukromým dohadem. Jimmy Vail může za to, že o věci až do pátku pomlčíme, a jestli Dinah Utleyovou zabil, dělá si z nás srandu. Samozřejmě, Wolfovi by to patřilo, ale co já? Takhle se v Saulově společnosti tyhle úvahy odrazily na mé hře, ale byli tu ještě čtyři další, takže jsem mu nemohl nic říct. Saul, jemuž nic neujde, si ovšem všiml, že hraju bídně, a měl k tomu všelijaké připomínky. Ty se na mé hře neodrazily. Saul stejně obvykle vyhrává a tenhle večer si nahrabal. Když jsme v obvyklou zavírací hodinu, to jest ve dvě, skončili, měl víc než dvě stě mých dolarů a já neměl nejmenší náladu zůstat a jako starému, důvěryhodnému příteli se mu se vším svěřit.

Ve čtvrtek ráno po úporné hře trvající dlouho do noci nevstávám před devátou nebo půl desátou, pokud něco zrovna nehoří, ale ten čtvrtek jsem ležel na zádech a s očima dokořán už před osmou. Začínalo mi to lézt na nervy. „A co, Jimmy Vail může jít k ďasu,“ pronesl jsem nahlas, přehodil nohy přes pelest a dostal se do svislé polohy.

Rád se procházím; v Ohiu jsem jako kluk měl rád procházky a hodně chodil po lesích a pastvinách, a nyní se rád procházím dokonce ještě o hodně víc po chodnících Manhattanu. Ten, kdo moc nechodí, rozdíl ovšem nepozná – ale přece jen, když jde pěšky, lidé i věci se mu jeví naprosto jinak, než když se veze autem nebo čímkoli jiným, co se hýbe místo něj. Takže jsem se umyl, oholil, oblékl, snědl snídani, přečetl si, co píšou o Dinah Utleyové v Timesech – nic, co bych už nevěděl, – brnkl domácím telefonem nahoru do skleníků a Wolfovi oznámil, že odcházím na soukromou pochůzku a vrátím se před polednem, a šel.

Samozřejmě, o lidech se člověk celkově nedozví nic tím, že prostě jen tak chodí a kouká na ně. Dozví se jen různé jednotlivosti o tom či onom. Já se to ráno takhle dozvěděl něco o dívce v šedém kostkovaném kostýmu, které se na Druhé Avenui zachytil podpatek v mříži kanálu. Žádná dívka, kterou znám, a možná, že žádná dívka na světě, by neudělala to, co tahle. Ale o chození pěšky jsem neměl začínat; zmínil jsem se o něm jen proto, abych mohl vysvětlit, jak se stalo, že jsem ve čtvrt na dvanáct zašel do bufetu na rohu Čtyřiapadesáté a Osmé Avenue, posadil se u pultu a poručil si sklenici mléka. Donesli mi ji a já trochu upil, když tu vešel takový ten týpek z Broadwaye, posadil se na stoličku vedle a oslovil chlápka obsluhujícího sifonovou pípu, „Kafe, Same. Slyšels vo Jimmym Vailovi?“

„Kdepak bych něco slyšel o Jimmym Vailovi? Já slyším akorát ‚mrskněte sebou‘. A co je s Jimmym Vailem?“

„Umřel. Zrovna teď to bylo v rádiu. Našli ho mrtvýho na podlaze a na něm nějakou sochu. Víš, já se s Jimmym znával, než vyženil tu miliardu. Moc dobře jsem se s ním znal.“

„Nic jsem neslyšel.“ Sam donesl kávu. „Hm, to je blbý.“ Na stoličku o kus dál usedl zákazník a Sam se vzdálil.

Dopil jsem mléko a vypravil se k telefonní budce. Snad jsem ho dopil trochu hltavě, ale přisámbohu, dopil jsem ho. Myšlenky jsem si nijak neurovnával, urovnávat nebylo co, prostě jsem pil mléko. V budce jsem vytáhl deseticent a ruka mi už mířila k otvoru na mince, ale zase jsem ji stáhl zpátky. Tohle ne. Mluvit do telefonu – prosím, ale hlas se může ovládat jen odtud až potud, a já bych se mohl rozhodnout, že tu hranici překročím. Ještě se trochu projít by mohlo být ku prospěchu. Strčil jsem deseticent zpátky do kapsy, vyšel ven, udělal si procházku přes sedni bloků napříč městem, pak přes deset bloků ke středu města, vstoupil do mramorové haly jedné budovy a nastoupil do výtahu.

Ve dvacátém poschodí jsem pokývl recepčnímu a šel dál. Kancelář Lona Cohena se jménem, ale bez titulu na dveřích, se nacházela ob dvoje dveře dál od vydavatelovy kanceláře. Nevzpomínám si, že bych někdy přišel a Lon zrovna někam netelefonoval, a ani dnešek nebyl výjimkou. Střelil po mně pohledem a hovořil dál. Posadil jsem se na židli u vzdáleného konce jeho stolu. Všiml jsem si, že Lon nejeví sebemenší známky nevyspání, ačkoliv od Saula odešel stejně se mnou, krátce po druhé. Jeho drobný snědý obličej vypadal úpravně a vyhlazeně, tmavě hnědé, hluboce posazené oči hleděly jasně a bystře. Když dotelefonoval, otočil se ke mně a zavrtěl hlavou.

„Lituju, všecko jsem už uložil do banky, ale nějaký menší peníz bych mohl postrádat.“

Kromě Saula vyhrával jen on. „Nechci tě vysvlíknout z košile, desetník by mi na týden stačil. Ale nejdřív – co Jimmy Vail?“

„Vida.“ Naklonil hlavu na stranu. „To Wolfe shání fušku, nebo nějakou má?“

„Nic z toho. Zajímám se o to já. Byl jsem se projít a něco jsem zaslechl. Mohl bych počkat a koupit si noviny, ale jsem zvědavý. Co je s ním?“

„Je mrtvý.“

„To jsem slyšel. Jak umřel?“

„Našli ho – knihovnu Harolda F. Teddera znáš.“

„Jo, sochy.“

„Tam ho dneska ráno něco po deváté našla jeho nevlastní dcera Margot Tedderová. Na podlaze, a na něm Benjamin Franklin. Benjamin Franklin z bronzu, kopie sochy od Johna Thomase Macklina, té, co mají ve Filadelfii. Byla by to krásná fotka, ale nevím, jestli nějakou máme. Můžu zavolat dolů.“

„Ne, díky. Jak se na něj Benjamin Franklin dostal?“

„To kdybychom věděli, a kdybychom to tak věděli první… Tebe něco nenapadá?“

„Ne. Co víš ty?“

„Zatraceně málo. Nic. Můžu zavolat dolů, jestli nepřišlo něco dalšího, ale pochybuju. Dělá na tom pět našich lidí, ale když jde o někoho z těchhle kruhů, víš, jak to s policajty a s okresním zástupcem je. Dokonce na tebe ani vztekle nevrčí, mají prostě pusy na zámek.“

„Ale vy tady musíte něco vědět. Třeba jak dlouho je mrtvý.“

„Nevíme nic. Ale budeme, pro vydání ve tři.“ Zadrnčel telefon: Lon jej zvedl, řekl dvakrát ‚ano‘ a čtyřikrát ‚ne‘ a otočil se zase ke mně. „Přichází řada na tebe, Archie, začíná z toho koukat honorář pro tebe nebo pro Wolfa. Včera ráno našli v příkopě ve Westchesteru mrtvolu sekretářky paní Vailové, dneska ráno našli u ní doma v knihovně mrtvolu jejího manžela, a hle – už jsi tu, ne u telefonu, ale osobně. Takže Wolfa si někdo najal. Kdy? Včera? Kvůli té sekretářce?“

Zadíval jsem se na něj. „Mohl bych ti dát něco na celou titulní stranu.“

„Stačí na půl. A nepřibodávej mě ke zdi těma svýma ocelovýma očima, jsem citlivá duše. Ty víš, kdo tu sekretářku zabil.“

„Ne. Myslel jsem, že ano, ale teď už ne. To, co mám, se může každou minutou provalit – anebo taky ne. Když ti to teď povím, budeš si to muset nechat pro sebe, dokud ti neřeknu – samozřejmě pokud se to neprovalí. Tohle je výhradně moje akce, pan Wolfe vůbec neví, že tu jsem.“

„Fajn, nechám si to pro sebe.“

„Nemyslíš tím ovšem ‚možná‘.“

„Ne, zůstane to u mě, pokud se to neprovalí.“

„Tak si vezmi papír a tužku. Jimmy Vail se měl v neděli v noci vrátit domů z venkova, ale nevrátil se. V pondělí ráno dostala paní Vailová poštou vzkaz, že jí ho vrátí za pět set táců a že ji bude volat pan Knapp. Mám fotografii toho vzkazu, dělal jsem ji já, a jednu ti můžu dát, když mi pomůžeš cinknout karty, abych na Saulovi vyhrál svoje peníze zpátky. Co bys říkal tomu, kdybys dostal výhradní právo na pěknou fotku toho vzkazu?“

„Pomohl bych ti cinknout deset paklíků. Sto. To myslíš upřímně, Archie?“

„Ano.“

„Panebože! Ten ‚Knapp‘, to je nádhera. Jak se to píše?“

Hláskoval jsem mu to. „V pondělí odpoledne volal a řekl jí, aby sehnala peníze, dala je do kufru, ten uložila do zavazadlového prostoru svého modrého sedanu, v úterý večer jela do Fowler’s Inn na Route 33 a aby tam byla v deset. To udělala. Ve Fowler’s Inn ji někdo volal k telefonu a pravděpodobně stejný hlas jí řekl, aby se podívala do telefonního seznamu tam, kde začíná Z. Tam byl vzkaz s instrukcemi. Já ne –“

„Nádhera,“ pronesl Lon. Jeho tužka se jen kmitala.

„Není to špatné a nepřerušuj mě, mám naspěch. Snímek toho vzkazu nemám, ale mám text, zapsal jsem si jej podle originálu. Ten vzkaz byl psaný na stroji. Podle těch instrukcí jezdila nějakou dobu sem a tam, a kolem jedenácté dojela do The Fatted Calf. Tam měla další telefonát a měla se podívat do seznamu tam, kde začíná U. Další vzkaz, stejný stroj – text mám. Další instrukce. Podle nich jela po Route 7 na Route 35, z Route 35 na Route 123, z Route 123 na Iron Mine Road, silnici širokou asi metr a samý kámen. Zabočila na ni. Když –“

„Dinah Utleyová,“ řekl Lon. „Sekretářka. Její mrtvolu našli na Iron Mine Road.“

„Nepřerušuj. Když nějaké auto za ní třikrát bliklo, zastavila, vystoupila a z auta vyndala ten kufr. Z toho druhého auta vystoupil nějaký muž, obličej zakrytý kromě očí, kufr si vzal a řekl jí, aby jela přímo domů, nikde se nezastavovala a s nikým o tom nemluvila. To taky udělala. Včera ráno kolem půl osmé manžel volal z jejich domu na venkově, že ho únosci pustili, nic mu neudělali a že jen co se upraví a nají, vrátí se do města. A taky řekl, že mu přikázali o celé věci osmačtyřicet hodin mlčet, jinak že toho bude litovat. On že to tak udělá a že totéž očekává i od manželky. Nevím, kdy přesně dojel domů, ale muselo to být kolem desáté.“

Vstal jsem. „Tak, to je celé. Já už teď musím jít. Jestli ten tvůj plátek z toho otiskne třeba jen náznak dřív, než řeknu, napíšu vydavateli a tebe dám předhodit psům. A i když ti řeknu, nesmí tam být ani zmínka o mně nebo o Wolfovi. A i kdyby se to o tom únosu provalilo dřív, než ti řeknu, stejně budeš mít náskok, spoustu faktů, které ostatní mít nebudou. Tak zatím.“

„Hele, moment!“ Lon vyskočil od stolu. „Ty víš, jak je to ožehavé. Mohl bych taky shořet jak papír.“

„To bys mohl. Potom bys mi ovšem nemohl pomoct cinknout ty karty.“

„Je to nabeton?“

„Není, je tu ještě jedna možnost. Buď je to slovo od slova pravda pravdoucí, nebo je paní Althea Jimmy Vailová tuplovaná lhářka a skoro určitě vražednice. Jestli je pravda to druhé, nebude s to ani si škrtnout, natožpak tě podpálit, abys shořel jak papír. Jestli zabila Dinah Utleyovou, kdopak zabil Jimmyho? Benjamin Franklin?“ Otočil jsem se k odchodu.

„Hergot, poslouchej!“ Držel mě za paži. „Byla Dinah Utleyová v úterý v noci s paní Vailovou v tom sedanu?“

„Ne. Jedno je ale jisté v obou možnostech. Auto Dinah bylo na Iron Mine Road. To je prozatím všecko, čím můžu sloužit, Lone. Jen jsem chtěl spálit za sebou jeden most. Mohl by ses vyptávat třeba ještě hodinu, jenže já už hodinu nemám.“

~

Sebral jsem se a šel. Do výtahu, jím dolů do haly, odtud ven na chodník, a pokračoval jsem v procházce. Taxík by nebyl o moc rychlejší, takže jsem radši šlapal po svých, Lexingtonskou Avenuí do Pětatřicáté ulice a ke starému domu z pískovce. Vystoupil jsem ke vchodu, otevřel si vlastním klíčem, pověsil plášť na věšák a zamířil do kanceláře. Wolfe seděl u stolu a naléval si pivo.

„Dobré odpoledne. Pustil jste si ve dvanáct zprávy?“ začal jsem.

„Ano.“

„Mluvilo se tam o Jimmym Vailovi?“

„Ano.“

Posadil jsem se ke svému stolu a pokračoval: „Jen tak jsem se tu stavil, abych vám poskytl potěšení oznámit mi takhle rovnou tváří v tvář, že mi dáváte padáka. Neuposlechl jsem rozkazů. Jsem neloajální. Zradil jsem vaši důvěru. Právě jsem Lonu Cohenovi pověděl o únosu Jimmyho Vaila. Ne proto, aby to zveřejnil, použije to, až mu řeknu, že může. O tom, že si vás paní Vailová najala, jsem nemluvil, z té záležitosti jsem vás vynechal. Neodcházím sám od sebe, propouštíte mě vy, takže mám nárok na dvouměsíční odstupné.“

Wolfe zvedl sklenici a napil se. Jde mu o to, aby se napil, dokud je na dně ještě na prst pěny, aby mu uvázla na rtech a mohl ji slíznout. Slízl ji a sklenici postavil na stůl. „To jen tak žvaníte?“ zeptal se.

„Ne, pane, mluvím na rovinu. Jestli chcete, abych vám pověděl, proč jsem to udělal, povím vám to, ne proto, abych se omlouval, ale jen pro informaci. Chcete?“

„Ano.“

„Už to začalo hořet, věděl jsem moc toho, co vy ne. Nechtěl jste slyšet, co bylo ve White Plains, a zatraceně dobře jste věděl, že jsem se cestou zpátky stavil u paní Vailové, ale nechtěl jste slyšet, co bylo tam. Z toho, co –“

„Neodmítl jsem poslechnout si vás.“

„Blbost. Věděl jste stejně dobře jako já, jak si věci stojí. Říkal jste, že to, co se stalo s Dinah Utleyovou, vám je jedno, a že to není naše starost. Prospěje nějak, když to budeme přemílat?“

„Ne.“

„Fajn. To, co jsem zjistil, mě vedlo k závěru, že Jimmy podle všeho unesl sám sebe, zabil Dinah Utleyovou a z nás že si dělá srandu. Takže jsem uvázl, musel to vzdát a říct, prosím, pane Wolfe, položte na chvíli tu knihu a laskavě mi dovolte, abych vám pověděl, co se včera stalo, a vy abyste mohl rozhodnout, co dál. Až se v jedenáct vrátíte sem. Víte, jak se mi tohle zamlouvá. Neměl jsem chuť sedět tu na zadku a těšit se na to, až přijdete, a tak jsem se šel projít. Osmnáct minut po jedenácté jsem slyšel, jak jeden člověk říká druhému, že Jimmyho Vaila našli mrtvého na podlaze v knihovně, tam, kde jsem včera odpoledne byl.“

Odmlčel jsem se, abych svému líčení dodal dramatičnosti. „Takže jaká byla situace? Jestli v oddělení vražd už nezjistili, že jsem tam včera byl a vybavoval se s celou tou pitomou famílií, brzy to zjistí. Možná, že sám Cramer už tam mačká zvonek. Kdyby se mě vyptával, co jsem tam dělal, a já mu to řekl, vykecal bych tak, že máme závazek vůči paní Vailové, a kdybych mu to neřekl, pozvali by si mě na pohovor a tam bych to schytal, přinejmenším bych mohl čekat, že mi seberou licenci. A přijít a říct prosím, pane Wolfe, i když ta záležitost není vaše starost, dovolte mi laskavě, abych vám pověděl, co se stalo, protože jsem ve srabu – to by bylo na nic. Co byste mohl dělat? Musel jsem se toho ujmout sám, a tak jsem se toho teda ujal. Udělal jsem to, co jste mi řekl, abych nedělal. O tom únosu jsem pověděl Lonu Cohenovi. Pak jsem přišel a vidím, že tu nejsou ani Stebbins, ani Cramer, protože venku nestojí žádné policejní auto, a tak jsem tady. Teď mi dáte padáka a já zmizím. A rychle. O tisícovku, že dřív než zítra v jedenáct, to je ta hranice, mě nikdo nenajde.“ Vstal jsem.

„Sedněte si,“ zavrčel Wolfe.

„Ne. Cramer nebo Stebbins tu můžou být každou minutou.“

„Nebudou vpuštěni.“

„Budou hlídat dům zepředu i zezadu a vrátí se se zatykačem.“

„Dost!“ zahulákal Wolfe. „Tak dobrá, nedáváte mi možnost volby. Uznávám, že nás zajímá, co se slečně Utleyové stalo, a že je to naše starost. Podejte mi úplnou zprávu.“

„Proč bych měl podávat zprávu, když mám padáka?“

„Nemáte padáka. Tak tu zprávu, hergot!“

„Už je pozdě, nedokončím ji, každou chvíli můžou zazvonit.“

Zuřivě se na mě zadíval, pak otočil hlavu a podíval se zuřivě na hodiny. Zaťal ruce v pěsti a zuřivě se zadíval na ně, potom jimi odstrčil křeslo dozadu. Vstal, zamířil ke dveřím a v hale zařval: „Fritzi!“ Dveře kuchyně se rozlétly a objevil se Fritz. Wolfe šel dál k předním dveřím, z věšáku sundal kabát a otočil se.

„Mušle jsou otevřené?“

„Ne, pane, jenom –“

„Neotvírejte je. Archie a já jdeme ven. Budeme zpátky zítra na oběd. Dveře nechte zavřené na zámek.“

„Ale – ale –“ zabreptal Fritz. Úplně ztratil řeč.

„Když se někdo bude ptát, tak nemůžete říct, kde jsme, protože to nebudete vědět.“ V kabátě, do kterého jsem mu pomáhal, konečně našel otvory do rukávů. „Oběd zítra v obvyklou hodinu.“

„Ale musíte mít brašnu –“

„Nějak si poradím. Povezte to taky Theodorovi. Co je povolení k domovní prohlídce, víte. Když s ním přijde policista, pusťte ho dovnitř a zůstaňte s ním. Archie?“

Už jsem měl na sobě plášť a držel dveře otevřené. Wolfe překročil práh, já za ním, a dveře jsem zavřel. Na schodech jsem se zeptal: „Auto?“ a Wolfe odpověděl, že ne. Pod schody zabočil doprava, směrem na Devátou Avenui. Až tam jsme ale nedošli, v polovině cesty uhnul doprava a vykročil ke vchodu domu z červenohnědého pískovce, domu stejně velkého a stejné barvy jako jeho, ale s vestibulem. Ve svém domě Wolfe vestibul před lety zrušil, aby se zvětšila hala. Stiskl tlačítko a za okamžik nám otevřela tmavovlasá žena s pěkným popředím. Posledních deset let jsme jí občas posílali orchideje. Když nás spatřila, trochu se vylekala.

„Ale – pane Wolfe… pane Goodwine… pojďte dál! Jdete za panem doktorem?“

Vešli jsme dovnitř a žena za námi zavřela. „Ale ne kvůli ošetření,“ odpověděl Wolfe. „A jen na chvíli. Stačí to zde.“

„Ovšem. Zajisté.“ Byla celá vedle. Já do tohohle domu občas zavítal. Wolfe však ne. Když bylo třeba, doktor Vollmer přišel za ním. Žena prošla vestibulem, otevřela jedny dveře a zmizela. Po chvilce se dostavil doktor Vollmer, smutně vyhlížející muž se značným nedostatkem vlasů nad čelem a ani s náznakem přebytku čelisti. Kdysi mi posloužil dvaceti stehy tam, kde se mi jeden chlápek zvěčnil nožem, řezem sice dlouhým, ale ne dost hlubokým.

Přistoupil k nám. „Hle, hle! Pojďte dál, pojďte!“

„Přišli jsme s žádostí, doktore,“ řekl Wolfe. „Potřebujeme nějaký pokoj, kde bychom se mohli na zbytek dne posadit a dnes v noci přespat. Potřebujeme jídlo, tolik, aby nám vystačilo do zítřka. Můžete to pro nás udělat?“

Vollmer se nevylekal, byl jen jako omráčený. „Ale – jistě; myslíte pro vás? Pro vás a pro Archieho?“

„Ano. Čekáme obtížného návštěvníka a utekli jsme. Zítra už bude méně obtížný. Do té doby potřebujeme být v ústraní. Kdyby vás to nadměrně zatěžovalo…“

„Ne, samozřejmě, že ne.“ Usmál se. „Je mi ctí, jsem polichocen. Jen se obávám, že jídlo nebude tak docela… žádného Fritze tu nemám. Budete do toho pokoje potřebovat telefon?“

„Ne, stačí pokoj.“

„Pak mě tedy omluvte – mám v ordinaci pacienta –“

Vykročil ke dveřím, prošel jimi a za pár minut těmi dveřmi vstoupila ta tmavovlasá žena, jmenovala se Helen Gillardová. Vyzvala nás, abychom šli s ní, a snažila se mluvit tak, jako kdyby bylo naprosto přirozené, že přijde dvojice sousedů a požádá o byt a stravu. Vedla nás nahoru po schodech do haly v zadní části domu a odtud do pokoje s dvěma okny, velkým lůžkem a stěnami pokrytými snímky člunů, hráčů baseballu a chlapců a dívek. Bill Vollmer, kterému jsem kdysi ukázal, jak se berou otisky prstů, byl ve škole. „Přijdete dolů na oběd, nebo mám něco přinést sem?“ zeptala se Helen.

„Později,“ řekl Wolfe. „Děkujeme. Pan Goodwin vám řekne.“

„Můžu ještě něčím posloužit?“

Wolfe odpověděl, že ne, a Helen odešla. Dveře nechala otevřené, šel jsem je tedy zavřít. Svlékli jsme si kabáty a já je pověsil do přístěnku. Wolfe stál a rozhlížel se. Bylo to beznadějné. Stály tu dvě židle se sedáky širokými asi jako polovina jeho zadku, třetí bylo křeslo s postranními opěradly, a tam by se musel pěkně těsně nacpat. Šel k posteli, posadil se na kraj, zul se, pošoupl se tak, aby si mohl lehnout, natáhl se, hlavu položil na polštáři, zavřel oči a promluvil.

„Tak to hlášení.“

VI.

V pátek ve 12.35 inspektor Cramer z oddělení vražd, usazený v červeném koženém křesle, vyňal z úst všelijak pomačkaný nezapálený doutník a začal: „Pořád ještě mě zajímá, kde jste vy a Goodwin posledních čtyřiadvacet hodin byli a co jste dělali.“

Jediné, co se dalo namítnout proti tomu, abychom mu to řekli, bylo, že by si to šel ověřit buď sám, nebo by někoho poslal, a doktor Vollmer byl velmi zaneprázdněný člověk, a také by to byla špatná odměna za jeho pohostinnost. Proti pohostinnosti jsem nemohl říct ani to nejmenší, dostal jsem dokonale vyhovující lůžko v pokoji pro hosty, jen Wolfe měl v tom svém pár problémů. Knihy tam byly, ale žádné křeslo, do kterého by se vešel, a vleže on nečte. Nenašlo se ani dost velké pyžamo, takže musel spát ve spodním prádle. Jídlo dobré natolik, aby ospravedlnilo to, že se všem těmhle těžkostem vystavil, ale ne dost dobré, aby uspokojilo jeho chuťové pohárky. Pivo jen jedné značky, a navíc ne té jeho. Polštáře příliš měkké na to, aby si vzal jen jeden, a příliš tlusté na to, aby si vzal dva. Ručníky buď moc malé, nebo moc velké. Mýdlo, které bylo cítit jako tuberózy – to prohlásil on, sám používá mýdlo s vůní pelargonie. Na to, že na celý den a noc odešel pryč z domu poprvé po víc než roce, tyhle ústrky snášel opravdu dobře. Ovšemže byl pohroužen do ponurého mlčení, jako každý, kdo by byl okolnostmi, za které mu nelze klást vinu, nucen vymajznout a neměl ani čas zaskočit si pro kartáček na zuby.

Jelikož toho moc nevíme o moderní elektronice – a kdo taky, že? – ani jsme Fritzovi netelefonovali, abychom zjistili, jestli někdo dům navštívil. Víme, že vysledovat telefonní hovor už není tak snadné, jak to bývalo, ale mohli by mít nějaký zkrocený neutron, pozitron nebo jiný ‚tron‘, který by se mohl utábořit ve Wolfově čísle a vyzradit, odkud hovor přišel. Na zprávy tu byly čtvrteční večerní a páteční ranní noviny. V Gazette o únosu ani slovo; Lon si to tedy nechal pro sebe. V pátek ráno v Timesech nic, ani v jedenáct v rádiu. O Jimmym Vailovi toho byla spousta, ale hlavní fakt zůstával takový, jaký mi sdělil Lon: Margaret Tedderová vešla do knihovny v 9.05 a našla Jimmyho na podlaze a na něm Benjamina Franklina. Bronzová socha mu rozdrtila hrudník.

Ve středu večer ho vidělo živého pět lidí, ne jeden: jeho žena, její syn a dcera Noel a Margot Tedderovi, její bratr Ralph Purcell a její právník Andrew Frost. Všichni Vaila viděli po večeři v knihovně – o předmětu rodinné porady nebyla zmínka – a krátce po desáté Jimmy prohlásil, že se tři dny pořádně nevyspal – důvod neuveden –, natáhl se na gauč a usnul. O hodinu později, když se rozešli, tam ještě ležel a pevně spal. Noel a Margot Tedderovi i Ralph Purcell šli spát, paní Vailová s Andrewem Frostem se odebrali do pracovny paní Vailové. Kolem půlnoci Frost odešel, paní Vailová šla spát. I ona byla očividně nevyspalá, protože když jí ve čtvrtek ráno její syn a dcera přišli do pokoje povědět o Jimmym, ještě ležela.

Všichni v domě, samozřejmě včetně služebnictva, věděli, že socha Benjamina Franklina je vratká. Gazette otiskla článek jakéhosi odborníka, probírající různé způsoby, jak bronzové nohy člověka připevnit k podstavci, na kterém stojí. Prozkoumat sochu, která na Jimmyho Vaila spadla, odborníkovi nedovolili, ten nicméně tvrdil, že příčinou nemohla být uvolněná matka. Dohadoval se, že vadné byly šrouby a ty někdy, když se se sochou manipulovalo, praskly. Je docela dobře možné, prohlašoval, že Jimmy Vail, napůl probuzený z hlubokého spánku, cestou ke dveřím ztratil rovnováhu, sochy se chytil a strhl ji na sebe. Říkal jsem si, že je od Gazette moc slušné, že ten článek otiskla. Pěkná vražda nebo podezření na ni pomůžou prodat tisíce výtisků navíc a oni tady naopak propagují myšlenku, že to byla náhoda. Měli i snímek, o kterém Lon prohlásil, že bude pěkný – Benjamin Franklin na Jimmym Vailovi.

Výpovědi žádného z členů rodiny noviny neuváděly. Paní Vailová byla nedosažitelná, na lůžku v péči lékaře, Andrew Frost s reportéry nemluvil, policii však sdělil, že když dům kolem půlnoci bez doprovodu opouštěl, v knihovně se cestou ven nestavoval.

Jak jsem řekl, v pátek v jedenáct nebylo v rádiu nic nového. V 11.10 jsem z ordinace doktora Vollmera, který byl už v nemocnici, zavolal na oddělení vražd Západ a spojovateli řekl, aby inspektoru Cramerovi vyřídil, že Nero Wolfe pro něj má informace týkající se Jimmyho Vaila. V 11.13 jsem zavolal kancelář okresního zástupce ve White Plains. Ozval se mi zástupcův asistent, a tomu jsem řekl, aby Hobartovi vyřídil, že Wolfe se rozhodl odpovědět na jakékoliv otázky, které mu Hobart bude chtít položit. V 11.18 jsem zavolal do Gazette; ozval se mi Lon Cohen, a tomu jsem řekl, že článek je celý jeho a zanedlouho bude pravděpodobně patřit všem, jako zdroj může použít i naše jména, pokud je napíše bez chyby. Samozřejmě se dožadoval ještě něčeho dalšího, ale já zavěsil. V 11.24 jsme poděkovali Helen Gillardové a požádali ji, aby za nás poděkovala i doktorovi, opustili jsme jeho dům, šli pěšky šedesát metrů k Wolfovu domu, našli dveře zamčené, zazvonili a byli vpuštěni Fritzem, dozvěděli se, že seržant Purley Stebbins přišel včera deset minut poté, co jsme odešli, a v šest že přišel inspektor Cramer. Žádné povolení k domovní prohlídce, ale Cramer volal ve 20.43 a ještě jednou v 22.19. U dveří kanceláře se Wolfe zeptal na mušle, a Fritz mu sdělil, že jsou v dokonalém stavu. Když se ozval zvonek, Wolfe seděl u stolu v křesle, které jediné vyhovuje, oči zavřené a dýchal, a já u svého stolu otvíral poštu. Byl to inspektor Cramer, jeho zbrázděný zarudlý obličej zarudlejší než obvykle, hřmotná ramena trochu shrbená. Když jsem ho pouštěl, nevěnoval mi ani pohled a rázoval rovnou do kanceláře. Zavřel jsem a následoval ho. Slyšel jsem jeho hlas skřípající zlostí.

„Kde jste od včerejšího poledne s Goodwinem byli?“

Po padesáti minutách, jak jsem už uvedl, ve 12.35, prohlásil: „Pořád ještě mě zajímá, kde jste vy a Goodwin posledních čtyřiadvacet hodin byli a co jste dělali.“

Všechno jsme vybalili. Většinou jsem mluvil já, protože celý svět – nu, šest nebo osm lidí – ví, že jediný rozdíl mezi mnou a magnetofonem je, že mně se můžou klást otázky. A u něčeho – ve White Plains a při sezení v knihovně Harolda F. Teddera – Wolfe nebyl. Předali jsme originál vzkazu, který přišel poštou, kopie mých přepisů ostatních dvou i telefonátu mezi paní Vailovou a panem Knappem. Wolfovy i mé formulace jsem samozřejmě trochu vylepšil zdůrazněním toho, že hlavní bylo za prvé dostat Jimmyho Vaila zpátky živého a za druhé chránit jej i paní Vailovou tím, že dodržíme jeho slib daný únoscům. Cramer se do toho samozřejmě obul oběma nohama. Proč jsme dál chránili Jimmyho Vaila ještě čtyřiadvacet hodin po jeho smrti? Očividně proto, aby Wolfe nemusel pustit peníze, které už má v bance. Zatajování informací nezbytných pro vyšetřování vraždy. Bránění výkonu spravedlnosti proto, aby dostal honorář.

Wolfe pohrdlivě odfrkl a moje city byly zraněny. Byla tu přece ještě paní Vailová a to, že byl Vail byl zavražděn, jsme nevěděli s jistotou. Věděl to on? Já přece četl článek odborníka na sochy, kde se pravilo, že to mohla být nešťastná náhoda. Nebo snad nebyla? Cramer neodpověděl, ale ani nemusel. Fakt, že tu je, přece dostatečně svědčí o tom, že případ byl otevřen a není uzavřen. Samozřejmě, prohlásil dál Cramer, že jsme v ranních novinách četli prohlášení okresního zástupce, že zjevnou příčinou Vailová úmrtí bylo, že na něj spadla socha, že konečný výrok padne až bude provedena pitva a že probíhá důkladné vyšetřování. Pak vytáhl z úst ožvýkaný nezapálený doutník a stále ještě ho zajímalo, kde jsme posledních čtyřiadvacet hodin byli.

Wolfe se nenechal naštvat. Byl zpátky ve svém domě, ve svém křesle, únoscův termín vypršel a za hodinu se budou podávat mušle. „Jak jsem vám říkal,“ prohlásil, „věděli jsme, že nás budou otravovat, takže jsme vypadli, kam, na tom nezáleží. Nic jsme nepodnikali a s nikým nekomunikovali. Dnes v jedenáct hodin, když jsme splnili svou povinnost vůči paní Vailové, pan Goodwin zavolal k vám do kanceláře. Nemáte, nač si právem stěžovat. Ani teď nechcete říct, že vyšetřujete vraždu, teprve se snažíte zjistit, jestli byla nějaká spáchána. Obvinění z bránění výkonu spravedlnosti by nemohlo obstát. Některé vaše otázky položené panu Goodwinovi naznačují, že ho podezříváte, že se pokoušel najít psací stroj ztracený z pracovny paní Vailové. Nesmysl. Od včerejšího poledne nehledal vůbec nic a nic jsem nehledal ani já. Náš zájem o věc končí. Vůči paní Vailové žádné další závazky nemáme. Nemáme žádného klienta. Jestli Dinah Utleyovou i pana Vaila zabila ona, což se zdá nepravděpodobné, avšak dá se to předpokládat, ona i já jsme vyrovnáni.“

„Zaplatila vám šedesát tisíc dolarů.“

„A podle podmínek, za kterých mě zaměstnala, jsem si je už vydělal.“

Cramer vstal, přistoupil k mému stolu a upustil doutník do mého odpadkového koše. To bylo nezvyklé, obyčejně tam doutník hází a netrefí se. Vrátil se, sebral z podlahy klobouk, který tam také upustil, a otočil se k Wolfovi.

„Chci úplný a podrobný protokol podepsaný vámi a Goodwinem. Do čtyř dneska odpoledne v mé kanceláři. V úřadě okresního zástupce budou pravděpodobně chtít mluvit s Goodwinem, mně by se hodilo, kdyby s vámi chtěli mluvit taky.“

„Snad nemám stihnout zapsat všechno, co každý řekl do čtyř,“ namítl jsem. „To by byla práce na šest hodin.“

„Chci to podstatné. Všechny podrobnosti. White Plains vynechte, to máme od nich.“ Otočil se a oddusal. Když jsem ho vyprovodil ke dveřím, zavřel za ním a vrátil se do kanceláře, Wolfe už měl otevřenou knihu. Dokončil jsem otvírání pošty, položil mu ji na stůl, přitáhl si psací stroj a vložil do něj papír a kopíráky. Bude to prácička, a přitom úplně na houby, protože nemáme případ a nemáme klienta. Čtyři kopie: jedna pro Westchester, jedna pro manhattanského okresního zástupce, dvě pro nás. Otočil jsem válcem, když tu Wolfe oslovil má záda.

„Pro slečnu Gillardovou Dendrobium chrysotoxum a pro doktora Vollmera Laeliu purpuratu. Zítra.“

„Jistě. A Sedinazadcum librium pro vás a Transcriptum underwoodum pro mě.“ Pustil jsem se do psaní.

Naobědvat se, oholit a vzít si čistou košili mi dohromady s psaním zabralo tolik času, že jsem z domu vyšel pět minut po čtvrté. Zašel jsem si na roh Čtyřiatřicáté a Osmé Avenue pro Gazette a mávl na taxíka. Práci jsem dokončil jen taktak, aby Wolfe stačil papíry podepsat, ještě než se odebere do skleníků, ale musel jsem ji přerušovat. Volal seržant Purley Stebbins a sdělil mi, že zápis mám donést do úřadu okresního zástupce místo na oddělení vražd Západ. Volal Ben Dykes, držel mě u telefonu patnáct minut a konečně jsme se domluvili na tom, že se s Wolfem sejde v sobotu v jedenáct třicet dopoledne. Ohlásili se reportéři tří novin, dva po telefonu, jeden osobně, a byli s výmluvou odmrštěni. To, co je tolik kouslo, bylo na přední straně Gazette, kterou jsem pročítal cestou taxíkem do města – vůbec první zveřejněná zmínka o únosu Jimmyho Vaila a předání výkupného jeho ženou. Samozřejmě to nemělo ten pravý náboj příběhu o únosu, napětí nad osudem oběti, protože Jimmy se vrátil živ a zdráv, avšak přitažlivost článku zase naopak zvyšovalo to, že patnáct hodin po svém návratu Jimmy ve svém domě nezemřel přirozenou smrtí. Byly tu snímky Fowler’s Inn, The Fatted Calf i Iron Mine Road. Lon dodržel slovo, ale nějaké kroky udělal. Zmínka o Wolfovi a o mně byla neurčitá, jakoby naznačující, že o tom víme proto, že víme všechno, což by ovšem vůbec neškodilo. Bylo to nejtučnější sousto, jaké jsem kdy Lonovi dal, a to neuškodí také. Když jsem dorazil na Leonard Street číslo 155 a byl uveden do kanceláře pana Mandela, asistenta okresního zástupce, uvítal mě tím, že poklepal na výtisk Gazette ležící na jeho stole, a zeptal se: „Kdy jste jim tohle dal?“ Řekl jsem, že dnes dopoledne deset minut po jedenácté.

Tentokrát toho nebylo moc, v téhle budově jsem už zažil hodně pohovorů trvajících přes šest hodin. Jeden trval čtrnáct hodin a dva skončily tím, že mě tu zavřeli jako podstatného svědka. Teď mě Mandel a dva detektivové z Úřadu pro vyšetřování vražd pustili za necelé dvě hodiny, zčásti proto, že jsem měl s sebou podepsaný protokol, zčásti proto, že jich se únos úředně netýkal, protože to byla záležitost Westchesteru, a zčásti proto, že si nebyli jistí, že smrt Jimmyho Vaila byla vražda. Pokud nebyla, oni se s díky odporoučejí. Takový detektiv si dost užije se všelijakým šmejdem, a s Teddery a Vaily nechtěli mít vůbec nic do činění, takže po půldruhé hodině rutinního úředního postupu mě vyšoupli a ve čtvrt na sedm jsem před starým domem z pískovce platil taxíkáři a vystoupil. Sotva jsem došlápl na chodník, kdosi mě popadl za paži a vyslovil moje jméno. Prudce jsem se otočil.

Byl to Noel Tedder. „Co si kčertu tenhle Nero Wolfe o sobě myslí?“ zapištěl.

„To záleží na tom, jakou má náladu.“ Chtěl jsem si paži vyprostit, ale držel ji pevně. „Pusťte mi tu ruku, můžu ji ještě potřebovat. A copak, vyhodil vás?“

„Tam uvnitř jsem nebyl. Nejdřív mi někdo škvírou řekl, abych přišel po šesté, a to jsem udělal. Pak mi řekl, že Wolfe má práci – prý ‚je zaneprázdněn‘. Chtěl jsem vás a bylo mi řečeno, že jste pryč a neví se, kdy budete zpátky. Řekl jsem, že půjdu dovnitř a počkám, a on na to, že nepočkám. To sem musí člověk mít pas nebo co?“

„Řekl jste, jak se jmenujete?“

„Jistě!“

„Řekl jste, o čem se mnou chcete mluvit?“

„Ne. To řeknu jemu.“

„Ale až potom, co to řeknete mně. Nejenže to tu tak běžně chodí, ale on má za sebou perný den. K snídani na něj nevyšel domácí ostružinový džem, musel vynechat dopolední posezení u orchidejí, přišel jeden policejní inspektor a namíchnul ho, a musel pročíst dlouhý protokol a podepsat jej. Povězte mi, co od nás chcete, a možná, že tu nějaká naděje bude. Jestli nepovíte, je to beznadějné.“

„Takhle tady venku?“

„Můžeme se posadit nahoru před vchod, jestli vám to bude víc vyhovovat.“

Obrátil se a zadíval se na muže a ženu procházející kolem. Potřeboval oholit a taky buď ostříhat, učesat, nebo si nasadit klobouk, a jeho pestrobarevné pruhované sako a volné proužkované kalhoty by snesly žehličku. Když muž a žena byli o deset kroků dál, jeho oči zase spočinuly na mně.

„Mám možnost přijít k balíku, ale nemůžu na to jít sám. Nevím ani, jak začít. Matka mi řekla, že když najdu peníze, co dala těm únoscům, můžu si je nechat. Půl milionu. Chci, aby mi Wolfe pomohl. Může dostat pětinu jako podíl.“

Zdvihl jsem obočí. „Kdy vám matka tohle řekla?“

„Ve středu večer.“

„Možná teď změnila názor.“

„Ne, nezměnila. Ptal jsem se jí dneska odpoledne. Není moc – cítí se zle, ale říkal jsem si, že ji neporazí, když se jí zeptám. Povídala, že stejně ty peníze teď už nechce.“

Stále jsem měl zdvižené obočí. „O tom únosu ví policie a FBI.“

„O FBI nevím. Policii jsme to řekli dneska ráno.“

„Už na tom pracují desítky kvalifikovaných lidí a do zítřka jich budou stovky. To budete mít hodně bídnou šanci.“

„Hergot, to vím taky! Proto potřebuju Nero Wolfa! Není snad lepší než oni?“

„Toť otázka.“ Před očima mi tanula ještě jiná otázka. Do podobné věci jsme se zatím nikdy nepouštěli, a kdyby se podařilo Wolfa do ní uvrtat, bylo by zajímavé se podívat, jak na to půjde. A taky by bylo zajímavé shrábnout ten jeho podíl, jestli bude o co se dělit.

„Řeknu vám jedno: moc pochybuju, že na to pan Wolfe půjde. Je to nejen podivín, ale nerad pracuje a málokdy se ujímá nejistého případu. Ale jsem ochoten za ním s tím nápadem jít. Můžete dovnitř a tam počkat.“

„Jestli se ovšem dostanete dovnitř vy,“ zapištěl. K jeho zjevu ten tenor ani trochu nepasoval.

„Můžu to zkusit,“ utěšil jsem ho, vystoupil nahoru ke vchodu, on za mnou. Dveře byly na řetízek, takže jsem musel zvonit. Jestli Fritze při otvírání překvapilo, že přivádím zákazníka, kterého už dvakrát poslal pryč, nedal to na sobě znát. Fritz na sobě dává znát jen to, o čem si myslí, že je náležité dávat znát. Vzal jsem Teddera do předpokoje, nechal ho tam a šel do kanceláře halou místo spojovacími dveřmi. Wolfe seděl u stolu, prostřední zásuvku měl otevřenou a probíral se v ní. Asi počítal uzávěry lahví od piva, aby zjistil, kolik vyšetřil na své týdenní dávce tím, že byl čtyřiadvacet hodin pryč. S mluvením jsem počkal, až zásuvku zavřel a vzhlédl.

„Pozdravuje vás Mandel. U okresního zástupce jsem nebyl. Asi nás už nebudou obtěžovat, aspoň ne do té doby, než případně dospějí k závěru, že Jimmy Vail nezemřel nešťastnou náhodou, do čehož se jim nechce. Viděl jste Gazette?“

„Ano.“

„Nějaké připomínky?“

„Ne.“

„Takže pořád ještě nemám padáka. Beru si neplacenou dovolenou, řekněme měsíc, ale může to být víc.“

Stiskl rty a zhluboka nabral dech. „To jste si usmyslel, že mě budete štvát nad snesitelnou míru?“

„Ne, pane, jen se chápu příležitosti. Když jsem teď dorazil, na chodníku byl Noel Tedder, naštvaný nad snesitelnou míru proto, že ho nechcete přijmout. Jeho matka mu ve středu řekla, že ty peníze, které zaplatila únoscům, může mít, když je najde a zmocní se jich, a on vám přišel nabídnout pětinu, když mu pomůžete. Vy teď samozřejmě nemáte zájem, protože berete jen takové případy, kde vám stačí dát do novin inzerát, takže já mu jdu říct, že to beru sám. Dovolil jsem si posadit ho do předpokoje. Myslel jsem, že bych o tom měl říct nejdřív vám. Ty peníze jsou samozřejmě ještě hodně daleko, ale kdybych je dostal, káplo by mi z nich sto táců a já bych pak mohl přestat s tím svým popichováním a otevřít si vlastní živnost, vzít třeba Saula Panzera za parťáka, a mohli bychom –“

„Zavřete zobák!“

„Ano, pane. Tohle bude sakra výhoda, nebudete muset hulákat –“

„Zavřete zobák.“

„Ano, pane.“

Zadíval se na mě nikterak vlídně. „Takže vy si děláte naděje, že mě do téhle fantaskní hry uvrtáte.“

„Můžete si vyšetřit minutku a podívat se na to. Bylo by uspokojivé najít něco, po čem se bude shánět desítka tisíc poldů a lidí z FBI. A každoročně, když se dostanete na hranici osmdesáti procent, dáte si pohov. Připouštím, že je tu velké ‚kdyby‘, ale kdybyste tohle shrábnul a přihodil k tomu, k čemu jste letos už přišel, mohl byste si dát pohov do zimy, a to ještě ani nemáme květen. Kdybyste střelil vedle, stálo by vás to jen výdaje. A pokud jde o to uvrtávání, žádné zvláštní vyhlídky na pořádný případ nám nekynou, a když si vezmu měsíc volna, stůl vám může oprašovat a koš vysypávat Fritz a vy můžete otvírat poštu.“

„Jen tak se kasáte. To byste neudělal.“

„Houby neudělal.“

Wolfe zavřel oči, pravděpodobně proto, aby podumal o růžových vyhlídkách na měsíce a měsíce bez práce a bez možných zákazníků, které je třeba vpouštět. Za chvíli oči otevřel a zamumlal: „Tak dobrá, přiveďte ho.“

VII.

Noel Tedder se usadil v červeném koženém křesle, přehodil si nohu přes nohu a předvedl modré a žluté ponožky pod proužkovanými kalhotami. Wolfe si ho měřil, musel se tomu zjevu přizpůsobit. Kdysi jsem ho slyšel, jak říká, že muži, kteří se oblékají konvenčně, se nechávají vést davem jako ovce, ale taky jsem ho slyšel, jak říká, že muži, kteří se oblékají nekonvenčně, jsou marnivci. U něj si člověk prostě nevybere.

Tedder se ho zeptal, jestli jsem mu řekl, co chce, a Wolfe přikývl. Pak promluvil. „Tohle je ten nejméně slibný podnik, ke kterému mě kdo kdy vyzýval, jestli vám pan Goodwin dobře rozuměl a jestli jsem dobře rozuměl já jemu. Vaše matka, paní Vailová, vám řekla, že když dostanete zpátky peníze, které zaplatila jako výkupné za manžela, můžete si je nechat, a když já při tom pomůžu, zaplatíte mi pětinu toho, co získáme zpátky v případě, že budeme úspěšní, a nic, když se nám to nepodaří; je to tak?“

„Je, ovšem já –“

„Pardon. Kdy vám to matka řekla?“

„Ve středu večer. A ještě jednou dneska odpoledne. Když Jimmy – můj nevlastní otec – zemřel, myslel jsem, že bych se jí měl radši zeptat.“

„A ve středu večer s tím vyrukovala ona, nebo vy?“

„‚Vyrukovala‘?“

„Zmínila se o tom, přišla s tím nápadem.“

„Nepamatuju se. Záleží na tom?“

„Může. Jestli jste to navrhl vy, nabízí se jistá úvaha, že víte, kde ty peníze jsou, a chcete je získat způsobem, který – nepřerušujte mě – by vás opravňoval nechat si je. S žádostí o pomoc za mnou jdete proto, že nemůžete prostě jen tak jít, vzít si je a vyložit je na stůl. Leccos mi naznačíte, samozřejmě obezřetně, a pan Goodwin pod mým vedením pak podle těch náznaků peníze najde. A i kdybych v těch náznacích cítil nějakou habaďůru, ucpal bych si nos a svůj podíl si vzal. Takže kdo s tím vyrukoval – vaše matka, nebo vy?“

Tedder se zahihňal. Nechci vzbudit falešný dojem, zvlášť když jsem se zmínil o jeho tenoru, mužští se opravdu hihňají. „Ježíši,“ prohlásil, „to by teda bylo dílo. To by byla finta! A jak bych mohl vědět, kde ty peníze jsou?“

„Mohl byste vědět, kam jste je v úterý v noci dal, potom, co jste je na Iron Mine Road vy nebo váš společník od vaší matky převzali.“

Tedder na něj nechápavě zašilhal. „Nějak jste mi to zamotal. Řekněte mi to ještě jednou.“

Wolfe na něj zahrozil prstem. „Pane Teddere! Přišel jste za mnou s neobvyklým návrhem a moje první otázka pochopitelně je, co vy? Unesl jste svého nevlastního otce?“

„Blbost. Přece by mě poznal.“

„Měl jste v tom únosu prsty? Ano, nebo ne.“

„Ne. N, E, ne.“ Tedder stále ještě nechápavě šilhal. „Máte bibli?“

„Tím by se to nevyřešilo. A i když budu předpokládat, že mluvíte v dobrém úmyslu, kam se tak dostáváme? Pokoušet se konkurovat složité a odborné práci týmu úředních vyšetřovatelů by bylo nesmyslné. Jestli vůbec začneme, musíme vyjít z bodu, který si zvolíme my a který oni přehlédnou. Než vaši nabídku přijmu nebo odmítnu, musím vědět, jestli se v tom bodě shodneme. A hlavně se musím zeptat – co když ty peníze najdeme a vaše matka popře svůj slib, že si je můžete nechat?“

„To neudělá.“

„Mohla by.“

Tedder zavrtěl hlavou. „Slyšeli ji ještě čtyři další – moje sestra Margot, matčin bratr Ralph, advokát Frost a Jimmy, ten je ovšem mrtvý.“

„I tak by mohla. Musím vám říct, že i kdyby ano, můj podíl bude právně vymahatelný a já si jej vyinkasuju.“

„Jistě, proč ne? Na nic takového nedojde. Matka od toho slibu neustoupí. Jaký je to bod, na kterém se musíme shodnout?“

„Je to celá řada předpokladů a nemusí se vám zamlouvat. První a základní je, že pan Vail nezemřel nešťastnou náhodou. Byl zavražděn.“

Tedder ze sebe vyrazil jakýsi zvuk, srovnal nohy a napřímil se. „Tu zatracenou sochu přece na sebe strhnul!“

„Ne,“ prohlásil důrazně Wolfe. „Uznávám, že to lze připustit, může to být dokonce velmi dobře přijatelné i pro policii, já to ale odmítám. Ve zveřejněných článcích se nevyskytuje narážka na to, že by byl opilý. Byl?“

„Ne.“

„Pil něco?“

„Tak dvě skleničky, víc ne. To, co obyčejně, whisky s vodou. Poradil by si i se šesti. Tehdy ještě ani nezačal, byl jen ospalý. Povídal, že neudrží oči otevřené, a lehl si na gauč.“

„A později, když jste vy a ostatní byli pryč – zhasli jste při odchodu všechna světla?“

„Až na jedno. Matka řekla, abychom jedno nechali svítit.“

„Silné světlo?“

„Docela ano, stojací lampu u stěny.“

„A on se probral natolik, aby si uvědomil, kde je, vstal z gauče a odcházel, zavrávoral, chytil se sochy, která nestála pevně, a strhl ji na sebe. To je možné, ale já tomu nevěřím. Nevěřím, že člověk, který je natolik vzhůru, že může jít, by byl tak mimo, že by nedokázal uhnout před padající sochou. Stála v jedné přímce mezi gaučem a dveřmi?“

„V jedné přímce ne, ale ani moc stranou.“ Tedder zase zašilhal. „Řekl jste vražda, jak? To spal tak pevně, že se neprobudil, když ho někdo stáhl z gauče, vlekl ho k soše, strčil do ní a ona na něj spadla? Tomu věříte?“

„Ne. Dostal nějaký uspávací prostředek.“

„Čerta starého uspávací prostředek.“

„Musel. Něco bylo v jedné z těch jeho sklenic. Nejpřijatelnější je předpoklad, že to byl chloralhydrát, ten se dá snadno obstarat. Smíchaný s alkoholem nemá skoro žádnou chuť. Mírná dávka přivodí hluboký spánek podobný kómatu. Rychle se rozkládá a při pitvě se nepozná, pokud se pitva neprovede do tří nebo čtyř hodin po smrti, a i potom jedinou spolehlivou zkouškou je stanovení chloralové kyseliny v moči. Ta zkouška se provádí, jen když je podezření právě na chloralhydrát. Pochybuju, že v případě pana Vaila tomu tak bylo. Nic si jen tak nevymýšlím, tohle mě napadlo už včera a vyhledal jsem si to v jedné knize.“

O tomhle se přede mnou nezmínil. To by znamenalo, že připouští, že smrt Jimmyho Vaila by nás možná mohla zajímat. Na poličkách máme několik knih o toxikologii, jenže včera tu nebyl, takže nějakou takovou knihu musel najít, když se probíral poličkami doktora Vollmera. Já sám jsem měl s chloralhydrátem osobní zkušenost. Žena jménem Dora Chapinová mi kdysi naservírovala pití s uspávacím prostředkem a dvě hodiny po tom, co jsem jej vypil, by mě mohli dostrkat na Bedloe’s Island, shodit na mě sochu Svobody a ani bych přitom nemrkl.

Wolfe pokračoval: „Takže to, že pan Vail byl promyšleně zavražděn, lze právem nazvat dedukcí, ne předpokladem. Nikoli konečnou dedukcí, nýbrž základní, protože na ní spočívají mé předpoklady. Ať se vám ta dedukce líbí nebo ne – souhlasíte?“

„Nevím.“ Tedder povystrčil jazyk mezi rty. „Tak pokračujte se svými předpoklady.“

„Jsou vyloženě nezávazné a zkusmé, abych si vytvořil výchozí bod. Ale nejprve další dedukce, ke které jsme pan Goodwin a já dospěli před třemi dny, v úterý. Do únosu byla zapletena sekretářka vaší matky Dinah Utleyová, a to nikoliv nepřímo nebo pasivně. Zúčastnila se ho aktivně. Její smrt –“

„Jak tohle můžete tvrdit?“

„Na základě důkazů, které jsme viděli, a jejich výkladu. O nich zatím pomlčím. Pane Teddere, seznamuji vás tu se svým postojem proto, že musím, jestli jej máte sdílet. Nemusím však vyzrazovat kroky, které mě k němu vedly. Váš dobrý úmysl beru jako pracovní hypotézu, ale stále je tu ta úvaha – totiž že jste se na únosu podílel a víte, kde ty peníze jsou. Jestli je to tak, potom to, že jste za mnou přišel, je kardinální chyba. Já dostanu svůj podíl z těch peněz a vy dostanete svůj podíl trestu. Chcete vzít všechno zpátky, ještě než se do téhle šílené hazardní hry pustím? Chcete od stolu?“

„Nechci, hergot. Máte kolem toho plno řečí.“

„Doufám, že jsou k věci – k našemu výchozímu bodu. Už jsem se k němu téměř dostal. Slečna Utleyová byla do únosu zapletena a zavraždili ji. Pan Vail se stal obětí únosu a byl zavražděn. Mé předpoklady jsou, že za prvé, obě vraždy jsou důsledkem toho únosu, a za druhé, osoba, která pana Vaila zabila podle předem promyšleného plánu, protože ho omámila nějakým uspávacím prostředkem a podílela se také na jeho únosu, ví, kde se ty peníze nacházejí. Ve středu večer byla mezi těmi, kdo se v tom domě shromáždili. Takže jestli máme ty peníze najít, naším výchozím bodem je ten dům a jeho obyvatelé. Pokud chcete z tohoto bodu vycházet společně se mnou, vaši nabídku přijímám.“

Tedder se kousal do rtů. „Prokrista… takhle, jak to říkáte –“ Kousal se tak ještě chvíli. „Asi je to nad moje chápání. Říkáte, že Jimmyho zabil jeden z nich – strýc Ralph, Frost nebo moje sestra.“

„Nebo vaše matka anebo vy.“

„Jistě, byli jsme tam.“ Zakroutil hlavou. „Panebože… matka – to je šílenost. Já – já měl Jimmyho rád, on mě moc nesnášel, ale měl jsem ho rád. Strýc Ralph –“

„To je vedlejší, pane Teddere. Vražda byla důsledkem toho únosu – to je můj předpoklad. Únosce mu nechtěl ublížit a pan Vail taky žádnou újmu neutrpěl. Únosce chtěl jen ty peníze. To logicky vylučuje vaši matku, ne však vás. Je tu několik možností. Za prvé, slečna Utleyová byla zabita proto, že žádala příliš velký podíl na kořisti. Dále – pan Vail byl zabit proto, že se dozvěděl, že únos měl na svědomí někdo z těch, kdo byli ve středu večer v domě, a to se samozřejmě nedalo jen tak přejít. Tajemného pana Knappa musíme vynechat, protože nevíme, kdo nebo kde je. Pravděpodobně vystupoval jako společník, jehož hlavním úkolem bylo postarat se o ty telefonáty, ale také mohl převzít od vaší matky ty peníze, protože s ní mluvil, a jestli s nimi fouknul, jsme hotovi, ještě než jsme vůbec začali. Mohli bychom odhalit vraha bez dosažení nějakého zisku, ale to je všechno. Říkám ‚my‘; jsme to ‚my‘? Budeme pokračovat?“

„Jak?“

„Za prvé, potřebuju si důkladně promluvit jednotlivě s každým, kdo byl ve středu večer v domě. Začnu u vás. Vy byste pak musel ostatní pod nějakou záminkou přivést nebo poslat sem – třeba prostřednictvím něčeho, co by je nalákalo, například podílem z těch peněz. Pak uvidím.“

„Nádhera. Prostě nádhera. Řeknu jim – třeba sestře –, aby sem přišla a nechala se od vás natahovat na skřipec proto, abyste zjistil, jestli Jimmyho unesla a pak ho zabila. Nádhera.“

„Třeba by se vám podařilo zařídit to taktněji.“

„Jo, to by mohlo.“ Tedder se nahnul dopředu. „Podívejte, pane Wolfe, možná, že s těmi vašimi dedukcemi a předpoklady máte pravdu, možná ale, že taky ne. Jestli ano, a jestli ty peníze najdete, prosím. Já dostanu svoje a vy dostanete svoje. Strýci nedlužím ani ‚ň‘, a bůh ví, že Andrewu Frostovi, tomu advokátovi, taky ne. Rozmluvil matce, aby mi nechala – ale co, vzal to čert. A sestra – nejsem její ochránce, opakuju, nejsem, dovede se o sebe postarat sama. Taktně si to s ní zkuste vy a uvidíte, co –“

Zazvonil telefon, otočil jsem se a zvedl jej. „Dům pana Wolfa, u telefonu Archie Goodwin.“

„Tady Margot Tedderová. Chtěla bych mluvit s panem Wolfem.“

Řekl jsem jí, aby počkala. „Chce s vámi mluvit Margot Tedderová.“

Noel vydal jakýsi zvuk, Wolfe se na svůj telefon zamračil, aby mu dal na srozuměnou, jak je mu nepříjemné, že si ho žádá, ať už volá, kdo chce, a pak po něm sáhl. „Ano, slečno Tedderová?“

„To je Nero Wolfe?“

„Ano.“

„Vy nikdy nikam nechodíte, že?“

„Ne.“

„Pak tedy musím já za vámi. Jdu hned.“

„Neotevřeme vám. Budu večeřet. Proč chcete přijít?“

„Chci, abyste mi s něčím pomohl.“

„S čím?“

„Raději bych – ale co, na tom nezáleží. Jde o peníze, které matka dala těm únoscům. Víte, oč jde.“

„Ano. A co s nimi?“

„Řekla mi, že když je najdu, můžu si je nechat, a já chci, abyste mi pomohl. Budeme si muset pospíšit. Jdu hned. Vaše večeře může počkat.“

„Ale já nemůžu počkat, přesněji řečeno, nepočkám. Můžete přijít v devět, dřív ne. Mám práci. Teď mě omluvte, zavěsím.“ Odložil sluchátko do vidlice a otočil se k Tedderovi. „Vaší sestře prý matka řekla, že když najde peníze zaplacené únosci, může si je nechat. Tohle mi sdělila a v devět hodin si přijde smluvit, jak jí pomůžu. Já jí řeknu, že jste mě už najal vy. Do večeře máme dvacet minut. Kde jste byl od osmi v neděli večer do osmi ve středu ráno?“

VIII.

Údaje o pohybu v prostoru a čase, které někdo uvádí o sobě samém, ještě nemusí nic dokazovat, a to ani tehdy, když navzájem nesouhlasí. Spousta lidí nedokáže přesně říct, kde byli a co dělali mezi osmou v neděli večer a osmou ve středu ráno, i když nikoho neunesli ani nezavraždili. Wolfe, který ví, jak snadno se dá sestavit falešné alibi, se jen zřídkakdy pokusil nějaké rozbít. Za ta léta, co s ním pracuju, jsem neověřoval víc než čtyři nebo pět. Někdy pověřil Saula Panzera, Freda Durkina nebo Orrieho Cathera, aby se na nějaké podívali, ale také ne často. To, co Noel Tedder vypověděl, jsem si zapsal, věděl jsem však, že ověřovat se to nebude, pokud okolnosti nepovedou k podezření, že do něčeho přece jen spadl. A kromě toho ohledně Noela i ostatních mělo zásadní význam jen jedno místo a jedna denní doba. Nemuselo to být tak, že právě on v neděli večer Jimmyho Vaila unesl, pomáhal držet ho tam, kde byl držen, v úterý večer vkládal do telefonních seznamů vzkazy nebo se v úterý v noci vyskytoval na Iron Mine Road. Místem a denní dobou se zásadním významem byly knihovna Harolda F. Teddera a středa večer, a my jsme věděli, že tam byl. Všichni tam byli. Zeptat jsme se ale museli. Kdyby Noel v neděli ráno někam vzlétl v balonu se šesti senátory Spojených států a přistál až ve středu v poledne, nedalo by se čekat, že ví, kde ty peníze jsou, a o to právě šlo. Ale nebudu plýtvat místem ani časem popisováním, kde všude těch šedesát hodin pobýval.

Zajímavější byla jeho reakce na sdělení, že za Wolfem přijde Margot. Byl z toho vedle víc, než ze všeho, co mu Wolfe až dosud pověděl. Když prohlašoval, že nevěří, že matka jeho sestře něco takového slíbila, musel slova cedit mezi zuby. Očividně vůči sestře choval nějaký silný cit a bratrská láska to nebyla. Wolfe se pokoušel vypáčit z něj něco o Dinah Utleyové a jejích vztazích k Purcellovi, Frostovi a Margot, ale odpovědi, které dostal, mu k užitku nebyly. Noelovi nesmírně záleželo na tom, aby se Wolfe nenechal od Margot umluvit a nepřehodil výhybku, dokonce se nabídl, že ještě večer přivede strýce Ralpha a ráno Andrewa Frosta. Když Fritz ohlásil večeři, Noel šel za Wolfem až ke dveřím jídelny a já ho musel uchopit za paži a vyvést ven.

Vrátil jsem se a při vstupu do jídelny viděl, že Wolfe si přichystal židli, ale nesedl si. „Úplná groteska,“ prohlásil. „Proti zdravému rozumu. Bude ta žena přesná?“

„Pravděpodobně ne,“ odtušil jsem a také si vytáhl židli. „Nevypadá na někoho, kdo si potrpí na přesnost.“

„Ale mohla by. Budete si muset vzít kávu k telefonu a sehnat Saula, Freda a Orrieho. Do mé kanceláře ráno v osm, do vaší v devět.“ Už se dostavil Fritz s plněnými mušlemi, Wolfe se posadil a chopil se lžíce a vidličky. Nemohl se posadit dřív, než mi tyhle instrukce vydal, protože to by pak hovořil o práci při jídle, a pravidlo je pravidlo, hergot. Když jsem si nakládal mušle na talíř, musel jsem zadržet dech, protože když je člověk cítí, smíchané se šalotkou, pažitkou, kerblíkem, žampiony, strouhankou, sherry a suchým bílým vínem, nabere si jich tolik, že už nezbude místo na mladou kachnu pečenou v jablečném moštu, se španělskou omáčkou, zvlášť upravenou Wolfem a Fritzem tak, že odpadá mrkev a petržel, a nahradí se ančovičkami. Při pojídání mušlí jsem si říkal, že bychom se měli zatraceně snažit nalézt třeba aspoň zbytek toho půl milionu, protože Saul, Fred a Orrie nás přijdou na pětadvacet babek za hodinu plus výdaje.

Nevím, jak Wolfe poprvé dospěl k představě, že mi stačí pořádně se na nějakou ženskou podívat a slyšet ji mluvit, zvlášť takovou, které ještě není třicet, a už mu můžu odpovědět na cokoliv, co o ní chce vědět, ale vím, že takovou představu pořád ještě chová, hlavně na základě takových drobností jako ta, že jsem o Margot Tedderové prohlásil, že nebude přesná. Přišla pozdě o pětadvacet minut. Ovšemže, kdyby přišla včas, poznamenal bych k tomu, že určitě potřebuje nějaké hotové peníze, a to hodně rychle. Když člověk jednou přijde k nějaké reputaci, musí se jí držet a ona se zase drží jeho.

Zmínil jsem se o tom, že Margot Tedderová drží hlavu vzhůru, aby mohla chodit i s nosem nahoru a na ostatní zvysoka shlížet. Když vešla do našeho starého domu z pískovce, vůbec se tomuhle svému zvyku nezpronevěřila. Přestoupila práh, pokývla mi tak, jak se pokývne sluhovi, třebaže jsem na Páté Avenui číslo 944 žádného neviděl, a když jsem ji uvedl do kanceláře, zastavila se na kraji velkého koberce, přejela jej očima z jedné strany na druhou a z jednoho konce na druhý, a zeptala se Wolfa: „To je kazak?“

„Ne. Širván.“

„Asi ho nedokážete náležitě ocenit. To je váš?“

„Pochybuju. V roce 1932 mi ho dal v Káhiře člověk, kterému jsem prokázal službu, a měl jsem podezření, že ho ukradl v Kandaháru. Jestli nepatřil po právu jemu, nepatří po právu ani mně. Nelegálnost vlastnictví ovšem netrvá bez omezení. Kdyby proti tomu, že je v mém majetku, vznesl námitky dědic prince z Kandaháru, kterému kdysi patřil, případně některá z jeho manželek nebo konkubín, hájil bych se. Byl by to zmatečný případ. Po uplynutí určité doby je legálnost vlastnictví nesporná. Váš dědeček byl bandita, některé z jeho loupežných výprav byly téměř s určitostí trestné, ale kdyby se někdo z potomstva některé z jeho obětí, třeba nějaká žena, domáhala vrácení té kožešinové věci, co máte na sobě, všichni by se jí vysmáli. Těší mě, že rozpoznáváte kvalitu toho koberce, ačkoliv splést si jej s kazakem může jen nedouk. Kazaky mají dlouhý vlas. Vy jste Margot Tedderová? Já jsem Nero Wolfe.“ Ukázal na červené kožené křeslo. „Posaďte se a povězte mi, co ode mě chcete.“

Několikrát otevřela ústa, aby přerušila proud Wolfovy výmluvnosti, ale když se Wolfe rozpovídá, není snadné ho přerušit, zvlášť když vás přitom probodává očima. „Už jsem vám řekla do telefonu, co chci,“ opáčila.

„Prosím, posaďte se, slečno Tedderová, když s někým mluvím, nerad k němu zvedám oči.“

Vrhla pohled na mě. Chudák holka nevěděla kudy kam. Nechtěla si sednout jen proto, že ji k tomu vyzval, ale zůstat stát by bylo hloupé, uchýlila se tedy ke kompromisu. Na konci mého stolu stálo jedno ze žlutých křesel, sedla si tedy do něj. Jak jsem řekl, když šla, člověk mohl mít dojem, že má kyčle v sádře, ale když seděla, docela se na ni dalo koukat.

„Nepřišla jsem si poslechnout přednášku nějakého detektiva o legálnosti vlastnictví,“ prohlásila. „Vy víte, proč jsem tady. Matka vám zaplatila šedesát tisíc za nic. Dal jste akorát do novin tamtu věc. Za šedesát tisíc byste mi určitě měl ty peníze, které matka dala únosci, pomoct najít. Těch šedesát tisíc je víc než deset procent.“

„Dvanáct,“ zamručel Wolfe. „To by se dalo považovat za přiměřené. Jak bych na to měl jít? Máte nějaký návrh?“

„Ovšemže ne. Jděte na to tak, jak by na to šel detektiv, od toho tu jste.“

„Mohl bych počítat s vaší spoluprací?“

Zamračila se na něj, bradu zvednutou. „Jak bych mohla spolupracovat?“

Wolfe se na ni na oplátku nezamračil. Poté, co ji tak pěkně usadil, mu už nevadilo, když nezůstane usazená. „To by záleželo na tom, jak se ta věc bude vyvíjet. Uvažme takovou hypotézu. Samozřejmě víte, co je to hypotéza?“

„Jste drzý a moc si dovolujete.“

„Ale jenom když mě někdo vyprovokuje. Nepoznala jste širván. Takže ta hypotéza: kdybych přijal práci, kterou mi nabízíte, potřeboval bych vám položit pár otázek. Například jaké byly vaše vztahy k Dinah Utleyové?“

Zůstala v údivu koukat. „Co má proboha tohle společného s nalezením těch peněz?“

Wolfe pokývl. „No, to jsem si myslel. Jste v zajetí falešných představ. Očekáváte, že svůj mozek a nohy a oči pana Goodwina postavím proti tlupě úředních vyšetřovatelů, kteří pročesávají venkov a nahlížejí pod každý kámen. Fuj. To by byla dětinskost. Musel bych k tomu přistupovat jinak, a nejlepší – vlastně jediný – způsob by byl prostřednictvím Dinah Utleyové. Vy víte, že pan Goodwin a já jsme ji podezřívali, že se na únosu podílela, ve středu odpoledne jste slyšela vaši matku a pana Goodwina, jak o tom mluví. Nyní ji už nepodezříváme, víme to. Proto –“

„Jak to víte? Proto, že tam byla a že ji zabili?“

„Zčásti proto, ale jsou tu ještě další skutečnosti. V úterý odpoledne byla tady. Přinejmenším jeden z únosců byl někdo, s kým udržovala styky, a já bych o ní potřeboval vědět co nejvíc. Jak dobře jste ji znala?“

„No – byla to matčina sekretářka. Bydlela v našem domě, ale nepovažovala se za služebnou. Říkala jsem si, že jí matka hodně dovolovala.“

„Co třeba?“

„Všelicos, jedla s námi. Když měla chuť, mohla jít na naše koktejlové večírky. Když jsem ji o něco požádala, mohla to udělat, anebo taky ne. Člověk by si mohl myslet, že jsme si rovny. Víte, musím přiznat, že tohle je chytré. Možná, že jste chytrý. Tohle – o Dinah – mě mělo napadnout samotnou, jen toho o ní opravdu moc nevím. Byla u nás sedm let a předpokládám, že měla přátele ze své vlastní třídy, ale já se s nimi nikdy nesetkala.“

„Věděl by o ní víc váš bratr?“

Přikývla. „To by mohl. Ano, určitě. On s ní – dělal všechno možné, aby mě naštval… třeba spolu hráli v knihovně karty. Člověk by si mohl myslet, že oni jsou si rovni. Jednou ji vzal na box.“

„To zní slibně. Budu si s ním muset promluvit. Nechci vás nijak šokovat, slečno Tedderová, ale tu otázku je nutné položit: dá se uvažovat o tom, že únos byl společným dílem slečny Utleyové a vašeho bratra? Že se ho zúčastnil?“

„Proboha!“ Pootevřela rty a jen ohromeně zírala. „Samozřejmě, že se o tom dá uvažovat! To už je druhá věc, která vás napadla a která měla napadnout mě.“

„Být dost času, nepochybně by vás napadla. Vaše uvažování záporně ovlivnily emoce. My bychom –“

„Ale jestli on – Noel – pak ví, kde ty peníze jsou! Má je?“

„Pomalu, pomalu, slečno Tedderová. To je pouze dohad. Budeme muset vzít v potaz všechny možnosti, všechny lidi, kteří měli často příležitost pobývat ve společnosti slečny Utleyové. U vás bydlí bratr vaší matky, Ralph Purcell. Byl se slečnou Utleyovou zadobře?“

Margot ho poslouchala jen na půl ucha, narážkou na Noela Wolfe málem všechno zabil. Vůbec bych se nedivil, kdyby Margot vypálila ven, pokud ovšem člověk z její třídy a s jejími kyčlemi může vypálit, a šla si to s bratrem vyříkat. Wolfe pochopil, že musí svou otázku opakovat, což také udělal.

„Ten je zadobře s každým nebo se o to aspoň snaží. Vyřizoval pro Dinah různé pochůzky, ale proč by ne – pro mě vyřizuje pochůzky taky. Je hodný, mám ho ráda, ale je tak… no, co – prostě do toho nezapadá. S nějakým únosem by určitě nic neměl, nesebral by odvahu.“

„Ale choval se vůči slečně Utleyové natolik přátelsky, aby se dalo mít za to, že zná jména i těch jejích známých, kteří nepatří do vaší třídy, a možná, že se s některými i setkal?“

„Ano. Bezpochyby. S bratrem nebudete muset mluvit, promluvím s ním sama.“

„To by pomohlo, právě tohle jsem měl na mysli, když jsem vás žádal o spolupráci. Myslím, že jsem už jmenoval všechny, kdo – ne, ještě je tu další možnost. V novinách jsem viděl jméno právníka vaší matky… Frost, je to tak?“

„Ano. Andrew Frost.“

„Není vyloučeno, že právník se často stýká s klientovou sekretářkou, zvlášť když je navíc poradcem v obchodních záležitostech. Vídal se pan Frost se slečnou Utleyovou často?“

„Asi ano, ale pak, když začala pracovat pro matku – nevím. Samozřejmě, že se stýkali v době, kdy pracovala pro něj. Byla jeho sekretářkou a on ji pak přenechal matce. Měla to podle všeho být velká laskavost, ale udělal to vlastně kvůli mému otci. Ten nedlouho potom umřel. Byl to pravý džentlmen, urozený člověk. Ráda bych vám něco pověděla, ani vlastně nevím proč, musel byste slíbit, že o tom nebudete mluvit s nikým dalším. Slibujete?“

„Ano.“

Přenesla pohled na mě. „A vy?“

„Jistě.“

Otočila se zpátky k Wolfovi. „Otec mi jednou prozradil, že jeho otec byl bandita.“

A máte to. Opravdu se chovala lidsky.

Wolfe přikývl. „Pak jsem se v něm tedy nemýlil. Jsem vám zavázán, slečno Tedderová. Je zřejmé, že kdybych přijal práci, kterou mi nabízíte, potřeboval bych si promluvit také s panem Purcellem a panem Frostem. A také bych se potřeboval dozvědět něco o tom, jak probíhalo to setkání u vás v knihovně ve středu večer. Například – jistě se podávaly nápoje. Kdo je podával?“

Znovu se zamračila. „Proč? Nač potřebujete vědět tohle?“

„Připustila jste možnost, že jsem chytrý. Všechno, o čem pan Purcell, pan Frost a váš bratr hovořili, mi může něco sdělit. Říkáte, že pan Purcell rád dělá něco pro druhé, podával pití on?“

„Ne. Měli jsme tam pojízdný bar a každý si posloužil sám nebo pití někomu podal – víte, jak to chodívá. Mám dojem – ano, strýc Ralph donesl panu Frostovi brandy. Matka ráda po večeři číši koktejlu ze šampaňského, míchá jej sama. Já ho ale moc nevypila.“

„Co pil váš bratr?“

„Šampaňské, úplně je hltá.“

„A pan Vail?“

„Nevšimla jsem si, ale pravděpodobně whisky s vodou. Můžete být chytrý, jak chcete, ale tohle snad opravdu nemá žádný význam. Jen se pokoušíte udělat na mě dojem.“ Pohlédla na hodinky. „Chcete nejdřív mluvit se strýcem? Přišel by ještě dneska večer, když mu řeknu.“

„Dnes večer ne.“ Wolfe naklonil hlavu na stranu. „Nepokouším se udělat na vás dojem, ale klamal jsem vás. Váš požadavek musím odmítnout, slečno Tedderová – nemohu tomu říkat nabídka, protože jste nic nenabídla. Váš bratr ale ano. Dnes odpoledne tu byl a já s ním uzavřel dohodu, že ty peníze najdu. Můj podíl bude pětina.“

Zůstala připitoměle koukat. Ovšem, lidé její úrovně a její třídy by neměli připitoměle koukat, ale zrovna tohle jí nemůžete mít za zlé. Člověk mé úrovně a třídy by po Wolfovi něčím praštil. „Lžete,“ prohlásila. „Pokoušíte se mě přimět, abych řekla, že si část těch peněz můžete nechat. Pětina, to je samozřejmě směšné, už tak máte víc než dost od mé matky, ale kdybyste – no dobrá, když je najdete, dám vám deset tisíc. Když je najdete všechny. A ovšemže je budete muset najít, po tom všem, co jsem vám pověděla.“

Wolfe pomalu pohyboval hlavou ze strany na stranu. „Obdivuhodné,“ prohlásil. „Kolik je vám let?“

„Jsem plnoletá, jestli myslíte tohle. Je mi jednadvacet.“

„Obdivuhodné, že tak nechápavé stvoření dokázalo žít tak dlouho a nepotkala je žádná pohroma. Já se tu snažím, seč můžu, abych jasně vyložil, že hovoříme o hypotéze, a vám přitom vůbec nedošlo, že to všechno je jen trik. Nechápu, jak nepoužívaný mozek vůbec tráví svůj čas. Nemyslete si, že se na bratra zamračíte a on ustoupí, snažila byste se marně. Budu trvat na dohodě, kterou jsem uzavřel s ním. Když jsem říkal, že vás předešel, nebyla to lež. Byl tu, když jste sem telefonovala.“

Za to, jak tahle slova přijala, asi mohl její otec Harold F. Tedder. Urozený člověk samozřejmě své děti učí, aby se nikdy nehádaly s těmi, kdo stojí níže než ony. Jelikož nemohla Wolfa dost dobře vykázat z kanceláře i z domu, zbývalo jí jediné, a to udělala. Zvedla se a vyšla, z kyčlí i ze všeho ostatního přitom čišela nadřazená strohost. A taky to udělala dobře – žádný spěch, ale ani žádné otálení. Byl jsem v hale dřív než ona, podržel jí dveře, a když mě míjela, poděkovala. Slušné vychování se pozná. Zavřel jsem, zamkl na noc, vrátil se do kanceláře a Wolfovi sdělil: „Berete děťátku bonbon.“

Zamručel, odstrčil křeslo dozadu a vstal. „Nesnesitelný den. Jdu spát.“

„Jak se Saulem, Fredem a Orriem?“

„Stačí ráno,“ odtušil a odkráčel.

IX.

V sobotu ráno jsem zprávy v sedm slyšel z rádia ve svém pokoji a zprávy v osm z rádia v kuchyni. Saul, Fred a Orrie už dorazili a teď byli nahoře ve Wolfově pokoji. V devět jsem poslouchal zprávy z rádia v kanceláři, když už sešli dolů. Poslouchat zprávy dvakrát nebo třikrát za den je obvykle ažaž, jenže obvykle ovšem taky nejsem zvědavý na to, jestli nějaký detektiv, někdo od státní policie anebo nějaký machr od FBI nenašel půl milionu babek, ať už ho měl v nezákonném držení nějaký pan Knapp nebo ne.

Také jsem si přečetl ranní noviny. Úřad okresního zástupce se ohledně smrti Jimmyho Vaila držel při zdi. Jako příčina smrti byl s konečnou platností označen Benjamin Franklin a nebyly žádné důkazy ani informace napovídající, že nešlo o nehodu; ale pátrání ještě pokračuje. O tom posledním jsem pochyboval. Okresní zástupce tohle musel říct, aby se kryl pro případ, že by něco vyplulo na povrch, já ale nevěřil, že těch pět lidí, kteří Jimmyho naposled viděli živého, úřady nějak moc otravují.

Nebylo však vůbec pochyb o tom, že se vyšetřuje ten únos. Ježto Jimmy zemřel dřív, než někomu řekl, kde a jak se ho únosci zmocnili nebo kdo ho zadržoval a kde, anebo jak byl propuštěn, nebylo čeho se chytit. Desítka expertů doslova rozebrala správce domu u Katonah, ten však vytrvale opakoval, že Vail v neděli večer krátce po osmé odjel ve svém thunderbirdu do města a ve středu asi v půl osmé ráno se v thunderbirdu zase vrátil, unavený, navztekaný, špinavý a hladový. Správci neřekl vůbec nic. Teoretický předpoklad zněl, že únosci se zmocnili i thunderbirdu a nechali jej tam, kde drželi i Jimmyho Vaila, a když ho propustili, nechali ho jet tím autem zpátky domů, což byla teorie naprosto dokonalá, protože určitě s tím autem nechtěli jezdit sami. Auto prohlížela speciálně sestavená skupina odborníků. Hledají samozřejmě otisky prstů, zkoumají, kam a jak daleko jelo, kdo v něm jel a co všechno v něm bylo. Popis auta otiskly noviny, vysílalo jej rádio a samotné auto se objevilo také v televizi spolu s výzvou, aby se každý, kdo je v době mezi nedělí večer a středou ráno viděl, neprodleně spojil s policií, westchesterským okresním zástupcem nebo FBI.

Kufr, v němž byly peníze uloženy, vyšetřovatelé popsali také, v televizi jej však neukázali: hnědožlutá kůže, rozměry 70×40×23 centimetrů, starý a se skvrnami, maličko odřený, se třemi mosaznými přezkami, jednou uprostřed a po jedné na obou stranách, blízko hran. Paní Vailová jej nesla do banky a tam do něj peníze uložili, popis policii dal viceprezident banky. Kufr je – či spíše byl – majetkem Jimmyho Vaila.

Nejlepší vyhlídku na získání nějakého vodítka skýtala možnost, že se najde někdo, kdo byl v úterý večer ve Fowler’s Inn nebo v The Fatted Calf a některého z únosců viděl. Muž, kterému paní Vailová peníze předala, měl zakrytý obličej. Mělo se za to, že na obou těch místech se vyskytoval nějaký únoscův společník, aby se přesvědčil, že paní Vailová nikomu neukázala vzkazy z telefonních seznamů. Hosté z obou těch míst se na paní Vailovou pamatovali a pokladník ve Fowler’s Inn si vzpomněl, že ji viděl, jak otvírá telefonní seznam, ale nenašel se žádný svědek, který si všiml, že by jí někdo věnoval zjevnou pozornost.

Smuteční obřad se bude konat v sobotu v jedenáct hodin v kapli svatého Dunstana.

Díky Nero Wolfovi a Archiemu Goodwinovi – ačkoli jediný, kdo nám děkoval, byl Lon Cohen – se z vraždy Dinah Utleyové stávala událost prvořadého významu jak v tisku, tak v éteru. Její mrtvola nejenže byla nalezena na místě nebo poblíž místa, kde paní Vailová kufr předala, ale kdosi, buď z White Plains, nebo z Manhattanu, také roztrousil, že byla spoluviníkem při únosu. Takže Cramer přijal za svou dedukci, ke které Wolfe došel na základě vzkazů, a předal ji do Westchesteru; až sem v jedenáct třicet přijde Ben Dykes, bude hodně co vysvětlovat.

Jak jsem říkal, v devět, když Saul, Fred a Orrie sešli dolů z Wolfova pokoje, jsem poslouchal v kanceláři zprávy. Únos i vražda už byly odbyté, takže jsem rádio zavřel a přivítal se s nimi. Kdybyste potřebovali někoho na nějakou tvrdou fušku a měli si z těch tří vybrat, aniž jste o nich předtím slyšeli nebo je viděli, pravděpodobně byste volili Freda Durkina nebo Orrieho Cathera, a udělali byste špatně. Fred je mohutný a širokoramenný, vypadá solidně, rozšafně a poctivě a také takový je, ale od krku výš je až moc rozšafný, a to zrovna v situacích vyžadujících rychlé reakce. Orrie je vysoký, hezký, chytrý a jeho reakce v jakékoli situaci je dostatečně rychlá a může to být reakce správná, ale taky nemusí. Saul je malý a šlachovitý, s úzkým obličejem a velkým nosem. Vždycky vypadá, jako když potřebuje v nejbližší hodině oholit, kalhoty má pokaždé vyžehleny před týdnem a místo klobouku nosí čepici. Ale v New Yorku neexistuje agentura, která by ho nebrala za tu nejvyšší cifru, kdyby ovšem nedal přednost práci na volné noze, a za deset dolarů na hodinu je výhrou pro jakoukoli fušku, na kterou si vzpomenete.

„Šest set natřikrát,“ řekl Orrie. „A potřebuju fotku Noela Teddera.“

„Já si vezmu jednu s Ralphem Purcellem,“ přidal se Fred.

„Takže si je berete každý po jednom?“ Přisedl jsem u trezoru na bobek a otočil kolečkem. „Nejlepší způsob, jak plýtvat časem a vyhazovat peníze. Naprosto neprůstřelný. Mám ale jen fotky z novin.“

„Vezmu si je od Lona,“ prohlásil Saul. „Pan Wolfe říká, že u něj máš slušný úvěr.“

„To zaručeně.“ Otevřel jsem dvířka trezoru a vytáhl krabici s hotovostí. „Úvěr – starou bačkoru. V tom, co už u něj máme schované, by nezalepil ani dírku třeba celý náklaďák fotek. Takže na tebe vyšel Andrew Frost?“

Saul odpověděl, že ano, a dodal, že Wolfe mě určil k tomu, abych v kanceláři přijímal hlášení. Věděl jsem, že tohle přijde. Tam, kde jde o nějaký zapeklitý případ, člověka blaží vědomí, že na něm pracují tři prima chlapi, dokonce i když se jedná o něco tak nejistého, jako je sólové sledování, ale háček je v tom, že já přitom musím sedět na obou půlkách, brát telefony a v případě potřeby přiskočit na pomoc. Dal jsem každému z nich dvě stovky v použitých pětidolarovkách, desetidolarovkách a dvacetidolarovkách, výdaj zanesl do účetní knihy, přidal pár běžných detailů a všichni tři odešli. Jsou tu od osmi, a teď, v půl desáté, jsme lehčí už o 37,50 dolaru.

Byl jsem pozadu se záznamy o pučení a rozkvétání, záznamy jsem přepisoval na stroji z kartiček, které Wolfe nosil ze skleníků, takže jsem otevřel došlou poštu, vytáhl zásuvku skříňky a dal se do zapisování položek jako ’27 lahv. agar bez fungic. rozt. B autokláv. 9 kg 4/18/61’. Napevno jsem čekal telefon od Noela nebo Margot, anebo možná od jejich matky, ale do jedenácté, kdy se Wolfe vrátil, nevolal nikdo. Teď už nikdo volat nebude, protože všichni odejdou na smuteční obřad.

Jednání s Benem Dykesem, který přišel v 11.40, o deset minut později, jednání, o kterém jsem si myslel, že bude dost choulostivé, nakonec tak hrozné nebylo. Neudělal dokonce ani žádnou narážku na nějaké nebezpečí, kterému se z jeho strany vystavujeme, ačkoliv se zmínil o tom, že Hobart rozvažuje, zda bychom neměli být předvoláni a obviněni. On chce pouze informace. Viděl námi podepsaný protokol a ví, co Wolfe řekl Cramerovi a co já řekl Mandelovi, chce však víc. Takže si leccos odpustil. Sice to neřekl naplno, ale pro něj je hlavní to, že nějaký únosce shrábl půl milionu přímo zde v jeho okrese, a je tu možnost, že ty peníze jsou stále ještě někde v jeho okrese schované. Kdyby se našly, měl by z toho nesmírnou radost, nemluvě o prospěchu. A kdyby se přitom dozvěděl také něco, co by ho dovedlo k vrahovi Dinah Utleyové, tak fajn, ale to není to hlavní. Takže se zdržel přes hodinu, snažil se objevit aspoň drobeček, nějakou drobnost, kterou řekli paní Vailová, Jimmy Vail nebo slečna Utleyová a která by ho snad přivedla na stopu třebas i útržku nějakého náznaku. Doprovodil jsem ho do haly, pustil ho ven a pravil, že Westchester patří zcela jemu, a on i jeho lidé se určitě vyznají. On řekl, že to jo, ale problém že je v tom, jak zabránit, aby ho odstrčily nebo převálcovaly roje státních policajtů nebo supermani z FBI.

V jednu hodinu nebylo v rádiu nic nového a u nás také ne. Telefonovali Saul, Fred i Orrie, všichni odešli na pohřeb, a to hodně pomohlo. Tohle je na sledování fajn. Kamkoli jde sledovaný, tam vy jdete za ním. Kdysi jsem se pověsil na jednoho chlápka a strávil čtyři hodiny chozením po Páté Avenui a Madisonově třídě z jednoho konce na druhý, využíval všechny úhybné fígle a triky, které jsem znal, a později zjistil, že chlap se pokoušel sehnat šedé šle se žlutým pruhem.

Tohle byl zase jeden z těch dní. K obědu zase jikry z placky chutné, tentokrát přizdobené vepřovým a pečené ve smetaně se všelijakými voňavými bylinami. Každé jaro se těmihle jikrami přejím tak, že si přeju, aby ryby už proboha přišly na něco, jak se rozmnožovat nějak jinak. Velryby to dovedou. Kolem třetí, když už jsme byli zpátky v kanceláři, došlo k jistému vývoji, pokud vám zrovna nezáleží na tom, jak to nazvat. Zazvonil telefon, volal Orrie Cather. Sdělil, že jeho a Fredův objekt jsou spolu, takže jsou spolu i oni, on je v telefonní budce na rohu 54. a Lexingtonské. Noel Tedder a Ralph Purcell právě zašli do bufetu na druhé straně ulice. To bylo všechno. Deset vteřin po tom, co jsem zavěsil, telefon zazvonil znovu. Noel Tedder. Tohle bylo napínavější než cokoliv, z čeho člověku běhá mráz po páteři. Fred s Orriem na druhé straně ulice sledují všechno orlím zrakem a jejich objekt se mnou mluví telefonem. Tedder řekl, že Purcella přemluvil, aby přišel a pohovořil si s Wolfem, a že u nás bude do dvaceti minut. Otočil jsem se a zeptal se Wolfa, co on na to. Podíval se na hodiny, řekl, že samozřejmě ne, a já se otočil zpátky k telefonu.

„Lituji, pane Teddere, pan Wolfe bude –“

„Já to věděl! Sestra!“

„Vaše sestra ne. Odmítl ji a úmluva s vámi trvá. Ale od čtyř do šesti bude zaneprázdněn. Může pan Purcell přijít v šest?“

„Zeptám se, zůstaňte na drátě.“ Po půl minutě oznámil: „Ano, bude tam v šest.“

„Dobrá.“ Zavěsil jsem a otočil se i s křeslem. „V šest. Nebyla by to legrace, kdyby nám pověděl něco, co nás navede na horkou stopu, Fred a já na to hupnem – samozřejmě, Fred ho bude sledovat sem a zůstane před domem – a dostaneme se tam o dvě hodiny později a už to bude mít někdo jiný? Akorát pitomé dvě hodiny.“

Wolfe zamručel. „Víte dobře, že když udělám ve svém časovém rozvrhu výjimku, zanedlouho nebudu mít žádný časový rozvrh. Však vy byste se o to postaral.“

Mohl jsem k tomu pronést tucet připomínek, ale – nač? Vrátil jsem se k psacímu stroji a ke kartičkám. Když se Wolfe v 15.59 odebral do skleníků, zapnul jsem rádio. Nic nového. V pět znovu. Nic nového. Večerní vydání Gazette přineslo fotografie čtrnácti lidí, kteří byli v úterý večer ve Fowler’s Inn nebo v The Fatted Calf; fotografie dosvědčovaly, co noviny – mají-li oči a uši všude – dokážou, aby veřejnost neustále informovaly. Dal jsem se zase do psaní. V 17.55 se ozval zvonek. Šel jsem do haly, jednosměrně průhledným okénkem spatřil Ralpha Purcella, přistoupil jsem ke dveřím a otevřel. Purcell řekl omluvně: „Asi jsem přišel o něco dřív“ a podal mi ruku. Potřásl jsem jí, vzal to ďas, nebyl by to první vrah, se kterým jsem si potřásl rukou.

Ve chvíli, kdy jsem mu odebíral klobouk, přijel výtah, poskočil, zastavil, dveře se otevřely a z nich se s tříminutovým předstihem vynořil Wolfe. Když se dostaví návštěva, rád už sedí ve svém křesle.

Purcell k němu přistoupil. „Já jsem Ralph Purcell, pane Wolfe.“ Napřahoval k němu ruku. „Jsem váš velký obdivovatel. Jsem bratr paní Althey Jimmy Vailové.“

Wolfe se samozřejmě musel jeho ruky chopit, když se nějaké ruky chopí, což dělá zřídka, opravdu se jí chopí. Cestou do kanceláře Purcell třepal prsty. Wolfe ho vyzval, aby se posadil do červeného koženého křesla, šel ke svému, srovnal do něj objemnou hmotu svého těla a promluvil.

„Předpokládám, že vám pan Tedder vysvětlil situaci?“

Purcell se díval na mě. Když podávám Wolfovi hlášení, čeká se ode mě, že do něj zahrnu vše. Obyčejně to dělám, a u doktora Vollmera jsem na to měl celou sobotu odpoledne, ale jednu věc o Purcellovi jsem vynechal. Samozřejmě jsem ho popsal – kulatý obličej jako u jeho sestry, trochu baculatý, plešatějící –, ale opomenul jsem se zmínit o tom, že když někdo začne něco říkat, Purcell se dívá na někoho jiného. Nyní jsem zjistil, že aspoň nezachází tak daleko, aby se díval na osobu A, když osobu B sám osloví, jeho oči se stočily na Wolfa.

„Ano,“ řekl. „Noel mi všechno vysvětlil, ale nevím – připadá mi to trochu –“

„Mohl bych do toho možná vnést světlo. Co říkal?“

„Že prý mu ty peníze najdete – ty, co sestra dala tomu únosci. Ptal se, jestli si vzpomínám, jak mu sestra říkala, že když ty peníze najde, může si je nechat; ovšemže jsem si vzpomněl. Pak to začalo být trochu zmatené, ale možná se to tak pomíchalo jen mně – prý se mě chcete na cosi zeptat, protože si myslíte, že někdo z nás o té věci možná něco ví v souvislosti s Dinah, Dinah Utleyovou, a připadá mi, že povídal něco o tom, že někdo od nás dal něco Jimmymu do pití, ale když jsem se ptal dál – tohle prý mi vysvětlíte vy.“

Takže Noel se přece jen zachoval taktně, aspoň tedy vůči strýčkovi Ralphovi.

Wolfe přikývl. „Je to opravdu poněkud složité. Nejlíp by – proč se díváte na pana Goodwina, když mluvím?“

Purcell ode mě odvrátil oči a do tváří mu vstoupila červeň. „To je zvyk,“ řekl. „Moc špatný zvyk.“

„To skutečně je.“

„Já vím. Všiml jste si, že bych poulil oči?“

„Ale nijak moc.“

„Děkuju, ale poulím. Jako klukovi mi říkali, že čučím; zvlášť jedna osoba. Ona –“ Zarazil se a za okamžik dodal: „To už je stará záležitost, ale zůstalo mi to. Stává se mi to, jen když někdo začne mluvit. Jak chvíli mluvím já, už je to dobré. Teď už je to dobré.“

„Takže budeme pokračovat.“ Wolfe se opřel lokty o postranní opěradla a prsty spojil do stříšky. „Vy víte, že slečna Utleyová měla v tom únosu prsty.“

„Kdepak, pane, teda – chci říct kdepak, to nevím a nechce se mi tomu věřit. Slyšel jsem, co sestra říkala panu Goodwinovi a co on jí, víc ale nevím. A důvod, proč tomu nevěřím – únos je nebezpečná věc, a když vás při tom chytí, nemáte šanci, a Dinah taková nebyla. Nepatřila k těm, kdo by nějak moc riskoval, poznal jsem to z toho, jak hrála karty. Gin rummy. Vždycky držela kartu, která jí vůbec k ničemu nemohla být, když si myslela, že by se mohla hodit mně. Tohle dělá samozřejmě každý, když ví, že se nějaká karta tomu druhému bude hodit, ale ona tak hrála, i když měla jen takový dojem. Chápete?“

Wolfe nechápal, protože karty nikdy nehraje, ani gin rummy, ani nic jiného, nicméně přikývl. „Vy ale riskujete?“

„Jistě, jsem rozený hráč. Sestra se se mnou třikrát vsadila kvůli nějakému mému splašenému nápadu – ne, čtyřikrát – a ani jeden z nich nevyšel. Já si vsadím na cokoli; když mám co vsadit.“

„Život potřebuje trochu okořenit,“ připustil Wolfe. „Ohledně slečny Utleyové se mýlíte. Do toho únosu zapletená byla. Kdybych vám pověděl, jak jsem k tomu nezvratně dospěl, asi by vám to pořád ještě nestačilo. Ale když už jste přišel proto, abyste vyhověl panu Tedderovi, mohl byste udělat něco i pro mě, když už jste tady. Jestli se na tom únosu slečna Utleyová podílela, znala přinejmenším jednoho z únosců, a proto potřebuji nějaké informace o jejích přátelích a známých. Předpokládám, že je znáte – některé z nich?“

Purcell poposedl. „Nu – podívejte… to je zvláštní. Přátelé Dinah… samozřejmě, přátele měla, musela mít, jenže já nemůžu tvrdit, že je znám. Často chodila večer ven, do biografu, na všelijaké šou a tak, ale nevím, s kým. Je to divné. Myslel jsem si, že ji znám dobře. A pokud jde o její známé – ovšem, setkávala se se spoustou lidí –“

Zazvonil telefon. Zvedl jsem jej a ozval se známý hlas. „Archie? Tady Fred, volám z budky na rohu. Mám si jít něco sníst a vrátit se, nebo to mám zapíchnout? Říkali jste, ať se na něj pověsím, dokud nepůjde domů. Jak dlouho u vás ještě zůstane?“

„Vydrž.“ Otočil jsem se k Wolfovi. „To je Fred. Jeho člověk vešel do jednoho domu, nějaké polozbořeniny, která by mohla být doupětem hříchu. Žádá instrukce. Má vrazit dovnitř?“

Wolfe po mně střelil zlým pohledem. „Ať toho dnes nechá a nastoupí zase zítra ráno.“ Pak opět oslovil Purcella; „O čem jste to mluvil?“

Strýček Ralph však počkal, až příkaz vyřídím, zavěsím a otočím se zpátky. Vybrané způsoby, i když nepatřil do té správné třídy. „O známých Dinah. Setkávala se s hodně lidmi – u nás, s hosty k večeři, občas na večírcích, ale to asi není to, co potřebujete. Vy potřebujete někoho jiného, někoho, kdo by se jí hodil k tomu, aby ho využila při něčem nebezpečném, jako je třeba únos.“

„Nebo někoho, kdo mohl využít ji.“

Purcell zavrtěl hlavou. „Tak to ne, na únos by si Dinah sotva troufla, ale kdyby už ano, měla by při tom hlavní slovo.“ Zarazil Wolfa gestem ruky. „Říkal jsem, že vás obdivuju, pane Wolfe, a myslel jsem to doopravdy. Velmi vás obdivuju. Vím, že se nikdy v ničem nemýlíte, a jestli jste si jistý, že se na tom Dinah podílela, máte pro to určitě dobrý důvod. Myslel jsem si, že ji znám dobře, a přirozeně jsem zvědavý, ale ovšem, jestli o tom důvodu nechcete s nikým mluvit…“

„Už jsem mluvil.“ Wolfe na něj upřel oči. „Sdělil jsem jej policii a pravděpodobně vejde brzy ve známost, takže můžu vaši zvědavost ukojit. Slečna Utleyová psala ty vzkazy – ten, co dostala vaše sestra poštou, i ty dva, které našla v těch telefonních seznamech. O tom není pochyb.“

Žádné znatelné odezvy se nedočkal. Člověk by si málem myslel, že ho Purcell neslyšel, jediné svaly, kterými pohnul, byly svaly očních víček. Zamrkal, ale oči od Wolfa neodvrátil. Pak pronesl: „Díky, že jste mi to řekl. Ukazuje se, že nejsem takový ňouma, za jakého mě někteří lidé mají. Něco podobného mě napadlo, když jste se ptal, jestli vím, kdo ze sestřiny pracovny sebral psací stroj.“

„Ptali se vás na tohle i na policii?“

„Ptali. Nic jsem jim neřekl, protože – no, prostě neřekl, vám to ale povím. Viděl jsem Dinah, jak ho odnáší… v úterý večer. Auto měla zaparkované před domem a já ji viděl, jak ten stroj vynáší z domu, takže si jej musela dát do auta.“

„Kolik bylo hodin?“

„To jsem si nevšiml, ale bylo před devátou, asi hodinu potom, co sestra odjela s tím kufrem.“

„Jak víte, že ten kufr měla v autě?“

„Nesl jsem jí ho ven a uložil do zavazadlového prostoru. Potkal jsem ji s ním nahoře na schodech a nabídl se, že jí ho odnesu. Neřekla mi, kam jede, a já se neptal. Napadlo mě, že se něco děje, ale nevěděl jsem co. Říkal jsem si, že asi jede někam, kde je Jimmy, byl pryč od neděle. Já ale pochyboval, že je v Katonah, a sestra nám neřekla, kde je.“ Zakroutil hlavou. „Takže ty vzkazy psala Dinah a sebrala ten stroj. Musím vám poděkovat, že jste mi to pověděl. Tak jste tedy měl o Dinah pravdu. A já si myslel, jak ji znám. Vidíte – před týdnem, ve čtvrtek – ne, v pátek – jsem s ní hrál karty a ona už to měla celé naplánované. Těžko uvěřit, ale budu asi muset, a už chápu, proč se chcete dozvědět něco o jejích přátelích. Kdybych měl co, pověděl bych vám to. Můžu sestře říct, že ty vzkazy psala Dinah?“

„To už jí asi řekli na policii.“ Wolfe přejížděl dlaněmi po opěradlech. „Moc jste mi nepomohl, pane Purcelle, ale byl jste upřímný, a já si toho vážím. Pan Tedder by vám měl poděkovat, a bezpochyby to udělá. Už vás nebudu déle zdržovat.“

„Ale chtěl jste vysvětlit cosi ohledně toho, že někdo dal něco Jimmymu do pití.“

„Ano, to jsem chtěl. Ve středu večer v knihovně. Byl jste tam.“

„Ano.“

„Posloužil jste panu Frostovi skleničkou brandy.“

„Ano, asi jo. Jak to – aha, to vám řekl Noel.“

„Ne, jeho sestra. Napadlo mě, že se od ní pokusím dozvědět, kdo mohl dát panu Vailovi do pití nějaký uspávací prostředek a kdo ne, ale pak jsem se té myšlenky vzdal. Takové vyptávání je téměř vždycky marné, paměť je příliš omylná a zájmy příliš navzájem propletené. Je to prosté: když kdosi stáhl pana Vaila z gauče a vlekl ho přes pokoj k té soše, byl pan Vail omámený, takže někdo mu dal něco do pití. Takové je vysvětlení.“

Odezva na tohle už byla znatelná, Purcell zíral a nemrkal. „Vlekl?“ zeptal se. „Řekl jste vlekl?“

„Ano.“

„Ale nikdo ho nevlekl. Pokud nechcete říct, že se vlekl sám.“

„Ne. Byl v bezvědomí. Někdo ho odvlekl na příhodné místo k té soše a shodil ji na něj. O tom se teď zde před vámi šířit nebudu, zmiňuju se o tom jen proto, abych neměl pocit, že vám dlužím vysvětlení ohledně poznámky pana Teddera o tom nápoji pro pana Vaila.“

„Ale vy tímhle přece říkáte, že Jimmy byl zavražděn!“

„Ano.“

„Jenže policie tvrdí opak.“

„Opak?“

„Tohle jste ale Noelovi neřekl.“

„Ale řekl.“

„Vy jste Noelovi řekl, že Jimmy byl zavražděn?“

„Ano.“

„Ale s jistotou to nevíte. Nemůžete to vědět.“

„Slovo ‚vědět‘ má řadu odstínů. Já jsem k tomu závěru dospěl.“

„Pak jste ale vlastně – vás vůbec nezajímá Dinah Utleyová. Zneužil jste mě!“ Tváře mu zrudly. „Dělal jste tady ze mě pitomce!“ Vstal. „Tohle mi měl Noel říct. To nebylo hezké. A vy jste mi to měl říct taky. Asi jsem opravdu pitomec.“ Otočil se a zamířil ke dveřím.

Zůstal jsem sedět, jsou chvíle, kdy je líp odcházejícího návštěvníka nechat, aby si klobouk vzal sám a sám si také otevřel dveře. Když jsem slyšel, jak je Purcell zavřel, vydal jsem se do haly podívat, jestli náhodou nezapomněl překročit práh, než je zavřel, a pak jsem se vrátil ke stolu. Wolfe se zatím už narovnal a šklebil se.

„Jestli je to on, jestli není pitomec, můžete to odškrtnout.“

Znovu se zašklebil.

X.

Zatím jsem zcela nepochopil Wolfův vztah k jídlu a pravděpodobně jej nepochopím nikdy. Určitým způsobem je to úzce osobní záležitost. Když nám Fritz předloží mísu pečených holoubat a jedno je maličko buclatější nebo upečené krásněji dohněda než ostatní, Wolfe takové okamžitě uchvátí pro sebe. Když dochází zásoba tymiánového medu z Řecka, dá se mi prostřednictvím Fritze na srozuměnou, že obyčejný americký med na palačinkách je také celkem přijatelný. A tak dál. Když však mám v době jídla nějaké delší vyřizování, skutečně ho to bolí, protože si možná kazím chuť sendvičem v nějakým bufetu, a co horšího, možná urážím svůj žaludek tím, že jej nechám prázdný. Jestliže je důvod k domněnce, že nějaký náš návštěvník, třeba i takový, kterého se chystáme rozcupovat, má hlad, přikáže Fritzovi, aby donesl podnos s pořádným jídlem, nic, co jen tak zbylo. Pokud jde o rušení při jídle, tam s Wolfem absolutně není řeč; jakmile jednou zasedne ke stolu, nesleze ze židle dřív, než zmizí poslední sousto sýra nebo zákusku. Tohle tedy platí pro něj osobně, ale už se tu a tam pokusil tenhle svůj postoj přenést i na mě, a podařilo by se mu to, kdybych na něco takového přistoupil. Otázkou je, jestli nesnáší, když mě někdo tahá od jídla, a tím pádem ruší i jeho, nebo to, že dotyčný tak ruší hlavně mě, anebo jestli mu to vadí proto, že se tím narušují obecně platné zásady. Můžete si vybrat.

V každém případě to nesnáší, takže když telefon zazvonil právě ve chvíli, kdy jsem si nabíral další hovězí plátek, když Fritz telefon zvedl, přišel nám sdělit, že paní Vailová si přeje mluvit s panem Wolfem, a když já odstrčil židli, že k telefonu půjdu, Wolfe zavrčel a začal vysílat vzteklé pohledy. Neřekl mi ovšem, abych nechodil, protože věděl, že stejně půjdu.

Naší bývalé klientce jsem sdělil, že Wolfe večeří a že jí může zavolat za půl hodiny. Prohlásila, že s ním chce mluvit. Hned. Řekl jsem, že klidně, když se vypraví za deset minut, až sem dorazí, bude už Wolfe k dispozici. Odpověděla, že nemůže přijít, je na dně se silami, a také to tak podle tónu její řeči vypadalo.

„Tím se ovšem možnosti zužují, pokud se jedná o něco natolik důvěrného, že se o tom nedá mluvit do telefonu,“ odtušil jsem. „Buď tam zajdu já a panu Wolfovi povím, oč jde, nebo to počká.“

„Vyloučeno! Copak on nikdy nikam nechodí?“

„Pracovně ne.“

„Můžete přijít hned?“

Pohlédl jsem na hodinky. „Můžu u vás být před devátou, stačí?“

Řekla, že podle jejího mínění ano. Vrátil jsem se do jídelny na své místo u stolu a požádal Fritze, aby mi donesl kávu s koláčem. Běžně se vracíme do kanceláře a kávu si dáváme tam, protože pouze tam je to jediné pravé křeslo, a když jsem pryč, také kniha, kterou Wolfe právě čte. Dojedl jsem, odložil vidličku a oznámil, že jdu k paní Vailové na její žádost, a požádal o instrukce.

Wolfe zamručel. „Řiďte se inteligencí vedenou zkušeností. Stav věcí znáte. Nic jí nedlužíme.“

Šel jsem tedy. Když jsem se ocitl pod přístřeškem nad vchodem a zhodnotil počasí, došel jsem k závěru, že se dá přežít bez pláště. Vzal jsem to pěšky na Osmou Avenui a tam nasedl do taxíku. Cestou jsem si všechno probíral. Wolfovo prohlášení, že znám stav věcí, mělo mezeru. Znal jsem jej ze svého hlediska, ne však z jeho. Možná, že už k nějaké dedukci, nikoli ovšem konečné, dospěl, například, že únoscem, vrahem a lhářem je Noel Tedder nebo jeho sestra Margot anebo strýček Ralph. Nebylo by to poprvé, dokonce ani ne po dvacáté, co si nějakou dedukci nechal pro sebe.

Noel musel čekat v hale, neboť dveře otevřel dvě vteřiny potom, co jsem zazvonil. Ukázalo se, že přece jen vlastní nějaký běžný oděv – prostý tmavošedý oblek s bílou košilí a vázankou šedé barvy, ten si ovšem mohl koupit na pohřeb. Zavřel, otočil se ke mně a vyrazil na mě s otázkou: „Proč hergot Wolfe strýci Ralphovi říkal, že Jimmyho zavraždili?“

„Můžete třikrát hádat,“ odtušil jsem. „Já hádám, že musel, protože vy jste strýci Ralphovi řekl, že někdo dal Jimmymu něco do pití a že to pan Wolfe objasní. To jste se o tom Jimmyho pití musel zmiňovat?“

„Ne, to mi jen tak uklouzlo. Ale, ksakru, to se tomu Wolfe nemohl nějak vyhnout, když je takový chytrák?“

„Jistěže mohl. A pokud jde o to, proč se tomu nevyhnul, tak to, co Wolfe dělá, někdy pochopím už ve chvíli, kdy to dělá, někdy až za hodinu, někdy za týden a někdy vůbec ne. A copak – Purcell to řekl vaší matce?“

„Zaručeně ano. Jde o hromadu peněz.“

„No, fajn. Já jsem potulný pokladník se zvláštním posláním. Kde máte matku?“

„O čem s ní budete mluvit?“

„To poznám, až se uslyším. Já hraju podle sluchu. Slíbil jsem, že přijdu v devět, a už je pět minut po.“

Zřejmě si myslel, že by měl ještě něco dodat, dospěl však k závěru, že nemá co, takže mě vyzval, abych šel s ním a vedl mě dozadu. Těšil jsem se, že zase uvidím tu knihovnu, zvlášť jestli tam ještě leží na podlaze socha Benjamina Franklina, jenže ve výtahu Noel stiskl tlačítko označené trojkou. Výtah zastavil a já následoval Noela halou a dál do pokoje, o kterém jsem na první pohled usoudil, že by se krásně hodil mé manželce, kdybych někdy nějakou měl, k čemuž pravděpodobně nedojde, protože by pravděpodobně přesně takový pokoj chtěla. Byl to velký pokoj, celý jakoby měkký – měkké osvětlení, měkké šedé a růžové barvy, měkký koberec a měkké závěsy. Po tom koberci jsem následoval Noela k velkému lůžku, na kterém ležela natažená paní Vailová, z větší části zakrytá měkkou růžovou přikrývkou, zřejmě hedvábnou, hlavu opřenou o dvě měkké růžové podušky.

„Můžeš jít, Noele,“ řekla.

Vypadala hrozně. Samozřejmě, každá žena je něco úplně jiného, když ji vidíte bez nalíčení, ale i když od toho odhlédnu, pořád vypadala hrozně. Obličej jako křída, tváře povislé, pleť kolem očí opuchlá. Když Noel odešel a zavřel dveře, vyzvala mě, abych se posadil. Přitáhl jsem si křeslo.

„Nevím, k čemu bude dobré, že jste přišel vy,“ začala. „Chci se Nero Wolfa zeptat, co myslí tím – tou nehorázností. Říkat bratrovi a synovi, že manžel byl zavražděn! Vy mi to snad můžete vysvětlit?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nemůžu vám vysvětlit, co měl na mysli tím, že jim to řekl. Předpokládám, že víte, proč za ním váš syn včera přišel.“

„Ano. Přimět ho k tomu, aby mu pomohl najít ty peníze. Noel se mě zeptal, jestli si je může nechat, když je najde, a já řekla, že může. Na těch penězích nezáleželo, manžel se vrátil. Teď je mrtvý a nezáleží na ničem. Ale zavražděn nebyl.“

Takže Noel to roznesl. „Syn se vás na to ptal včera znovu a vy jste zase řekla, že ano. Je to tak?“

„Asi ano. Teď už na ničem nezáleží. Určitě ne na těch penězích… vlastně ne, je to jinak: na něčem přece jen záleží. Když mi nemůžete říct vy, proč Nero Wolfe tvrdí, že manžela zavraždili, řekne mi to on. Když za ním budu muset jít, půjdu. Neměla bych, lékař mi přikázal zůstat v posteli, ale půjdu.“

Už jsem ji viděl, jak se motá mezi dveřmi kanceláře, jak ji podpírám a pomáhám jí dovnitř a jak na ni Wolfe vrhne jediný pohled, vstane a odejde. Něco takového už udělal nejednou. „Nemůžu vám říct, proč to Wolfe tvrdí,“ prohlásil jsem, „ale můžu vám povědět, co ho k tomu vede.“ To jsem klidně mohl, protože jinak jí to stejně může říct Noel. „Váš manžel spal na gauči, když ostatní odešli. Světlo nechali svítit, je to tak?“

„Ano.“

„A má se za to, že se později vzbudil, uvědomil si, kde je, vstal, zamířil ke dveřím, ztratil rovnováhu, chytil se té sochy a strhl ji na sebe. Je to tak?“

„Ano.“

„A právě tohle pan Wolfe odmítá. Nevěří, že člověk, který se probral natolik, že může jít, by byl tak omámený, aby nedokázal uskočit před padající sochou. Myslí si, že pouze nespal, když ho někdo stáhl z gauče a vlekl dál k té soše. Musel být v bezvědomí. Jelikož pitva neprokázala, že ho někdo něčím praštil, musel tedy dostat nějaký uspávací prostředek. Vy všichni jste v knihovně něco pili, on měl whisky s vodou, takže příležitost něco mu namíchat byla. Z toho pan Wolfe vyvozuje, že byl zavražděn.“

Její oči s opuchlými víčky a s váčky hleděly přímo na mě. „To je přece naprosto směšné,“ prohlásila.

Přikývl jsem. „Zajisté, tak se to jeví vám. Jestli má pan Wolfe pravdu, pak Jimmyho Vaila zavraždila vaše dcera, syn nebo váš bratr, váš právník nebo vy sama. Já myslím, že pravdu má, ale já pro něj ovšem jen pracuju. Jestli jste to nebyla vy, čekají vás těžké chvíle. Samozřejmě, že budete chtít, aby ten, kdo vašeho manžela zabil, dostal, co mu patří, ale nebudete ovšem chtít, aby se obvinění z vraždy svezlo na vašeho syna, dceru nebo bratra, a možná ani na vašeho právníka. Připouštím, že je to nanejvýš nepříjemné, a nedivím se, proč vám takové podezření připadá směšné. Nepokoušel jsem se vás o ničem přesvědčit, jen jsem vám vysvětlil, proč si pan Wolfe myslí, že vašeho manžela někdo zavraždil. Na co jiného byste se pana Wolfa ještě ptala, kdyby tu byl?“

„Řekla bych mu, že je blázen. Pitomý blázen.“

„Vyřídím mu to. Co ještě?“

„Že všechno o těch penězích beru zpátky – to, aby si je Noel nechal, jestli je najde. Už jsem mu to také řekla. Nemůže si je nechat. Netušila jsem, že s tím půjde za Nero Wolfem.“

„Vy jste ale za Nero Wolfem šla.“

„To bylo něco jiného. Byla bych šla třeba za samotným ďáblem, jen abych dostala manžela zpátky.“

Než jsem promluvil, poskytl jsem své inteligenci tři vteřiny, aby se řídila zkušeností. „Tohle vyřídím taky, ale už teď vám můžu říct, jak se zachová. Je umíněný a domýšlivý a peníze nejenže má rád, ale také je potřebuje. Váš syn za ním přišel s nabídkou a on ji nenechá plavat jenom proto, že vy jste se rozmyslela. Jestli Wolfe bude moct ty peníze najít, taky je najde a vezme si svůj podíl. Osobně si myslím, že šance je tak jedna k milionu, ale on toho nenechá, naopak. Je velice citlivý a tenhle váš postoj povede k tomu, že ještě zvýší své úsilí, a mohl by dokonce provést nějakou zlomyslnost, jako třeba napsat do novin článek, kde by vysvětlil, proč si vyvodil, že Jimmyho Vaila zavraždili. Přesně tohle by na něj vypadalo. Jestli chcete nezištnou radu, tak vám doporučuju, abyste sem syna hned teď zavolala a řekla mu, že nic zpátky neberete. Já to oznámím Nero Wolfovi a on se rozhodne, jestli chce riskovat čas a peníze v honbě za holubem na střeše.“

Nezapůsobilo to. Čím déle jsem mluvil, tím víc svírala rty, a když jsem skončil, vyrazila ze sebe: „I kdyby ty peníze našel, žádný podíl nedostane! Jsou to moje peníze!“

„To by teda bylo něco pro právníky! Hájil by se tím, že se dohoda s vaším synem zakládala na dohodě, kterou uzavřel váš syn s vámi, a ještě před svědky. Takovéhle spletitosti právníci milují, dokážou s nimi žonglovat celá léta.“

„Můžete jít,“ řekla.

„Jistě.“ Vstal jsem. „Ale jistě chápete –“

„Vypadněte!“

Mně stačí i jen napovědět. Vyšel jsem ven, zavřel za sebou a vydal se k výtahu. V přízemí už čekal Noel a přistoupil ke mně.

„Co říkala?“ zapištěl.

„Všelicos.“ Za dveřmi se kdosi mihl. „Je trochu rozrušená. Co kdybychom se trochu prošli? Jestli je tu někde po ruce bar, můžu vám koupit něco k pití, ale nesmí to být šampaňské.“

Zkroutil krk a vrhl pohled nahoru na schody, pak zase stočil obličej zpátky ke mně a prohlásil: „No, to je nápad!“ a otevřel dveře. Prošel jsem jimi a vystoupil na chodník, Noel se ke mně připojil. Navrhl jsem, že půjdeme k Barneymu na rohu Osmasedmdesáté a Madisonovy, a vyrazili jsme.

Box v baru s grilem není pro soukromý rozhovor ideální místo. Člověk sice vidí do boxu před sebou, jestli tam nějaký zvědavec neposlouchá, ale box za sebou musí nechat napospas štěstěně, nebo hovor pořád přerušovat a ohlížet se. My jsme měli kliku. Když jsme vešli, jakási dvojice právě odcházela z boxu až úplně vzadu, takže jsme jej hned obsadili, a já měl za sebou stěnu. Přišla obsluha, sklidila sklenice, otřela stolek a my si objednali.

„Takže tím to končí,“ řekl Noel. „Nedokázal jste s ní hnout.“ Cestou jsem mu totiž vylíčil, jak si věci stojí.

„Ani o milimetr.“ Byl jsem rozmrzelý, dokonce v pokleslé náladě. „Víte, proč jsem si řekl, že vám koupím něco k pití? Protože se sám potřebuju napít. To povídání s vaší matkou mě přeneslo o celé roky zpátky, do Ohia. K mé matce. Kolik je vám let?“

„Třiadvacet.“

„Mně bylo tenkrát sedmnáct, právě jsem ukončil střední školu. Situace byla ovšem jiná; měl jsem to lehčí, než to budete mít vy. Moje matka nebyla bohatá jako vaše. Nemohl jsem z ní vyrazit stovku nebo tisícovku nebo vůbec něco, co jsem potřeboval.“

„Hergot, to já taky ne, tak snadno to zase nejde.“

Přinesli nám pití a my je ochutnali, Noelovo ochutnání si nezadalo s hltavým polknutím. „Co jste udělal?“ zeptal se.

„Poslal jsem ji k čertu. Jednoho krásného červnového dne, den po tom, co jsem ukončil střední školu, jsem jí řekl, ať jde k čertu, a vypadl jsem z domova. To nemyslím samozřejmě doslova – to, že vy bohužel nemůžete udělat to, co já. Tohle je jiná situace. Vy byste to udělat nemusel. Teď, když je Jimmy Vail mrtvý, jste pánem domu vy. Vám stačí jen jasně ukázat, že stojíte na vlastních nohou. Ne myšleno takhle všeobecně, ne, že byste matce prostě do očí řekl ‚Matko, já stojím na vlastních nohou‘, tak byste se nikam nedostal. Muselo by se to stát v nějaké určité záležitosti, a lepší než tu, kdy bere zpátky jasný slib, který vám dala, si ani nemůžete přát. To by teda byla nádhera. Mohl byste říct ‚Matko, řeklas mi, že když ty peníze najdu, můžu si je nechat, a na základě toho jsem uzavřel s Nero Wolfem dohodu. On mě vezme za slovo, a já zase beru za slovo tebe.‘“

Noel si lokl ginu s tonikem. „Řekla by, že to jsou její peníze.“

„Jenže nejsou. Poté, co vám před svědky slíbila, už ne. Dala vám je, pouze s jedinou podmínkou, totiž že je najdete, a tím pádem je to dar, a vy byste z nich ani nemusel platit daň. Předpokládejme, že je tu třebas i mizivá šance, že se ty peníze najdou. A jestli je doopravdy najdeme, dáte Nero Wolfovi jeho podíl a v šuplíku budete mít čtyři sta tisíc dolarů, bez daně, krásně čistých. A i když je nenajdeme, aspoň matce ukážete, že stojíte na vlastních nohou, ne tím, že jí o tom budete vykládat, ale tím, že na nich budete v určité situaci stát. Je tu ještě něco, to ale přeskočíme.“

„Proč? Co to je?“

Usrkl jsem skotské se sodou. „To bude důležité, jen když pan Wolfe ty peníze najde. Jestli ano, pětina bude jeho, ať vám ani nepřijde na mysl, že ne. Jestli se vaše matka pokusí nějak zabránit, aby ji dostal, nebo si ty peníze bude chtít nechat sama, budou lítat chlupy, a to i vaše. Jestli se to dostane k soudu, budete svědčit, ve Wolfův prospěch.“

„Nedostane. Matka se neužírá těmi penězi, ale tou záležitostí s Jimmym. Tím, jak Wolfe říká, že Jimmyho zavraždili. Proč to krucinál strýci Ralphovi povídal?“

„Vám to řekl taky.“

„Jenže já jsem měl aspoň tolik rozumu, abych to nevykládal dál.“ Postavil prázdnou sklenici na stolek. „Podívejte, Goodwine, mně je to úplně fuk. Jestli Jimmyho zavraždili, zabil ho někdo z těch, co tam byli, a i tak mi je to fuk. Moje matka to samozřejmě nebyla, a i kdyby, nevím, jestli by mi to nebylo fuk taky. Jsem už dost starý, abych mohl volit, ale přisahámbohu, kdybyste viděl, jak mě drželi zkrátka, myslel byste si, že se ještě teď v noci počurávám. Říkáte, že já bych nemusel udělat to, co vy, ale kdybych měl čtyři sta tisíc dolarů, přesně to bych udělal. Poslal bych matku k čertu. Nejsem takový trouba, jak vypadám. Já věděl moc dobře, co ve středu večer dělám. Věděl jsem, že matka je tak ráda, že její drahoušek Jimmy je zpátky, že zapomínala vůbec myslet, já se jí na ty peníze zeptal před svědky a měl jsem v plánu jít hned druhý den ráno za Wolfem, jenže druhý den ráno byl Jimmy mrtvý a všechno bylo jinak. Teď Wolfe, nevím proč, strýci Ralphovi řekl, že Jimmyho zavraždili, ten to řekl matce a vy mi povídáte, abych jí ukázal, že stojím na vlastních nohou. Blbost. Co když nestojím ani na jedné noze?“

Dal jsem znamení obsluze, aby nám donesla další pití. „Něco zkusíme,“ navrhl jsem, vytáhl notes a pero a dal se do psaní. Na prázdnou stránku jsem nahoru napsal datum a pokračoval:

~

Nero Wolfovi: tímto stvrzuji ústní dohodu, kterou jsme včera uzavřeli. Moje matka, paní Althea Vailová, mi ve středu 26. dubna řekla a v pátek 28. dubna znovu opakovala, že jestli najdu 500 000 dolarů nebo část těchto peněz, které v úterý 25. dubna dala únosci, mohu si je ponechat jako své vlastnictví. Proto ty peníze patří mně, pokud je najdu. Vás jsem najal, abyste mi je pomohl nalézt, a souhlasil jsem s tím, že jestliže ty peníze nebo část z nich najdete, pětinu nalezené částky si ponecháte jako platbu za své služby. Tuto dohodu tímto stvrzuji.

~

Donesli nám další pití; dal jsem si doušek a pročítal, co jsem napsal. Pak jsem list vytrhl, podal jej Noelovi a sledoval jeho obličej. Nijak s čtením nespěchal, potom vzhlédl. „Takže co?“

„Takže pak byste měl aspoň jednu tu svou nohu. Nečekám, že tohle podepíšete, pochybuju, že byste k tomu měl odvahu, drželi vás moc dlouho zkrátka, ale kdybyste to přece jen podepsal, nemusel byste matce vykládat, že uděláte to či to a budete se toho držet. Mohl byste jí říct, že jste udělal to či to, šel se mnou sem, tady jsme to prohovořili a vy že jste dohodu se mnou a s panem Wolfem stvrdil písemně. Nemohla by vás zahnat do postele bez večeře, protože byste svou večeři už měl. Právně tenhle papír ovšem významný není, protože právně jste už stejně vázán. Pan Wolfe má pro svou ústní dohodu s vámi svědka. Mě.“

Noel se dal znovu do čtení toho, co jsem sepsal, ale v polovině čtení nechal, postavil sklenici a natáhl ruku. „Dejte mi to pero.“ Dal jsem mu je, on se podepsal, papír postrčil ke mně, vzal sklenici a zvedl ji do výše očí. „Vždy vzhůru! Na svobodu!“ Přiložil ji k ústům a celou vypil. Přes okraj vyklouzl kousek ledu a spadl na stolek. Sebral jej a hodil přes celou místnost po barmanovi. Minul ho o metr. Zatřepal hlavou, zachichotal se a zeptal se mě: „Co vaše matka udělala, když jste ji poslal k čertu?“

Jelikož jsem už měl, co jsem potřeboval, vůbec by mi nevadilo, kdyby nás vyhodili, ale Noel zjevně nebyl u Barneyho cizí. Barman nepodnikl nic, jen občas vrhl směrem k nám pohled, jestli neletí nějaký další led. Noel si chtěl povídat, zřejmě si vzal do hlavy, že jsem z něj udělal hrdinu, a zajímalo ho, kdo nebo co udělalo v raném věku sedmnácti let hrdinu ze mě. Byl jsem ochoten strávit s ním ještě půlhodinu a obětovat na něj ještě jednu sklenici, avšak podezříval jsem ho, že nechce jít domů dřív, než bude tak pozdě, že nebude muset zajít před spaním za matkou a dát jí dobrou noc, a z toho mohlo koukat taky pár hodin. Začal jsem se tedy dívat na hodinky a znepokojeně se zmiňovat o tom, že přijdu pozdě na rande. V deset jsem zaplatil a nechal ho tam.

Když jsem se ocitl před vchodem starého domu z pískovce a zazvonil, bylo za čtyři minuty půl jedenácté. Otevřel Fritz a ukázal palcem dozadu směrem ke kanceláři, což znamenalo, že máme společnost. Zeptal jsem se, kdo to je, a Fritz mi šeptem – on to považuje za šepot, ale spíš to je jakési přidušené krákorání – sdělil: „Federální úřad pro vyšetřování!“

„Tak otři všechny otisky prstů a spal všechny papíry,“ poradil jsem mu a šel do kanceláře.

Nemusíte mi to věřit, ale stačil by mi jediný pohled, abych ho poznal, i kdyby mi byl Fritz nic neřekl. Většinou je prozradí oči a čelist. Člověk od FBI stráví tolik času předstíráním, že se dívá někam jinam, až z toho jeho oči zblbnou a nikdy si nejsou jisté, jestli je správné přiznat, že se dívají právě na vás. Čelist je na tom ještě hůř; má za úkol dávat na srozuměnou, že patří člověku, který je neohrožený, udatný, smělý, chladně odvážný, prozíravý, bystře uvažující a tvrdý jako ocel, ale také připomíná, že je skromný, zdvořilý, zdrženlivý, trpělivý, smířlivý a v davu naprosto nerozpoznatelný. Žádná čelist na světě by ovšem tohle všechno nedokázala. Jedinou otázkou tedy zůstává, jak často se bude kroutit do stran, nahoru a dolů, anebo všechno najednou.

„Pan Goodwin, pan Draper,“ představil nás Wolfe.

Pan Draper vstal, počkal, až bude naprosto zřejmé, že mu podávám ruku, načež mi podal svou. Skromný a zdrženlivý. Levicí zajel do kapsy, já mu však řekl, že se nemusí obtěžovat, ale samozřejmě, že se obtěžoval. Člověk od FBI vytahuje průkaz automaticky, asi tak, jako ochránce spravedlivých tasí kolt. Na průkaz jsem se podíval, abych nezranil jeho city.

„Pan Draper už je tu celou hodinu,“ prohlásil Wolfe s důrazem na slovo ‚celou‘. „Má kopii protokolu, který jsme podepsali, a položil mnoho otázek týkajících se podrobností. Celou záležitost probral velice důkladně, ale chce mluvit s vámi.“

Vypadalo to na další celou hodinu. Posadil jsem se za stůl, Draper, už zase zpátky v červeném koženém křesle, držel v ruce zápisník. „Pár drobných dotazů, pane Goodwine,“ řekl. „Dovolíte?“

„Já mám radši velké, ale jen do toho.“

„Je to do protokolu,“ prohlásil. „Zajisté chápete, jste zkušený detektiv. Pan Wolfe říká, že v úterý večer jste odešel z domu kolem půl sedmé, ale neví, kdy jste se vrátil. Kdy jste se vrátil?“

Dovolil jsem si úsměv, skromný, zdvořilý a smířlivý. „Pane Drapere, cením si vašeho uznání. Domníváte se, že jsem zřejmě nevyhověl přání paní Vailové a v úterý v noci ji sledoval, a to se souhlasem pana Wolfa, možná však i bez jeho souhlasu, a že jsem se dostal až na Iron Mine Road, aniž mě některý z únosců zpozoroval. Jak víte, to by byl příběh rovnou do čítanky, úplná lahůdka, a já vám za tu poklonu děkuju.“

„Není zač. Kdy jste se vrátil?“

Vysypal jsem mu to všechno do posledního, od šesti třiceti do jedné v noci – místa, jména a časy, pomalu, aby si to stačil zapsat. Když jsem skončil, Draper zápisník zavřel a zase jej otevřel. „Vy jezdíte autem, že?“

„Patří panu Wolfovi, jezdím s ním já. Sedan Heron z jednašedesátého roku.“

„Kde má garáž?“

„V Curranu, Desátá Avenue mezi Pětatřicátou a Šestatřicátou ulicí.“

„V úterý v noci jste s ním jel?“

„Ne, mluvil jsem přece o taxících.“

„Jistě. Rozumějte, pane Goodwine, jde o protokol.“ Zastrčil zápisník do kapsy, vstal a z poličky si vzal klobouk. „Hodně jste nám pomohli, pane Wolfe, moc vám děkuju. Myslím, že už vás nebudeme znovu obtěžovat.“ Otočil se k odchodu a vyšel ven. Zůstal jsem sedět, protože lidé od FBI se pohybují rychle, a kdybych chtěl Draperovi otevřít, musel bych před něj skočit. Když jsem slyšel, že se dveře zavřely, šel jsem je do haly zkontrolovat, vrátil se, z kapsy vytáhl papír podepsaný Noelem a podal jej Wolfovi.

Přečetl si jej a odložil. „Tohle bylo nutné?“

„Připadalo mi to na místě. Chcete hlášení?“

„Ano.“

Posadil jsem se a vše mu vylíčil – doslova, až na poslední půlhodinu s Noelem, ta nebyla důležitá. Domluvil jsem, Wolfe si papír vzal, znovu si jej přečetl, přikývl a prohlásil: „Uspokojivé,“ a odložil jej. „Když sem do New Yorku vaše matka vloni na týden přijela, a vy jste ji prováděl po městě, nepozoroval jsem nejmenší známky nepřátelského vztahu, jaký jste líčil panu Tedderovi.“

„Já taky ne. Jestli z těch pěti set táců najdeme tolik, aby tohle stálo za vyprávění, a jestli to vyjde tiskem a ona si to přečte, nebude jí to vůbec vadit. Má porozumění pro to, že při tomhle zaměstnání, při práci pro vás, čím víc lží, tím větší sranda, i když se ta lež týká jí. Mimochodem, v tom dopise, který jsem od ní minulý týden dostal, se zase zmínila o kaštanových kroketách.“

„Řekl jste o tom Fritzovi?“

„Jistě. Je něco na ráno?“

„Ne.“

„Saul, Fred a Orrie pro nás pořád dělají?“

„Ano.“ Zadíval se na mě. „Archie – ta vaše odpověď na otázku pana Drapera… mohl k ní mít nějaký jiný důvod než chronickou podezřívavost vyšetřovatele?“

„Jistě. Mohli na Iron Mine Road najít otisky pneumatik vašeho auta. Ve středu jsem tam v něm jel.“

„Neuhýbejte. Máte přátele, kteří by bez vyptávání lhali ve váš prospěch, a některé z nich jste ve své odpovědi jmenoval. Zvlášť jednoho z nich. Kolik z té odpovědi odpovídalo skutečnosti?“

„Všechno.“ Vstal jsem. „Jdu spát. Už mě z toho bolí uši. Nejdřív FBI a teď ještě vy. Tak si říkám, že jsem ji i pana Knappa s tím kufrem měl sledovat; aspoň bychom věděli, kde ty prašule jsou.“

XI.

Vždy existuje možnost, že lidi, kteří mě pozvou na víkend k sobě na venkov, potká štěstí. Je naděje, že dojde k takovému vývoji událostí, který mě zdrží ve městě, a oni se nebudou muset o mě starat a kdeco mi snášet nebo naopak snášet mou společnost. Poslední dubnový víkend těmi šťastnými byla dvojice z Easthamptonu, která se mnou počítala od pátku večer do pondělí ráno. Vylíčil jsem vývoj událostí v pátek a v sobotu, a v neděli jsem musel být po ruce, kdyby od Saula, Freda nebo Orrieho přišla žádost o posilu.

Wolfova zaběhnutá nedělní činnost je jiná. Theodore Horstmann, opatrovatel a ošetřovatel orchidejí, má volno a odjíždí ke své vdané sestře do Jersey, takže odpadají pravidelné dvouhodinové sedánky ve sklenících. Wolfe vyjede jednou či dvakrát nahoru obhlédnout to tam a vykonat práce, které si vyžaduje situace nebo počasí, žádným pevným časovým plánem se však neřídí. Obvykle je v kanceláři už před půl jedenáctou, aspoň tak tomu je o nedělích, když tam jsem, pustí se do rubriky nedělních Timesů s týdenními zprávami a celou ji pročte.

Tu neděli jsem už od devíti ráno napůl očekával, že zavolá Noel Tedder a jako hrdina hrdinovi mi oznámí, že vydal své Prohlášení nezávislosti, ale už jsem si pustil rádio, abych si poslechl zprávy v deset, a pořád se neozýval. Neozvali se ani sledovatelé, ale už brzy jsem se měl dozvědět, kde je Saul Panzer. Právě jsem rádio vypínal, když zadrnčel zvonek. Šel jsem do haly a spatřil Andrewa Frosta. Takže Saul je poblíž a vidí, že se dveře otvírají, na tom, jak se k nim Frost dostal, nezáleží. Doširoka jsem je rozevřel a popřál Frostovi dobré jitro.

Je to sice chabé, dělat narážky na jeho jméno – Frost znamená ‚mráz‘ –, ale pro popis situace se to hodí. Jeho oči hleděly mrazivě a také mrazivým tónem prohlásil, že chce mluvit s Nero Wolfem. Možná, že velkou roli zde hrálo to, že asi bude muset vynechat mši, protože na ni byl oblečený – šedý převlečník šitý na míru a k němu klobouk homburg za čtyřicet dolarů. Dovolil jsem mu vejít, ujal se klobouku i převlečníku, uvedl ho do kanceláře a domácím telefonem brnkl nahoru do skleníků. Když se Wolfe ohlásil svým obvyklým nerudným „Ano?“ a já mu sdělil, že přišel Andrew Frost a že byl vpuštěn, odpověděl úsečným „Deset minut“ a zavěsil. Když jsem to Frostovi tlumočil, vydal ze sebe jakýsi mrazivý zvuk a poctil mě mrazivým pohledem. Toho dne mi připadalo, že se Abrahamu Lincolnovi nepodobá tolik jako ve středu odpoledne, ale to možná proto, že jsem nikdy neviděl obraz Lincolna, když v něm všechno vře.

Zvuk výtahu se ozval spíš za patnáct minut než za deset. Pak Wolfe vešel, v levici snítku Miltonie roezii a v pravém podpaží výtisk nedělních Timesů. Ten si bere do skleníků s sebou, aby se pro něj cestou do kanceláře nemusel stavovat ve svém pokoji. Pomůcka k ulehčení domácích prací. Zastavil se u rohu svého stolu, tváří k návštěvníkovi, a řekl: „Pan Frost? Jak se daří? Očekával jsem vás.“ Vložil květiny do vázy, Timesy položil na stůl a obešel jej ke svému křeslu.

„Neočekával jste mě,“ pronesl Frost zřetelně.

„Ale jistě, očekával.“ Wolfe už seděl a hleděl na něj. „Vlastně jsem vás pozval. Řekl jsem panu Purcellovi, že pana Vaila zavraždili, a byl jsem si vědom, že vás sem ta zpráva téměř určitě přivede. Přál jsem si promluvit s každým, kdo v tu středu večer byl v knihovně. Vy přirozeně přicházíte protestovat. Tak se do toho dejte.“

Sval po straně právníkova krku sebou škubal. „Chcete tvrdit, že tu pomluvu, o které dobře víte, že je falešná, jste roztrousil jen proto, abyste mě přiměl sem přijít a mohl se mnou mluvit?“

Koutek Wolfových úst se o zlomeček milimetru zvedl. „To je právě ta otázka. Neroztrousil jsem žádnou pomluvu, protože to, co jsem řekl, je pravda. Nedonutil jsem vás, nikdo vás nijak neomezuje, jestli tu nechcete být, odejděte. Řekl vám pan Purcell, co mě vedlo k závěru, že pana Vaila zavraždili?“

„Ano. Jsou to čiré smyšlenky. Policie ani okresní zástupce k tomu závěru nedošli. Je falešný, chybný a pomlouvačný a je žalovatelný.“

„Dospěl okresní zástupce ke konečné dedukci a uzavřel vyšetřování?“

„Oficiálně ne.“

„I když to udělá, neprokáže se tím, že se mýlím. On potřebuje důkazy, které přesvědčí porotu. Já ne. Já pouze –“

„Důkazy budete potřebovat vy, jestli chcete na té pomluvě trvat a jestli se z ní budete muset zodpovídat.“

„Pochybuju, že taková nutnost vyvstane. Já pouze potřebuju výchozí bod pro práci, které jsem se ujal, a ten mám – svůj závěr, že pan Vail byl zavražděn. Nemám žádn –“

„Žádnou práci nemáte. Vy myslíte tu fantazmagorii, co plánujete s Noelem Tedderem. S tou je konec.“

Wolfe ke mně otočil hlavu. „Archie? Ten papír.“

Ještě jsem toho dne trezor neotevřel, takže jsem musel nastavit kombinaci. Nastavil jsem ji a papír vzal s poličky, kam jsem jej uložil, než jsem šel spát. Wolfe mě vyzval, abych list Frostovi dal. Vzal si jej, přeběhl po něm očima a pak jej pročetl slovo za slovem. Když oči zvedl, Wolfe promluvil.

„Nejsem právník, pane Froste, ale jisté vědomosti o platnosti smluv mám. Jsem přesvědčen, že ten papír je závazný jak pro paní Vailovou, tak pro pana Teddera.“

„Kdy tohle podepsal?“

„Včera večer.“

„To neobstojí. Ten podpis z něj Goodwin vymámil nějakým trikem.“

Wolfe se otočil ke mně. „Nu, Archie?“

„Žádný trik,“ sdělil jsem Frostovi. „Zeptejte se jeho. Už má všeho dost a chce se postavit na vlastní nohy. Koupil jsem mu tři skleničky, ale byl dokonale střízlivý. Byli u toho svědci.“

„Svědci kde?“

„V Barneyho baru. Osmasedmdesátá a Madisonova.“ Pořád jsem stál vedle Frosta. Natáhl jsem ruku. „Můžu si to vzít, prosím?“

Znovu se na papír podíval a vrátil mi jej. Šel jsem k trezoru, papír uložil na poličku a dvířka zavřel.

Wolfe hovořil dál. „Pane Froste, chtěl jsem říct, že závěr, že pan Vail byl zavražděn, ani důvody, které mě k němu vedly, nemám v úmyslu nikde rozhlašovat. Panu Tedderovi jsem to musel říct proto, abych vysvětlil svůj přístup k našemu společnému problému, a panu Purcellovi jsem to řekl proto, že jsem s vámi chtěl mluvit. Vycházel jsem z toho, že on o tom samozřejmě poví sestře a ta o tom poví vám. Mé záměry se vyplnily. Pokud jde o tu vraždu, nejsem –“

„K žádné vraždě nedošlo.“

„To je váš neměnný závěr – nebo utkvělá představa. Nepřikláním se k tomu, abych vaši utkvělou představu ničil. Nejsem žádná všemocná trestající ruka.“

„Proč jste se mnou chtěl mluvit?“

„Když vím, že někdo z určité skupiny lidí spáchal vraždu, možná dvě vraždy, a potřebuju vědět, který to byl, rád si ty lidi prohlédnu a poslechnu si –“

„Takže vy na té pomluvě trváte. Říkáte, že máte v úmyslu jednoho z těch, kdo byli ve středu večer v knihovně, označit jako vraha.“

„Jen pro mé vlastní uspokojení, ze soukromých důvodů. Je možné, že než se mé vysvětlení dostalo přes pana Purcella a paní Vailovou k vám, něco se z něj ztratilo. Ne, mýlím se. Věc jsem v plném rozsahu vysvětlil panu Tedderovi, ale ne panu Purcellovi. Když jsem si vyvodil, že pana Vaila zavraždili, vyslovil jsem dva předpoklady: jeden, že vražda je důsledkem únosu a vrah – nebo vražednice – se tudíž na únosu podílel, druhý, že on či ona ví, kde ty peníze jsou nebo kde by mohly být. Takže potřebuju zjistit totožnost té osoby, a musím s vámi se všemi mluvit. Už jsem hovořil s paní Vailovou. Mám v úmyslu ty peníze najít.“

Frost kroutil hlavou, rty pevně sevřené. „To je k neuvěření. Znám vaši pověst, ale tohle je neuvěřitelné. Chtěl jste, abych vás navštívil. Vy si mě prohlédnete, vyposlechnete a z toho vyvodíte, jestli jsem únosce nebo vrah? To je absurdní.“

„Zní to ode mě poněkud nafoukaně,“ připustil Wolfe, „ale jen na svém ostrovtipu jsem to tak docela nenechal.“ Otočil se ke mně. „Archie, přiveďte Saula.“

Z toho vidíte, jaké má o Saulovi mínění; neřekne „Archie, podívejte se, jestli tu někde není Saul.“ Saul měl Frosta na starosti, takže jelikož Frost je zde, je poblíž i Saul. Samozřejmě, že stejné mínění mám i já. Šel jsem k předním dveřím a ven pod přístřešek nad vchodem, sestoupil po dvou schodech, zastavil se a dal znamení směrem k Manhattanu, k části přiléhající k severnímu konci Pětatřicáté ulice. Jakýsi kolemjdoucí se ohlédl, koho že to přivolávám; nikoho neviděl a pokračoval v chůzi. Čekal jsem, že se Saul vynoří zpoza některého z aut zaparkovaných na druhé straně ulice, a spatřil jsem ho, až když byl venku z některého z průchodů mezi domy a na chodníku na naší straně, třicet kroků směrem k Desáté Avenui. Dal si dohromady, že Frost zamíří na západ, aby nasedl do některého taxíku jedoucího směrem ven z města, a Frost by to byl nepochybně udělal. Saul došel až ke mně. „Někdo mě objevil?“ zeptal se.

„Víš moc dobře, že tě nikdo neobjevil. Potřebujeme čtvrtého do mariáše.“

Vystoupil po schodech a vešli jsme spolu do kanceláře, Saul vpředu. Čepici zastrčil do kapsy, přistoupil k Wolfovu stolu, aniž na Frosta vrhl jediný pohled, a řekl: „Ano, pane?“

Wolfe se otočil k Frostovi. „Tohle je Saul Panzer. Od včerejška ráno se o vás informuje.“ Pak oslovil Saula: „Máte co dodat k tomu, co jste mi včera večer hlásil telefonem?“

To se podle všeho stalo potom, co jsem odešel za paní Vailovou. Saul odpověděl: „Jen jednu věc, od zdroje, za kterým jsem se vypravil po tom telefonátu. Loni na podzim koupil třetinový podíl nového dvanáctiposchoďového činžáku na rohu Třiaosmdesáté ulice a Park Avenue.“

„Stručně, některé věci jste hlásil už včera.“

„Je starším členem firmy McDowell, Frost, Hovey a Ulrich, Broadway, číslo sto dvacet. V záhlaví dopisů je dvaadvacet jmen. Byl spolupředsedajícím Výboru newyorských právníků pracujících pro Nixona. Před dvěma roky dal svému synovi jako svatební dar dům ve Východní Osmašedesáté ulici. Je ředitelem nejméně dvaceti korporací – seznam asi ještě není úplný. Víc než deset let byl právním poradcem Harolda F. Teddera. Má dům na Long Islandu, nedaleko Great Necku, třicet pokojů a jedenáct akrů. V roce 1954 prezident Eisenhower –“

„To stačí.“ Wolfe se otočil k Frostovi. „Jak vidíte, pane Froste, skutečně nespoléhám jen na pronikavost svého vlastního úsudku. Některé věci z toho, co pan Panzer říkal, si žádají další šetření – například: je nemovitost na Long Islandu zatížená nějakým břemenem? Třeba hypotékou?“

Frost už nepůsobil mrazivě. Všechno se v něm téměř vařilo. „Tohle je k neuvěření,“ prohlásil. Málem prskal zlostí. „Vy jste tomuhle člověku zaplatil za to, aby si na mě založil spis? Aby zkoumal možnost, že jsem únosce a vrah? Já?“

Wolfe přikývl. „Zajisté. Jste právník s rozsáhlými zkušenostmi a víte, že nemůžu vyloučit nikoho, kdo tam byl. Pan Panzer je diskrétní a velice schopný. Jsem si jistý, že on by –“

Zazvonil zvonek. Šel jsem se do haly podívat, vrátil se ke stolu, do zápisníku napsal ‚Cramer‘, papír vytrhl a podal jej Wolfovi. Pohlédl na něj, zavřel oči, po třech vteřinách je otevřel a otočil se k Frostovi.

„Za dveřmi je inspektor Cramer. Kdybyste snad raději –“

Frost si náhle uvědomil souvislosti, trhl sebou, naklonil se dopředu a oči mu blýskaly. „Čert aby vás vzal! Krucinál! Vy jste mu volal!“

„Nevolal!“ odsekl Wolfe. „Přichází bez pozvání a nečekaně. Nevím, proč tu je. Zabývá se jen smrtí a násilím. Jestli se doslechl o mém závěru, že pan Vail byl zavražděn, pak nevím kdy a od koho. Od pana Goodwina ani ode mě ne.“ Zvonek se ozval znovu. „Chcete, aby věděl, že tu jste?“

„Jste lhář! Můžete za –“

„Tak dost!“ Wolfe udeřil do stolu. „Situace je přesně taková, jak jsem ji popsal. Archie, jděte a pana Cramera pusťte. Chcete, aby vás tu viděl, nebo ne? Řekněte ano nebo ne.“

„Ne,“ odpověděl Frost a vstal. Wolfe vyzval Saula, aby advokáta odvedl do předpokoje, a když Saul otevřel spojovací dveře a Frost k nim vykročil, já šel vpustit představitele zákona. Z výrazu Cramerova obličeje jsem usoudil, že odpochoduje kolem mě rovnou do kanceláře, když jsem však zavřel dveře a otočil se, stál tváří ke mně.

„Co jste včera v noci prováděl s Noelem Tedderem?“ zeptal se.

„Jen mi neukousněte hlavu. Radši bych vám to řekl před svědky, pan Wolfe bude stačit.“ Vykročil jsem ke kanceláři, vešel a Wolfovi oznámil: „Chce vědět, co jsem včera v noci prováděl s Noelem Tedderem. Zapomněl říct ‚prosím‘.“

Cramer mi stál po boku. „Ještě abych vám říkal prosím,“ zavrčel, šel si sednout do červeného koženého křesla a klobouk odložil na stolek.

„Nemáte si moc nač stěžovat,“ pronesl Wolfe. „Policistou jste už tak dlouho, položil jste tolik drzých otázek a tak často na ně dostal odpověď, že z vás ty otázky padají už samy od sebe. Máte vůbec nějaký důvod k domněnce, že vám pan Goodwin na tuhle odpoví?“

„Můžeme uzavřít obchod,“ navrhl jsem. „Já položím drzou otázku. Proč jste dali Noela Teddera sledovat, když smrt Jimmyho Vaila byla nešťastná náhoda?“

„Nedali jsem ho sledovat.“

„Jak jste teda věděl, že jsem s ním?“

„Náhodou vás s ním viděl na ulici jeden detektiv a šel za vámi.“ Otočil se k Wolfovi. „Předevčírem jste mi odmítl říct, kde jste vy a Goodwin byli celých čtyřiadvacet hodin. Tvrdil jste, že vůči paní Vailové nemáte žádné další závazky a že nemáte žádného klienta. Opakoval jste to do protokolu a ten jste podepsal. Včera v noci se vás na to ptal Draper z FBI a tomu jste to už neopakoval. Odpověděl jste vyhýbavě. To mi na vás nesedí. Ještě nikdy jsem nezažil, že byste se uchýlil ke lži. No, tak zpátky ke Goodwinovi a Noelu Tedderovi. Nechcete mi namluvit, že šlo o společenskou záležitost, nebo snad jo?“

„Ne.“

„Goodwine?“

„Ne.“

„Tak o co šlo?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Máte právo očekávat odpověď jen na otázky, které se vztahují k nějakému zločinu. Jaký zločin vyšetřujete?“

„To je typické. To jste celý vy. Vyšetřuju možnost, že Jimmy Vail nezemřel nešťastnou náhodou.“

„Čili nezastáváte názor, že tak zemřel.“

„Zastávat – to ne. Okresní zástupce možná ano, nevím, můžete se ho zeptat. Já říkám, že mám právo očekávat od Goodwina odpověď. Nebo od vás.“

Wolfe se opřel, zaklonil dozadu křeslo, pak hlavu, našpulil rty a zkoumal strop. Cramer vytáhl z kapsy doutník a poválel jej v dlaních. Dělat tohle s doutníkem, který si nezapálí, je hloupost. Podržel jej mezi palcem a ukazovákem tak, že trčel dopředu, zamračil se na něj a zastrčil jej zpátky do kapsy. Očividně mu položil nějakou drzou otázku a doutník odmítl odpovědět. Wolfe se zase narovnal i s křeslem a řekl: „Ten papír, Archie.“ Šel jsem k trezoru, papír sundal z poličky a podal mu jej. Wolfe papír položil na piják na stole a otočil se ke Cramerovi.

„Mám za to, že žijete v domnění, že jsem vám při různých příležitostech odepřel sdělit informace jen tak ze vzdorovitosti. Není to pravda. Podrobnosti jsem si nechával pro sebe, jen když jsem je chtěl mít, přinejmenším načas, výhradně pro vlastní potřebu nebo když jste se choval přes míru útočně. Dneska jste až dosud v rozumné míře zdvořilý, třebaže ovšem nepřekypujete vlídností. Seznámím vás s tímhle, užitečnost té věci pro mě se tím nijak nesníží, a jestli to vaše vyšetřování popožene, ačkoli přiznávám, že nevím jak, potom poslouží dvojímu účelu.“ Zvedl papír ze stolu. „Já to přečtu; do rukou vám ten papír nedám, protože byste pravděpodobně řekl, že to může být důležitý důkaz, což je ovšem absurdní, a stopil jej.“

Přečetl, co bylo na listu napsáno, a skončil slovy: „Podepsán Noel Tedder. Není to kopie, psal to pan Goodwin. Na otázku pana Drapera jsem odpověděl dvojznačně proto, že kdybych mu o své dohodě s panem Tedderem pověděl, celou noc by mě zdržoval v domnění, že vím, třebas i jen velmi vzdáleně, kde by se ty peníze mohly najít. Vůči paní Vailové žádné závazky nemám, klienta však ano – pana Teddera.“

„Jo.“ To slovo ze sebe Cramer dostal chraptivě a odkašlal si. Když mluví s Wolfem, pokaždé trochu ochraptí, pravděpodobně proto, že mu nějaké slovo nebo slova uváznou v hrdle. „A buď máte tušení, kde ty peníze jsou, nebo tímhletím zakrýváte něco jiného. Paní Vailová o té dohodě ví?“

„Ano.“

„A Goodwin včera večer s Tedderem projednával tohle?“

„Ano.“

„Co ještě jiného projednával?“

Wolfe se otočil ke mně. „Archie?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nic. Trochu jsme zabrousili na matky, jeho a moji, to ale s tou dohodou nesouviselo.“

„Takže odpověď na svou otázku máte,“ uzavřel Wolfe. „Předpokládám, že ji předáte panu Draperovi, ten tu ale není, a jestli přijde, nedostane se dovnitř. Poskytli jsme mu o tom únosu všechny informace, které máme, nic jsme nezamlčeli. A tušení, kde ty peníze jsou, mám, to tušení se ale zakládá na –“

„Panebože, tak to přece připouštíte.“

„Pouze konstatuju. Zakládá se na dedukcích a předpokladech, ke kterým jsem dospěl, ne na nějakých důkazech, které zamlčuju. Totéž platí, nejen pokud jde o únos a místo, kde ty peníze jsou, ale také pokud jde o smrt pana Vaila. Co byste říkal tomu, kdybych vám pověděl, že jsem přesvědčen, že byl zavražděn, a to podle předem připraveného plánu, a že se domnívám, že vím – ba jsem si téměř naprosto jistý, že vím – kdo ho zabil a proč?“

„Řekl bych, že se přede mnou jen tak předvádíte, nebylo by to poprvé. Přece vás znám. Panebože, jako bych vás neznal! Když něco doopravdy máte, neříkáte, že jste přesvědčen nebo že jste si téměř naprosto jistý, že víte. Prostě řeknete, že víte. Jestli máte nějaké důkazy o Vailově vraždě a ty důkazy vedou k vrahovi, chci je, a hned. Máte nějaké?“

„Ne.“

„Tak si tu zůstaňte i se svými dedukcemi a předpoklady.“ Sebral klobouk. „A měl jste pravdu, Draperovi to povím, to si pište.“ Vstal. „Ale kdyby vás znal tak dobře jako já – ale co, blbost.“ Otočil se a vypochodoval ven.

Vyšel jsem do haly, viděl, jak zavírá přední dveře, vrátil jsem se a zeptal se Wolfa: „Takže vy jste si téměř naprosto jistý? Víte, co znamená ‚před někým se jen tak předvádět‘? Jak jste přišel na –“

„Zavolejte Saula.“

Ten příkaz vyslovil úsečně. Vydal jsem se ke dveřím do předpokoje, otevřel je a pozval Saula dovnitř. Vešel a Wolfe se zeptal: „Pan Frost je pryč?“

Saul přikývl. „Asi pět minut natahoval uši, jestli neuslyší, o čem mluvíte, zjistil, že skrz to zvukotěsné obložení nic neprojde, a odešel.“

„Potřebuju Freda. Jestli je pan Purcell doma, on bude samozřejmě poblíž. Přiveďte ho co nejdřív.“ Přenesl pohled na mě. „Archie, potřebuju pana Teddera a s ním Orrieho. Taky co nejdřív. Za Fritzem nechoďte, o dveře se nemusí starat, sám dohlédnu, aby byly zamčené.“

„Budete mě ještě potřebovat,“ řekl Saul.

„Ano. Teď jděte.“

Šli jsme.

XII.

Samozřejmě bylo vyloučeno, abych k Vailovým zavolal, sehnal Noela a oznámil mu, že s ním pan Wolfe chce mluvit. Za prvé, bez trochy všelijak složitě vymyšleného přemlouvání by nemusel taky vůbec přijít; za druhé Wolfe potřeboval i Orrieho, a Orriemu se mohl při sledování cestou do města ztratit. Za třetí Saul tam měl jít pro Freda a taxík stojí stejně, když v něm jede jeden, jako když v něm jedou dva. Takže jsme šli na Desátou Avenui a mávli si na taxíka.

Bylo za sedm minut půl dvanácté, slunečné nedělní dopoledne, na poslední den dubna pěkné a teplé. Zastavili jsme u chodníku, zaplatili taxíkáři a vystoupili. Když pracujeme podle daného programu, náš přijatý způsob, jak se spojit se sledovatelem, je poněkud složitý. Tentokrát to bylo jednoduché. Jen jsme zvedli ruku a zamávali na veverku na stromě v parku a volným krokem se vydali ke středu města. Než jsme těch kroků udělali dvacet, Fred se objevil zpoza auta zaparkovaného na druhé straně ulice, přešel k nám a prohlásil, že kdybychom byli přišli o hodinu dřív, ještě to mohl stihnout do kostela.

„Na to, abychom se s tebou vyrovnali, by kostel nestačil,“ upozornil jsem ho. „Purcell se neukázal?“

„Ne.“

„Co Orrie?“

„Jeho objekt se ukázal v deset padesát jedna a odvedl ho.“ Pohlédl na Saula. „Tvůj přijel v jedenáct patnáct taxíkem a šel dovnitř. Tak to tě pro jednou někdo setřásl?“

„Ne, Wolfe ho odvolal,“ řekl jsem. „Tedder jel, nebo šel pěšky?“

„Pěšky. Na Osmasedmdesáté zabočil na východ. Orrie si držel odstup. Něco se stalo? Co se děje?“

„To neví ani pánbůh, jen pan Wolfe. Všichni domů a na poradu.“ Otočil jsem se k Saulovi. „Ty a Fred můžete jít a číst si zatím v bibli, než Teddera a Orrieho přivedu. Na druhé polici odshora kousek nalevo od konce je pět verzí ve čtyřech jazycích. Teď dumám o tom, kde ho začít hledat. Líp mi to myslí, když jdu pěšky.“

„Nemůžeme ti pomoct dumat, protože ty ho znáš a my ne, ale můžeme ti pomoct dívat se,“ prohlásil Saul. „Samozřejmě, kdyby chtěl taxíka, je neděle a on mohl nějaký sehnat zde na Páté, nebo kdyby si myslel, že na Madisonově ho sežene rychleji, nešel by na Osmasedmdesátou a tam nezabočoval na východ. Ale jestli má auto a to auto je v garáži na Osmasedmdesáté, potom by –“

„Ne,“ zasáhl Fred. „Na Dvaaosmdesáté garážují čtyři auta. Já viděl tři.“ Jak jsem říkal, tam, kde jde o rychlé reakce, je Fred trochu moc rozšafný, ale dejte mu čas, a shromáždí spoustu všelijakých informací, které můžou být užitečné.

„Fajn,“ řekl jsem. „Děkuju, že jste dumali za mě. Teď vím, kde je – možná. Jestli jste dumali špatně a on tam není, můžeme se klidně vrátit do Pětatřicáté a zpívat chorály, dokud Orrie nezatelefonuje. No, tak jdeme.“

Byla to šance jedna ku tisíci, ale byla jediná. Vedl jsem je na jih k Osmasedmdesáté ulici a na východ k Madisonově třídě, zastavil před Barneyho barem a sdělil jim: „Můžeme na Orrieho nejdřív zamávat rukama a upozornit ho, že se k nám má připojit. Potom, až přivedu –“

„Tamhle je,“ řekl Saul.

Otočil jsem se. Orrie se vynořil z výklenku dveří na druhé straně ulice a přecházel chodník. „Vidíte, stačí, když někdo dumá za mě,“ prohlásil jsem a vykročil do dveří Barneyho podniku.

U baru nikdo nebyl, protože byla neděle dopoledne. Moc lidí nesedělo ani u stolků a v boxech, ale nad stěnou boxu úplně vzadu vykukoval vršek hlavy. Vydal jsem se tam. Byl to Noel, před sebou talíř s netknutým pečeným krocanem s oblohou, v ruce téměř prázdnou sklenici. Vzhlédl na mě, zamrkal a zapištěl: „No teda, páni!“

Přátelsky jsem se na něj usmál, jeden hrdina na druhého. „Tohle není štěstí, to je osud,“ pronesl jsem. „Když jsem se dozvěděl, že jste šel ven, ne že bych měl nějakou předtuchu, ale jdu ulicí, ocitnu se rovnou před Barneyho podnikem, vejdu dovnitř a vida – tady jste. Už jste – ehm – mluvil s matkou?“

„Ne.“ Noel dopil a sklenici postavil. „Hned po snídani jsem se chystal zajít za ní do pokoje, pak jsem si ale řekl, že radši počkám. Napadlo mě, že bych se na to měl nachystat, projít si všechno, co jste mi povídal, tak jsem zašel sem do tohohle boxu, kde jste mi to řekl. Posaďte se a svlažte si hrdlo!“

„Díky, ale mám práci. Matce nebudete muset říkat, že už jste dost velký, abyste se mohl holit. To ona už ví. Dneska přišel za panem Wolfem Andrew Frost, pan Wolfe mu ukázal ten papír, co jste podepsal, a Frost šel za vaší matkou. Teď je u ní.“

„A sakra. Prokrista.“

„A pan Wolfe mě pro vás poslal. Asi má tušení, kde ty peníze jsou, ale neřekl mi to. Chce to povědět vám. Prý vás mám přivést co nejdřív, a to znamená hned. Toho svého krocana jste se ještě ani nedotkl.“

„Čert vzal krocana. Takže Frost je u matky?“

„Jo, je.“

„A Wolfe chce se mnou mluvit?“

„Jo, chce.“

Vysoukal se z boxu a postavil se rovně. „Koukněte, vidíte mě?“

„Vidím.“

„Stojím na vlastních nohou?“

„Stojíte.“

„Účet. Jdeme.“

Přiblížil se číšník, a protože ho Noel zřejmě vůbec neviděl, zeptal jsem se sám, kolik. Řekl čtyři dvacet, dal jsem mu bůra a následoval Noela ke dveřím.

Venku si Saul vedl jako obyčejně. U chodníku stály dva taxíky, ten vpředu byl prázdný a trojice seděla v taxíku za ním. Saul dokonce dohodl znamení, aby řidič nevzal nesprávné zákazníky. Když jsme s Noelem přecházeli chodník, klakson taxíku vzadu krátce houkl.

Deset minut po poledni jsme zastavili před starým domem z pískovce, zaplatil jsem řidiči a vystoupil za Noelem. Druhý taxík nebylo vidět. Zase Saul. Nevěděl, jestli Wolfe třeba nechce, aby Noel poznal, že je zmobilizovaná celá armáda, držel se tedy vzadu, abychom měli čas vejít dovnitř. Musel jsem zazvonit, protože dveře byly zamčené. Fritz nás pustil a já odvedl Noela do kanceláře. Od chvíle, kdy Wolfe vyzval Saula a mě, abychom Noela přivedli, uplynulo přesně pětašedesát minut. Jestli dovolíte, odvážil bych se tvrdit, že to opravdu bylo co nejdřív.

Wolfe udělal něco pozoruhodného; opustil křeslo, udělal dva kroky a podal Noelovi ruku. Buď mi tím naznačoval, že Noel není vrah, anebo jemu naznačoval, že je mezi přáteli, a protože se může spolehnout na nás, my očekáváme, že se můžeme spolehnout na něj. Noel si toho ovšem náležitě necenil. Člověku, který jednoho dne bude patřit mezi nejvýše postavené, aniž se o to vůbec nějak přičinil, bude podávat ruku spousta lidí. Posadil se do červeného koženého křesla a prohlásil: „Goodwin říká, že víte, kde ty peníze jsou.“

„Omyl,“ namítl jsem. „Říkal jsem, že si myslím, že má tušení, kde jsou.“

Wolfe zamručel, zadíval se na Noela. „Pravda je někde uprostřed. Jsem si celkem jistý. Nazvěme to předpoklad. Abychom jej ověřili, potřebujeme vaši spolupráci a aktivní přispění. I s nimi může být těžké –“

Zazněl zvonek. „Moji tři přátelé,“ sdělil jsem Wolfovi a vstal. „Vezmu je do předpokoje.“

„Ne. Přiveďte je sem.“

Takže to bude rodinné shromáždění. Šel jsem jim otevřít, řekl jim, že můžou jít dovnitř a usednout společně se vznešenými, pokud se budou slušně chovat, a následoval je do kanceláře. Wolfe se s nimi pozdravil a obrátil se ke klientovi. „Pane Teddere, potřeste si rukou s panem Panzerem, panem Durkinem a panem Catherem.“

Super obsluha. Jen zřídka jsem ho viděl klesnout tak hluboko. Přistrčil jsem křesla a všichni se posadili. Wolfe po nich přeběhl očima zleva doprava, zase zpátky, načež je upřel na Noela. „Čas může mít zásadní význam, takže jím nebudu plýtvat. Peníze, a sice všechny, půl milionu v hotovosti, jsou ve vašem domě na venkově. Ne přímo v domě, ale na pozemku.“

„Ježíši,“ pronesl Noel.

„Kdybych měl v plném rozsahu vysvětlovat všechny okolnosti, které mě k tomuhle závěru vedly, zabralo by to celé odpoledne a já tomu nechci věnovat ani půlhodinu. Připisujete mi moudrost, jinak byste za mnou se svým problémem nepřišel. Uznáte, že –“

„Moment. Jak se tam ty peníze dostaly?“

„Dopravil je tam pan Vail. To on si na Iron Mine Road vzal od vaší matky ten kufr. Uznáte, že –“

„Ale proboha, proč –“

„Pane Teddere, mohl byste položit třeba tisíc otázek. Říkal jsem, že by to zabralo celé odpoledne. Chcete ty peníze?“

„To si pište, že jo!“

„Tak se spokojte s mým závěrem a mým slovem, aspoň prozatím. Říkám, že ty peníze jsou tam. Kdo je v tom domě teď?“

„Nikdo, jen správce.“

„Žádné další služebnictvo?“

„Ne, jezdíme tam až od poloviny května. Obyčejně ještě později.“

„Dnes je neděle. O víkendech ne?“

„Jezdili jsme, když žil můj otec, teď ale ne. Matka říká, že až do června je tam moc zima.“

„Pan Vail tam minulý víkend v sobotu ráno jel. Proč?“

„Obhlédnout střechu a pár dalších věcí. Správce povídal, že střechou zatéká.“

„Jak se jmenuje?“

„Waller, Jake Waller.“

„Jsou vaše vztahy s ním přátelské?“

„Ale snad jo, jistě.“

„Se střechou, kterou zatéká, se musí něco udělat. Jaká je pravděpodobnost, že se tam vaše matka nebo sestra dnes pojedou na ni podívat?“

„Matka určitě ne. Možná strýc nebo sestra, ale pokud vím, nemluvili o tom.“

„Je dům zamčený?“

„Dveře budou zamčené, jistě.“

„Máte klíč?“

„Teď ne, mám ho v létě.“

„Správce by vás dovnitř pustil?“

„Jistě, proč by mě nepustil?“

Wolfe se otočil. „Archie, bude někdo to místo hlídat? Okresní policie, státní nebo federální?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nač? Pokud ovšem někdo nedospěl ke stejnému závěru jako vy, o čemž pochybuju.“

Wolfe opět oslovil Noela. „Pane Teddere, jestli ty peníze chcete, navrhuju, abyste si tam pro ně jel. Pan Goodwin si vezme moje auto. Pan Panzer, pan Durkin a pan Cather pojedou s vámi. Jsou schopní, spolehliví a zkušení. Můj šéfkuchař vám připravil na cestu koš s jídlem, určitě uspokojí jak vaši chuť, tak žaludek. Pokud jde o to, jak budete postupovat, až tam dojedete, žádné návrhy nemám. Pana Vaila jsem neznal, vy ano. Do toho domu se vrátil ve středu ráno s tím kufrem v autě a měl jen vymezený čas. Chtěl jednat přirozeně a přirozeně se chtěl také bez zbytečného zdržení vrátit do New Yorku, kde byla jeho žena. Podle toho, co říká správce a co se zveřejnilo, do domu dorazil kolem půl osmé a do New Yorku odjel kolem deváté. Mezitím se vykoupal, oholil, převlékl a najedl, takže na to, aby se kufru zbavil, neměl moc času. Je ale nanejvýš pravděpodobné, že už v sobotu věděl, že jej tam přiveze ukrýt, a zřejmě se na to připravil. Vy jste ho znal a určitě máte nějakou představu o tom, jak asi uvažoval, takže si položte otázku: kam by na tom pozemku asi tak ten kufr mohl schovat? Nepočítal s žádným důkladným pátráním, protože se domníval, že nikdo nepojme podezření, že jej převzal a přiveze jej tam. Musel se ovšem postarat, aby kufr náhodou neobjevil některý člen rodiny nebo někdo ze služebnictva. Předpokládám, že víte, jak ten kufr vypadal?“

„Jistě, kdo by to nevěděl?“

Wolfe přikývl. „Ze zveřejněného popisu. Myslím, že můžete s jistotou očekávat, že naleznete tamten kufr. Neměl důvod přendavat ty peníze do něčeho jiného, naopak měl dobrý důvod nedělat to, měl by navíc problém s tím, jak se kufru zbavit.“ Wolfe se otočil k nám. „Takže takhle, pánové, pokud nemáte nějaké otázky. Jestli ano, ať jsou k věci. Přeju vám hodně štěstí.“

„Proboha, doufám, že…“ zapištěl Noel, ale větu nedokončil.

„Ano, pane Teddere?“

„Ale nic.“ Vstal a dodal: „Co můžu ztratit z toho, co mám? Jdeme.“

Já šel do kuchyně pro koš.

XIII.

Asi tři kilometry severovýchodně od Katonah sjedete doprava z dálnice, projedete mezi dvěma kamennými sloupy, pokračujete dál asi čtyři sta metrů po štěrkové příjezdové silničce klikatě stoupající mírným svahem a tam stojí ten starý dům postavený z kamene, s vysokými příkrými střechami. Odhadem nemá tolik pokojů jako ten Frostův na Long Islandu – řekněme takových pětadvacet, možná méně. Všude kolem stromy a všechno ostatní, co má listí, velké i malé, a spousta trávníků, ale třebaže o sobě nemůžu tvrdit, že jsem odborník, měl jsem dojem, že se jim nedostává dostatečné péče. Saul zastavil herona pár desítek centimetrů od křovisek lemujících asfaltovaný obdélník po straně domu a my jsme vystoupili. Za volant se posadil proto, že mě na Hawthorne Circle napadlo, že by mi taky přišlo vhod něco z koše, na kterém oni už zapracovali, a nerad řídím jednou rukou.

Noel nás mezi sousty vyzy, sýra a rebarborového koláče a hlty vína obeznámil s tím, co nás čeká, a zodpovídal dotazy. Zdálo se, že nejlíp bude vsadit si na samotný dům, nejen proto, že příhodné místo nebylo ani ve stájích, ve kterých už nesídlili žádní koně, ani v kotcích pro psy, kde už nesídlili žádní psi, ale také proto, že kdyby Jimmy někde pod širým nebem do některé stáje nebo psí boudy strkal kufr, riskoval by, že ho uvidí správce. Příhodné místo nebylo ani v garáži spojené s domem. Jediná další přístavba byla kamenná budova s šesti místnostmi vzadu za domem, obydlí pro služebnictvo, nyní obývané jen správcem. Nějaký skutečně prapodivný výmysl, jako třeba to, že by Jimmy kufr zabalil do plastové fólie a někde zakopal, samozřejmě odpadal, když se poblíž vyskytoval správce. Nejlíp bylo vsadit si na dům, nikoli na sklep, protože v něm nebylo jediné místo, kde by se třeba nehrabal správce, anebo později, kdyby tam kufr měl nějakou dobu zůstat, některý sloužící nebo dokonce někdo z rodiny.

Když jsme vystupovali, zpoza rohu se vynořil muž – vysoký, hubený, s klátivou chůzí, v červené vlněné košili a kalhotách s laclem, neholený přinejmenším tři dny. Při spatření Noela pronesl: „Á, to jste vy, pane Teddere?“

„Na vlastních nohou,“ prohlásil Noel a podával mu ruku. Buďto věřil na demokracii, nebo se mu to Wolfovou zásluhou stalo zvykem. „Jak se vede, Jaku?“

„Ujde to, když mi nikdo nenastaví nohu.“ Vrhl pohled na nás. „Hm, ta střecha, co? V pátek jsme tu měli přeháňku a zase tekla. Volal jsem vaší matce.“

„Byla… necítila se moc dobře.“

Jake přikývl. „To s panem Vailem je zlé. Hrůza. To víte, byli za mnou, ale co jsem jim mohl říct? Skoro celý týden sem přijížděli všelijací lidé. Posichroval jsem se.“ Sáhl do zadní kapsy a vytáhl pistoli, starou černou marleyku ráže 7.65. „Králíka bych možná netrefil, ale na zastrašení je dobrá.“ Zastrčil ji zpátky. „Chcete se mrknout do matčina pokoje, jak tam teklo?“

„Dneska ne, Jaku.“ Noelovo pištění teď neznělo tak pištivě, možná už odmutovával. „Matka možná tenhle týden nebude doma. Tihle lidé jsou detektivové z New Yorku, chtějí se porozhlédnout po domě. Myslí, že by tu mohlo být něco – nevím přesně co. Však to znáte – detektivové. Je tu někde odemčeno?“

Jake přikývl. „Zadní dveře, ty z kuchyně. Já tam vařím a jím, je tam lepší nádobí. Vaše matka o tom ví. Ještě klika, že jsem měl po ruce slaninu s vejci, když sem ve středu přišel. Je to hrůza, co se mu stalo. A detektivové – ty určitě znám, teď už jo.“ Pohlédl na nás. „Bez urážky, hoši.“

Bylo zřejmé, že někdo z nás by měl něco říct, takže jsem řekl: „My se tak snadno neurazíme. A správci – ty my známe taky.“

„No, vsadím se, že jo.“ Uchechtl se. „Fakt, vsadím se, že teda jo. Mám vám s něčím pomoct, pane Teddere?“

„Ne, děkuju, vystačíme si. Tudy, Goodwine.“ Zamířil k rohu, zpoza kterého se vynořil Jake, a my ho následovali.

Abych prokázal, jak jsme schopní a zkušení, mohl bych následujících čtyřicet minut dopodrobna popsat, ale to by vám nebylo k ničemu, stejně jako nám. Od Noela jsme se dozvěděli, že možnosti jsou omezené, protože Jimmy Vail byl městský člověk a s tímhle venkovským sídlem se nikdy důvěrně nesžil. Osobní vztah měl jen k ložnici, takže tou jsme začali, ale když jsme nahlédli do dvou přístěnků a do spodní zásuvky jednoho z prádelníků, co pak? Pod postelí s nebesy – velkým kusem nábytku z ořechového dřeva – bylo dost místa na celou sbírku kufrů na oděvy, ale dost místa bylo taky jediné, co jsme tam našli.

Prošli jsme celý dům, dole i na poschodí. Strávili jsme dokonce deset minut ve sklepě, většinu z té doby ve skladišti, tam stálo pár starých zavazadel a leccos jiného. Podívali jsme se i do garáže, tak velké, že by se do ní vešlo pět aut, a tam spatřili v koutě něco – velký, starodávný loďák – co by bylo vypadalo slibně, nestát ten kufr na volném prostranství, kde mohl kdokoli zvednout víko. Takže jsem to víko zvedl a spatřil cosi, co mě přeneslo do dětských let v Ohiu. Ale moje dvě lepenkové krabice obsahovaly sbírku ptačích vajec shromážděnou za dva roky, zatímco zde byly desítky přihrádek, některé s jedním vejcem, jiné se dvěma nebo třemi. Zeptal jsem se Noela, jestli jsou jeho. Odpověděl, že ne, že vejce patřila jeho otci a že v tom kufru je jich přes tři sta, každé jiné. Zvedl jsem jedno plato, pod ním bylo další, s méně přihrádkami, avšak s většími vejci. Orrie se přišel podívat a prohlásil: „To si vezmem. Cenu půl milionu to asi nemá, ale za něco to přece stojí.“ Uložil jsem vrchní plato zpátky a právě víko zavíral, když jsem zaslechl zvuk auta.

Dveře garáže byly zavřené a zvuk byl slabý, jenže já mám dobré uši. Parkoviště, kde jsme nechali herona, se nacházelo na téhle straně domu, ne však před garáží. Dveře, kterými jsme vešli – dveře z garáže do zadní haly – byly otevřené. Tiše jsem k nim přistoupil, strčil do nich hlavu a za okamžik slyšel hlas, který jsem znal. Margot Tedderová, ptala se Jaka, čí je to auto. Pak jsem slyšel jeho, jak jí říká, že jejího bratra Noela a čtyř detektivů z New Yorku, kteří v domě po čemsi pátrají. Margot se zeptala, po čem, Jake nevěděl. Pak bylo slyšet Margot, jak bratra volá. Ječela pronikavěji, než bych byl čekal, že dokáže: „Noele! Noele!!“

Pro následující pohovor jsem dal přednost garáži před volným prostorem venku. Zpěvavě jsem vykřikl: „Jsme v garáži!“ a otočil se k Noelovi. „Vaše sestra.“

„To vím. Čert aby ji vzal!“

„Mluvit budu já, souhlas?“

„Houby budete. Mluvit bude ona.“

Pracovat s lidmi, kteří vědí, co kdy dělat, je radost. Saul se rozhýbal v okamžiku, kdy jsem zavolal, že jsme v garáži, Fred a Orrie vteřinu po něm. Já ustoupil ode dveří a Noela vzal s sebou, takže když se Margot objevila a rázně k Noelovi zamířila, následována v patách Jakem, jehož zase následoval strýček Ralph, mým třem kolegům stačilo udělat jen krok či dva a ocitli se mezi příchozími a východem. Saul s Orriem přitom stáli na vzdálenost natažené paže od Jakovy zadní kapsy. Jak říkám, opravdická radost.

Já stál vedle Noela. Margot k nám přistoupila, sjela mě sžíravým pohledem, potom se otočila k Noelovi, postavila se před něj a řekla: „Ty blbe! Zmiz a ta tvoje banda s tebou!“

Zdvořile jsem zasáhl. „Je to jeho dům zrovna tak jako váš, slečno Tedderová. A on přišel dřív. Co když on řekne vám, abyste zmizela?“

Neposlouchala mě. „Slyšels mě, Noele. Seber tyhle šmejdy a běž.“

„Běž ty,“ opáčil Noel. „Běž do hajzlu.“

Udělala čelem vzad a zamířila ke dveřím. Trochu jsem zvýšil hlas. „Uzavřít východ! Saule, vezmi si to!“

„Už se stalo,“ oznámil Saul, zvedl ruku a ukázal mi pistoli, kterou štípl Jakovi z kapsy. Margot ji spatřila a zarazila se. Fred s Orriem se postavili do východu. Strýček Ralph vydal jakýsi zvuk. Jake pohlédl na Margot, Saul stál za ním a Jake nevěděl, že byl odzbrojen.

„Však vy byste nevystřelil,“ prohlásila Margot opovržlivě. Musím přiznat, že hlas se jí nezachvěl.

„Ne,“ sdělil jsem jejím zádům. „Nevystřelil by, a proč taky? Je to pět proti třem, za předpokladu, že vás počítám jako jednu a Jake je na vaší straně. Jak vám Jake povídal, cosi hledáme, a ještě jsme neskončili. Noel vám řekl, abyste šla, ale pro vás bude lepší, když zůstanete zde v garáži, všichni tři, dokud nebudeme hotovi. Některý z vás by mohl třeba zatelefonovat a někdo by nás mohl náhodou vyrušit. Já ne –“

Odmlčel jsem se, protože Margot nezůstala stát. Šla ke dveřím, přistoupila těsně k Fredovi a Orriemu, jen tak tak, že se jich nedotýkala, a vyzvala je: „Uhněte!“

Orrie se na ni usmál, myslí si o sobě, že ví, jak se na děvčata usmívat, a mimochodem to opravdu ví. „Rádi bychom,“ prohlásil. „Ale jsme tu přilepení.“

„Nevím, jak dlouho nám to bude trvat,“ sdělil jsem jí, „ale tamhle u dveří je hromada židlí. Frede, Orrie, mohli byste –“

„Jaku! Běžte a zavolejte mé matce!“ Hlas se jí stále ještě nechvěl, ale trochu jí přeskočil.

A ejhle, Jake sáhl do zadní kapsy pro pistoli. Málem mi přišlo líto, že ji už nemá, mohlo být docela zajímavé vidět, jak s ní umí zacházet. Čelist mu klesla, prudce se otočil a spatřil svou pistoli v Saulově ruce. „Žádné strachy, dostanete ji zpátky,“ podotkl Saul.

„To jste přivedl pěkný spolek,“ pronesl Jake k Noelovi a k Margot dodal: „Asi to nepůjde.“

„Taky že ne,“ souhlasil jsem. „Frede, Orrie, vy zde zůstaňte, ať je tu klid. Noel, Saul a já se tu ještě trochu porozhlídneme. Ale napadlo mě, že mi možná něco ušlo. Počkejte, kouknu se.“ Šel jsem do kouta, kde stál ten velký kufr, zvedl víko, sňal plato ležící navrchu a jemně je položil na podlahu. Pak jsem sáhl dovnitř, uchopil smyčky na okrajích druhého plata, vyzdvihl je a poponesl stranou. Div, že jsem je přitom neupustil. Na dně kufru ležel starý žlutohnědý kufr. Trvalo mi tři vteřiny, než jsem zase dokázal vládnout končetinami; zíral jsem na něj, pak jsem plato opatrně položil stranou na zem, napřímil se a řekl: „Noele, pojďte se podívat!“ Šel a podíval se, pak se sehnul, sáhl dovnitř, zabral a kufr byl venku. V té chvíli jsem dospěl k závěru, že asi opravdu stojí na vlastních nohou. Čekal jsem, že zapiští něco jako „Prokrista, krucifix!“, ale nezapištěl nic, jen kufr postavil na zem, otevřel přezky a zvedl víko. A uvnitř byla ta největší sbírka papírků s rytinami, jakou jsem kdy měl to potěšení vidět. Rozhlédl jsem se kolem. Purcell stál vedle mě, Jake vedle něj, Saul hned za nimi. Margot také přistoupila blíž, kyčle v sádrovém obvazu jako vždy. Noel seděl na bobku, dlaň položenou na nálezu, zaklonil hlavu, vzhlédl ke mně a pronesl: „Nevěřil jsem mu, ale říkal jsem si, že nic neudělá, když sem pojedu. Jak proboha věděl, že to tu je?“

Orrie, stále ještě stojící s Fredem mezi dveřmi, zavolal: „Tak krucifix, máte to?“ Margot říkala cosi, co jsem ani neposlouchal, a Purcell vydával zvuky. Pohlédl jsem na hodinky, je pěkné vědět, v kolik hodin člověk našel půl milionu babek. Za osm minut tři. Jemně a opatrně jsem vrátil plata do kufru, zavřel víko a vrátil se k ostatním. Noel zapínal přezky a tomu, co sestra povídá, nevěnoval pozornost.

„Tak, a jdeme,“ řekl jsem. „Saul s Noelem to odnesou do auta.“ Natáhl jsem k Saulovi ruku. „Tu pistoli. Vyndám náboje a nechám ji v kuchyni na stole. Fred s Orriem půjdou za Saulem a Noelem, já zůstanu v kuchyni a budu hlídat telefon, než otočíte auto a budete předkem ven. Až ťukneš na klakson, přijdu za vámi. Slečno Tedderová, jestli jste se přijela podívat, co s tou střechou, kvůli nám to nenechávejte plavat. Jak pan Wolfe dneska odpoledne říkal vašemu bratrovi, se střechou, kterou zatéká, by se něco mělo udělat.“

XIV.

Když za pět minut šest v pondělí navečer zazvonil zvonek, seděl jsem opřený v křesle v kanceláři, nohy položené na rohu stolu, a díval se na titulek na první straně Gazette.

~

Výkupné za Vaila nalezeno 500 000 dolarů v kufru s ptačími vejci

~

Náš úvěr u Lona Cohena dosáhl po dodání materiálu pro tenhle výhradní článek úplně kolosální výše. Snímek kufru s otevřeným víkem otištěný na straně tři jsem pořídil já. Článek jsem si přečetl dvakrát, byl prima. Dostalo se mi v něm hodně místa a stejně tak Wolfovi; byli jmenováni také Saul, Fred a Orrie. O Margot a strýčkovi Purcellovi jsem Lonovi nesdělil nic, zmínil jsem se však o Jakeově pistoli. Pistole dodá šťávu každé zprávě.

Peníze byly v bance, ne však v té, ze které pocházely. Noel prokázal, že není ani hamoun, ani že s penězi zachází lehkovážně. Položil jsem kufr na gauč v kanceláři, on jej otevřel a všichni i s Wolfem jsme se shromáždili kolem a obdivovali jeho obsah. Noel vyňal několik balíčků stovek, odpočítal dva tisíce a podal je Orriemu, pak dva tisíce Fredovi a dva Saulovi, mně pět. Pak se zeptal Wolfa: „Chcete teď ty svoje?“ a Wolfe odpověděl, že peníze se budou muset nejdřív přepočítat, protože jeho podíl je v procentech. Potom odešel do kuchyně a oznámil Fritzovi, že k večeři budou čtyři hosté. To bylo v pět, ale v sedm, jen o dvě hodiny později, Fritz podával jídlo, o kterém jste už četli. Žádné jikry z placky chutné.

Další vývoj událostí určovaly dvě skutečnosti. První byla ta, že v trezoru nebylo místo, druhá, že Noel nechtěl peníze brát domů, což bylo pochopitelné. Takže když přišel čas jít spát, sehnal jsem pro něj pyžamo, vzal ho nahoru do pokoje nad Wolfovým, podíval se, jestli je dostatek ručníků, rozhodil lůžkoviny a kufr vzal o poschodí výš do svého pokoje. Pod polštář se nevešel, takže jsem pro něj udělal místo na stolku hned vedle polštáře. Peníze jsme nepřepočítávali.

Spočítaly se v pondělí dopoledne v malé místnůstce v Continental Bank and Trust Company na Lexingtonské Avenui, kde Wolfe má už dvacet let účet. Přítomni byli zástupce viceprezidenta, dva pokladníci, Noel a já. Noel a já jsme samozřejmě byli pouzí diváci. S počítáním začali krátce po desáté, a když s konečnou platností prohlásili, že suma činí 489 000 dolarů, Noel si vzal dvacet dvacetidolarovek jako kapesné, 100 000 dolarů bylo uloženo na Wolfův účet a Noel si otevřel účet s vkladem 388 600 dolarů. Zástupce viceprezidenta mu sdělil, že žádný manipulační poplatek účtovat nebude, a svému povedenému žertu se po bankéřsku usmál. O tom, odkud peníze jsou, jsme nic neřekli a on se na nic neptal, protože Wolfe je starý a vážený zákazník, ale jestli se podívá do novin, určitě se dovtípí. V té době Gazette samozřejmě ještě nevyšla.

Venku na chodníku jsme se s Noelem rozloučili podáním ruky. Nasedl do taxíku a zamířil směrem ven z města. Neslyšel jsem, co řidiči řekl, ale vsadil bych pět ku jedné, že jel rovnou na Pětadvacátou Avenui číslo 994. Pěkný malý vklad v bance, znějící na jeho jméno, je pro toho, kdo chce stát na vlastních nohou, moc dobrá věc. Já se vydal procházkou za Lonem Cohenem.

Víceméně jsem očekával, že než skončí den, nějak se se mnou spojí paní Vailová nebo Andrew Frost, ale odpoledne ubíhalo a telefon ani nepípl. Také jsem víceméně očekával, že se Wolfe začne naparovat, naparovat svým zvláštním způsobem, kdy bude vysvětlovat, jak snadné bylo vykoumat, kde peníze jsou, jenže si to odpustil a já neměl v úmyslu ho rozmazlovat tím, že bych se nějakého vysvětlení domáhal. Po návratu jsem ještě stačil vyřídit před obědem skrovnou ranní poštu, po obědě Wolfe dočetl knihu a vzal si z police další a já se pustil do zápisů o klíčení a o stavu květenství. V situaci, kdy zůstatek bankovního účtu byl tam, kde byl, začnou brzy do sbírky přibývat nové kartičky.

Zvonek se ozval v 17.55. Sundal jsem nohy ze stolu, šel se podívat, a venku stál inspektor Cramer.

Tohle narušilo zavedený pořádek. Jelikož Cramer moc dobře zná Wolfův denní rozvrh, dá se čekat, že přijde v 11.01 nebo v 18.01, ale nikdy v 17.55. Znamená to, že nejdřív chce pět minut věnovat mně? Nechtěl. Vpustil jsem ho dovnitř. Dostalo se mi jen zamručení, když mě míjel, a potom, když jsem se s ním ocitl v kanceláři, už seděl v červeném koženém křesle, klobouk vedle sebe na stolku, nohy zapřené o zem a čelisti stisknuté. Pořád ani slovo. Šel jsem ke svému křeslu, posadil se, zapřel nohy o zem a stiskl čelisti. Zůstali jsme tak, dokud nevešel Wolfe. Když míjel červené kožené křeslo, zamručel přesně tak, jak Cramer zamručel na mě. Usadil se do svého křesla, a když do něj rozložil celou masu svého těla tak, že byl se svou polohou spokojen, zamručel znovu a zeptal se: „Jak dlouho tu jste?“

Cramer několikrát pokývl hlavou. „No, můžete se po Goodwinovi svézt, že vám to neřekl. To znám. Vy se po něm svezete a on vás bude popichovat. Úžasné divadýlko. Už jsem ho viděl dost často, tak si ho ušetřte. Včera jste mi lhal. Říkal jste, že nemáte tušení, kde ty peníze jsou. Blbost. Vy jste věděl, kde jsou. Jak jste na to přišel?“

Wolfe zvedl obočí. „Vy jste přešel od vražd na únosy?“

„Ne. Když jste věděl, kde jsou, věděl jste taky, kdo je tam dal. Musel to být Jimmy Vail. Umřel ve středu v noci. Včera jste mi říkal, že nemáte důkazy ani pro to, kde peníze jsou, ani pro to, jak Vail zemřel. To byla pustá lež. To, co jste o těch penězích věděl, jste využil k tomu, aby se vám dostaly do drápů. A teď se chystáte využít důkazy ohledně Vailovy smrti, abyste ty drápy zaťal do něčeho dalšího, asi abyste do nich dostal další peníze. Kolikrát jsem tu už seděl a poštěkával na vás něco o zadržování důkazů a bránění výkonu spravedlnosti?“

„Dvacetkrát. Třicetkrát.“

„Teď to nedělám, tohle je něco jiného. Říkám vám, že jestli důkazy, které máte o Vailově smrti, jsou důkazy pro to, že byl zavražděn, a jestli mi je teď odmítáte sdělit, já je vyhrabu, ať už je to cokoli, a pak vám i Goodwinovi přišiju spoluúčast, i kdyby to mělo být to poslední, co na tomhle podělaným světě udělám!“

„Hmmmm,“ pronesl Wolfe. Otočil se ke mně. „Archie, mám dobrou paměť, ale té vaší se nic nevyrovná. Máme třeba jen útržek důkazů týkajících se smrti pana Vaila, které scházejí panu Cramerovi?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, pane. Spíš on jich má hromádku, nějaké drobnosti, které scházejí nám.“ Otočil jsem se ke Cramerovi. „Podívejte – já určitě vím všechno, co ví pan Wolfe. Ale včera nejenže vám řekl, že je přesvědčený, že Vaila zavraždili, a v tom jsem s ním zajedno, ale taky, že si je téměř naprosto jistý, že ví, kdo ho zabil. Já to nevím. Fakt, na to vemte jed. Musel bych si to vycucat z prstu.“

„To neřekl. Vyslovil to jako otázku.“

Wolfe odfrkl. „Jen jako řečnickou. Zato vy jste říkal, že se jen tak předvádím – ten výraz jste použil vy. Teď si to už očividně nemyslíte a mě to nijak nepřekvapuje, protože jsem našel ty peníze. Vy teď po mně vlastně žádáte, abych věci interpretoval za vás.“

„To je další lež. Nic takového nežádám.“

„Ale ano.“ Wolfe otočil ruku dlaní vzhůru. „Uvažujte: jak jsem vám včera řekl, moje závěry ohledně toho, kde ty peníze jsou, i ohledně smrti pana Vaila, se zakládaly na dedukcích a předpokladech vycházejících z důkazů, které byly po ruce, a já nemám žádné jiné než ty, které máte i vy. Včera jste řekl, ať si tu zůstanu i se svými dedukcemi a předpoklady. Teď je chcete. Domáháte se jich a ještě se na mě utrhujete a vyhrožujete mi.“

„Zase to překrucujete, jako obyčejně. Neutrhoval jsem se a nevyhrožoval.“

„Jen věci vyjasňuji. Nejsem vázán povinností ani jako občan, ani jako detektiv s licencí, abych se s vámi dělil o výsledky práce svého intelektu. Nejsem povinen popisovat vám duševní pochod, kterým jsem dospěl k určení místa, kde jsou peníze, a k odhalení vraha pana Vaila a slečny Utleyové. Můžu se rozhodnout, že to udělám, ale záleží to jen na mém rozhodnutí. Promyslím si to, a pokud –“

Zazvonil zvonek. Cestou do haly jsem uvažoval, jestli je to Andrew Frost s kdovíjakou právnickou kličkou nebo nějaký novinář shánějící drobty informací. Ani to, ani ono. Byl to Ben Dykes z Westchester County a jakýsi cizí člověk. Pustit je dovnitř, aby se připojili k sešlosti v kanceláři, mohlo být žádoucí, anebo taky ne, takže jsem dveře otevřel jen na dva prsty, jak dovoloval řetízek, a oslovil je škvírou. „Už jste zase tady?“

„A třeseme se nedočkavostí,“ odtušil Dykes.

„Vy jste Archie Goodwin?“ zeptal se ten druhý. Ukázal průkaz, ale ne z Westchesteru, z New Yorku. „Otevřete.“

„Je po úředních hodinách,“ odtušil jsem. „Řekněte mi aspoň tři slušné důvody, proč bych měl –“

„Koukněte se, proč se třeseme nedočkavostí,“ pronesl Dykes a prostrčil škvírou jakýsi papír.

Vzal jsem si jej, rozložil a koukl se. Důkladně. To, co v něm stálo, bylo trochu rozvláčné a nabubřelé, ale smysl jsem pochytil. „Tohle bude pan Wolfe chtít vidět,“ prohlásil jsem. „Je horlivý čtenář. Promiňte na okamžik.“ Vrátil jsem se do kanceláře, počkal, až Wolfe dopoví větu, a řekl: „Omlouvám se, že ruším. Ben Dykes z Westchesteru v doprovodu čmuchala z New Yorku a s tímhle.“ Ukázal jsem mu papír. „Soudní příkaz, aby byl Archie Goodwin zatčen a vzat do vazby na základě obvinění z krádeže velkého rozsahu. Navrhovatelka je paní Althea Vailová. Říká se tomu zatykač.“ Otočil jsem se ke Cramerovi. „Máte ještě nějaké otázky, než odejdu?“

Ani se na mě nepodíval; upíral oči na Wolfa, který právě prohlásil, že odhalil vraha. Wolfe natáhl ruku, já mu papír podal a on si jej přečetl. „Je blbá,“ prohlásil. „Přiveďte je sem.“

„Goodwina nebudeme potřebovat,“ řekl Cramer. „Zítra ráno ho máte venku na kauci.“

„Přiveďte je!“ vyštěkl Wolfe.

Vrátil jsem se dopředu, sňal řetízek, otevřel dveře a pozval je dovnitř. Překvapilo mě, že jsou tři. Ten třetí podle všeho zůstal dole pod schody jako záloha pro případ, že bych začal střílet. Když si jdete pro neurvalého grázla, musíte použít trochu taktiky. Když mě následovali do kanceláře, brzy jsem zjistil, jak jsem se mýlil. Ten třetí se vrhl kolem mě k Wolfovu stolu, z kapsy vytrhl jakýsi papír a postrčil jej k Wolfovi. „Pro vás,“ pronesl, otočil se na podpatku, ale Ben Dykes ho chytil za paži a zeptal se: „Co jste zač?“

„Jack Duffy, soudní doručovatel,“ odpověděl, škubnutím si paži uvolnil a vyklusal ven.

„Poslíček,“ pronesl znechuceně Dykes. Já se šel do haly podívat, jestli Duffy za sebou zavřel, a vrátil jsem se zpátky. Wolfe sebral papír ze stolu a zamračeně se do něj díval. Přečetl si jej, upustil jej na stůl, zaklonil se, zavřel oči a našpulil rty, za okamžik je stáhl, pak je znovu našpulil, stáhl, ještě a ještě…

„No, Goodwine, tak jdeme,“ řekl Dykes. Čmuchal z New Yorku náhle poznal inspektora Cramera a snažil se zachytit jeho pohled, aby ho mohl uctivě pozdravit, Cramer však zíral na Wolfa. Ten po chvíli oči otevřel, napřímil se a zeptal se svého experta na ženy, totiž mě: „Nezešílela?“ Poklepal na papír. „Tohle je předvolání. Podává na mě žalobu nejen kvůli penězům z toho kufru, ale i kvůli honoráři, který mi zaplatila.“

„A to vás žere,“ zavrčel Cramer.

Wolfe na něj upřel oči. „Pane Cramere, mám návrh. Raději bych ho však nevyslovoval před cizíma ušima, a myslím, že i vy jste v tom se mnou zajedno. Je na rozhodnutí policie, jestli se doručení zatykače odloží, pokud se to považuje za vhodné. Nyní navrhuji, abyste panu Dykesovi, kterého doprovází člen policejního sboru, doporučil, aby se vzetím pana Goodwina do vazby počkal do zítřka do poledne. Až oba odejdou, přednesu svůj návrh.“

Cramer naklonil hlavu a zkřivil rty. Musel dělat, jako že se tváří neústupně, ale moc mu to nevyšlo. Teď už moc dobře věděl, že se Wolfe před ním nepředvádí. „Dykes je z Westchesteru, člověka z New Yorku s sebou má jen ze zdvořilosti, zatčení záleží na něm,“ prohlásil. Obrátil se k němu. „No, co vy na to, Dykesi? Musel byste volat do White Plains?“

Dykes zavrtěl hlavou. „To by nebylo nutné, inspektore. Snad taky umím používat vlastní rozum.“

„V pořádku, tak ho použijte. Slyšel jste, co Wolfe povídal. Jestli jde jen o odklad, můžete si Goodwina zítra sebrat.“

Dykes váhal. „Jestli vám to nebude vadit, inspektore, rád bych tohle tlumočil jako vaši žádost.“

„To klidně můžete. Je to žádost.“

Dykes přistoupil k Wolfovu stolu, sebral zatykač a obrátil se ke mně. „Neopustíte území státu, Goodwine.“

Ujistil jsem ho, že něco takového by mě nenapadlo ani ve snu, a Dykes zamířil ven následován čmuchalem. Ten se k tomu, aby Cramera uctivě pozdravil, vůbec nedostal. Šel jsem první, abych jim otevřel, k člověku, který odložil chvíli, kdy mě šoupne do báně, jsem chtěl být zdvořilý. Když jsem se vrátil do kanceláře, Wolfe hovořil.

„… ale nejprve musím mít jasno. Jak jsem vám už řekl, žádné důkazy nemám. Panu Goodwinovi už byl doručen zatykač a já jsem dostal předvolání. Nerad bych se vystavoval obžalobě z urážky na cti.“

„Blbost. Jen tak mezi námi – urážky na cti?“

„Dá se očekávat. Ale upřímně řečeno, to není to hlavní. Mám v úmyslu učinit jistý krok a je nanejvýš pravděpodobné, že kdybych vám prozradil, co jsem si vyvodil a co jsem předpokládal, vy byste mi ten krok nesmírně ztížil, ne-li znemožnil. Vy sám byste se ho neodvážil udělat, protože stejně jako já nemáte žádné důkazy. Pravděpodobně se s vámi spojím dnes večer, nejpozději do zítřka v poledne.“

Cramera tím ani trochu nepotěšil. „No, to teda je návrh!“

„Ničím lepším nemůžu posloužit.“ Wolfe pohlédl na hodinky. „Rád bych teď pokračoval.“

„Jo, jakpak by ne,“ utrousil Cramer, sebral klobouk a nasadil si jej. „Měl jsem Dykese nechat, aby Goodwina vzal s sebou, líp by se mi spalo, kdybych věděl, že sedí v cele,“ pronesl a vstal. „Ale vy byste ten svůj jistý krok stejně udělal.“ Na půl cesty ke dveřím se ještě otočil. „Jestli mi zítra zavoláte a řeknete, že ty vaše dedukce a předpoklady byly mylné, tak pánbůh s vámi!“ S těmi slovy odešel. Tentokrát jsem se nešel do haly podívat, jestli je po jeho odchodu prázdná, jenom čistě ze zvyku, bylo opravdu docela dobře možné, že Cramer zůstane uvnitř, aby se o tom jistém kroku něčeho domákl. Když jsem vstoupil zpátky do kanceláře, Wolfe mě úsečně vyzval: „Sežeňte paní Vailovou!“

Nešlo to moc lehce. Nejdřív jsem sehnal nějakou ženskou a po kratším naléhání jsem sehnal Ralpha Purcella. Ten mě po dalším naléhání vyzval, abych zůstal u telefonu, po chvíli čekání se vrátil a sdělil mi, že sestra nechce mluvit ani s panem Wolfem, ani se mnou. Zeptal jsem se, jestli by jí předal vzkaz, on na to, že ano, a já mu řekl, aby paní Vailové řekl, že jí pan Wolfe chce říct, jak přišel na to, že ty peníze jsou tam v domě. To stačilo. Po dalším čekání se ozval její hlas.

„Tady Althea Vailová. Nero Wolfe?“

Wolfe už držel telefon. „Ano. Jsem připraven vám povědět, jak jsem přišel na to, kde ty peníze jsou, je však možné, že váš telefon někdo odposlouchává. A také –“

„Proč by ho proboha někdo odposlouchával?“

„To víte – všepronikající zvědavost policie. A také jsem připraven povědět vám i různé další věci. Například: jméno člověka, kterému jste na Iron Mine Road předala ten kufr; jak jsem poznal, že žádný pan Knapp neexistuje; důvod, proč pana Vaila museli zabít. Dnes večer v devět vás čekám u mě v kanceláři.“

Ticho. Nezavěsila, ale ticho trvalo tak dlouho, až jsem si myslel, že od telefonu odešla. Trvalo tak dlouho, že se Wolfe zeptal: „Jste tam, paní?“

„Ano.“ Další ticho, ale po půl minutě řekla: „Jdu tam hned.“

„Ne. Vyžádá si to nějaký čas a protáhlo by se to do doby, kdy večeřím. V devět hodin.“

„Přijdu.“ Sluchátko oněmělo.

Zavěsili jsme a já se otočil k Wolfovi. „Nač ten spěch? Nemáme ani ‚ň‘.“

Wolfe se díval nakvašeně na telefon a postrčil jej ke mně. „Nenechám vás přece kvůli žalobě té hlupačky odvést do vězení. A tamto bychom si měli uchovat. Je ta věc v pořádku?“

„Předpokládám, že ano. Posledně jsme ji používali.“

„Vyzkoušejte to.“

Vstal jsem, vsunul ruku mezi stůl a stěnu a nahodil spínač. Pak jsem se posadil do červeného koženého křesla a pronesl tichým hlasem: „Nero Wolfe předvede svůj krkolomný kousek, doufejme, že si přitom nezlomí nohu.“ Vrátil jsem se ke stolu, spínač vypnul, odešel do kuchyně, otevřel dvířka příborníku, chvíli tam něco kutil, nahodil spínač a po pár vteřinách se ozval můj hlas: „Nero Wolfe předvede svůj krkolomný kousek, doufejme, že si přitom nezlomí nohu.“ Sáhl jsem dovnitř, tu věc vypnul, šel zpátky do kanceláře a hlásil: „Funguje to. Ještě něco?“

„Ano. Ta pitomá ženská by mohla mít pistoli nebo bombu nebo bůhvíco jiného. Držte se blízko ní.“

„Nebo může mít právníka.“

„Ne. To opravdu ne. Tak pitomá není.“ Sebral ze stolu předvolání a zamračeně se na ně zadíval.

XV.

Přišla o deset minut dřív. Zvonek se ozval, právě když mi Wolfe schvaloval jakousi změnu programu. Abych se mohl držet blízko ní, musel bych sedět v jednom ze žlutých křesel kousek od červeného koženého křesla, a já raději sedím za svým stolem, ale pak bych ji musel posadit do jednoho ze žlutých křesel kousek od sebe, jenže Wolfe zase dává přednost tomu, aby návštěvníci seděli v červeném křesle, protože tak má za zády okno.

Byl příjemný večer prvního května, paní Vailová neměla přes svůj na míru šitý kostým nic, takže jediný problém představovala její kabelka – velká, černá, se složitým zavíráním. Jeho složitost jsem poznal, když jsem jí kabelku sebral z klína, odnesl ji ke svému stolu a zkoušel ji otevřít. Její reakce na to, když jsem se kabelky zmocnil – hned, jak se posadila a neměla na ní položenou ruku – prozradila, v jakém stavu jsou její nervy. Nevydala ani hlásku a ani se nepohnula, jen na mě upírala oči, jak si kabelku odnáším ke stolu. Zatímco jsem se s tím zavíráním hmoždil, pak objevil ten fígl, kabelku otevřel a zkoumal její obsah, nepronesla ani slovo. Nic z toho, co bylo uvnitř, nevypadalo hrozivě. Kabelku jsem jí položil zpátky do klína a ona přenesla pohled na Wolfa. Možná, že by mi jí bylo líto, nebýt zatykače, se kterým druhý den v poledne přijde Ben Dykes. Žena, které takhle znenadání seberete kabelku, otevřete ji a prohlížíte, co je v ní, si jinak určitě zaslouží trochu soucitu.

Ve Wolfově výrazu, s nímž se na ni díval, žádný soucit nebyl. „Tohle není výslech, paní Vailová,“ prohlásil. „Nemám na vás žádné otázky. Bude to monolog, nikoli tête-à-tête, a bude dlouhý. Radím vám, abyste nic neříkala.“

„Stejně bych na žádné vaše otázky neodpověděla,“ odtušila, s hlasem na tom byla celkem dobře. „Říkal jste, že žádný pan Knapp neexistuje. To je hloupost.“

„Ne taková, jako to, že jste si ho vymyslela.“ Wolfe se pohodlně opřel. „Všechno bude snáz pochopitelné, když začnu z prostředka. Pan Goodwin vám řekl, jak jsem dospěl k závěru, že váš manžel byl zavražděn. To by nebylo moc platné, pokud bych neodhalil vraha, a jako první krok jsem potřeboval mluvit s těmi, kdo byli ve středu večer v knihovně. Vezmeme je v tom pořadí, jak jsem s nimi mluvil.

Nejprve váš syn. Když za mnou přišel a najal mě, abych mu pomohl najít ty peníze, nadhodil jsem možnost, že v tom únosu měl prsty a ví, kde peníze jsou, že ale nemůže jen tak jít a vzít si je, a že má v úmyslu nějakými narážkami naznačit, jak bych je já – nebo pan Goodwin – objevil. Když jsem na začátku rozhovoru s ním tuhle možnost vyslovil, považoval jsem ji za reálnou, ale na konci jsem ji zavrhl. K takové vycizelované zchytralosti je zapotřebí pronikavého a bystrého ducha a také pohotového jazyka. Člověk, který ze sebe chytrého jen dělá, jako váš syn, by na něco takového nedokázal přijít, natožpak to uskutečnit. Takže za mnou přišel v dobrém úmyslu, na únosu se nepodílel, nevěděl, kde peníze jsou a pana Vaila nezabil.“

„Říkal jste, že mi povíte, jak jste přišel na to, že žádný pan Knapp neexistuje.“

„K tomu se dostaneme. Za druhé – vaše dcera. Ale vy vlastně ještě nevíte, co pana Goodwina a mě vedlo k podezření, že se na únosu podílela slečna Utleyová, je to tak?“

„Ano.“

„Bratr vám to neřekl?“

„Ne.“

„Ani policie?“

„Ne.“

„Takže ten vzkaz, co přišel poštou. Psala jej ona. Nebudu se o tom šířit, tohle samo potrvá dost dlouho i bez takových podrobností. Když pan Goodwin viděl ty další dva vzkazy, které jste našla v telefonních seznamech – teď ovšem vím, že v nich nebyly, měla jste je s sebou a předstírala, že jste je našla tam – když tedy pan Goodwin poznal, že i je psala ona, z podezření se stal závěr. A desetiminutový rozhovor s vaší dcerou prokázal, že je zcela nemožné, aby se právě ona spolčila se slečnou Utleyovou vůbec k nějakému podniku, natožpak k něčemu tak náročnému a nebezpečnému, jako je únos. Vaše dcera je snob, nafoukaná a hloupá. Také ona přišla se žádostí, abych jí ty peníze našel, ale i bez toho bylo nabíledni, že ona, stejně jako její bratr, se na únosu nepodílela, nevěděla, kde peníze jsou a pana Vaila nezabila.

Za třetí – váš bratr. Z hlášení pana Goodwina o tom, jak se ve středu odpoledne choval, či spíš z toho, jak se nijak nechoval, z jeho mlčení, jsem si zkusmo vyvodil, že právě jeho je třeba důkladně sledovat. Po dvaceti minutách rozhovoru s ním – seděl v tom křesle, ve kterém teď sedíte vy – jsem musel dojít k závěru, že ho musím vyloučit. Víte o tom jeho zvyku, že když někdo začne mluvit, on se dívá na někoho jiného?“

„Ano.“

„Jeho vysvětlení toho zvyku stačilo. Člověk, který je tak zoufale bezmocný tam, kde má ovládat své reakce, nemůže účinně a trvale ovládat žádný ze svých myšlenkových pochodů. Nikdy by se nemohl s důvěrou v sebe sama pustit do podniku vyžadujícího odvahu, vynalézavost a vynaložení všech duševních sil. Na odchodu řekl ‚Asi jsem opravdu pitomec‘, a myslel to doopravdy. On to zcela zřejmě nebyl.

Za čtvrté, Andrew Frost. Jak víte, včera ráno sem přišel, ale z rozhovoru s ním mi nic nevyplynulo. V jeho slovech, tónu řeči ani chování nebylo nic, co by vzbuzovalo domněnku, že je pachatelem, a on, kromě vás, představoval jedinou zbývající možnost. Prostřednictvím svého pomocníka jsem se však o něm už dozvěděl dost – o jeho finanční situaci, společenském postavení i postavení jakožto právníka –, abych ho mohl vyloučit. To ho nevylučovalo jakožto vraha, ale bylo nepředstavitelné, že by se podílel na únosu. Musel by se spolčit nejméně s dvěma dalšími lidmi, slečnou Utleyovou a panem Knappem a pravděpodobně ještě s někým, a to s jediným cílem, totiž že by získal podíl na kořisti, a potom by jim byl vydán na milost a nemilost a navěky vystaven smrtelnému nebezpečí. Co kdyby byl některý z jeho společníků chycen a promluvil? Předpokládat, že by takový člověk kvůli něčemu podobnému podstupoval tak značné riziko? Ne.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Ne. Takže jste to byla vy. Podílela jste se na únosu, zabila jste Dinah Utleyovou a zabila jste manžela. K tomu závěru jsem dospěl v sobotu v deset hodin večer, ale než jsem podle něj začal jednat, chtěl jsem ještě mluvit s panem Frostem. Byla jistá možnost, že po rozhovoru s ním svůj názor na něj změním. Nestalo se tak. Nevezmete si nějaké občerstvení? Něčeho napít? Kávu?“

Žádná odpověď. Ani se nepohnula.

„Jestli něco chcete, řekněte, já si dám pivo.“ Stiskl tlačítko a zase se opřel. „Než jsem podle toho závěru začal jednat, musel jsem jej také prověřit. Musel jsem mít jistotu, že jej žádná mně známá skutečnost nevyvrátí. První přišel na řadu motiv. Jaký jiný možný důvod byste mohla mít k tomu, že z banky vyzvednete půl milionu v hotovosti a dáte si práci s celým tím složitě vykoumaným bláznivým kolotočem – o půlnoci a na opuštěném místě na venkovské silnici předáte ty peníze maskovanému muži – než takový, který má vyloženě co dělat právě s vámi? Prosím, paní Vailová, mějte na paměti, že tohle neříkám jako hotovou věc, pouze vás seznamuji s tím, jak jsem v myšlenkách postupoval. Jestli se v tom či onom mýlím, můžete mě opravit, ale přesto vám radím, abyste mlčela.“

Ještě nikdy jsem nezažil, že by se někdo nějakou radou řídil tak dokonale. Měla nádhernou příležitost promluvit, neboť přišel Fritz s pivem a Wolfe si naléval, avšak téhle výhody nevyužila. Wolfe počkal, až pěna spadne tak, jak se sluší a patří, zvedl sklenici a napil se.

Opřel se a pokračoval. „Nalezl jsem jen jednu přijatelnou odpověď. Muž, kterému jste kufr předala, byl váš manžel. Maskován asi byl, protože oba jste při celé té operaci úzkostlivě dbali na detaily. Nuže tedy – proč? Čeho jste tím vším chtěli dosáhnout? Vytvořit situaci, že došlo k pojistné příhodě, při které jste utrpěli ztrátu půl milionu dolarů, a tato skutečnost by vám vynesla čistých jednadevadesát procent z půl milionu, protože byste ty peníze v přiznání o dani z příjmů uvedli jako ztrátu. Nezjišťoval jsem, jestli by taková ztráta byla odečitatelná, a předpokládám, že vy také ne, pravděpodobně jste měli za to, že je. Jestli váš roční příjem bude nižší než půl milionu, nevadí, mohli jste ztrátu převést zpátky do předcházejících tří let a dopředu do příštích pěti let. To už za tu námahu jistě stálo.“

Wolfe se nahnul, upil a zase se opřel. „A další skutečnosti a faktory. Proč jste do věci zasvěcovali Dinah Utleyovou? Bez ní jste to nemohli náležitě naplánovat. Vezměme třeba jeden detail, ten telefonický hovor s panem Knappem. Bezpochyby jste chtěli, aby to ve všech ohledech vypadalo jako skutečný únos, a mysleli jste si, že k tomu nutně patří telefonát. Pan Vail volat nemohl, protože i kdyby změnil hlas, někdo by ho třeba poznal. Jednodušší a bezpečnější by bylo využít k tomu slečnu Utleyovou, vaši důvěryhodnou zaměstnankyni, než nějakého muže, ať už kteréhokoli. Žádný telefonát ovšem nebyl. Slečna Utleyová nejenže napsala vzkazy, napsala také přepis domnělého telefonického hovoru. Odměnou jí podle všeho měl být podíl na kořisti.

To celé jste vymyslela vy, nebo váš manžel? – Ne… řekl jsem, že se vás nebudu na nic ptát. Přesto, bylo by docela zajímavé vědět, kdo z vás přišel na nápad jít za mnou, protože právě to vyústilo v pohromu. Neváhám říct, že to, jak jste tomu svému složitému záměru dodala zdání věrohodnosti, byl vynikající kousek. Nejen to, že jste za mnou vůbec přišla, ale i všechny ty ciráty kolem toho, abyste se sem dostala. Deset tisíc nebylo moc za to, že mě přesvědčíte, jak zoufale vám záleží na tom, aby se váš manžel vrátil. Nemohla jste předem vědět, že budu trvat na tom, že chci mluvit s vaší sekretářkou, ale když jsem ten požadavek vyslovil, váš šek jsem už měl na stole a vy jste se neodvážila vzít si jej zpátky jenom proto, že jsem chtěl mluvit se slečnou Utleyovou. A nemohla jste předvídat, že navrhnu krok, kterým se vystavím riziku rozsáhlé a nákladné operace a že požádám o další částku jako pojistku proti možné ztrátě. To se vám vůbec nezamlouvalo. Při vypisování toho šeku jste se kousala do rtů, ale vypsat jste jej musela. Padesát tisíc udělá do půl milionu pořádnou díru, ale už jste dala tak jasně najevo, že vám na ničem – určitě ne na penězích – nezáleží tolik jako na záchraně vašeho manžela, že jste nemohla dost dobře odmítnout.“

Wolfe si dolil pivo, a když pěna zase správně opadla, napil se a pokračoval: „Nevím, jestli vám po vašem odchodu přišlo líto, že jste za mnou šla, ale určitě jste toho litovala později, když se slečna Utleyová ode mě vrátila. Jak jsem říkal, nehovořím o tom jako o hotové věci, seznamuji vás jen s tím, jak jsem uvažoval. Během návštěvy slečny Utleyové jsem získal jakous takous představu o její povaze a charakteru, a víc než představu z toho, co mi o ní pověděl váš bratr. Otázky, které jsme jí s panem Goodwinem položili, a to, že jsme jí vzali otisky prstů, ji vylekalo. Měla strach, že jste ve mně nějak vzbudila pochybnosti, že ji podezřívám a že bych ten podvod mohl odhalit. Po návratu se vás pokusila přemluvit, abyste se toho plánu vzdala. To jste neudělala, všechny předběžné přípravy už byly hotové, peníze v kufru, mně jste dala šedesát tisíc dolarů. Zbývalo už jen celé to dokončit. Zkusila jste obavy slečny Utleyové rozptýlit, přesvědčit ji, že žádné nebezpečí nehrozí a že si myslíte, že se vám věc podařila, jenže se nepodařila.

Krátce před osmou jste odjela svým autem, s kufrem v zavazadlovém prostoru, a nevěděla jste, že obavy slečny Utleyové vzrostly, místo aby ustoupily. Hodinu po vašem odjezdu odnesla z domu psací stroj, uložila jej do auta a odjela na venkov. Zde se nabízejí dvě možnosti, obě přijatelné: mně se víc zamlouvá ta, že potom, co se zbavila psacího stroje, pojala úmysl jet na místo, kde se pan Vail skrýval, dorazit tam dřív, než odjede na setkání s vámi, popsat mu situaci a přemluvit ho, aby se od celého plánu upustilo. Něco však do toho přišlo, pravděpodobně potíže při hledání místa, kde by stroj ukryla tak, aby se určitě nikdy nenašel a ji aby při tom nikdo nespatřil. Chtěla-li se tedy s panem Vailem setkat, musela jet na silnici Iron Mine Road, o které byla zmínka v jednom ze vzkazů, které psala.“

Wolfe opět upil piva. „Něco z toho, co jsem řekl, jsou dohady, tohle však ne. Slečna Utleyová dorazila na Iron Mine Road před vámi. Když jste s manželem přijeli, vy ve svém autě a on ve svém, svěřila se mu se svými obavami a trvala na tom, že se od toho plánu musí upustit. On nesouhlasil, dohadováním se dlouho nezdržoval, měl přece být někde, kam ho ukryli únosci, a bylo možné, že i na té opuštěné silnici pojede někdo kolem. Uložil kufr do auta, odjel a další jednání se slečnou Utleyovou nechal na vás. Snažila jste se nějak to vyřídit, ona se však nedala přesvědčit. Možná, že žádala velký podíl jako náhradu za riziko, o tom ale pochybuju. Z toho, co mi o ní řekl váš bratr, byla spíš plná strachu. Buď dala jasně najevo, že plán překazí tím, že jej vyzradí, nebo vy jste nabyla přesvědčení, že to má v úmyslu. Rozzuřila jste se a zabila ji. Něčím jste ji udeřila do hlavy – třeba tam někde ležel příhodný kámen? –, a když ležela v bezvědomí, nasedla jste do jejího auta a přejela ji, auto obrátila předkem směrem k té mezeře v lese, tělo odtáhla k příkopu a skutálela je dolů, nasedla do svého auta a odjela. Jestli se nechcete řídit mou radou, abyste mlčela, a zeptáte se, proč říkám, že jste ji zabila vy a ne pan Vail, opakuji, že jsem musel mít ve všem jasno. Kdyby ji zabil on, proč byl následujícího dne sám zabit? Na to nebyla odpověď, která by obstála.

Abych měl ve všem jasno, nebylo nutné najít odpovědi na všechny relevantní otázky. Například – kde byl váš manžel od neděle do středy ráno? To nevím, a ani se nebudu snažit hádat, ale jelikož všechny ostatní podrobnosti byly pečlivě a důkladně naplánovány, předpokládám, že tahle také. Muselo to být místo, kde se mohl dobře skrýt on i jeho auto, zvlášť během dne. Vy jste samozřejmě musela vědět, kde to je, protože se mohlo přihodit něco, co by si vynutilo změnu plánu. Nepochybně to místo vybral velmi pečlivě a po důkladném uvážení. Ať bylo kdekoli, pravděpodobně tam chyběl telefon, takže pan Vail se musel v úterý večer k nějakému dostat, aby zavolal do Fowler’s Inn a do The Fatted Calf, to se však už setmělo a samozřejmě i tenhle detail jste uvážlivě připravili.

Další příklad otázek, které můžou zůstat otevřené, je, proč jste synovi říkala, že jestli ty peníze najde, může si je nechat. Proč byste mu to neslíbila? Sama jste věděla, kde jsou, a byla si jistá, že je nenajde. A další příklad: proč jste i s manželem trvali na tom, aby se osmačtyřicet hodin po jeho návratu zachovávalo o únosu mlčení? Přijatelná odpověď je, že tolik času jste potřebovali, abyste měli jistotu, že nezůstanou žádné stopy, ale ani tohle si nemusím ověřovat. Z hlediska známých skutečností si potřebuji jen potvrdit, že to neodporuje mé dedukci – mé konečné dedukci, totiž, že jste zabila svého manžela. To, že za mnou ve středu dopoledne hned po svém návratu tak horlivě přispěchal, mě nepřekvapilo, naopak, divil bych se, kdyby to byl neudělal. Chtěl vědět, do jaké míry, pokud vůbec, byly obavy slečny Utleyové oprávněné. Vy jste mu do telefonu řekla, že je mrtvá, a on, opět ve velkém spěchu, odchvátal za vámi.

Samozřejmě si byl vědom, že když jste Dinah Utleyovou zabila, jste mu vydána na milost a nemilost. Mohl na vás ukázat jako na vražednici, aniž by přitom vyšla najevo jeho spoluvina na přípravě podvodu – k podvodu by vlastně nedošlo, dokud byste si v daňovém přiznání tu částku neodečetli a přiznání nepodepsali. Zatím měl v ruce prostředek k nátlaku, výhrůžku, a ten prostředek také využil. Žádal celého půl milionu pro sebe. Vy jste byla v bryndě. Po všech těch přípravách, plánech, vynaloženém úsilí a zoufalém snažení, kdy jste se dokonce uchýlila k vraždě, jste neměla dostat nic. To se nedalo nechat jen tak. Jimmy Vail musel zemřít.“

Paní Vailová vydala jakýsi zvuk. Ne slovo, pouze zvuk, jaký se sám od sebe vydere jako po úderu nebo bodnutí žihadlem. Wolfe pokračoval: „Vraždu jste naplánovala s pečlivostí a předvídavostí, které jste tak obdivuhodně prokázala při plánování únosu. Potřebovala jste nějaký uspávací prostředek, a protože jste se zajisté nechtěla vystavovat nebezpečí tím, že byste jej sháněla ve spěchu, musela jste už nějaký mít – pravděpodobně chloralhydrát, ten jste mohla docela dobře mít mezi svými léky, ale i tahle otázka může zůstat otevřená. V úterý večer při vás buď stálo štěstí, nebo jste manžela znala tak dobře, že jste mohla bezpečně počítat s tím, že až se ho po požití toho prostředku, který jste mu dala do pití, zmocní ospalost, nepůjde do svého pokoje, ale lehne si na gauč. K tomu ostatnímu jste už žádné štěstí nepotřebovala. Po odchodu pana Frosta jste sešla do knihovny, manžela nalezla v bezvědomí, jak jste mohla právem očekávat, odtáhla jste ho na příhodné místo a svrhla na něj tu sochu. Při svém výrazném smyslu pro detail jste ho bezpochyby táhla za nohy, boty zanechávají při vlečení zrádné stopy i na koberci, kdežto hlava a ramena ne. To, že socha dopadne tam, kam jste chtěla, jste neponechala náhodě, viklala jste s ní, abyste poznala, ve kterém směru bude klást nejmenší odpor. Zvuk při dopadu nikdo neslyšel, protože všichni obyvatelé domu byli v pokojích nahoře, a socha neudeřila do podlahy, úder ztlumila hruď vašeho manžela, zvuk připomínal spíš chrupnutí než žuchnutí.“

Wolfe se napřímil, nabral nosem vzduch, až si naplnil snad celé plíce, a vypustil jej ústy. Přivřené oči upřel na paní Vailovou. „Přiznávám, že nejednám bez pocitu nepřátelství, paní Vailová. Rozladila mě žaloba, kterou jste podala na mě, i váš podnět k trestnímu stíhání pana Goodwina, na jehož základě měl být zatčen za spáchání trestného činu. I tak bych však váhal s vyslovením morálního odsudku za podvod, který jste vymyslela a který jste se pokusila uskutečnit, letos budou svá daňová přiznání falšovat miliony našich spoluobčanů. Nevyčítal bych vám bezvýhradně ani to, že jste zabila slečnu Utleyovou, udělala jste to v návalu neovladatelného hnutí mysli. Vražda vašeho manžela je však něco jiného, tu jste naplánovala, předem zamýšlela a nemilosrdně dokonala, a to vše z nízkých pohnutek. Jen a jen pro peníze. Chladnokrevně jste ho zabila, protože se vás chystal připravit o plody vašeho podvodu. Uznávám, že to bylo zavrženíhodné, odsoudil by to i –“

„To není pravda!“ vpadla mu do řeči paní Vailová. Ta slova ze sebe jen stěží dostala sevřeným hrdlem. „To není pravda,“ opakovala.

„Radil jsem vám, abyste nic neříkala, paní. Odsoudil by to i –“

„Ale není to pravda! Nešlo o peníze!“ Pevně svírala opěradla křesla. „Ty peníze mohl dostat, to jsem mu řekla. Nechtěl. Byla to Dinah. Chystal se mě opustit, protože já – kvůli Dinah. Proto – nešlo o peníze.“

„Mně víc vyhovuje myšlenka, že se domáhal těch peněz.“

„Ne!“

„Vyhrožoval, že na vás ukáže jako na vražednici?“

„Ne. Řekl, že to neudělá. Ale chystal se mě opustit, a já ho milovala.“ Pohybovala ústy a prsty zatínala do opěradel, až škrábaly do kůže. „Milovala jsem ho a on mě chtěl opustit.“

„A to by ovšem mohlo znamenat, že se na váš čin stejně přijde.“ Wolfe to vyslovil tiše, téměř ta slova jen zamumlal. „Pryč od vás, bez podílu na vaší kořisti – kdo ví, co by udělal. Takže musel zemřít. Nabízím vám omluvu. Připouštím, že vaše pohnutky nebyly nízké, nýbrž že jste byla ve smrtelném nebezpečí. Pokoušela jste se ho nějak ošálit, popřít, že jste Dinah Utleyovou zabila?“

„Ne, to on věděl.“ Zaťala ruce v pěst. „Musela jsem snad zešílet. Máte pravdu, věděla jsem, co se stane, jestli mě opustí, ale bylo to jinak. Musela jsem zešílet. V noci jsem pak ještě šla do knihovny a zůstala u něj, až –“

Trhla sebou a napřímila se. „Co to říkám? Co jsem to řekla?“

„Dost.“ Tohle Wolfe nezamumlal. „Řekla jste to, co jsem čekal, když jsem vás obvinil, že jste manžela zavraždila pouze kvůli penězům. To bylo absurdní, ale ne víc, než váš útok na mě a na pana Goodwina potom, co jsme ty peníze našli. Samozřejmě, že jste zamýšlela celé to hodit na svého zesnulého manžela – aby to vypadalo tak, že únos zařídil on, aby ty peníze dostal sám, s Dinah Utleyovou jako spoluvinicí, že zabil ji a možná pak i sebe, ze strachu nebo z výčitek svědomí, ačkoliv tahle úvaha už zachází poněkud daleko – takový způsob sebevraždy by si sotvakdo zvolil. Ale musela jste přece vědět, že tak vzbudíte –“

Zmlkl, protože jeho posluchačka ho přestala poslouchat a zvedla se k odchodu. Jak vstávala, kabelka jí sklouzla na zem. Zvedl jsem ji, paní Vailová si ji ode mě vzala a vyšla ven. Já za ní, v hale jsem ji obloukem obešel, abych jí stačil otevřít a podržet dveře, vystoupil jsem pod přístřešek nad vchodem a díval se, jak schází po schodech. Jestli půjde domů a vezme si zbytek toho chloralhydrátu, bude to její pohřeb, ale já nechtěl, aby zakopla a zlámala si vaz zrovna před naším domem. Nešla právě pevným krokem, ale podařilo se jí dostat se na chodník, zabočila doprava a já se vrátil dovnitř.

V kuchyni jsem vytáhl z příborníku přehrávač s páskou a obojí odnesl do kanceláře. Wolfe seděl a zamračeně přihlížel, jak chystám pásku, zapínám přístroj, pásku přetáčím tam, kde mohl být začátek záznamu, a zapínám zvuk. Ozval se Wolfův hlas.

„… v návalu neovladatelného hnutí mysli. Vražda vašeho manžela je však něco jiného, tu jste naplánovala, předem zamýšlela a nemilosrdně dokonala, a to vše z nízkých pohnutek. Jen a jen pro peníze. Chladnokrevně jste ho zabila, protože se vás chystal připravit o plody vašeho podvodu. Uznávám, že to bylo zavrženíhodné, odsoudil by to i –“

„To není pravda! To není pravda.“

„Radil jsem vám, abyste nic neříkala, paní. Odsoudil by to i –“

„Ale není to pravda! Nešlo o peníze! Ty peníze mohl dostat, to jsem mu řekla. Nechtěl. Byla to Dinah. Chystal se mě opustit, protože já – kvůli Dinah. Proto – nešlo o peníze.“

Přehrál jsem záznam až do konce, byl dobrý a čistý, tak, jak měl být, protože instalace té hračky nás přišla na dvanáct stováků. Vypnul jsem přístroj a Wolfe pronesl; „Uspokojivé. Vezměte to panu Cramerovi.“

„Hned?“

„Ano. Ta chudinka bude za hodinu mrtvá. Když ho nenajdete v kanceláři, ať vám ho zavolají. Nechci, aby sem zítra vletěl a rafal na mě, že zdržuju předání důkazu s přiznáním k vraždě.“

Vyňal jsem pásku z přístroje.

XVI.

Nejenže nebyla za hodinu mrtvá, není mrtvá ani teď. Tohle se stalo před třemi měsíci a minulý týden porota složená z osmi mužů a čtyř žen nedosáhla za dvaapadesát hodin jednomyslného rozhodnutí a nakonec to vzdala. Sedm z nich bylo pro odsouzení za vraždu prvního stupně, pět pro osvobozující rozsudek. To, zda se tohle vyprávění zveřejní nebo ne, záleží na porotě zasedající při druhém přelíčení. Jestli ani ta nedosáhne jednomyslného rozhodnutí, nebo jestli paní Vailovou zprostí obžaloby, tohle, co jsem napsal, poputuje do zamčené zásuvky a bude dělat společnost několika dalším podobným vyprávěním.

Pokud vás zajímá, jestli jsem ještě podnikl další cestu do White Plains, tak tedy ano – v úterý v poledne, v doprovodu Bena Dykese. To už paní Vailovou vzali do úřadu okresního zástupce, ale všichni měli moc napilno, než aby se starali o mě. Před pátou jsem byl na kauci venku, ale už podevatenácté mi vzali otisky prstů. Než bylo obvinění zrušeno, trvalo to týden a kauce spolkla kus z Wolfových sto tisíc – zbylo 99 925 dolarů. I tak mám ale dost času na to, abych chodil na procházky a studoval lidi a věci. Když se Wolfe před prvním květnem dostal k té částce, dal si pohov, a dává si ho dál. Kdybyste mu nabídli deset táců za to, že vyšetří, kdo vám včera na koktejlovém večírku štípnul klobouk, nestáli byste mu ani za to, aby vás sjel naštvaným pohledem.

Příliš mnoho klientů

Rex Stout

I.

Návštěvník se usadil do červeného koženého křesla, já šel ke svému stolu, trhnutím natočil židli tak, abych seděl tváří k němu, a zdvořile, avšak nijak nadšeně jsem se na něj zadíval. Nešlo ani tak o to, že mu oblek za devětatřicet dolarů pětadevadesát centů nepadl a potřeboval vyžehlit a že košili za tři dolary měl na sobě druhý nebo třetí den, šlo spíš o něj samotného. Proti jeho protáhlému kostnatému obličeji se širokým čelem se nedalo namítat nic, ani trochu však nevypadal na člověka, který by mohl nějak podstatně přispět k zůstatku na bankovním účtu Nero Wolfa.

V téhle chvíli, v pondělí odpoledne na počátku května, ten zůstatek po odečtení částky na šecích, které jsem právě vypsal a položil Wolfovi na stůl k podpisu, spadl na čtrnáct tisíc sto devadesát čtyři dolarů a dvaašedesát centů; i tak možná vypadá úctyhodně, ale… co týdenní mzda pro Theodora Horstmanna, sluhu pečujícího o orchideje, Fritze Brennera, šéfkuchaře a domácího sluhu, a pro mě, člověka vždy po ruce? Co účty za potraviny, včetně takových věcí jako čerstvý kaviár, který si Wolfe někdy přidává k míchaným vajíčkům ke snídani, co různé nároky orchidejí nahoře ve sklenících v podstřeší starého domu postaveného z červenohnědého pískovce – a to nemluvím o přírůstcích do Wolfovy sbírky, a co s tím či oním, tímhle a tamtím… měsíčně tak v průměru odplyne přinejmenším přes pět tisíc. Navíc tu za pět týdnů máme 15. červen, kdy dojde na placení zálohy na daně. Takže bez vyhlídky na nějaký tučný honorář to začínalo vypadat tak, že před čtvrtým červencem bude nutné sáhnout do trezoru.

Proto, když se rozezněl zvonek u dveří a já vyšel do haly podívat se jednosměrně průhledným sklem ven a viděl neznámého člověka bez kufříku s nějakými vzorky, připadlo mi jako případné otevřít dveře dokořán a tomu člověku věnovat srdečný pohled. „Je to dům Nero Wolfa?“ zeptal se a já řekl, že ano, jenže pan Wolfe bude volný až v šest, a on na to: „Já vím, že je nahoře ve sklenících, ale já chci mluvit s Archiem Goodwinem. Vy jste pan Goodwin?“ Přiznal jsem, že ano, a zeptal se ohledně čeho, a on řekl, že se chce se mnou poradit v profesní záležitosti. To už jsem si ho vyhodnotil, nebo jsem si to aspoň myslel, a záležitost už nevypadala nijak slibně, ale čas jsem mohl ztrácet s ním stejně dobře jako bez něj, takže jsem ho uvedl do kanceláře. Další, co hovořilo v jeho neprospěch, bylo, že neměl klobouk; osmadevadesát procent lidí, kteří můžou platit vysoké honoráře, nosí klobouk.

Usadil se v červeném koženém křesle, bradu skloněnou na prsa, upřel na mě chápavý pohled šedých očí a promluvil: „Samozřejmě vám musím říct, kdo jsem.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nemusíte, pokud to nemá zásadní důležitost.“

„Má.“ Přehodil si nohu přes nohu, lem šedých ponožek s červenými puntíky se mu svezl málem až na boty. „V opačném případě by bylo zbytečné sem chodit. Chci se s vámi poradit v nanejvýš důvěrné věci.“

Přikývl jsem. „Pochopitelně, ale tohle je kancelář Nero Wolfa, a já pracuju pro něj. Případný účet dostanete od Wolfa.“

„To vím.“ Očividně šlo o nějakou obyčejnou maličkost. Jeho oči byly chápavé. „Účet očekávám a zaplatím jej. Můžu se spolehnout na naprostou diskrétnost?“

„Zajisté. Pokud nemáte na krku něco tak těžkého, co bych neunesl, třeba vraždu nebo zradu.“

Usmál se. „Ostatní prohřešky jen mluví, vražda přímo křičí. Zrada nikdy nepřináší prospěch. Nemám na krku nic z toho. Žádný z mých zločinů není v rozporu se zákonem. Takže, jen mezi námi, pane Goodwine, jmenuju se Yeager, Thomas G. Yeager. To jméno jste možná někde viděl nebo slyšel, ačkoliv nejsem žádná slavná osobnost. Bydlím ve Východní Osmašedesáté ulici, číslo tři sta čtyřicet. Moje firma, ve které jsem výkonným viceprezidentem, je Continental Plastic Products a sídlí v Empire State Building.“

Nezamrkal jsem, Continental Plastic Products mohla být obr s kancelářemi ve třech či čtyřech poschodích, nebo taky mohla mít dvě mrňavé místnosti s jediným telefonem na stole výkonného viceprezidenta. Blok ve Východní Osmašedesáté ulici jsem ale znal a nebyla to žádná chudinská čtvrť. Tenhleten týpek může mít na sobě oblek za devětatřicet dolarů pětadevadesát centů proto, že mu na tom čerta starého záleží a ani mu na tom záležet nemusí. Znám prezidenta správní rady korporace s majetkem za miliardu dolarů, takové, kterých jsou dvě procenta, a ten si nikdy nedá vyleštit boty a holí se třikrát týdně.

Už jsem měl v ruce notes a psal do něj. „Moje číslo domů není v seznamu,“ sděloval Yeager. „Je to Chisholm pět, tři-dva-tři-dva. Přišel jsem v době, kdy, jak vím, má Wolfe práci, abych si promluvil s vámi, protože nemá význam vysvětlovat záležitost jemu; stejně by ji přidělil vám. Myslím, že mě někdo sleduje, a chci si to potvrdit, a jestli ano, chci vědět, kdo mě sleduje.“

„To je leda tak něco pro batolata.“ Odhodil jsem notes na stůl. „Tohle každá slušnější agentura vyřídí za deset dolarů za hodinu. Pan Wolfe zaujímá k otázce honoráře odlišný postoj.“

Yeager věc odbyl mávnutím ruky. „Já vím, že ano. To není důležité. Ale nanejvýš důležité je hodně rychle zjistit, jestli mě někdo sleduje, a hlavně, kdo to je. Která agentura za deset dolarů za hodinu má někoho tak dobrého, jako jste vy?“

„O to nejde. I kdybych byl jen z polovičky tak dobrý, jak si myslím, pořád by mě bylo škoda na to, abych se zahazoval hledáním někoho, kdo se na člověka přilepí. A co když ani není koho hledat? Řekněme deset dní, dvanáct hodin denně, za sto dolarů za hodinu. Dvanáct tisíc babek plus výdaje. I kdybyste –“

„Nebude to deset dní.“ Zvedl bradu. „Určitě ne. A nebude to dvanáct hodin denně. Když dovolíte, abych vám to vysvětlil, pane Goodwine. Myslím, že mě sledují jen v určitou dobu, nebo že mě tak budou sledovat. Zvlášť mám podezření, že mě budou sledovat, až dneska večer v sedm půjdu z domova. Pojedu přes město, na druhou stranu parku, na jednu adresu v Dvaaosmdesáté, Západní Dvaaosmdesáté, číslo sto padesát šest. Nejlíp snad, kdybyste čekal u mého domu, až budu vycházet, ale taktiku samozřejmě nechám na vás. Nechci, aby mě někdo na tu adresu sledoval. Nechci, aby se vědělo, že mám s tou adresou něco společného. Jestli mě nikdo sledovat nebude, tak to pro dnešek končí a já se vám znova ozvu jen až zase budu mít v úmyslu tam jít.“

„A kdy by to bylo?“

„To nemůžu s určitostí říct; možná někdy ke konci týdne, možná příští týden. Mohl bych vás upozornit den předem.“

„A jak pojedete – svým autem, nebo taxíkem?“

„Taxíkem.“

„Co je pro vás důležitější – aby vás nikdo na tu adresu nesledoval, vědět, jestli vás sleduje, nebo zjistit, kdo to je, pokud tam někdo takový bude?“

„Všechno tohle je důležité.“

„Tak jo.“ Křivě jsem se pousmál. „Uznávám, že je to trochu zvláštní. Mluvil jsem o stu dolarech za hodinu, ale to je za běžnou činnost. Šrajtofle bude muset pasovat na prachy; pan Wolfe určí prachy a vy poskytnete šrajtofli.“

Yeager se usmál. „S tím potíže nebudou. Takže vás čekám v sedm, nebo o něco dřív?“

„Pravděpodobně.“ Vzal jsem si zase zápisník. „Ten váš stín bude někdo, koho znáte?“

„To nevím. Mohl by.“

„Muž, nebo žena?“

„Nemůžu sloužit, nevím.“

„Najatý tajný, nebo někdo na vlastní triko?“

„Taky nevím. Může to být obojí.“

„Objevit ho bude prosté, co pak? Jestli je to nějaký tajný, tak ho možná poznám, ale to moc nepomůže. Samozřejmě si ho dokážu vyčíhnout, ať už ho poznám nebo ne, ale jméno jeho klienta z něj vymáčknout nemůžu.“

„Ale poznat ho dokážete?“

„Jistě, jakou cenu má pro vás jméno jeho klienta? Ta by se mohla vyšplhat vysoko.“

„Nevím…“ zaváhal Yeager. „Snad by na tom tolik nezáleželo.“

To mi do celkového obrazu moc nezapadalo, ale nechal jsem to plavat. „Jestli to někdo dělá na vlastní triko, samozřejmě, že si ho vyčíhnu, ale co dalšího? Chcete, aby věděl, že je prozrazený?“

Několik okamžiků uvažoval. „Spíš asi ne…, radši ne.“

„Tak to vám nemůžu udělat jeho snímek, můžu vám dát jen jeho popis.“

„Ten postačí.“

„Tak dobrá.“ Hodil jsem zápisník na stůl. „Adresu máte Osmašedesátou ulici. To není činžák, že?“

„Ne, je to můj dům.“

„Potom bych neměl chodit dovnitř ani se zdržovat nějak blízko. Jestli je to najatý tajný, asi by mě poznal. Takže to uděláme takhle: vyjdete z domu přesně v sedm, půjdete na Druhou Avenui, ale nepřecházejte ji, a zabočíte doleva. Asi třicet kroků od rohu je jídelna a před ní –“

„Jak tohleto víte?“

„V Manhattanu není zrovna moc bloků, které neznám. Před tou jídelnou bude stát modrožlutý taxík, buď u chodníku, nebo zaparkovaný v druhé řadě, v něm řidič a praporek bude sklopený. Řidič bude mít široký hranatý obličej a velké uši. Řeknete mu ‚Potřebujete oholit‘, a on odpoví ‚Mám jemnou kůži‘. A aby to bylo jisté, podíváte se na jméno na kartičce. Bude to Albert Goller.“ Jméno jsem Yeagerovi hláskoval. „Chcete si to zapsat?“

„Ne.“

„Tak ho nezapomeňte. Dejte mu tu adresu v Západní Dvaaosmdesáté ulici, posaďte se a dejte si pohov. To je všechno, pokud jde o vás. Ať ten šofér dělá, co chce, bude vědět proč. A neohlížejte se moc dozadu, mohlo by to celou věc jen ztížit.“

Yeager se usmíval. „Nachystat scénu vám moc dlouho netrvalo, co?“

„Taky na to moc dlouho nemám.“ Podíval jsem se na hodiny. „Je skoro pět.“ Vstal jsem. „Vy mě neuvidíte, ale já vás ano.“

„Obdivuhodné,“ řekl Yeager a zvedl se z křesla. „Výšiny, jichž váš duch dosahuje, měřte podle délky stínu, jejž vrhá. Já věděl, že na to budete ten pravý člověk.“ Přistoupil ke mně a podal mi ruku. „Doprovázet ven mě nemusíte, cestu znám.“

Šel jsem s ním, jak to dělám vždycky už léta, od toho dne, kdy jeden návštěvník nechal dveře nezajištěné, nepozorovaně se vplížil zpátky, schoval se v předpokoji za gaučem a v noci prošmejdil všechno, co dokázal otevřít. U dveří jsem se Yeagera zeptal, jak se bude jmenovat řidič taxíku, a on mi jméno zopakoval. Cestou zpátky jsem minul dveře kanceláře a šel do kuchyně, z poličky si vzal sklenici a z lednice kartón s mlékem. Fritz, který u stolu uprostřed kuchyně krájel šalotku, na mě vrhl pohled a pronesl: „Tohle je urážka. Musím vás pokárat. Moje jikry z placky chutné aux fines herbes jsou královský pokrm.“

„Jo, jenže já nejsem král.“ Nalil jsem si mléko. „A taky jdu brzo pryč, mám nějakou pochůzku a nevím, kdy budu zpátky.“

„Aha, nějakou soukromou pochůzku.“

„Kdepak.“ Upil jsem trochu mléka. „Nejenže ti odpovím na to, na co se chceš zeptat, dokonce tu otázku položím za tebe. Povšiml sis, že jsme už skoro šest týdnů neměli klienta, který by pustil aspoň chlup, a chceš vědět, jestli nějakého máme teď, a já ti to nemám za zlé. Je to možné, ale ne pravděpodobné. Zdá se, že to bude zase něco akorát za hubičku.“ Znovu jsem upil. „Možná, že budeš muset vynalézt nějaký královský pokrm, kde budou hlavním chodem pusinky.“

„Nemožné to není, Archie. Problém bude, jak to udělat s bílkem. S octem ho míchat nemůžu, snad s citrónovou šťávou a pár kapkami whisky. Zítra to vyzkouším.“

Řekl jsem mu, aby mi dal vědět, jak pořídil, vzal jsem si mléko do kanceláře, sedl k telefonu a vytočil číslo Gazette. Ozval se mi Lon Cohen. Sdělil mi, že má spoustu práce a nevyšetří si čas na nic, kromě něčeho pro úvodník na první stranu nebo pozvání na partičku pokeru. Já mu sdělil, že zrovna nemůžu sloužit ani tím, ani oním, že to však povedu v patrnosti a že počkám u telefonu, než zaskočí do archivu a podívá se, jestli tam mají něco o Thomasu G. Yeagerovi, výkonném viceprezidentu Continental Plastic Products, bytem ve Východní 68. ulici, číslo 340. Lon řekl, že to jméno zná a že o Yeagerovi v kartotéce pravděpodobně něco mají, že pro to pošle a zavolá mi. Za deset minut také zavolal. Continental Plastic Products patří mezi velké firmy, hlavní závod je v Clevelandu, obchodní oddělení a kanceláře má v Empire State Building. Thomas G. Yeager je výkonným viceprezidentem už pět let a věci drží pevně v rukou. Je ženatý, má dceru Anne, svobodnou, a syna, Thomase G. mladšího. Je členem…

Řekl jsem Lonovi, že to je všechno, co potřebuju, poděkoval, zavěsil jsem a domácím telefonem brnknul do skleníků. Po chvilce se ozval Wolfův hlas, samozřejmě, že nabručený.

„Ano?“

„Omlouvám se, že vyrušuju. Byl tu člověk jménem Yeager. Chce vědět, jestli ho někdo sleduje a kdo. Počítá s tím, že se bude muset praštit přes kapsu a nic proti tomu nemá, protože nikdo jiný než já není dost dobrý. Prověřil jsem si ho, unese to a já bych si přitom zrovna mohl vydělat na mzdu za pár týdnů. Až přijdete dolů, budu už pryč. Jeho jméno a adresu mám v zápisníku. Vrátím se, než bude čas jít spát.“

„A zítra? Jak dlouho to bude trvat?“

„Nebude to dlouho trvat. Kdyby ano, zavoláme Saula nebo Freda. Vysvětlím vám to později. Je to jen taková běžná prácička.“

„Dobrá.“ Wolfe zavěsil a já vytočil číslo Ala Gollera.

II.

Za dvě hodiny, dvacet minut po sedmé, jsem seděl v taxíku zaparkovaném v 67. ulici mezi Druhou a Třetí Avenuí, zkroucený tak, abych viděl ven zadním okénkem. Jestli Yeager odešel z domu přesně v sedm, v Gollerově taxíku by měl být čtyři minuty po sedmé a Al by se měl objevit na rohu Sedmašedesáté do 7.08. Teď ale bylo 7.20 a po něm ani stopy.

Nemělo smysl pokoušet se uhádnout, kde to vázne, tudíž jsem hádal. Do půl osmé jsem měl už celou sbírku dohadů, prostých i fantastických. V půl osmé a pět minut jsem už byl tak otrávený, že jsem se přestal nějakým hádáním obtěžovat. V půl osmé a deset minut jsem řidiči Miku Collinsovi, se kterým jsem se samozřejmě znal, řekl: „Blbost, půjdu se podívat.“ Vystoupil jsem a vydal se na roh. Al pořád ještě stál s taxíkem před jídelnou. Naskočila zelená, já přešel na druhou stranu k němu a zeptal se: „Kde je?“

Al zívl. „Jediný, co vím, je, kde není.“

„Zavolám mu. Kdyby přišel, zatímco budu uvnitř, tak mějte problémy s nastartováním, dokud se nevrátím, a pak jeďte. A dejte mi čas, abych to stihl k Mikovi.“

Přikývl a už otvíral ústa k dalšímu zívnutí. Já vešel do jídelny a z budky vzadu vytočil CH5-3232. Po čtvrtém zazvonění mi do ucha zazněl mužský hlas. „Dům paní Yeagerové.“

„Mohl bych mluvit s panem Yeagerem?“

„Momentálně nemůže k telefonu; kdo volá, prosím?“

Zavěsil jsem. Nejenže jsem poznal hlas seržanta Purleyho Stebbinse z oddělení vražd Západ, ale byl jsem to také já, kdo ho před lety upozornil, že když se zvedá telefon v bydlišti někoho, kdo se těší zájmu policie, neříká se dům pana Toho a toho, nýbrž dům paní Té a té. Takže jsem tedy zavěsil, vyšel ven a Alu Gollerovi dal znamení, aby zůstal, kde je, vrátil jsem se na roh Osmašedesáté, zabočil doprava a pokračoval dál až tam, odkud jsem viděl, že detektiv za volantem policejního auta zaparkovaného v druhé řadě před číslem 340 je ten, který se Stebbinsem obvykle jezdí. Prudce jsem se otočil, stejnou cestou se vrátil do jídelny a do telefonní budky, vytočil číslo Gazette, chtěl Lona Cohena a ten se mi ozval. Měl jsem v úmyslu se ho zeptat, jestli se v poslední době nedoslechl o nějakých zajímavých vraždách. K tomu jsem se ale nedostal.

„Archie?“ zeptal se.

„Jo. Nedoslechl ses…“

„Jaks ksakru věděl, že Thomase G. Yeagera zavraždí, kdyžs mi před třema hodinama volal?“

„Nevěděl jsem nic. A nevím ani teď. Jen jsem –“

„Kecy. Ale máš to u mě. Dík za tu první stranu. Nero Wolfe to policajtům zase nandal. Už to píšu: ‚Nero Wolfe, výjimečně nadané soukromé očko, se pustil do případu Yeagerovy vraždy víc než dvě hodiny předtím, než byla mrtvola objevena ve výkopu v Západní Dvaaosmdesáté ulici. V pět hodin odpoledne jeho lokaj, Archie Goodwin, volal do Gazette, aby získal –’„

„To odvoláš. Každý ví, že nejsem lokaj. Jsem služebník a Nero Wolfe se do věcí pouští na základě mých nápadů. A kromě toho jsem ti už měsíc nevolal, až teď. Jestli někdo volal a napodoboval můj hlas, byl to pravděpodobně vrah, a kdybys ty byl tak chytrý, abys ho u telefonu zdržel, než se zjistí, odkud volá, možná bys –“

„Nojo, tak tedy znova. Kdy mi budeš moct něco dát?“

„Až budu mít co dávat. To přece mám pokaždé, ne? Dělej, jako že jsem nevěděl, že Yeagera zavraždili, dokuds mi to neřekl ty. Tak kde je ten výkop v Dvaaosmdesáté ulici?“

„Mezi Columbusem a Amsterdamem.“

„Kdy mrtvolu našli?“

„V sedm deset. Pod plachtou v díře, kde kope Con Edison. Vlezli tam nějací kluci, zakutálel se jim tam míč.“

Okamžik jsem přemýšlel. „Ta mrtvola se tam musela ocitnout po páté hodině, to Conovi lidé odcházejí, když zrovna nejde o nějakou havárii. Neviděl někdo náhodou, jak se tam skutálela a nehodil přes ni tu plachtu?“

„Jak to mám vědět? Přišlo to teprve před půlhodinou.“

„Totožnost zjistili bezpečně?“

„Jo. Jeden z našich, kterého jsme tam poslali, ho poznal. Je to pět minut, co volal.“

„Jak víš, že to byla vražda?“

„Ještě to sice není úředně, ale na jedné straně hlavy má díru; prstem si ji neudělal. Koukni, Archie, když ta bleskovka přišla, archivní složku o něm jsem měl na stole. Do hodiny všichni zde budou vědět, že jsem si dvě hodiny předtím pro ni poslal. Nemám nic proti tomu, hrát si na tajnůstkáře, ale mohla by to být pěkná otrava, jestli se z toho vyklube něco velkého. Takže já se zmíním o tom, že jsem si pro ty papíry poslal proto, žes mi volal, a někdo, kdo rád poskytuje policajtům službičky, se o tom zmíní někomu z oddělení vražd a potom…?“

„Potom já budu s policajty spolupracovat jako obyčejně. Do dvaceti minut jsem u tebe.“

„Prima. Rád tě uvidím.“

Vyšel jsem zpátky na chodník, nasedl do Alova taxíku a vyzval ho, aby zajel za roh k Mikovi. Když se odlepoval od obrubníku, řekl mi, že podle instrukcí má vzít jen zákazníka, který mu řekne, že by se měl oholit, a já na to, že to je v pořádku, že by se oholit opravdu měl. V Sedmašedesáté ulici nebylo u chodníku poblíž Mika místo, zastavili jsme tedy vedle, já vystoupil a stoupl si mezi oba taxíky, hned u otevřených předních okének.

„Schůzka se nekoná z důvodů, na které nemám vliv,“ řekl jsem. „O žádné určité částce jsem nemluvil, protože nebyly jasné okolnosti, třeba to, jak dlouho to bude trvat, ale protože jste tu museli chvíli jen tak sedět, možná by stačilo po dvacce. Co vy na to?“

Mike řekl „Jo,“ Al „Jistě; a co se teda stalo?“

Vytáhl jsem náprsní tašku a vyndal šest dvacetidolarovek. „Takže to ztrojnásobíme, protože nejste hlupáci,“ sdělil jsem jim. „Zákazníkovo jméno jsem vám neřekl, jen ho popsal a vy víte, že měl přijít od rohu Osmašedesáté a jet na Západní Dvaaosmdesátou. Takže až zítra budete v novinách číst něco o člověku jménem Thomas G. Yeager, který bydlí ve Východní Osmašedesáté ulici číslo 340, a že dneska večer v sedm deset našli ve výkopu v Západní Dvaaosmdesáté ulici jeho mrtvolu s dírou v hlavě, budete se tomu divit. Když se člověk něčemu diví, rád o tom mluví. Tady je šedesát babek pro každého. Já hlavně chci uspokojit svou zvědavost bez toho, aby mě policajti obtěžovali vyptáváním na to, proč jsem tohleto všechno dával dohromady. Proč ksakru jednal na vlastní pěst, místo aby se držel naší úmluvy? Chci dodat, že neřekl ani nijak nenaznačil, že očekává nějaké násilí nebo že se ho obává. Chtěl jen zjistit, jestli ho někdo sleduje, a když ano, toho sledovatele si vyčíhnout a podle možnosti identifikovat. Tohle jsem vám řekl a tak se to stalo. Nemám nejmenší tušení, kdo ho zabil a proč. Víte totéž, co já. Nechtěl bych, aby to věděl někdo další, dokud se trochu neporozhlídnu kolem. Vy, hoši, mě znáte – jak dlouho?“

„Pět let,“ řekl Mike.

„Osm let,“ řekl Al. „Jak víte, že to schytal? Jestli jeho mrtvolu našli teprve před hodinou –“

„Když jsem mu volal domů, poznal jsem hlas toho, co zvedl telefon, seržanta Purleyho Stebbinse z oddělení vražd. Šel jsem za roh a poznal taky řidiče policejního auta zaparkovaného před číslem 340. A když jsem volal jednomu známému novináři a ptal se ho, co je nového, dozvěděl jsem se to. Nic si pro sebe nenechávám, víte všechno. Tady máte svých šedesát babek.“

Al natáhl ruku a palcem a ukazovákem vytáhl za růžek jednu dvacetidolarovku. „Tohle stačí,“ prohlásil. „Za čas, co jsem tomu věnoval, je to dost a to, že budu držet jazyk za zuby, je čistě osobní. Vychutnám si to. Pokaždý, když uvidím policajta, budu si myslet: ‚Ty mizero, já vím něco, co ty ne‘.“

Mike se šklíbil a vzal si tři dvacky. „Já jsem jinej,“ prohlásil. „Klidně to dokážu vyklopit každýmu, kdo se namane, včetně policajtů, ale teď nemůžu, protože pak bych vám musel čtyřicet babek vrátit. Možná nejsem ušlechtilej, ale jsem poctivej.“ Strčil peníze do kapsy a natáhl ruku. „Ale měli bysme si na to potřást rukama, aby byla jistota.“

Potřásli jsme si tedy rukama, já nasedl do Alova taxíku a řekl mu, aby mě odvezl k budově Gazette.

Jestli má Lon Cohen nějaký titul, tak já nevím jaký, ale pochybuju, že má. Na dveřích místnůstky ve dvacátém poschodí bylo jen jeho jméno; mezi ní a rohovou kanceláří vydavatele byly dvoje dveře a za téhle situace by si člověk mohl myslet, že Lon bude stranou oblaku prachu rozvířeného každodenním vichrem událostí kolem novin, ale vždycky se zdálo, že není pouze při tom, co se právě děje, nýbrž má před tím náskok, a dokonce jako kdyby byl při tom, co se stane v nejbližší době. Za ta léta jsme si nevedli přehled o vzájemných úsluhách, ale bilance byla skoro vyrovnaná.

Lon je snědý – se snědou pletí napjatou přes drobný, příjemně vyhlížející obličej s hluboce posazenýma tmavohnědýma očima, s téměř černými vlasy ulízanými přes dozadu ubíhající lebku. Je druhý nejlepší hráč pokeru, se kterým občas trávím večer. Nejlepší je Saul Panzer, s tím se seznámíte později. Když jsem toho pondělního večera vešel do Lonovy místnůstky, právě telefonoval. Vytáhl jsem si tedy židli na konci stolu, posadil se a poslouchal. Hovor trval několik minut a jediné, co Lon řekl, bylo devětkrát ne. „Ty jsi fakt samé ano, ano,“ prohlásil jsem, když zavěsil.

„Musím si ještě zavolat,“ sdělil mi. „Tady, ať nemáš dlouhou chvíli.“ Podal mi složku z tuhého papíru a vrátil se k telefonu.

Byly to archivní materiály ze složky o Thomasu G. Yeagerovi. Nebyla tlustá, asi tucet novinových výstřižků, čtyři strojem psaná memoranda, listy s článkem z odborného časopisu Plastics Today a tři fotografie, dvě studiové, dole s vytištěným Yeagerovým jménem, jedna ze shromáždění v tanečním sále, dole s nalepeným tištěným nápisem Thomas G. Yeager hovoří na banketu National Plastics Association, hotel Churchill, New York City, 19. října 1958. Yeager stál před mikrofonem na pódiu s paží zvednutou v jakémsi gestu. Přečetl jsem si memoranda, prohlédl výstřižky a právě se dal do pročítání článku, když Lon dotelefonoval a věnoval se mi.

„No tak, sem s tím,“ vyzval mě.

Zavřel jsem složku a položil ji na stůl. „Přišel jsem uzavřít kšeft, ale nejdřív bys měl něco vědět,“ začal jsem. „Thomase G. Yeagera jsem nikdy neviděl, nemluvil s ním, ani on se se mnou nespojil; právě tak pan Wolfe. Absolutně nic o něm nevím kromě toho, cos mi řekl do telefonu, a toho, co jsem si právě přečetl v té složce.“

Lon se usmíval. „No, to se hodí pro zápis. A teď to jen mezi námi dvěma.“

„Totéž, věř si tomu nebo ne. Ale něco jsem zaslechl těsně předtím, než jsem ti v pět volal, a to probudilo mou zvědavost ohledně něj. To, co jsem slyšel, bych si zatím radši nechal pro sebe – aspoň na čtyřiadvacet hodin, možná déle. Kouká z toho pro mě práce a nechci zítřek strávit v úřadovně okresního zástupce. Takže nikdo nemusí vědět, že jsem ti dneska odpoledne volal a na Yeagera se vyptával.“

„To by bylo záhodno. Pokud jde o mě, já si pro tuhle složku poslal. Když řeknu, že jsem měl sen, že se s ním něco stane, lidi by mohli mít všelijaké řeči.“

Ušklíbl jsem se na něj. „Hele, moc se nedělej. Nemáš na mě ani dvě karty do páru. Můžeš si klidně říkat, co tě napadne. Můžeš říct, že ti někdo něco řekl jen tak nezávazně a ty se toho držíš. A všimni si, nabízím ti kšeft. Když zapomeneš, že jsem byl na Yeagera zvědavý, a vzpomeneš si, až ti řeknu, máš u mě vánoční pohlednici. Letos to bude abstraktní malba ve dvaceti barvách a pozdrav bude znít: ‚Rádi bychom, abys i Ty měl tento náš snímek, jak koupeme svého psa. Zdraví Archie a Mehitabel s dětmi.‘“

„Žádnou Mehitabel ani děti nemáš.“

„Jistě, proto to taky bude abstraktní.“

Lon na mě upřel oči. „Mohl bys mi poskytnout něco, co bych necitoval. Nebo něco, co by sis podržel, než se to rozhodneš pustit.“

„Ne, teď ne. Jestli to udělám a kdy… však tvoje číslo znám.“

„Nojo, jako vždycky.“ Zvedl ruce dlaněmi dopředu. „Teď mám práci. Stav se někdy.“ Zazvonil telefon, otočil se k němu a já odešel.

Cestou k výtahu a během jízdy dolů jsem si celou záležitost promýšlel. Wolfovi jsem řekl, že se vrátím, než bude čas jít spát, ale bylo teprve devět hodin. Měl jsem hlad. Mohl jsem zajít do bistra, něco si tam zakousnout a mezi kousáním se rozhodnout, co dál, ale potíž byla v tom, že jsem zatraceně dobře věděl, co chci dělat, a to mohlo trvat celou noc. A kromě toho, ačkoliv se mělo za hotovou věc, že když mám nějakou fušku, budu se řídit inteligencí a zkušenostmi, jak říkává Wolfe, bylo také hotovou věcí, že když nastanou komplikace, zatelefonuju mu. A zde byl telefon málo platný, nejen proto, že Wolfe hovory telefonem vůbec o čemkoli nesnáší, ale také proto, že na tuhle záležitost se muselo jít správně, jinak Wolfe odmítne hrát. Takže jsem si stopnul taxíka a řidiči dal adresu starého domu na Západní Pětatřicáté ulici.

Dorazil jsem tam, vystoupil po sedmi schodech pod přístřešek před vchodem a stiskl tlačítko zvonku. Jsou-li dveře na řetízek, jak obvykle bývají, když jsem venku, klíč je mi na nic. Otevřel Fritz a já vešel. Fritz se snažil, aby na mě z jeho pohledu nekoukala otázka, jenže jeho očím se to nedařilo – byla v nich stejná otázka, kterou nepoložil už to odpoledne – máme klienta? Řekl jsem mu, že pořád ještě tu taková možnost je, a že mám prázdný žaludek… nesehnal by kus chleba a sklenici mléka? Odpověděl, že samozřejmě ano, přinese to, a já šel do kanceláře.

Wolfe seděl za stolem a četl, pohodlně usazen v jediném křesle na světě, do kterého si může sednout, aniž se zašklebí. Je zhotoveno na zakázku podle Wolfova vlastního návrhu a pod jeho osobním dohledem. Lampa na stěně vzadu nad jeho levým ramenem byla jediná, která tu svítila, a v tomhle světle, vrhaném navíc v takovém úhlu, vypadá Wolfe ještě mohutnější, než doopravdy je. Jako hora, za kterou vychází slunce. Při vstupu jsem rozsvítil vypínačem ve zdi, abych Wolfovi vrátil normální velikost. Promluvil, řekl ‚Umpf‘, a když jsem přecházel ke svému stolu, zeptal se: „Jedl jste?“

„Ne.“ Posadil jsem se. „Fritz něco donese.“

„Donese?!“

Překvapení s nádechem nevole. Když kvůli nějaké pochůzce zmeškám jídlo a vrátím se hladový, zpravidla se jdu najíst do kuchyně. Výjimkou jsou případy, kdy mám zprávu, která by neměla čekat, a když se Wolfe usadí večer s knihou, nemá vůbec náladu nějakou zprávu poslouchat, ať je jakákoliv.

Pokývl jsem hlavou. „Něco mě tíží na prsou.“

Wolfe sevřel rty; rozevřenou knihu, velkou a tlustou, držel v obou rukou. Zavřel ji, prstem si založil místo, kam dočetl, zhluboka vzdychl a zeptal se: „A co?“

Dospěl jsem k závěru, že nemá cenu pokoušet se nějak okolkovat. U Wolfa se musí taktika přizpůsobit atmosféře. „Ten lístek, co jsem vám dal na stůl,“ odpověděl jsem. „Bankovní zůstatek po tom, co jsem vyřídil ty šeky. Za sedmatřicet dní se platí daně. Samozřejmě bychom mohli předložit opravené přiznání, pokud se neobjeví někdo s nějakým větším problémem a se zálohou na honorář, která by tam dobře zapadla.“

Zamračeně si mě měřil. „To musíte pořád omílat to, co je zřejmé?“

„Neomílám to. Nezmínil jsem se o tom tři dni. Teď na to zavádím řeč proto, že bych rád dostal dovolení schrastit někde klienta, místo abych tu seděl na zadku a čekal, až se nějaký objeví. Už se mi tam dělají mozoly.“

„A jak ho schrastíte? Budete chodit po ulici s plakátem?“

„Ne, pane. Měl bych tu takovou možnost, hodně chabou. Ten člověk, co mě přišel najmout, abych našel kohosi, kdo ho sleduje… Thomas G. Yeager. Sehnal jsem dva taxíky, aby v sedm čekaly, jeden pro něj, druhý pro mě, v tom bych jel za ním. Neukázal se. Čekání mě přestalo bavit, tak jsem mu zavolal domů a telefon zvedl Purley Stebbins. Zašel jsem za roh; před Yeagerovým domem stálo auto a v něm Purleyho řidič. Volal jsem Lonu Cohenovi a ten chtěl vědět, proč jsem mu telefonoval a na Thomase G. Yeagera se vyptával dvě hodiny předtím, než ve výkopu v Západní Dvaaosmdesáté ulici našli Yeagerovu mrtvolu. S dírou v hlavě. Takže bylo po klientovi, mě ale napadlo, že jeho odchod by nám možná mohl pomoct k dalšímu. Yeager byl ve svém oboru velké zvíře, titul jako hrom, s pěkným domem v pěkné čtvrti, a je možné, že o tom jeho podezření, že ho někdo sleduje nebo se chystá sledovat, nikdo kromě mě neví. Ta adresa, kam myslel, že ho budou sledovat, je Západní Dvaaosmdesátá ulice, číslo 156, a v tom bloku a v té ulici jeho mrtvolu taky našli. Takže jsem utratil nějaké vaše peníze. Oběma taxíkářům jsem zaplatil za čekání, a kromě toho jsem jim dal navíc čtyřicet babek, aby zapomněli, kde byli – teda ty jsem dal Miku Collinsovi, Al Goller se rozhodl, že zapomene z osobních důvodů.“

Wolfe zamručel. „To je vaše iniciativa. Možná, že už vraha mají.“

„Takže máte po čtyřiceti dolarech, vedle třiapadesáti dolarů a šedesáti centů, utracených na klienta, od kterého nic nedostaneme, protože je mrtvý. Ale tak prosté to není. Náš klient vlastně mrtvý není… nebo jinými slovy, žádného klienta jsme neměli. Cestou domů jsem se stavil v Gazette a požádal Lona Cohena, aby zapomněl, že jsem mu volal a na Thomase G. Yeagera se vyptával. Na stole měl složku a v ní pár věcí o Yeagerovi včetně tří jeho fotografií. Ty jsem si prohlédl. Člověk, který si mě dnes odpoledne přišel najmout, nebyl Yeager. Ani zdaleka se mu nepodobal. Takže bych řekl, že přesnější bude říkat, že jsme klienta neměli.“

III.

Samozřejmě jsem čekal nějakou bouřlivou odezvu, a také se jí dočkal. Wolfe se napřímil a sáhl na stůl pro záložku, tenký zlatý proužek, který používá jen u knih podle jeho názoru hodných toho, aby stály na poličkách v jeho kanceláři. Právě jej vložil do knihy, když se objevil Fritz s podnosem. Donesl mi jej na stůl, a když viděl, že Wolfe knihu odkládá, souhlasně na mě mrkl. Otočil jsem se i s křeslem, abych na podnos dosáhl. Stála na něm miska s polévkou z jedlých kaštanů, topinka s okurkou a krevetami, doma pečený sendvič s hovězím, hromádka potočnice, jablko pečené na bílém víně a sklenice mléka.

Vyskytla se otázka etikety; při obědě nebo při večeři u stolu v jídelně je jakákoli zmínka o práci tabu. Na takovéhle improvizované jídlo se tohle pravidlo nikdy formálně nerozšířilo, jenže Wolfe má silně vyvinuté přesvědčení, že když se člověk krmí, jeho soustředěnost na chuťové buňky nemá nic rušit. Když vyřídil záležitost s knihou, opřel se a zavřel oči. Po několika lžících polévky jsem řekl: „Mám takový hlad, že tu chuť stejně nijak nevnímám. Tak se teda do toho dejte.“

Wolfe otevřel oči. „Tohle všechno je hotová věc?“

„Ano, pane.“ Dal jsem si do úst lžíci polévky a polkl. „Na těch fotografiích bylo vytištěné jeho jméno. Byl tam taky jeho snímek z nějakého časopisu. Obličej jako veverka, špičatý nos a skoro žádná brada. Ten člověk z dnešního odpoledne měl dlouhý kostnatý obličej a široké čelo.“

„Říkal si tedy Yeager a povídal, že čeká, že ho někdo bude sledovat na jistou adresu v Západní Dvaaosmdesáté ulici, a Yeagerova mrtvola byla nalezena nedaleko té adresy. Jak dlouho byl mrtvý?“

„Nevím. Dopřejte policii čas. Kromě toho, co jsem vám už řekl, Lon věděl jedině to, že mrtvola ležela ve výkopu, který v té ulici udělali lidé Cona Edisona, byla zakrytá plachtou a našli ji kluci, kterým se tam zakutálel míč.“

„Když schválím váš návrh prozkoumat možnost, že bychom sehnali klienta a dostali honorář, jak máte v úmyslu postupovat?“

Spolkl jsem polévku. „Nejdřív dojím tyhle sendviče, jablko a mléko. Pak půjdu do Dvaaosmadesáté ulice. Mrtvolu sice našli v tom uličním výkopu, ale je docela dobře možné, že vražda nemá s tou čtvrtí nebo s tou adresou spojitost. Mohl být zabit kdekoli jinde a do té ulice ho mohli dopravit a hodit do té díry. Bloky v Osmdesátých mezi Columbusem a Amsterdamem nejsou nic pro velká zvířata z nějaké velké korporace. Na jeden pokoj tam připadají v průměru tři nebo čtyři Portoričani a Kubánci. Potřebuju zjistit, co tam Yeager měl co dělat, pokud vůbec něco.“

„A půjdete hned? Teď večer?“

„Určitě; hned jak vyčistím tenhle podnos.“

„Fuj. Kolikrát jsem vám říkal, že uspěchanost je ctností jen tehdy, když hrozí nebezpečí z prodlení?“

„No, aspoň šesttisíckrát.“

„A vy jste hrr pořád. Ráno získáme mnoho podrobností, které teď chybějí. Třeba už ani nebude co řešit, kromě toho, jak zjistit totožnost toho člověka, který sem přišel s tou maškarádou, a ta nás možná přestane zajímat. Teď nás ovšem zajímá. Jak dlouho jste spolu mluvili?“

„Pětadvacet minut.“

„Budeme možná potřebovat zápis toho, co říkal. Místo abyste se hnal do Dvaaosmdesáté ulice, strávíte večer u psacího stroje. Ten rozhovor zapište doslova a přidejte taky úplný popis.“ Wolfe vzal do ruky knihu, poposedl a zaujal polohu pro čtení.

Tohle papírování se postaralo o celý zbytek večera. Pořád ještě bych se byl rád podíval do Západní Dvaaosmdesáté ulice číslo 156, než se o ni začnou zajímat policajti, pokud se tak už nestalo, ale Wolfe už řekl svoje a nakonec – peníze, které jsem dal Miku Collinsovi, byly jeho. Přepsat rozhovor s nepravým Yeagerem nebylo nic, co by mě nějak udolávalo, jen pouhá práce. Už jsem ústně tlumočil spoustu rozhovorů mnohem delších než tenhle, a mezi více lidmi. Skončil jsem krátce po půlnoci. Srovnal jsem papíry, originály i kopie, a strčil je do zásuvky, z vázy na Wolfově stole vyndal orchideje a odnesl je do koše v kuchyni – chce, aby byly pryč, když dopoledne přinese čerstvé – zamkl trezor, podíval se, jestli jsou přední dveře zavřené na závoru, a zhasl světlo. Pak jsem vystoupil po dvou ramenech schodiště do svého pokoje. Wolfe už byl ve svém ve druhém poschodí.

Obvykle sejdu do kuchyně na snídani kolem půl deváté, ale to úterý ráno jsem to udělal dřív, už krátce po osmé. Chtěl jsem jít rovnou ke stolku, kam mi Fritz položil na čtecí stojánek výtisk Timesů, ale uspěchanost je ctností jen tehdy, když hrozí nebezpečí z prodlení, takže jsem se přinutil pozdravit se s Fritzem, vzít si sklenici s pomerančovým džusem, zamíchat jej a párkrát usrknout. Pak jsem si šel pro noviny. Bude tam titulek Yeagerova vražda vyřešena?

Nebyl. Titulek zněl Vysoký představitel firmy zastřelen. Posadil jsem se a znovu trochu upil.

Při pomerančovém džusu, pohankových koláčcích a párku, ostružinovém džemu a dvou šálcích kávy jsem si ten titulek přečetl v Timesech i v Gazette. Podrobnosti jako jména kluků, kteří mrtvolu našli, vynechám. V novinách jejich jména byla, a to by jim mělo stačit; a kromě toho pochybuju, že čtou knihy. Yeager byl střelen jednou, zblízka nad pravé ucho, a zemřel okamžitě. Když v 7.30 večer doktor prohlížel jeho tělo, byl mrtev šestnáct až čtyřiadvacet hodin, takže byl zabit mezi 7.30 v neděli večer a 3.30 v pondělí v noci. Pitva by mohla stanovit dobu přesněji. Ve výkopu dělníci celé pondělí nepracovali, protože se zatím muselo čekat, až se provedou potřebné opravy, takže mrtvola mohla být do výkopu uložena už v neděli v noci. Plachtu nechali ve výkopu dělníci. V okolí se nenašel žádný svědek, který tam Yeagera viděl živého nebo slyšel poblíž výstřel, takže byl pravděpodobně zabit někde jinde, a mrtvolu tam vrah nějak dopravil.

Yeagerova dcera Anne byla v univerzitní koleji v Benningtonu, syn Thomas G. mladší byl v Clevelandu; pracoval v závodě Continental Plastic Products. Yeager odjel s manželkou v pátek večer na návštěvu k přátelům na venkově a oba se tam zdrželi přes víkend. Yeager se vrátil do města v neděli odpoledne, jeho manželka až v pondělí ráno. V neděli odpoledne v Yeagerově domě v Osmašedesáté ulici nikdo nebyl. Od chvíle, kdy Yeager v neděli v 5.02 odpoledne sedl ve Stamfordu na vlak do New Yorku, nebylo o jeho pohybu nic známo.

Policie nikoho nezadržela a okresní zástupce jen prohlásil, že ve vyšetřování se pokračuje.

Na fotografii v Timesech se Yeager usmíval jako politik, v Gazette byly dvě – jedna reprodukce té, kterou jsem viděl u Lona, a jedna, na které ležel natažený na kraji výkopu, v němž byl nalezen. Vystřihl jsem si tu z Timesů, z Gazette pak tu, kde byl živý, a vložil jsem si je do kapesního zápisníku.

V 8.51 jsem odstrčil prázdný šálek, poděkoval Fritzovi za jídlo a oznámil mu, že na oběd možná nebudu doma, šel do haly, odtud po schodech k Wolfovu pokoji a vstoupil jsem dovnitř. Podnos se snídaní, na kterém kromě prázdných talířů nezbylo nic, stál na stole u okna a vedle podnosu ležel výtisk Timesů. Wolfe si před zrcadlem umístěným na prádelníku uvazoval kravatu. Jelikož ze svého pokoje vždycky odchází do podstřeší, kde stráví dvě dopolední hodiny ve sklenících, nechápu, proč si váže kravatu – možná, že ze zdvořilosti k orchidejím. Zamručel pozdrav, ještě si upravil uzel a otočil se.

„Odcházím,“ hlásil jsem. „Nějaké instrukce?“

„Vaše iniciativa,“ odbyl mě.

„Ne, pane. To bylo včera. Posíláte mě, nebo ne? Očividně je to záležitost otevřená, pokud si někdo nenechává něco pro sebe. Když ten šejdíř včera přišel, Yeager byl už čtrnáct hodin mrtvý. To, co říkal, je v zásuvce. Kolik mám na možné výdaje?“

„Dost.“

„Nějaká hranice?“

„Jistě. Taková, jakou vám bude velet vaše uvážení a moudrost.“

„Správně. Přijdu, až tu budu.“

Sestoupil jsem do kanceláře, otevřel trezor, z rezervní pokladní hotovosti si vzal pět set dolarů v použitých pětidolarovkách, desetidolarovkách a dvacetidolarovkách, trezor zavřel a otočil kolečkem. Svlékl jsem si sako, odemkl dolní zásuvku stolu, vytáhl podpažní pouzdro a navlékl si je, nabil dvaatřicítku vzor Marley a zasunul ji do pouzdra. Od jisté nepříjemné zkušenosti před několika lety nikdy nechodím na výpravy, při kterých jde o vraždu, jen s kapesním nožíkem. Sako jsem si zase oblékl a vyšel do haly. Plášť a klobouk? Strašně nerad se s nimi tahám. Venku nesvítilo slunce, v půl osmé rádio hlásilo možnost přeháněk. No co, vzal to čert, žít se musí nebezpečně. Opustil jsem dům, šel na Desátou Avenui a přivolal taxíka. Řidiči jsem řekl, aby mě dovezl na roh Dvaaosmdesáté a Broadwaye.

Žádný scénář jsem samozřejmě neměl, musel jsem jednat ad libitum, kromě zřejmého prvního kroku – zjistit, jestli vědci od městské dokončili svůj výzkum. Mnozí mě znali od vidění a věděli, že nebudu kolem dějiště vraždy čmuchat proto, abych si jen tak krátil dlouhou chvíli, takže jsem odbočil z Broadwaye na východ, přešel Amsterdamskou a zastavil se na rohu, abych si místo prohlédl z dálky, od konce Dvaaosmdesáté, bližšího ke středu města. Vidím dobře na jakoukoli vzdálenost a číslo 156 na domě asi třicet kroků od rohu jsem rozeznal. Auta po obou stranách ulice byla zaparkována těsně za sebou, nárazník na nárazníku, kromě místa, kde výkop ve vozovce chránily zátarasy, ale žádné policejní auto, označené nebo neoznačené, tu nestálo.

Aniž bych se chtěl nájemníků bloku nějak dotknout, bylo to bydlení pro chudinu. Před padesáti nebo šedesáti lety, kdy stavební kámen byl nový a čistý a mosaz nablýskaná, mohla dlouhá řada pětiposchoďových domů dělat městu čest, ale teď už ne. Domy vypadaly ošuměle a jako plné krys, a taky že ošumělé a plné krys byly. Nestát tak nacpané jeden na druhý, člověk se mohl klidně vsadit, že se každou chvíli sesypou. Na chodnících nebylo moc lidí, neběhaly tu ani žádné děti, protože byla škola, ale kolem zátarasů obklopujících výkop vzdálený od čísla 156 asi patnáct metrů se shromáždil menší dav. Pořádek tam udržoval policajt, ale to byl jen pochůzkář; po někom z oddělení vražd nebo z úřadu okresního zástupce nebylo ani vidu, ani slechu.

Přešel jsem ulici a kráčel podél zátarasů. Přes rameno jakési ženské v rudohnědých šatech jsem ve výkopu viděl dva dělníky, takže vědci už výzkum dokončili. Stál jsem, díval se dolů a moje moudrost vyrukovala s pěti závěry:

1. Yeager měl nějakou spojitost s někým nebo něčím v čísle 156. Ať ten chlap, co si mě přišel najmout, byl kdokoli, ať hrál jakou chtěl hru a ať už Yeagera zabil nebo ne, tu adresu si docela jistě nevycucal z prstu.

2. Jestli byl Yeager zabit někde jinde a vrah nebo vrazi sem jeho mrtvolu donesli úmyslně, aby to zapůsobilo na někoho v čísle 156, proč ho jen tak nesložili před to číslo rovnou na chodník? Proč ho shodili do té díry, slezli dolů a natáhli přes něj plachtu? Ne.

3. Jestli byl Yeager zabit někde jinde a jeho mrtvolu sem nedonesli úmyslně, nýbrž náhodou, pouze proto, že tu zrovna byla nějaká díra, člověk by musel připustit shodu náhod tak velkou, že by ji nespolkla ani velryba. Ne.

4. Yeagera nezastřelili, když vcházel do čísla 156 nebo vycházel ven. Zvuk výstřelu v kteroukoli noční dobu přiláká ne desítky, ale stovky hlav vystrčených z oken. Pak ovšem střelec utíká nebo šlápne na plyn a netahá mrtvolu k výkopu, neskutálí ji dolů, neslézá za ní a nedává přes ni plachtu. Ne.

5. Proto Yeagera kdosi zabil uvnitř v čísle 156; někdy – kdykoli – po 19.30 v neděli večer. Později, téže noci, když tu nebyli žádní čumilové, mrtvolu odnesl k výkopu jen patnáct metrů od domu a hodil ji dolů. Tím se nevysvětlovala ta plachta, ale tu nevysvětlí žádná teorie. Ta plachta tu teorii přinejmenším nijak nenarušovala. Ten někdo ji mohl využít k tomu, aby se chvíle, kdy bude mrtvola objevena, oddálila až do doby, než se sem vrátí dělníci.

Při detektivní práci je neskonale příhodné, když člověk vládne takovou pohotovostí ducha, která dokáže s takovýmihle závěry hbitě vyrukovat, neopotřebovává se tolik mozek. Odstoupil jsem od zátarasů a přešel těch patnáct metrů k číslu 156.

Některé domy mívají ve vchodu nápis VOLNÝ BYT, dům číslo 156 však žádný takový nápis neměl. Nápis tu nicméně byl, psaný rukou na kusu lepenky připevněném na sloupu u paty schodiště vedoucího pod přístřešek nad vchodem. Nápis zněl SPRÁFCE, u něj šipka ukazující napravo. Šel jsem tedy napravo, sestoupil po třech schodech, zabočil doleva a otevřenými dveřmi prošel do malého vestibulu. Tam se mi před očima objevil důkaz, že na tom domě je něco zvláštního; dveře měly zámek typu Rabson. Zámek Rabson si dáte instalovat, když si chcete být absolutně jistí, že ten, kdo se chce dostat dovnitř, musí mít buď správný klíč nebo těžkou palici, a když jste schopní a ochotní vysolit jedenašedesát dolarů a padesát centů.

Stiskl jsem zvonek. Za okamžik se dveře otevřely a přede mnou stála jedna ze tří nejkrásnějších žen, jaké jsem kdy spatřil.

Musel jsem určitě zírat s otevřenou pusou nebo zalapat po dechu, vytušil jsem to z toho, jak se usmála – úsměvem královny, věnovaným prostému člověku. Pak promluvila. „Chcete něco?“ Hlas měla tichý a měkký, čistý a nezastřený.

Dalo se říct jedině „Jistě, vás“, ale podařilo se mi nechat si to pro sebe. Bylo jí tak osmnáct, postavu měla vysokou a vzpřímenou, pleť barvy medu z divokého tymiánu, který si Wolfe dává přivážet z Řecka, a byla na cosi nesmírně pyšná – ne však na svůj vzhled. Když je ženská pyšná na svůj vzhled, její úsměv je jen opovržlivě lhostejné ušklíbnutí. Snad jsem zrovna nekoktal, ale pokud ne, pak jsem tedy určitě koktat měl. „Rád bych mluvil se správcem,“ řekl jsem.

„Vy jste policista?“

Jestli měla ráda policisty, dalo se odpovědět jedině „Ano“. Jenže je asi ráda neměla. „Ne,“ odpověděl jsem. „Jsem novinář.“

„To je hezké.“ Otočila se a zavolala: „Tati, je to novinář!“ a její zvýšený hlas zněl ještě nádherněji, než když mluvila tiše. Otočila se zpátky ke mně, elegantně jako velká kočkovitá šelma, a stála tu vzpřímeně a hrdě, s nepatrným úsměvem. Tmavé vřelé oči hleděly zvědavě, jako kdyby ještě nikdy neviděla mužského. Zatraceně dobře jsem věděl, že bych měl něco říct, ale co? Jediné, co se dalo říct, bylo „Vezmete si mě?“, to ale nešlo, protože představa, jak myje nádobí nebo látá ponožky, byla směšná a proti přírodě. Pak jsem si cosi uvědomil – že jsem strčil nohu za práh, aby dveře nešly zavřít, a tím se všecko pokazilo. Byl jsem akorát soukromý detektiv snažící se schrastit klienta.

Ozvaly se kroky. Když se přiblížily, odstoupila stranou. Objevil se chlap, širokoramenný podsaditý pořízek o pět centimetrů menší než ona, s rozpláclým nosem a huňatým obočím. Vkročil jsem dovnitř a pozdravil ho. „Jmenuju se Goodwin. Z Gazette. Chci si pronajmout místnost, s okny do ulice.“

„Jdi, Marie,“ vyzval pořízek dceru. Otočila se a vrátila se zpátky do temné haly. Muž se obrátil ke mně. „Pokoje žádný nejsou.“

„Sto dolarů týdně,“ řekl jsem. „Chci napsat článek o místě, kde došlo k vraždě, o tom, jak takové místo vypadá pak. Chci si vyfotografovat lidi, kteří se na to místo přišli podívat. Okno ve druhém poschodí by bylo to pravé.“

„Řek jsem, že žádný pokoje nejsou.“ Hlas měl hluboký a hrubý.

„Můžete někoho přestěhovat. Dvě stě dolarů.“

„Ne.“

„Tři sta.“

„Ne.“

„Pět set.“

„Jste blázen. Ne.“

„Nejsem blázen. To spíš vy. Ohrnovat nos nad pěti sty babek! Jak se jmenujete?“

„Tak, jaký jméno mi dali.“

„Notak, proboha! Můžu se na ně zeptat tady vedle anebo toho policajta venku. Co je na tom jméně špatného?“

Přivřel jedno oko. „Nic na něm není špatnýho. Jmenuju se César Pérez. Jsem občan Spojených států.“

„To já taky. Pronajmete mi pokoj na týden za pět set dolarů, zaplacených předem a hotově?“

„Jak jsem řek.“ Udělal pohyb oběma rukama i rameny. „Žádnej pokoj. Ten muž tam venku mrtvej, a to je zlá věc. Fotografovat lidi z tohohle domu, to ne. I kdyby byl pokoj.“

Rozhodl jsem se jít na to ne uspěchaně, ale bez obalu. Nebezpečí z prodlení mohlo být opravdu vážné, protože oddělení vražd nebo okresní zástupce by mohli souvislost mezi Yeagerem a tímhle domem každou chvíli odhalit. Vytáhl jsem z kapsy pouzdro, vyňal z něj jakousi věc a podal mu ji. „Vidíte na to v tomhle světle?“ zeptal jsem se.

Ani se o to nepokusil. „Co to je?“

„Moje licence. Nejsem novinář. Jsem soukromý detektiv a vyšetřuju vraždu Thomase G. Yeagera.“

Znovu přivřel oko. Vrazil mi licenci zpátky do ruky, hruď se mu nafoukla, jak nabral dech. „Vy nejste policista?“

„Ne.“

„Tak odtud zmizte. Zmizte z tohohle domu. Už jsem třem policistům říkal, že o tom člověku ve výkopu nic nevím, a jeden z nich mě urazil. Vy zmizte.“

„Tak dobrá,“ řekl jsem. „Je to váš dům.“ Zastrčil jsem licenci zpátky do pouzdra a pouzdro vrátil do kapsy. „Ale povím vám, co se stane, když mě vyhodíte. Za půl hodiny dům obsadí tucet policistů s povolením k prohlídce. Prohledají tu každý kout. Všechny lidi tady naženou dohromady a začnou vámi a vaší dcerou. Drapnou a zabásnou každého, kdo sem vejde. A důvod, proč to udělají – řeknu jim, že můžu dokázat, že Thomas G. Yeager do tohohle domu v neděli večer přišel a někdo ho tady zabil.“

„To je lež. Jako tamten policista. Je to urážka.“

„Fajn. Nejdřív zavolám toho policajta tam před domem, aby sem přišel a hlídal vás, abyste nemohl nikoho varovat.“ Otočil jsem se. Trefil jsem to. S policajty samozřejmě počítal, mě ale nečekal a já ho zastihl nepřipraveného. A nebyl natvrdlý. Věděl, že i kdybych své tvrzení dokázat nemohl, určitě mám na to, abych na něj i na dům poštval představitele zákona.

Když jsem se otočil, uchopil mě za rukáv. Obrátil jsem se zpátky. Jen stál a jeho čelisti pracovaly. „Zabil jste ho vy?“ zeptal jsem se ho, nikoli útočně a uspěchaně, jen jakoby ze zájmu.

„Vy jste policista,“ řekl.

„Nejsem. Jmenuju se Archie Goodwin a pracuju pro soukromého detektiva jménem Nero Wolfe. Očekáváme, že za vyšetření tohohle případu dostaneme zaplaceno, tím se živíme. Takže vám to řeknu poctivě: rádi bychom zjistili sami, proč sem Yeager přišel, než aby to udělala policie, ale když nebudete spolupracovat, toho policajta budu muset zavolat. Zabil jste Yeagera?“

Prudce se obrátil a vykročil do předsíně. Chytil jsem ho za rameno a trhnutím ho otočil. „Tak zabil?“

„Mám nůž,“ řekl. „V tomhle domě mám právo nůž mít.“

„Jistě. Já zas mám tohle.“ Vytáhl jsem z pouzdra marleyku. „A taky povolení. Zabil jste ho?“

„Ne. Chci za manželkou, umí myslet líp než já. Za svou ženou a dcerou. Chci –“

Dveře o tři metry dál v hloubi síně se rozlétly a ženský hlas pronesl: „Tady jsme, Césare!“ A byly tu. Jedna z příchozích byla vysoká, zamračená žena velitelského vzezření, Maria zůstala mezi dveřmi. Pérez spustil španělsky, ale manželka ho zarazila.

„Přestaň! Bude si myslet, že to jsou tajemství. S Američanem mluv anglicky.“ Upřela na mě ostrý pohled černých očí. „Slyšely jsme vás. Věděla jsem, že tohle přijde, jen jsme si mysleli, že to bude policie. Můj manžel je poctivý člověk. Pana Yeagera nezabil. Říkáme mu pan domácí, protože to je jeho dům. Jak jste se tohle dozvěděl?“

Vrátil jsem marleyku do pouzdra. „Prostě to vím. Záleží na tom, jak jsem se to dozvěděl, paní Pérezová?“

„Ne. Jsem hloupá, že se vyptávám. Tak dobrá, dávejte otázky.“

„Radši bych, kdyby odpovídal váš manžel. Může to nějakou chvilku trvat. Nebyl by tu nějaký pokoj se židlemi?“

„Odpovídat budu já. My sedíme jen s přáteli. Vy chodíte na manžela s pistolí.“

„To jsem se jen tak předváděl. No, když to vydrží vaše nohy, tak moje taky. Kdy sem pan Yeager v neděli přišel?“

„Já myslela, že to víte.“

„Vím. Zjišťuju, jak na otázky odpovíte vy. Když na moc z nich odpovíte špatně, vyslechnu vašeho manžela. Nebo to udělá policie.“

Okamžik o tom přemýšlela. „Přišel kolem sedmé.“

„Přišel za vámi, vaším manželem, nebo za vaší dcerou?“

Zuřivě se na mě podívala. „Ne!“

„Za kým přišel?“

„Nevím. Nevíme.“

„Zkuste to znova. Tohle je bláhovost. Nebudu to z vás dostávat kousek po kousku celý den.“

Zadívala se na mě. „Už jste byl někdy tam nahoře?“

„Ptám se já, paní Pérezová. Za kým přišel?“

„Nevíme.“ Otočila se. „Jdi, Marie!“

„Ale mami, to není –“

„Jdi!“

Maria se vrátila dozadu a zavřela dveře. Bylo to jedině dobře, protože člověk má pořádně co dělat, aby koukal tam, kam má, když oči chtějí koukat někam úplně jinam. Matka se otočila zpátky ke mně.

„Přišel kolem sedmé a zaklepal na dveře, tamhlety.“ Ukázala na dveře, které za sebou Maria zavřela. „Mluvil s manželem a zaplatil mu nějaké peníze. Pak šel halou k výtahu. Nevíme, jestli tam nahoře někdo byl nebo jestli někdo přišel později. Dívali jsme se na televizi, a tak bychom neslyšeli, jestli někdo přišel dovnitř a šel k výtahu. A stejně jsme to neměli vědět. Přední dveře mají dobrý zámek. Tak není hloupé, když nevíme, za kým šel.“

„Kde je ten výtah?“

„Vzadu. Má taky zámek.“

„Ptala jste se, jestli jsem někdy byl tam nahoře. Vy ano?“

„Ovšem. Každý den. Uklízíme tam.“

„Pak tedy máte klíč. Teď tam půjdeme,“ vyzval jsem ji a vykročil.

Pohlédla krátce na manžela, zaváhala, pohlédla krátce na mě, šla a otevřela dveře, které Maria zavřela, řekla cosi španělsky a vydala se přes halu. Pérez ji následoval, já průvod uzavíral. Úplně vzadu v hale vytáhla z kapsy sukně klíč a zasunula jej do dalšího zámku Rabson v kovových dveřích. Dveře, hliníkové nebo z nerez oceli, se odsunuly. Ty dveře se docela určitě k téhle hale nehodily a nehodil se k ní ani vnitřek výtahu – další nerez ocel s červeně smaltovanými panely na třech stranách. Byl malý, ani ne tak velký, jaký má doma Wolfe. Stoupal tiše a hladce, usuzoval jsem, že až do horního poschodí. Dveře se otevřely a my vystoupili.

Už podruhé v jediné hodině jsem musel zírat s otevřenou pusou nebo zalapat po dechu, to když Pérezová rozsvítila. Už jsem viděl pár pokojů, kde se vyřádila něčí fantazie, ale tenhle – to byl teda vrchol. Zčásti za to možná mohl kontrast s tou čtvrtí, s tím, jak dům vypadal zvenčí a tam dole, ale ten pokoj by byl pozoruhodný kdekoliv. První dojem byl, že je tu samé hedvábí a kůže. Hedvábí, většinou červené a zbytek světležlutý, bylo na stěnách, stropě a gaučích, kůže byla na dívkách a ženách na obrazech, malbách zabírajících dobrou třetinu plochy stěn. Kolem dokola samá nahá kůže. Světležlutý koberec pokrývající podlahu od stěny ke stěně byl také z hedvábí, nebo tak vypadal. Pokoj byl ohromný, široký osm metrů a dlouhý přes celé průčelí domu, na obou koncích bez oken. Při pravé stěně, blízko ke středu, stálo dva a půl metru široké čtvercové lůžko se světležlutým hedvábným přehozem. Škoda, že sem nepřišel i Wolfe, protože žluťoučká je jeho zamilovaná barva. Nasál jsem vzduch, byl čerstvý, ale bylo ho cítit. Klimatizovaný a parfémovaný.

Nebylo tu nijak moc míst, kde by mohly zůstat otisky prstů – desky dvou stolků, podstavec s televizorem a stojan pod telefon. Otočil jsem se k paní Pérezové. „Uklízela jste tu od neděle večer?“

„Ano, včera ráno.“

Tím to končilo. „Kde jsou dveře na schodiště?“

„Schody nejsou.“

„Jsou dole zakryté prkny,“ prohlásil Pérez.

„Sem nahoru se může jen výtahem?“

„Ano.“

„Jak dlouho to tu takhle je?“

„Čtyři roky. Od té doby, co ten dům koupil. My už tu byli dva roky.“

„Jak často sem přicházel?“

„Nevíme.“

„Určitě to víte, když sem chodíte každý den uklízet. Tak jak často?“

„Možná jednou týdně, možná víckrát.“

Otočil jsem se k Pérezovi. „Proč jste ho zabil?“

„Ne.“ Přivřel oko. „Já? Ne.“

„A kdo?“

„Nevíme,“ řekla jeho žena.

Nevšímal jsem si jí. „Podívejte,“ pokračoval jsem, „nemám v úmyslu předat vás policii, pokud nebudu muset. Pan Wolfe a já bychom si vás raději nechali pro sebe, ale když se nerozpovídáte, nebudeme mít jinou možnost, a třeba ani nebude nijak moc času. Mají spoustu otisků z té plachty, která zakrývala mrtvolu. Vím, že Yeager byl zabit v tomhle domě. Jestli se jediný z těch otisků bude shodovat s vašimi, tak sbohem. Vezete se. Protože byl zabit v tomhle domě, něco musíte vědět. Tak co?“

„Felito?“ oslovil manželku.

Dívala se na mě, ostrý pohled černých oči zabodnutý do mých. „Vy jste soukromý detektiv,“ řekla. „Manželovi jste řekl, že se tím živíte. Tak my vám zaplatíme, máme nějaké peníze, ne moc. Sto dolarů.“

„Za co mi zaplatíte?“

„Abyste byl náš detektiv.“

„A abych odhalil co?“

„Povíme vám to. Peníze máme dole.“

„Nejdřív si je nějak zasloužím. Tak dobrá, jsem váš detektiv, ale kdykoli od toho můžu jít, například když dojdu k závěru, že jste vy nebo váš manžel Yeagera zabili. Co chcete, abych odhalil?“

„Chceme, abyste nám pomohl. To, co jste povídal o těch otiscích prstů. Říkala jsem mu, že si musí vzít rukavice, ale nevzal si je. Nevíme, jak vy jste se toho tolik dozvěděl, ale víme, jaké to bude, když o tomhle domě řeknete policii. My jsme pana domácího nezabili. Pana Yeagera. Nevíme, kdo ho zabil. Manžel vzal jeho mrtvolu a dal ji do té díry, protože jsme museli. Když pan Yeager v neděli večer přišel, řekl manželovi, aby o půlnoci šel k Mondorovi a přinesl nějaké věci, které objednal, kaviár a bažantí pečeni a další věci, a když se manžel s nimi vrátil, mrtvola byla zde.“ Ukázala kde. „Tamhle na podlaze. Co jsme mohli dělat? Že přišel do tohohle domu, bylo tajemství. Co by se stalo, kdybychom zavolali policistu? Věděli jsme, co by se stalo. Tak my vám teď zaplatíme, abyste nám pomohl. Možná víc než sto dolarů. Uvidíte –“

Prudce se otočila. Od výtahu se ozval hluk, cvaknutí a slabý, sotva slyšitelný zvuk tření kovu o kov. „Jede dolů,“ řekl Pérez. „Někdo je tam dole.“

„Jo,“ souhlasil jsem. „Kdo?“

„Nevíme,“ řekla paní Pérezová.

„Tak se podíváme. Vy dva zůstaňte, kde jste.“ Vytáhl jsem pistoli.

„Je to policista,“ řekl Pérez.

„Ne,“ odporovala jeho žena. „Žádný klíč. Nemůže mít klíče pana domácího, protože jsme si je vzali.“

„Buďte zticha. Jestli mám být váš detektiv, dělejte, co vám říkám. Nemluvit a ani hnout.“

Stáli jsme teď tváří k výtahu. Přikročil jsem ke stěně a přitiskl se k ní zády. Byl jsem na délku paže od výtahových dveří. Když návštěvník přišel, kabina stála nahoře. Musel stisknout tlačítko, aby si ji přivolal, musí tedy vědět, že v pokoji někdo je, a mohl by vylézt s prstem na spoušti. Tam jsem jej měl i já. Znovu se ozval slabý zvuk, pak cvaknutí, dveře se otevřely a vystoupila žena. Byla otočená zády ke mně, tváří k paní Pérezové.

„Díky bohu,“ řekla. „To jste vy. Myslela jsem si to.“

„My vás neznáme,“ řekla paní Pérezová.

Já ji znal. Udělal jsem krok stranou a měl ji z profilu. Byla to Meg Duncanová, kterou jsem před týdnem viděl ze sedadla v páté řadě hned u uličky. Účinkovala v hlavní roli ve hře Zadní dveře do nebe.

IV.

Kdybyste si někdy mohli vybrat, jestli má po vás skočit chlap stejně velký jako vy, nebo ženská sahající vám po bradu, radím vám, abyste si zvolili chlapa. Když nebude ozbrojený, je tu naděje, že vás přinejhorším srazí na podlahu, ale jen pánbůh ví, co udělá ženská. A chlapa můžete srazit na podlahu první vy, ale ženskou pěstí praštit nemůžete. Meg Duncanová se na mě vrhla přesně tak, jak by se před tisícem let jeskynní žena vrhla na svého mužského nebo na nějakého jiného mužského. Její drápy se po mně vztáhly, ústa rozevřená, připravená kousat. Byly jen dvě možnosti – dostat se hodně daleko nebo naopak hodně blízko, a hodně blízko je lepší. Vyrazil jsem proti ní jako beranidlo, vyhnul se přitom drápům a sevřel ji; ve vteřině ztratila dech. Její ústa zůstala otevřená, jenže proto, aby do nich mohl vzduch, ne proto, aby kousala. Vklouzl jsem za ni a držel jí paže zezadu. Nejhorší, co se při takovémhle chvatu může stát, je kopnutí do holenní kosti. Lapala po dechu, můj stisk na její pravé paži byl skutečně bolestivý, protože jsem v ruce držel pistoli, pažbu zabořenou do masa. Pak jsem ruku odtáhl a pistoli strčil do kapsy. Meg se ani nepohnula. Pustil jsem ji a o krok ustoupil.

„Já vím, kdo jste,“ řekl jsem. „Minulý týden jsem se dostal na vaše vystoupení, byla jste obdivuhodná. Nejsem policajt, ale soukromý detektiv. Pracuju pro Nero Wolfa. Až popadnete dech, povíte mi, proč tu jste.“

Pomalu se ke mně otočila, ten půlobrat trval pět vteřin. „Ublížil jste mi,“ řekla.

„Žádná omluva nebude. Stisk a maličká modřina nejsou nic proti tomu, s čím jste na mě šla vy.“

Třela si paži, hlavu zakloněnou, aby na mě při mé výšce viděla, a stále dýchala ústy. Docela mě překvapilo, že jsem ji poznal. Na jevišti nesmírně lahodila oku, zde to byla akorát třicetiletá žena s celkem pěkným obličejem, v prostém šedém kostýmu a prostém kloboučku, a samozřejmě se ocitla ve vypjaté situaci.

„Vy jste ten Wolfův Archie Goodwin?“ zeptala se.

„Ne, já jsem svůj Archie Goodwin. Jsem Wolfův důvěrný asistent.“

„Vás já znám.“ Už se jí dařilo vdechovat dost vzduchu nosem. „Vím, že jste kavalír.“ Dotkla se mého rukávu. „Přišla jsem si sem pro něco, co mi patří. Vezmu si to a zase půjdu. Stačí?“

„A co to je?“

„Ně– něco, na čem jsou moje iniciály. Pouzdro na cigarety.“

„Jak se sem dostalo?“

Pokusila se o úsměv, takový, jakým se usmívá dáma na kavalíra, byl to však chabý pokus. Známá herečka by to měla zvládnout líp i ve vypjaté situaci. „Záleží na tom, pane Goodwine? To pouzdro je moje, můžu ho popsat. Je z matného zlata, v jednom rohu se smaragdem a s mými iniciálami v druhém rohu.“

Usmál jsem se jako kavalír na dámu. „Kdy jste ho tu nechala?“

„Neříkala jsem, že jsem ho tu nechala.“

„Bylo to v neděli večer?“

„Ne. V neděli večer jsem tu nebyla.“

„Zabila jste Yeagera?“

Dala mi políček. To jest dala políček tam, kde jsem byl. Zcela určitě se chovala útočně. Byla i rychlá, jenže to já byl taky. Chytil jsem ji za zápěstí a trochu jí ho zkroutil, ne moc, abych jí neublížil, a zase ji pustil. Oči jí svítily a už vypadala víc jako Meg Duncanová. „Vy jste chlapák, co?“ řekla.

„Umím jím být. Zrovna teď jsem detektiv a pracuju. Zabila jste Yeagera?“

„Ne, ovšemže ne.“ Znovu zvedla ruku, ale jen proto, aby se dotkla mého rukávu. „Nechte mě vzít si moje pouzdro a jít.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Budete se muset bez něj chvíli obejít. Víte, kdo Yeagera zabil?“

„Ovšemže ne.“ Její prsty obepnuly můj rukáv. Neuchopila jej, jen se ho dotýkala. „Já vím, že podplatit vás nemůžu, pane Goodwine. Je mi toho o vás známo dost, abych to věděla, ale detektivové dělají věci pro lidi, ne? Můžu vám zaplatit, abyste něco udělal i pro mě, ne? Když mě nenecháte, abych si svoje cigaretové pouzdro vzala, mohl byste je pro mě najít a nechat si je u sebe. Můžete mi je dát později, můžete sám rozhodnout kdy, mně je to jedno, když bude u vás.“ Prsty se maličko sevřely. „Zaplatím, kolik budete chtít. Tisíc dolarů?“

Věci začaly vypadat příznivěji, ale trochu se komplikovaly. Včera v půl páté odpoledne jsme neměli žádného klienta ani vyhlídku na nějakého. Pak jeden přišel, ale byl to podvodník. Potom mi před nosem zamávala sto dolary, možná víc než sto dolary, paní Pérezová. A tahle zákaznice nabízí celý tác. Klienty jsem tedy doloval dobře, o to nic, ale příliš mnoho klientů může být horší než příliš málo.

Zadíval jsem se na ni. „To by šlo,“ řekl jsem. „Věc se má takhle: já sám vlastně práci vzít nemůžu, zaměstnává mě Nero Wolfe. Práci bere on. Já to tu prohlídnu, a když to vaše cigaretové pouzdro najdu, jak se taky stane, jestli tu je, vezmu si je. Dejte mi klíče od dveří dole a od výtahu.“

Prsty rukáv pustily. „Dát je vám?“

„Správně, už je nebudete potřebovat.“ Podíval jsem se na zápěstí. „Teď je deset pětatřicet, dneska žádné dopolední představení nemáte. Přijďte v půl třetí do Wolfovy kanceláře, je v Západní Pětatřicáté ulici, číslo šest-osmnáct. Vaše cigaretové pouzdro tam bude a s panem Wolfem můžete pak záležitost dojednat.“

„Ale proč nemůžete –“

„Nemůžu. Tak to je, a já mám práci.“ Natáhl jsem ruku. „Ty klíče.“

„Ale proč nemůžu –“

„Řekl jsem, že ne. Není, o čem se dohadovat, a není taky čas. Zatraceně, už se s vámi vybavuju dost dlouho. Ty klíče.“

Otevřela kabelku, zapátrala v ní prsty, vytáhla kožené pouzdro na klíče a podala mi ho. Pouzdro jsem rozevřel a spatřil dva klíče Rabson, kterým se žádné jiné nepodobají, ukázal je Pérezovi a zeptal se, jestli to jsou klíče ode dveří a od výtahu. Vzal si je a řekl, že ano. Strčil jsem je do kapsy a stiskl tlačítko výtahu. Dveře se otevřely a já řekl Duncanové: „Tak na shledanou. V půl třetí.“

„Proč tu nemůžu zůstat, než to pouzdro naj –“

„Nedá se nic dělat. Budu mít moc práce a nikoho tu nemůžu potřebovat.“

Vkročila dovnitř, dveře se zavřely, ozvalo se cvaknutí a slabý zvuk. Otočil jsem se k Pérezovi.

„Vy jste ji ovšem nikdy neviděl.“

„Ne. Nikdy.“

„Pcha! Když jste sem o půlnoci nesl ty věci…?“

„Viděl jsem jen jeho. Mohla být v koupelně.“

„Kde je koupelna?“

„Vzadu,“ ukázal.

Přistoupil jsem k jeho manželce. „Jak vás viděla, řekla ‚Díky bohu, to jste vy.‘“

Přikývla. „Slyšela jsem ji. Musela mě někdy vidět v hale, když šla dovnitř, nebo když byly otevřené dveře. Neznáme ji. Nikdy jsme ji neviděli.“

„O čem všem vy dva nevíte! Tak dobrá, bude to trvat celé hodiny a taky to bude muset počkat, protože teď mám práci, ale ještě jednu otázku.“ Oslovil jsem Péreze: „Když jste tu mrtvolu strčil do výkopu, proč jste slézal dolů a dal přes ni plachtu?“

Otázka ho překvapila. „Byl přece mrtvý! Člověk je mrtvý, vy ho přikrejete! Věděl jsem, že ta věc tam je, viděl jsem ji.“

V tomhle okamžiku jsem došel k závěru, že César Pérez Thomase G. Yeagera nezabil. Jeho žena možná ano, ale on ne. Kdybyste tam byli a viděli ho, když to říkal, došli byste ke stejnému závěru. Když jsem se pokoušel přijít na to, kde se na mrtvole vzala ta plachta, nenapadlo mě to nejprostší vysvětlení – že v dávných dobách lidé mrtvé zakrývali, aby je chránili před supy, a že se to stalo zvykem.

„To jste se zachoval slušně,“ řekl jsem. „Škoda jen, že jste si nevzal rukavice. Tak fajn, to je prozatím všechno. Teď mám práci. Slyšeli jste, jak jsem té ženě dal adresu Nero Wolfa, Západní Pětatřicátá ulice, číslo šest-osmnáct. Dneska v šest tam oba přijďte. Já jsem dočasně váš detektiv, ale on je šéf. Jistě potřebujete pomoc, a až mu o tomhle povíte, pak uvidíme. Kde jsou Yeagerovy klíče? A neříkejte ‚my nevíme‘. Říkali jste, že jste si je vzali. Kde jsou?“

„Mám je v bezpečí,“ odpověděla paní Pérezová.

„Kde?“

„V dortu. Udělala jsem dort a dala je dovnitř. V jedné věci je dvanáct klíčů.“

„I klíče ke dveřím a k výtahu?“

„Ano.“

Uvažoval jsem; už nyní jsem byl na tenkém ledě, a kdybych si přivlastnil něco, co měl mrtvý Yeager u sebe, mezi mnou a podezřením, že zatajuju důkazy, by už nezbyl led žádný. Ne. „Ten dort nerozkrajujte,“ řekl jsem. „Ale dejte si zatracený pozor, aby to neudělal ani někdo jiný. Jdete dneska někam? Někdo z vás dvou?“

„Nikam nemusíme,“ odpověděla.

„Tak teda nechoďte. Do kanceláře Nero Wolfa v šest, ale tak za hodinu za vámi ještě zajdu dolů.“

„Berete nějaké věci?“

„Nevím. Jestli ano, ukážu vám je, i to cigaretové pouzdro. Jestli si budu odnášet něco, o čem si budete myslet, že bych neměl, můžete zavolat toho policajta tam venku.“

„Nemohli bychom,“ řekl Pérez.

„Dělá legraci,“ sdělila mu manželka. Stiskla tlačítko, aby přivolala výtah nahoru. „Tohle je špatný den, Césare. Bude ještě hodně špatných dní a on dělá legraci.“ Výtah cvakl, Pérezová stiskla jiné tlačítko, dveře se otevřely, oba vstoupili dovnitř a byli pryč.

Rozhlédl jsem se kolem. Na kraji panelu potaženého červeným hedvábím byla obdélníková deska z mosazi, pokud to nebylo zlato. Zatlačil jsem na ni a deska povolila. Panel byl vlastně dveře. Strčil jsem do nich a vešel. Ocitl jsem se v kuchyni. Stěny obložené červenými kachlíky, příborníky a poličky ze žluté umělé hmoty, dřez a ostatní zařízení včetně lednice a elektrického sporáku z nerezové oceli. Otevřel jsem lednici, spatřil sbírku všemožných věcí a zase ji zavřel. Odsunul jsem dvířka jedné ze skříněk a viděl devět lahví šampaňského Dom Perignon položených na mřížce z umělé hmoty. Tím bych byl s kuchyní hotov. Vrátil jsem se do pokoje a obklopen hedvábím a kůží jsem přešel přes žlutý koberec na opačný konec, kde byla na kraji jednoho panelu další mosazná nebo zlatá deska. Otevřel jsem jej a byl v koupelně. Neznám váš vkus, ale mně se líbila. Samá zrcadla a mramor, červený se žlutými žilkami a skvrnami. Vana, dost velká pro dva, byla ze stejného mramoru. Dvě zrcadla sloužila jako dveře do kabinek a uvnitř bylo tolik kosmetiky, že by stačila pro celý harém.

Vrátil jsem se zpátky mezi hedvábí a kůži. Nikde žádné zásuvky, žádný kus nábytku, ve kterém by mohly být nějaké papíry, na které někdo něco napsal. Na stojanu pod telefon nic, jen žlutý přístroj a seznam v červených kožených deskách. Při stěně naproti lůžku nebyl po celé její desetimetrové délce žádný nábytek a asi metr nad podlahou bylo hedvábí trochu zřasené jako opona, ne rovně jako všude jinde. Za to hedvábí jsem zatáhl. Rozdělilo se a shrnulo a za ním se ukázala čela zásuvek ze dřeva podobného mahagonu, jen o něco červenějšího. Jednu jsem vytáhl. Dámské pantoflíčky, tucet párů ve dvou úhledných řadách, všelijakých barev a velikostí, od docela malých až po docela velké.

Než jsem šel k telefonu, vytáhl jsem jen pět dalších zásuvek. To stačilo, aby bylo jasné, že Meg Duncanová není jediná, kdo má klíče ke dveřím a k výtahu. Byla tu další zásuvka s pantoflíčky, opět v různých barvách a velikostech, a dvě jiné zásuvky s nočními košilemi, moc pěkná sbírka. Osm z nich jsem rozprostřel na lůžko, abych je porovnal; zjistil jsem, že i ony mají různou velikost, od malých po dost velké. Až potom jsem šel k telefonu a vytočil číslo. Bylo možné, že je odposloucháván nebo že tu je přidružená linka, ta možnost však byla malá a já raději zvolil tohle drobné riziko, než abych se vypravil ven do budky.

Saul Panzer, jehož číslo jsem vytočil, je detektiv na volné noze, kterého voláme, pouze když potřebujeme toho nejlepšího. Ale ozvala se jen dívka z centrály pro přijímání vzkazů a sdělila mi, že pan Panzer je pryč a nelze ho sehnat, a jestli chci nechat vzkaz. Řekl jsem, že nechci, a vytočil jiné číslo, Freda Durkina, hned dalšího nejlepšího, a ten se mi ozval. Řekl, že toho dne nemá nic na práci.

„Teď máš,“ oznámil jsem mu. „Zabal si na týden. Bude to pravděpodobně míň, ale mohlo by to být i delší. Přijď tak, jak jsi, žádné kostýmy, ale vezmi si pistoli. Zřejmě ji nepoužiješ, ale vezmi si ji. Přijď do Západní Dvaaosmdesáté ulice, číslo jedna pět šest, vchod v přízemí, a zazvoň. Otevře ti mužský nebo ženská, Kubánci nebo Portoričani, nevím určitě. Mluví anglicky. Řekni mu nebo jí svoje jméno a ptej se po mně a budeš mít tu čest a potěšení, že tě za mnou přivedou. Nespěchej, na balení si dej tři minuty, jestli chceš.“

„Dvaaosmdesátá ulice,“ řekl Fred. „Vražda. Jak že se jmenuje? Yeager.“

„Moc čteš a jsi morbidní a děláš ukvapené závěry. Sbal se a pusu na zámek.“

Pořádně složit jemné noční košile není práce pro mužského a chce to čas. Přemohl jsem se však, zaťal zuby a nepovolil, protože od detektiva se čeká, že místo činu po sobě nechá v takovém stavu, v jakém je našel. Když byly košile v zásuvce, přivolal jsem výtah, sjel dolů a vešel do otevřených dveří, prvních nalevo v hale. Pérezova rodina se radila v kuchyni. Otec s matkou seděli, Maria stála. Tady bylo víc světla než předtím vpředu v hale, a u tohohle vzácného zjevu čím víc světla, tím líp. Při pohledu na ni by ta myšlenka napadla každého mužského – ale co, vzal to ďas, mýt nádobí a látat ponožky bych mohl sám; ta béžová noční košile střední velikosti, nahoře s krajkami, by jí padla pěkně. Přinutil jsem se stočit zrak na její rodiče a promluvil.

„Brzy přijde jeden člověk, vysoký a ze všech stran tlustý. Řekne své jméno, Fred Durkin, a bude se po mně ptát. Pošlete ho nahoru.“

Od paní Pérezové jsem se dočkal předpokládané odezvy; neměl jsem právo o tomhle místě někomu říkat, zaplatí mi, a tak dále. Protože jsem nechtěl, aby se mí klienti se mnou rozkmotřili, věnoval jsem čtyři minuty na to, abych jí vysvětlil, proč tu budu muset Freda nechat, až odejdu, uklidnil ji, dopřál si další rychlý pohled na Mariu, vyjel výtahem nahoru a pustil se do prohlídky zásuvek tam, kde jsem přestal. Nebudu plýtvat časem a místem na popis jednotlivých součástí vybavení, řeknu pouze to, že všechno, co by pro takovéhle zařízení mohlo být třeba, tu taky bylo. Zmíním se jen o dvou podrobnostech: první – jen jedna zásuvka obsahovala věci pro muže; šest pyžamových souprav mělo stejnou velikost. Druhá – zásuvka, ve které jsem nalezl pouzdro na cigarety Meg Duncanové, byla očividně určena pro jakousi všehochuť. Ležely v ní tři použité dámské kapesníčky, pudřenka bez označení, dámský deštník, pouzdérko s papírovými zápalkami z Terryho podniku a celá řada různých dalších drobností. Právě jsem to všechno dal zpátky a zásuvku zavíral, když jsem zaslechl cvaknutí výtahu.

Podle předpokladu to byl Fred, ale také to nemusel být on, takže jsem vytáhl pistoli a postavil se ke zdi vedle dveří výtahu. Zdola jsem neslyšel žádné hlasy; to místo bylo tak důkladně odhlučněno, že člověk neslyšel nic než slabý náznak hluku z ulice, a to ho ještě spíš vyciťoval, než slyšel. Zakrátko se cvaknutí ozvalo znovu, dveře se otevřely a ven vykročil Fred. Zastavil se, otočil hlavu doprava a doleva, pak se obrátil úplně a zahlédl mě, obrátil se zpátky a promluvil.

„Ježíši Kríííste!“

„Tvůj nový domov,“ sdělil jsem mu. „Pevně doufám, že se ti tu bude líbit. Dělá se to tu tak, že si z těch obrazů vybereš. Tak trochu jako Horská jídelna v Churchillu, s živými pstruhy, a ty si vyhlídneš toho, kterého si dáš k obědu. Vřele doporučuju tamhletu, co sedí v růžovém keři. Když snese ty trny, snese i tebe.“

Fred postavil na zem brašnu. „Vidíš, Archie, a já se pořád divil, proč ses neoženil. Jak dlouho to tu máš?“

„Ále, asi deset let. Mám ještě další porůznu po městě. Tohle ti na nějakou dobu přenechávám. Kuchyně, koupelna, televize, služka. Líbí se ti to?“

„Proboha. Jsem ženatý člověk!“

„Jo. Hm – to je blbý. Rád bych tu zůstal a podal ti k těm obrazům vysvětlení, ale musím pryč. Jde o to, že jestli přijde nějaká návštěva, někdo by tu měl být, aby ji přijal. Mohl by přijít muž, ale spíš žena. S největší pravděpodobností nepřijde žádná, ale mohla by. Může se ukázat v kteroukoli hodinu, ve dne nebo v noci. Čím míň víš, tím líp, jen ti říkám, že jestli vystoupí z toho výtahu, už ji do něj nemusíš pustit zpátky, a jiná cesta odtud není. Řekni jí, kdo jsi, nebo neříkej nic, jak budeš chtít. Zavolej mi, a já přiklušu.“

Fred se mračil. „Být sám s nějakou ženskou a násilím jí bránit v odchodu není nic dobrého.“

„Nebudeš se jí muset ani dotknout, pokud sama nezačne.“

„Vystrčí hlavu z okna, bude ječet a volat policii.“

„Vyloučeno. Žádné okno tu není a ona nebude chtít, aby někdo věděl, že sem přišla, a vůbec nejmíň ze všeho, aby to věděl nějaký policajt. Jediné, co bude chtít – vypadnout odsud, a rychle.“

Pořád ještě se mračil. „Ta díra, kde našli Yeagerovu mrtvolu, je rovnou před domem. Možná bych se měl dozvědět trochu víc.“

„Ode mě ne. Nač do toho zatahovat Yeagera? Je mrtvý, četl jsem to v novinách. Jestli zazvoní telefon, zvedni ho a zeptej se, kdo volá, a počkej, co bude, ale neříkej, kdo jsi ty. Tamhle jsou dveře do kuchyně.“ Ukázal jsem na ně. „Až dostaneš hlad, v lednici je spousta dobrot. Ti lidé dole jsou pan a paní Pérezovi a jejich dcera Maria. Mariu jsi viděl?“

„Ne.“

„Ožením se s ní, až mi vybude čas. Řeknu paní Pérezové, aby ti sem donesla bochník chleba, a když budeš něco potřebovat, sežene ti to. Ona a její manžel jsou do toho namočení a ode mě čekají, že je z toho vytáhnu. No, tak se tu s těmi obrazy dobře bav. Lepší šanci, jak studovat anatomii, si ani nemůžeš přát.“ Otevřel jsem dveře výtahu.

„A co když přijde nějaký mužský?“

„Nepřijde, a kdyby přece, drž se programu. Proto jsem ti říkal, aby sis vzal pistoli.“

„Co když to bude policajt?“

„To je možnost tak jedna k milionu a ani to ne. Řekni mu, že jsi zapomněl, jak se jmenuješ, a on mi bude muset zavolat k Nero Wolfovi. Já pak budu vědět, co se stalo.“

„A já budu v báni.“

„Správně. Ale ne na dlouho. Do Vánoc tě lehce dostanem ven. V lednici je čtvrt kila čerstvého kaviáru, za dvacet dolarů. Dej si.“

Vstoupil jsem do výtahu. Dole jsem vysvětlil paní Pérezové situaci, řekl jí, aby donesla nahoru bochník chleba, a opustil jsem dům. Když jsem zamířil na Columbus Avenue, abych si vzal taxíka, hodinky ukazovaly přesně poledne.

V.

V jednu a pět minut na mě Wolfe od svého stolu vrčel: „Dal jste si za úkol najít přijatelného klienta, ne dvojici chudáků, kteří pravděpodobně Yeagera zabili, a jednu další chudinku, která nabízí odměnu za nalezení pouzdra na cigarety. Připouštím, že jste zručný a jdete na věc s jemným důvtipem i že jste vtělená odvaha, a dokonce vám i blahopřeju, ale i když jste odhalil pachatele, jak mi připadá pravděpodobné, komu pošleme účet?“

Už jsem Wolfovi podal zevrubnou zprávu; vynechal jsem pouze jedinou podrobnost, a sice věcný popis Marie. Byl klidně schopen předpokládat nebo aspoň předstírat, že předpokládá, že jsem Pérezovým nakloněn právě kvůli jejich dceři. Plně a přesně jsem popsal místo, a dokonce přidal i to, jak jsem se vypořádal s problémem těch nočních košil. Přiznal jsem i to, že jsem se pokusil sehnat Saula Panzera – deset dolarů za hodinu – a místo něj sehnal Freda Durkina – sedm padesát za hodinu – protože Saul nebyl k dispozici.

„Ty lidi nepřijmu,“ prohlásil Wolfe.

Věděl jsem nebo si aspoň myslel, že vím, v čem je ten pravý zádrhel, ale musel jsem na to jít zlehka. Zamyšleně jsem přikývl. „Samozřejmě, že ho mohli zabít oni,“ řekl jsem, „ale vsadím pět proti jedné, že ne. Z důvodů, které jsem uvedl. Ten jeho tón i výraz, když řekl, proč přes tu mrtvolu přehodil plachtu. To, že Pérezová nechala dceru, aby šla otevřít, když jsem zazvonil. Kdyby ho zabila, přišla by sama. Ale hlavní je to, že dokud byl Yeager živý, měli se jak ve vatičce. Samozřejmě jim platil spousty peněz. Jeho smrt jim jen ukousne z tučného příjmu, jsou v pěkném maléru, a byli by v něm, i kdybych se k nim nedostal já. Co až se správce pozůstalosti dozví, že Yeager ten dům vlastnil, a půjde to ověřit?“

Přehodil jsem si nohu přes nohu a pokračoval: „Přirozeně, že se vám to nechce líbit, to chápu. Jestli to bylo jen takové hnízdečko, které si zařídil, aby tam mohl občas strávit v bezpečí noc s milenkou, nebylo by na tom ještě nic tak špatného, ale očividně to tak nebylo. K těm dveřím i k výtahu má klíče pravděpodobně půl tuctu ženských, možná dvacet nebo i víc. Uvědomuju si, že se vám nezamlouvá mít co do činění s něčím takovým, jenže teď, když jsem –“

„Nesmysl,“ prohlásil Wolfe.

Zvedl jsem obočí. „Nesmysl?“

„Ano. Moderní satyr je zčásti mužský, zčásti čuně a zčásti trouba. Nemá ani kouzlo darebáctví, neopírá se s píšťalou v ruce ladně o strom. Jediné, co si z dob svých antických předchůdců uchoval, je chtíč, a ten ukájí v temných koutech nebo v postelích jiných mužských anebo v hotelových pokojích, ne ve stínu olivy na prosluněném svahu návrší. Ta směšná komnata pro ukájení tělesných choutek, kterou jste popsal, je ubohé a trapné fušerství, ale pan Yeager se aspoň vynasnažil. Čuně a trouba – ano, ale něco z té píšťaly v něm zůstalo taky… jako kdysi i ve mně, v dobách mého mládí. Není pochyb o tom, že si zasloužil zemřít, ale já bych uvítal nějaký dostatečný podnět k tomu, abych odhalil jeho vraha.“

Asi jsem na něj zůstal koukat. „Že byste to uvítal?“

„Jistě. Ale kdo asi takový podnět nabídne? Vezmeme-li jako hotovou věc, že jste projevil chvályhodnou rychlost a důmysl a že máte pravdu, pokud jde o pana a paní Pérezovy, kam jsme se dostali? Kde je nějaký perspektivní klient? Komu můžeme odhalit existenci té směšné komnaty a prokázat Yeagerovu spojitost s ní? Jistěže ne jeho rodině nebo jeho obchodním partnerům. Ti by s větší pravděpodobností chtěli, aby se utajila, ne odhalila – a jsme snad vyděrači? Uznávám, že je tu jedna vzdálená možnost: kdo je ten člověk, který sem včera přišel a vydával se za Yeagera, a proč přišel?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Lituju, ale nemůžu sloužit. Četl jste moje hlášení?“

„Ano. Zjevně je to člověk se zvláštní a pečlivě vypěstovanou zálibou ve slovech. Řekl: ‚V opačném případě by bylo zbytečné sem chodit.‘ Řekl: ‚Chci se s vámi poradit v nanejvýš důvěrné věci.‘ A řekl: ‚Ten postačí.‘ Ty poslední dvě věty stojí pouze za povšimnutí, ta první je zvláštní. Říkat ‚v opačném případě‘ místo ‚jinak‘? To je neobvyklé.“

„No, když to tvrdíte…“

„Tvrdím. A když už o tom mluvíme, citoval z Vévodkyně z Malfi od Johna Webstera: ‚Ostatní prohřešky jen mluví; vražda přímo křičí.‘ Citoval z Alcilie od Johna Harringtona: ‚Zrada nikdy nepřináší prospěch.‘ Citoval z Browningova Paracelsa: ‚Výšiny, jichž váš duch dosahuje, měřte podle délky stínu, jejž vrhá.‘ Lidé takhle citují proto, aby předvedli své vzdělání – proč je ale předváděl vám? Vy jste ho viděl a slyšel; pokoušel se na vás nějak zapůsobit?“

„Ne. Jen mluvil, nic víc.“

„Přesně tak. A měl na jazyku pohotově věty ze dvou alžbětinských dramatiků a z Roberta Browninga. Jak Webstera, tak Browninga nezná ani jeden člověk z deseti tisíc. Je to pedagog, vyučuje literaturu.“

„To vy ale nejste.“

„Poznal jsem jen Webstera, ty druhé jsem si vyhledal. Harringtona neznám a Browning mě odpuzuje. Takže on je jeden z deseti tisíc a na New York takových jako on připadá méně než tisíc. Teď tedy podrobte zkoušce svou vynalézavost: jestli věděl, že Yeager je mrtvý, a to buď proto, že ho zabil on sám, nebo proto, že k tomu došlo jinak, proč sem s těmi výmysly přišel?“

„Nic snazšího, už jsem to zkusil včera večer. Jestli ho zabil, jediná možnost je, že přišel namazaný, a to nebyl. Jestli ho nezabil, ale věděl, že je mrtvý, to nejlepší, na co jsem dokázal přijít, je, že chtěl upozornit na ten blok v Dvaaosmdesáté ulici a na ten dům, a abych mu to zbaštil, musel bych být sám namazaný. Anonymní telefonát na policii by byl rychlejší a jednodušší. Máte vy něco lepšího?“

„Nemám. A nemůže to mít nikdo. Nevěděl, že Yeager je mrtvý. Pak ale, v domnění, že Yeager je naživu – co si představoval, že tou maškarádou dosáhne? Nemohl s jistotou předpokládat, že když se Yeager neukáže, vy budete do jeho domu telefonovat nebo že tam půjdete, věděl ale, že nebude trvat dlouho, a vy se s Yeagerem budete chtít spojit, buď hned ten večer, nebo dneska ráno, a dozvíte se, že váš návštěvník je podvodník, a Yeagerovi o tom řeknete. S jakým výsledkem? Jen s tím, že se Yeager dozví, co vám ten podvodník pověděl. Kdyby ho Yeager podle vašeho popisu poznal, pochopil by, že ten člověk ví o jeho návštěvách na té adrese v Dvaaosmdesáté ulici, to ale vylučuju. Kdyby ten podvodník chtěl Yeagerovi připomenout, kdo o tom domě ví, nač celá ta šaškárna s tím, že šel za vámi? Proč mu to prostě nesdělil, třeba telefonem, poštou nebo přímo z očí do očí, anebo rovnou nějakým anonymním vzkazem? Ne. Věděl, že Yeager ho z vašeho popisu nepozná. Měl zájem pouze na tom, aby Yeager pochopil, že o jeho vztahu k tomu domu vůbec někdo ví, a možná taky, že o něm teď víme vy a já. Takže pochybuju, že by nám k něčemu byl, ale přesto bych si s ním rád promluvil.“

„To já taky, proto jsem tam zavolal Freda. Je slabá naděje, že ten člověk má klíče a že se ukáže.“

Wolfe zamručel. „Fuj. Naděje, že tam vůbec někdo přijde, je mizivá a vy to víte. Freda jste tam zavolal proto, že já teď nemůžu jen tak říct, že ta událost je uzavřená. Musel bych vás vyzvat, abyste ho odvolal, a jste si vědom toho, že vaše opatření respektuju stejně jako svoje vlastní. Ano, Fritzi?“

„Oběd je hotový, pane. Petržílka zvadla, dal jsem tam pažitku.“

„Uvidíme.“ Wolfe odsunul křeslo a vstal. „Co pepř?“

„Ne, pane. Říkal jsem si, že pepř dohromady s pažitkou nedám.“

„S tím souhlasím, ale uvidíme.“

Následoval jsem Wolfa přes halu do jídelny. Když jsme dojedli polévku z mušlí, Fritz servíroval první dávku knedlíčků, čtyři pro každého. Jsem moc zvědav, jak dlouho dokážu udržet krok s Fritzovými morkovými knedlíčky – sekaný hovězí morek, strouhanka, petržílka (dneska je to pažitka), strouhaná citrónová kůra, sůl a vejce – vařenými čtyři minuty v silném masovém vývaru. Kdyby je vařil všechny najednou, po prvních osmi nebo deseti by se rozmáčely; on je ale vaří po osmi, a na stůl přicházejí stále další. Jsou jedním z mála chodů, při kterém dokážu držet s Wolfem tempo až do cílové pásky, a byly jedním z důvodů, proč jsem nechal plavat jeho prohlášení, že s klienty, které jsem sehnal, nebude mluvit. Morkové knedlíčky navozují stav mysli, ve kterém je kdekdo ochoten mluvit s kýmkoliv. A fungovalo to. Dojedli jsme salát a vrátili se do kanceláře; Fritz donesl kávu, a v té chvíli se ozval zvonek. Šel jsem do haly podívat se jednosměrně průhlednou skleněnou tabulkou, vrátil se a Wolfovi oznámil: „Meg Duncanová. Mohli bychom vybrat aspoň něco za to cigaretové pouzdro. Řekněme dva doláče?“

Sjel mě vzteklým pohledem. „Jděte k šípku!“ utrhl se na mě a postavil šálek na stůl. „Co když ho zabila ona? Týká se nás to nějak? No dobrá, pozval jste si ji vy. Pět minut.“

Šel jsem otevřít. Už to nebyla obyčejná třicetiletá žena s docela ucházejícím obličejem, v prostém šedivém kostýmu a prostém kloboučku, a když překročila práh, věnovala mi úsměv, který by zahřál i ledovec. Obličej upravený profesionálkou, a profesionálka s ním nyní taky náležitě zacházela. Oděv ani kabátek nebyly nic ohromujícího, ale nebyly v žádném případě prosté. A její hlas byl hlasem andělského zjevení, které by možná uvažovalo o tom, že si vezme týden volna, kdyby se naskytla nějaká lákavá nabídka. Ten hlas nejenže použila na mě, ale když jsem ji nasměroval do kanceláře, i na Nero Wolfa. Vstal, sklonil o několik milimetrů hlavu a pokynul k červenému koženému křeslu.

Její úsměv teď pracoval naplno. Vzhledem k tomu, že byl profesionální, to byl zatraceně dobrý úsměv. „Já vím, jak vás muže zaměstnávají důležité záležitosti,“ řekla, „takže vás nebudu připravovat o čas.“ A ke mně: „Našel jste to?“

„Našel,“ řekl Wolfe a usedl. „Posaďte se, slečno Duncanová; mám rád, když návštěvník a já máme oči stejně vysoko. Bude možná nutné krátce si pohovořit. Jestli uspokojivě odpovíte na dvě či tři otázky, to cigaretové pouzdro dostanete, když zaplatíte padesát tisíc dolarů.“

Úsměv se vytratil. „Padesát tisíc? To je teda ohromné!“

„Posaďte se, prosím.“

Pohlédla na mě, viděla však jen detektiva plnícího příkazy a konajícího svou práci. Přistoupila k červenému koženému křeslu, posadila se na kraj a řekla: „To samozřejmě nemyslíte vážně. Nemůžete.“

Wolfe se zaklonil a zadíval se na ni. „Ano a ne; naše situace – a to se týká i pana Goodwina – je zvláštní a poněkud delikátní. Ve výkopu na ulici nedaleko toho domu bylo nalezeno tělo nuže, který zemřel násilnou smrtí. Byl to majetný člověk s vysokým postavením. O jeho spojitosti s tím domem a jeho bytem v něm policie neví, ale my ano a máme v úmyslu tu znalost využít ve svůj prospěch. Nepředpokládám, že jste obeznámena se zákony a předpisy o zadržování důkazů zločinu. Dokonce je možné –“

„Moje cigaretové pouzdro není důkaz zločinu!“

„Neřekl jsem, že je. Může dokonce vést k obžalobě ze spoluviny. Výklad toho zákona je v jistých ohledech nejasný, v jiných naopak ne. Vědomé zatajování nebo přivlastnění si hmatatelného předmětu, který by napomohl k identifikaci zločince nebo k jeho usvědčení, samozřejmě bude zadržování důkazů. Ale slova důkazem být mohou nebo taky nemusí. Obvykle nejsou. Kdybyste mi teď řekla třeba to, že jste v neděli večer vstoupila do toho pokoje, nalezla tam Yeagerovu mrtvolu, zavolala pana Péreze, aby vám pomohl mrtvého vynést z domu a uložit ho do toho výkopu, nebyl by to důkaz. Kdybych policii nepověděl to, co jste mi řekla, nemohl bych být s úspěchem stíhán, pouze bych přísahal, že jsem si myslel, že jste lhala.“

Trochu se v křesle posunula dozadu. „Já v tom pokoji v neděli večer nebyla.“

„To není důkaz. Je možné, že lžete. Jen vám vysvětluju delikátnost naší situace. Panu Goodwinovi jste řekla, že mu zaplatíte tisíc dolarů, když to vaše pouzdro najde, schová je u sebe a dle svého uvážení vám je později vydá. Tu nabídku nemůžeme přijmout, zavazovali bychom se tím, že je nevydáme policii, i kdyby se ukázalo, že pomůže identifikovat nebo usvědčit vraha, a to je za tisíc dolarů příliš vysoké riziko. Můžete to pouzdro mít za padesát tisíc dolarů, v hotovosti nebo ověřeným šekem. Chcete ho zpátky?“

Já myslím, že to mínil vážně. Myslím, že by za třicet, možná i dvacet táců pouzdro vydal, kdyby byla tak pitomá, že by je zaplatila. Nechal mě jít do Dvaaosmdesáté ulice s pěti stovkami v kapse z jednoho určitého důvodu – abych zjistil, jestli by se nenatrefila možnost přijít k nějakému slušnému honoráři, a kdyby byla dost bláhová nebo zoufalá na to, aby za pouzdro zaplatila dvacet táců, neřkuli padesát, mohl s celou věcí skoncovat a vyšetřování vraždy přenechat představitelům zákona. Pokud jde o to riziko, už podstoupil větší. Říkal pouze, že jí pouzdro dá, ne, že na ně zapomene.

Duncanová na něj jen zírala. „Nenapadlo mě, že Nero Wolfe je vyděrač!“ odtušila.

„A nestojí to tak ani ve slovníku, vážená.“ Otočil se i s křeslem ke stojanu, kde stály tři webstery, které už stačil opotřebovat, a nyní držel v ruce nový výtisk. Otevřel jej, našel příslušnou stránku a četl: „Zaplacení peněz, vynucených pomocí zastrašování; také vymáhání peněz od jiné osoby cestou vyhrožování obviněním, odhalením nebo osočením na veřejnosti.“ Otočil se zpátky. „Nic z toho se na mě nevztahuje. Nevyhrožoval jsem vám, ani jsem vás nezastrašoval.“

„Ale vy…“ Pohlédla na mě a zase zpátky na Wolfa. „Kde bych vzala padesát tisíc dolarů? To byste zrovna tak mohl klidně říct třeba milion. Co tedy uděláte? Dáte to pouzdro policii?“

„Z vlastního rozhodnutí ne. Jen když nás k tomu donutí okolnosti. Klíčem tu budou vaše odpovědi na mé otázky.“

„Žádné otázky jste mi nepoložil.“

„To vím. Byla jste v neděli večer nebo v noci v tom pokoji?“

„Ne.“ Řekla to se zdviženou bradou.

„Kdy jste tam byla naposledy? Dnešek nepočítejte.“

„Neřekla jsem, že jsem tam vůbec někdy byla.“

„Vykrucujete se – podívejte: vaše chování dneska dopoledne. Vaše nabídka panu Goodwinovi. Měla jste klíče. Tak kdy?“

Skousla si rty, uplynulo pět vteřin. „Je to víc než týden. Týden před minulou sobotou. To jsem tam zapomněla to pouzdro. Panebože!“ Natáhla před sebe ruku, vůbec ne v divadelním gestu. „Pane Wolfe, to by mi zničilo kariéru! Od té noci jsem ho neviděla. Nevím, kdo ho zabil, ani proč, nic. Proč mě do toho zatahujete? K čemu to bude?“

„Dneska dopoledne jsem vás do toho nezatáhl. Neptám se, jak často jste ten pokoj navštěvovala, protože vaše odpověď by neměla žádnou cenu; ale když jste jej navštívila, byl tam i někdo jiný?“

„Ne.“

„Byl tam vůbec kdy někdo, když jste tam byla vy, kromě pana Yeagera?“

„Ne, nikdy.“

„Ale chodily tam i jiné ženy. To není domněnka, to je prokázané. Samozřejmě jste to věděla. Pan Yeager se to nijak nesnažil utajit. Kdo jsou ty další?“

„Nevím.“

„Popíráte, že víte, že tam chodily i jiné ženy?“

Měla chuť to udělat, ale Wolfovy oči ji probodávaly. Spolkla odpověď, že ano, a řekla: „Ne. Věděla jsem o tom.“

„Samozřejmě, tak to chtěl. To, jak tam měl uložené ty pantofle a součásti oděvu dosvědčuje, že mu dělalo potěšení nejen být s tou, která se tam právě nacházela, ale potěšení mu dělalo i to, že ona ví, že má – ehm – kolegyně. Nebo sokyně. Takže o nich určitě nemlčel? Jistě o nich mluvil – srovnával je, buď je vychvaloval nebo se o nich vyjadřoval pohrdlivě? A i když žádnou nejmenoval, určitě vyvolal dohady. Tohle je moje nejnaléhavější otázka, slečno Duncanová, kdo jsou ty ženy?“

Už jsem Wolfa slyšel klást ženám otázky takové, při kterých se buď roztřásly, zbledly, ječely na něj anebo vypukly v pláč či se na něj vrhly, ale teď jsem poprvé slyšel takovou, při které se žena – a navíc světa znalá hvězda z Broadwaye – zapýřila. Bylo to asi tím, jak tu otázku položil jakoby mimochodem a věcně. Já se nezapýřil, jen jsem si odkašlal. Ona nejenže se zapýřila, ale ještě sklonila hlavu a zavřela oči.

„Přirozeně si přejete, aby se tahle epizoda co nejrychleji stala minulostí. Třeba by vám pomohlo, kdybyste mi o těch ostatních něco pověděla,“ pokračoval Wolfe.

„Nemůžu.“ Zvedla hlavu. Ruměnec byl pryč. „Nic o nich nevím. To pouzdro si necháte?“

„Prozatím ano.“

„Jsem vám vydána na milost a nemilost.“ Začala se zvedat, ale kolena se jí třásla tak, že se musela opřít rukou o boční opěradlo křesla. Napřímila se. „Byla jsem blázen, že jsem sem chodila, naprostý blázen. Mohla jsem říct – mohla jsem říct cokoliv. Mohla jsem říct, že jsem ho ztratila. Panebože – takový blázen!“ Pohlédla zpříma na mě. „Měla jsem vám vyškrábat oči,“ řekla, otočila se a zamířila ke dveřím. Vstal jsem a následoval ji, v hale ji předběhl, a když došla k přednímu vchodu, podržel jsem jí dveře. Nestála příliš pevně na nohou, takže jsem ji sledoval, jak sestupuje po sedmi schodech na chodník, a teprve potom jsem dveře zavřel a vrátil se do kanceláře. Wolfe zaujal polohu pro čtení a už rozevřel knihu, Náčrt lidského poznání moderního světa, vydanou Lymanem Brysonem. Jednou odpoledne jsem strávil hodinu jejím prohlížením. O moderních satyrech jsem tam nic neviděl.

VI.

Před šesti lety, když jsem psal o jednom z Wolfových případů, v němž nešlo o žádný honorář ani vyhlídku na nějaký, jsem zkusil jeden takový odvážný kousek, kterého jsem měl dost ještě dřív, než jsem ho měl za sebou. Ten případ nás zavedl do Černé Hory, a skoro všechno, co se povídalo, bylo v jazyce, ze kterého jsem neznal ani slovo, ale později jsem z Wolfa dostal dost, abych všechno mohl vylíčit doslova. Ten zážitek nemíním opakovat, takže zde vás seznámím jen s jádrem rozhovoru, který Wolfe vedl s panem a paní Pérezovými, když v šest hodin sešel dolů od svých skleníků a našel je oba v kanceláři. Vedl jej ve španělštině. Buďto využil příležitosti mluvit jedním ze šesti jazyků, které zná, nebo si myslel, že se Pérezovi budou cítit volněji, když budou hovořit svým rodným jazykem, anebo mě chtěl nadzvednout – nevím, co z toho je pravda. Pravděpodobně všechno. Když odešli, seznámil mě s podstatou rozhovoru.

Nejsou to důkazy, jen to, co Pérezovi říkali. Nevěděli, kdo v neděli večer přišel, zda muž nebo žena, ani kolik lidí vůbec přicházelo a kdy. Někdy slyšeli v hale kroky, a ty vždycky zněly jako ženské. Jestli někdy přišel nějaký muž, neviděli ho ani neslyšeli. Když v pokoji uklízeli, nikdy tam nikdo nebyl; nešli tam, když byl výtah právě nahoře, to se však za čtyři roky stalo jen pětkrát či šestkrát.

V neděli večer neslyšeli žádný výstřel, jenže i podlaha toho pokoje je zvukotěsná. Když Pérez vyjel o půlnoci nahoru, byl tam cítit střelný prach. On si myslel, že ten zápach je slabý, ona zase, že silný. V pokoji nebylo nic, co tam nepatřilo – žádná pistole, žádný kabát, klobouk nebo šál. Yeager byl zcela oblečen; jeho klobouk a plášť ležely na křesle, a oni je dali do výkopu i s mrtvolou. Žádné pantofle, součásti oděvu ani nic jiného nebylo venku ze zásuvek. Lůžko zůstalo netknuté. V koupelně bylo všechno na svém místě. Mrtvému Yeagerovi nevzali nic, jen klíče. V pondělí ráno pokoj uklidili, vyluxovali a otřeli prach, ale nic z něj neodnesli.

Za svůj přízemní byt nic neplatí. Yeager jim dával padesát dolarů týdně a nechával jim nájem vybraný za pokoje v horních čtyřech poschodích. Celkem to dělalo kolem dvou set dolarů za týden, suma se pravděpodobně blížila spíš třem stům, možná to bylo i víc. Nemají žádný důvod k domněnce, že Yeager jim dům nebo cokoli jiného přenechal v poslední vůli. Jsou přesvědčeni, že žádný z nájemníků nemá k Yeagerovi nějaký vztah nebo že o něm něco ví, pronajímání bylo zcela v jejich rukou. Dospěli k závěru, že sto dolarů pro Wolfa a pro mě není dost, a ačkoliv na to padne většina jejich úspor – to není důkaz – myslí si, že pět set bude lepší, polovinu té částky přinesli s sebou. Wolfe si ty peníze samozřejmě nevzal. Řekl jim, že třebaže informace, které mu poskytli, nemá momentálně v úmyslu předat dál, musí mít možnost řídit se vlastním úsudkem. Tím začala hádka; protože byla ve španělštině, nemohu ji vylíčit tak, jak padaly jednotlivé argumenty, ale soudě podle tónu řeči, výrazů tváří a podle toho, že v jedné chvíli byla paní Pérezová na nohou a u Wolfova stolu a že do něj praštila, musela ta hádka být pěkně zuřivá. Než odešli, paní se trochu uklidnila.

Jelikož odešli, až když byl čas na večeři, a o pracovních záležitostech je zapovězeno u stolu mluvit, Wolfe se mi s ničím z průběhu setkání nesvěřil, dokud jsme nebyli zpátky v kanceláři. Když dovyprávěl, prohlásil: „Je to k ničemu. Bylo to jen maření času a plýtvání penězi i energií. Zabila ho ta ženská. Zavolejte Fredovi.“ Vzal ze stolu knihu.

„Jistě, bez debat,“ odtušil jsem. „Byla to pěkná otrava, všechny ty peníze, co se k nim kutálely, tři stovky nebo víc týdně. Musela to zarazit, a takhle to bylo nejjednodušší – zastřelit ho a šoupnout do výkopu.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Je to bytost ovládaná vášní. Viděl jste její obličej, když jsem se zeptal, jestli její dcera tam nahoru chodila taky – vlastně ne, vy nevíte, co jsem se jí ptal. Oči jí zahořely a hlas přeskakoval. Dozvěděla se, že Yeager její dceru zkazil, a zabila ho. Zavolejte Fredovi.“

„Přiznala to?“

„Samozřejmě, že ne. Říkala, že dcera měla zakázáno do toho pokoje chodit a nikdy jej neviděla. Ten náznak zuřivě odmítla. Už se nás to netýká.“ Otevřel knihu. „Zavolejte Fredovi.“

„Tomu nevěřím.“ Možná, že mi trochu přeskočil hlas. „Mariu jsem vám nepopsal podrobně a ani to nemám v úmyslu, ale až se začnu ženit, ona bude třetí na seznamu a možná první, jestli nebudu mít nějaké předchozí závazky. Možná, že je tak trochu čarodějka, ale nikdo ji nezkazil. Až ta bude orgiovat s nějakým satyrem, pokud k něčemu takovému dojde, bude se ten satyr ladně opírat o strom a v ruce bude mít píšťalu. Tamtomu nevěřím.“

„Orgie se nepoužívá jako sloveso.“

„Teď ano. A když jsem se vás dneska ráno ptal, jestli je nějaká hranice pro to, kolik bych si měl s sebou vzít a v případě potřeby vydat, řekl jste, že tolik, kolik mi budou velet moje uvážení a moudrost. Vzal jsem si pět set a moje uvážení a moudrost mi vnukly myšlenku, že nejlepší způsob, jak ty peníze použít, je zavolat Freda a nechat ho tam. Šedesát hodin po sedmi padesáti za hodinu je čtyři sta padesát dolarů. A padesát na jeho jídlo a nepředvídané výdaje, to je těch pět set. Šedesát hodin skončí ve čtvrtek, to jest pozítří v jedenáct třicet v noci. Protože já jsem Mariu viděl a vy ne a protože jste to nechal na –“

Zazvonil telefon. Prudce jsem se otočil i s křeslem a zvedl jej. „Dům pana Wol –“

„Archie! Jednoho mám!“

„Mužského, nebo ženskou?“

„Ženskou. Přijedeš sem?“

„Hned. Na brzkou shledanou.“ Položil jsem sluchátko do vidlice a vstal. „Fred zasekl rybu. Ženskou.“ Podíval jsem se na nástěnné hodiny; tři čtvrti na deset. „Můžu ji sem dopravit před jedenáctou, možná před půl jedenáctou. Instrukce?“

Wolfe vybuchl. „K čemu to je, dávat vám nějaké instrukce?“

Mohl jsem odmlouvat, vyzvat ho, aby mi jmenoval jediný případ, kdy jsem se jeho instrukcemi neřídil, pokud mě k tomu nedonutily okolnosti, ale řízen duchem nabádajícím k taktnosti jsem řekl pouze: „Pak se tedy budu řídit uvážením a moudrostí,“ a šel. Měl jsem se jimi řídit už v hale, zastavit se u věšáku a vzít si plášť, jak jsem zjistil venku, když jsem se vydal k Desáté Avenui. Od řeky foukal studený vítr, studený i teď v květnu, ale nevrátil jsem se. Na rohu jsem si chytil taxíka, řidiči řekl, aby jel na roh Dvaaosmdesáté a Amsterdamské. U toho výkopu mohl pořád ještě stát policajt, a i kdyby ne, nebylo třeba, aby mě taxík vezl až před dveře.

U výkopu žádný policajt nestál, nebyli tam ani žádní amatérští kriminalisté, jen kolemjdoucí, a na konci bloku parta výrostků. Zabočil jsem k číslu 156, sestoupil po třech schodech a otevřel si klíčem Meg Duncanové. Vešel jsem dovnitř a procházel halou. V polovině cesty mě přepadl jakýsi pocit, že mě někdo pozoruje. Samozřejmě, že zkušenost, schopnost vycítit něčí přítomnost, přítomnost kohosi, koho člověk ani nevidí, ani neslyší, patří už do pravěku lidstva, ale ten pocit se přesto vždycky člověka zmocní. Mě se zmocňuje na konci páteře a projevuje se tak, že kdybych měl ohon, buď bych jej vztyčil, nebo stáhl. V okamžiku, kdy jsem ten pocit měl, byly tři kroky přede mnou napravo dveře, pootevřené na několik milimetrů, pouhá škvíra. Šel jsem dál až k nim, vyrazil paží dopředu a strčil do nich. Otevřely se asi na třicet centimetrů a cosi je zastavilo, ale těch třicet centimetrů stačilo. Uvnitř se nesvítilo a hala byla osvětlená jen matně, ale já mám dobré oči.

Nepohnula se. „Proč jste to udělal?“ zeptala se. „To je můj pokoj.“ Pozoruhodné. Její zjev byl nejkrásnější, když na ni dopadalo plné světlo, a teď zase byl nejkrásnější v matném světle.

„Prosím o prominutí,“ řekl jsem. „Jak víte, jsem detektiv a detektivové mají špatné způsoby. Kolikrát jste byla nahoře?“

„Nesmím tam,“ odpověděla. „Abych vám to řekla? A vy abyste to pověděl matce? Promiňte, já zavřu ty dveře.“

Zavřela je a já jí v tom nebránil. Bude žádoucí pěkně a dlouho si s ní popovídat, to ale musí počkat. Šel jsem k výtahu, otevřel si dalším klíčem, nastoupil a výtah mě unášel nahoru.

Člověk chová různá očekávání, i když si je neuvědomuje; já jsem zřejmě očekával vystrašenou nebo rozzlobenou ženu sedící na gauči nebo v křesle a poblíž ní Freda, který ji střeží. Nebylo to tak. Fred stál uprostřed pokoje, přidržoval si kalhoty a na tváři měl dva rudé škrábance. Okamžik jsem se domníval, že tam ta ženská není, pak jsem ale viděl její hlavu vyčuhující z jakési hromady látky na podlaze. Byl to ten žlutý hedvábný přehoz z lůžka. Byla do něj zabalená a uprostřed stažená Fredovým opaskem. Shlédl jsem na ni dolů a ona se zuřivě podívala nahoru na mě.

„Není zraněná,“ sdělil mi Fred. „Ale přál bych jí to. Koukni na mě.“

Rudá barva na jeho tváři byla krev, osušoval si ji doteky kapesníku. „Říkals, že se jí nebudu muset ani dotknout, pokud si nezačne. No, a ona si začala. Pak, když jsem šel k telefonu, vystartovala k výtahu. Chtěl jsem jí zastoupit cestu, ale ona zase vyrazila k telefonu, tak jsem ji musel takhle zabalit.“

„Řekls jí, kdo jsi?“

„Ne, tu laskavost jsem jí neprokázal. Tamhleto je její kabelka.“ Ukázal na křeslo. „Ještě jsem se do ní nedíval.“

Z balíku na podlaze se ozval hlas: „Kdo jste?“

Nevšímal jsem si jí, sebral kabelku a otevřel ji. Kromě běžných věcí obsahovala čtyři, které k něčemu byly: kreditní karty ze tří obchodních domů a řidičský průkaz. Jmenovala se Julia McGeeová, bytem v Arbor Street ve Village. Bylo jí devětadvacet, výška stodvaašedesát centimetrů, běloška, hnědé oči a hnědé vlasy. Vrátil jsem věci do kabelky, položil ji zpátky na křeslo a přistoupil k ženě.

„Za chvilinku vás vybalím, slečno McGeeová,“ uklidňoval jsem ji. „On se jmenuje Fred Durkin a já Archie Goodwin. Možná jste slyšela o Nero Wolfovi, soukromém detektivovi. Pracujeme pro něj. Pan Durkin se tu utábořil, protože pan Wolfe chce mluvit s každým, kdo do tohohle pokoje přijde. Rád vás k němu vezmu. Na nic se nebudu vyptávat, protože bych mu musel jen opakovat, co jste řekla vy, takže bude jednodušší, když vyptávání nechám na něm.“

„Pusťte mě, ať můžu vstát!“

„Hned. Teď, když vím, kdo jste a kde vás najít, je situace trochu jiná. Když popadnete kabelku a budete utíkat k výtahu, nepokusím se vás zastavit, ale radím vám, počítejte předtím do deseti. V kabelce máte klíče ode dveří dole a od výtahu. Jestli sem přijde policie, tak ji bude samozřejmě zajímat každý, kdo ty klíče má a mohl tu být v neděli večer. Takže odmítnout mé pozvání by mohla být chyba. Teď vás rozbalím, a vy o tom zatím porozmýšlejte.“

Sedl jsem si na bobek, rozepnul přezku opasku, vytáhl jej zpod ní a Fred si opasek vzal. Nemohl jsem ji vybalit ve stoje, protože měla zabalené i nohy. „Nejlíp, když se vykulíte ven, já podržím konce,“ poradil jsem jí. Překulila se. Ten žlutý nesmysl měřil třikrát tři metry, dodneška jsem se Freda nezeptal, jak ji do něj dokázal zabalit. Když se vysvobodila, hodila sebou a vyskočila na nohy. Byla docela přitažlivá, možná víc než normálně, takhle se zardělým obličejem a pocuchanými vlasy. Otřepala se, trhnutím si urovnala plášť, došla si pro kabelku a řekla: „Teď si zatelefonuju.“

„Odtud ne,“ odtušil jsem. „Když odejdete sama, na rohu je budka. Když půjdete se mnou, telefon je v kanceláři pana Wolfa.“

Vypadala víc navztekaně než vystrašeně, ale to se u nového, neznámého obličeje dá jen odhadovat. „Vy víte, čí je tenhle pokoj?“ zeptala se.

„Vím, čí byl. Thomase G. Yeagera.“

„Co tu děláte vy?“

„To vynechte. Nejenže se nebudu vyptávat, ale nebudu taky na nic odpovídat.“

„Nemáte právo…“ Nedořekla a nechala to být. „Jsem sekretářka pana Yeagera. Nechala jsem tu notes a přišla si sem pro něj, to je všechno.“

„Pak se nemáte čeho bát. Jestli za vámi přijde policie, tohleto jim povězte a oni se omluví, že vás obtěžovali.“

„Když s vámi nepůjdu, oznámíte to policii?“

„To jsem netvrdil. Rozhoduje pan Wolfe, já jen vyřizuju pochůzky.“

Udělala pár kroků; myslel jsem, že zamíří k telefonu, ale šla dál, přešla pokoj ke dveřím koupelny a vstoupila dovnitř. Pohlédl jsem na Fredovu tvář. Opasek už měl na sobě. „Tak tohle byl Yeagerův pokoj,“ řekl. „Teď, protože vím, že –“

„Nevíš. Nevíš nic. Lhal jsem jí a ona na to skočila. Tvým úkolem je jen tu být a vítat návštěvníky. Nic se nestalo, ta tvoje tvář vypadá hůř, než doopravdy je, a v koupelně na to něco najdeš. A ten přehoz bys stejně musel sundat, až bys šel do postele. Pomůžu ti ho složit.“

Uchopil jsem jeden konec, Fred druhý. Zeptal se, jak dlouho tu bude muset tvrdnout, a já na to, že dokud se mu neřekne, a co lepšího že by chtěl? Každý mužský s citem pro hezké věci na světě by považoval za výsadu, že může pobývat v takovéhle umělecké galerii, a on za to ještě dostává zaplaceno, čtyřiadvacet hodin denně. Řekl, že tímhle se nakazila už i televize – když ji pustí, ukáže se ženská ve vaně a vyfukuje mýdlové bubliny.

Položil složený přehoz na lůžko a v té chvíli se znovu objevila Julia McGeeová. V koupelně si urovnala límeček šatů, upravila vlasy a vylepšila obličej. Vůbec nevypadala špatně. Přistoupila ke mně se slovy: „Dobrá, přijímám vaše pozvání.“

VII.

Když vejdete do haly starého domu z červenohnědého pískovce v Západní Pětatřicáté ulici, první dveře vlevo vedou do místnosti, které říkáme předpokoj, další dveře vedou do kanceláře. Obě místnosti jsou zvukotěsné; ne tak dokonale jako Yeagerova komnata pro ukájení tělesných choutek, ale přece jen dobře, včetně dveří. Vzal jsem Juliu McGeeovou do předpokoje, dostalo se mi odmítnutí mé nabídky, že jí pomůžu z pláště. Prošel jsem spojovacími dveřmi do kanceláře a zavřel za sebou. Wolfe seděl s knihou ve svém oblíbeném křesle. Nečte rychle a ta kniha má 667 stran s asi šesti sty slovy na jedné stránce. Když jsem přistoupil k jeho stolu a oznámil, že jsem přivedl společnost, dočetl odstavec, knihu zavřel, stránku si založil prstem a zamračeně si mě přeměřil.

„Jmenuje se Julia McGeeová,“ pokračoval jsem. „Prý je Yeagerova sekretářka, což je podle všeho pravda, protože se to dá snadno ověřit. Říká, že si tam dneska v noci šla pro notes, který tam nechala, což je lež, a nijak zdařilá. V tom pokoji žádný notes není. Když vešla a viděla Freda, vrhla se na něj a do krve mu podrápala obličej. Musel ji omotat přehozem na postel, aby vůbec mohl telefonovat. Její jméno a adresu jsem zjistil z věcí v její kabelce a pak jí řekl, že může jít hned a policii všechno vysvětlit potom, nebo může jít se mnou rovnou k vám. A ustoupil jsem jí v jednom – řekl jsem jí, že hned, jak sem přijde, může si zatelefonovat, v naší přítomnosti.“

Wolfe udělal „Grrrh“; ponechal jsem mu dvě vteřiny, aby mohl něco dodat, ale zjevně řekl všechno, takže jsem otevřel dveře předpokoje a pozval Julii dál. Prošla kolem mě, zastavila se, rozhlédla, spatřila telefon na mém stole, přistoupila k němu, posadila se do křesla a vytočila číslo. Wolfe zastrčil do knihy záložku, knihu položil a zlostně na Julii pohlédl.

„Chci mluvit s panem Aikenem,“ sdělila mluvítku. „Tady Julia McGeeová… Ano, tak… Děkuju.“ Minutu čekala. „Pan Aiken?… Ano… Ano, vím, ale musím vám říct, že tam byl nějaký mužský a napadl mě a… Ne, ještě vám chci říct, že přišel ještě jeden a říkal, že oba pracují pro Nero Wolfa, toho detektiva… Ano, Nero Wolfa. Ten druhý, Archie Goodwin, povídal, že Nero Wolfe chce mluvit s každým, kdo do toho pokoje přijde, a chtěl, abych šla s ním, a teď tu jsem, v kanceláři Nero Wolfa.… Ano… Ne, neřekla bych, jsou tu oba, Nero Wolfe i Archie Goodwin… Nevím… Ano, samozřejmě, ale nevím… Počkejte, zeptám se.“

Otočila se i s křeslem ke mně. „Jakou to tu má adresu?“ Řekl jsem jí to a ona znovu promluvila do telefonu. „Šest-osmnáct, Západní Pětatřicátá ulice… Tak, správně… Ano, to udělám.“ Zavěsila, otočila se, tentokrát k Wolfovi, a sdělila mu: „Pan Aiken tu bude za dvacet minut,“ zavrtěla rameny a shodila ze sebe plášť.

„Kdo je pan Aiken?“ zeptal se Wolfe.

Obdařila ho pohledem, jakého by se člověku dostalo od yankeeského nosiče baseballových pálek, kdyby se ho někdo zeptal, kdo je to věhlasný pan Charles Dillon „Casey“ Stengel. „Pan Benedict Aiken. Prezident Continental Plastic Products.“

Tohle změnilo moje úmysly. Chtěl jsem do svého křesla a užuž se chystal přesadit ji do koženého červeného, ale až prezident přijde, musela by si znovu přesednout, takže jsem jí přinesl jedno ze žlutých, obrácené k Wolfovu stolu, a její plášť položil na gauč. Když se do křesla přemístila, Wolfe zvedl hlavu a zavětřil. Jeho názory na parfémy jsou jen jednou ze součástí jeho mínění o ženách. Pokaždé, když je v místnosti nějaká žena, si myslí, že cítí parfém. Já byl k Julii McGeeové blíž než on, navoněná nebyla.

Zadíval se na ni. „Panu Goodwinovi jste řekla, že do toho pokoje jste si dnes večer přišla jen pro svůj notes, který tam zůstal. Kdy jste ho tam nechala?“

Opětovala jeho pohled. „Počkám, až přijde pan Aiken.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „To nepůjde. Nemůžu mu zabránit v tom, aby přišel, ale sem vstoupí, jen když mi to bude vyhovovat. Než dorazí, chci znát některá fakta. Kdy jste tam ten notes nechala?“

Julia otevřela ústa a zase je zavřela. Za okamžik promluvila: „Nenechala. To byla – to nebyla pravda. Dnes večer jsem tam šla proto, že mě o to pan Aiken požádal.“

„Vskutku. Pro něco, co tam nechal on?“

„Ne. Raději bych počkala, až tu bude, ale to je jedno. Vy stejně víte, že ten pokoj patří panu Yeagerovi, takže je to jedno. Pan Aiken mě tam poslal podívat se, jestli tam není něco, co by pana Yeagera s tím místem spojovalo, něco, z čeho by se poznalo, že to tam patří jemu.“

„Klíče vám dal pan Aiken?“

„Ne, ty jsem už měla. Několikrát jsem tam byla, pan Yeager mi diktoval. Byla jsem jeho sekretářka.“

Wolfe zamručel. „Ten pokoj jsem neviděl, ale pan Goodwin mi jej popsal. Považovala jste jej za prostředí vhodné pro diktování obchodních dopisů a podobně?“

„Nepatřilo se, abych uvažovala o tom, jestli je vhodný nebo ne. Když on si myslel, že je – byl to můj šéf.“

Wolfe na mě pohlédl. Zvedl jsem obočí. Jedno obočí nahoru znamenalo ne, jedna ku jedné. Obě obočí nahoru znamenala ne, pět ku jedné. Otočil se zpátky k Julii.

„Kdybyste našla něco, co by prozrazovalo, že to místo patří panu Yeagerovi, co jste se s tím chystala udělat?“

„Vzít to. Odnést.“

„Podle instrukcí pana Aikena?“

„Ano.“

„Proč?“

„To vám pan Aiken poví líp než já.“

„Musíte mít nějakou představu. Přece jste si nemyslela, že je to jen nějaký jeho rozmarný nápad.“

„Samozřejmě, že ne. Zjevným důvodem bylo, že chtěl chránit pověst Continental Plastic Products. Už to, že výkonný viceprezident byl zavražděn, je dost zlé. Pan Aiken si nepřál, aby se vědělo, že pan Yeager je – že má – takové místo.“

„Víte, jak pan Aiken zjistil, že pan Yeager takové místo má?“

„Ano, řekla jsem mu to já.“

„Kdy?“

„Asi před dvěma měsíci. Pan Yeager si mě tam dvakrát – ne, třikrát večer zavolal, aby mi diktoval. Říkal, že se mu líp přemýšlí a líp pracuje, když není v kanceláři. Samozřejmě, v tom, co jste o tom pokoji říkal, máte pravdu. Myslela jsem si, že je od něj hodně – nu, vulgární, žádat mě, abych tam chodila. Dělalo mi to starosti a došla jsem k závěru, že moje loajalita by neměla patřit panu Yeagerovi, ale korporaci. Ta mě platí. Tak jsem o tom panu Aikenovi pověděla.“

„Co na to řekl on?“

„Poděkoval mi.“

„Co udělal?“

„Nevím. Nevím, jestli něco udělal.“

„Mluvil o tom s panem Yeagerem?“

„Nevím.“

„Fuj. Určitě to víte. Kdyby ano, pan Yeager by poznal, že jste o tom panu Aikenovi pověděla vy. Zaznamenala jste u pana Yeagera nějakou změnu v chování vůči vám?“

„Ne.“

„Žádal vás, abyste tam dál chodila a psala podle jeho diktátu?“

„Ano.“

„Kolikrát to bylo za ty dva měsíce od té doby, co jste o tom panu Aikenovi pověděla?“

„Dvakrát.“

Wolfe zavřel oči a konečkem prstu si třel hřbet nosu. Deset vteřin. Pak oči otevřel. „Kdy vás pan Aiken požádal, abyste tam dneska večer šla?“

„Odpoledne v kanceláři. Zeptal se, jestli pořád mám ty klíče, a já řekla, že ano. Ptal se, jestli jsem o tom místě mluvila ještě s někým jiným, a já řekla, že ne. On na to, že by ode mě bylo vůči korporaci velmi záslužné, kdybych tam zašla a postarala se, aby – to, co jsem vám řekla.“

„Máte nějaký důvod k domněnce, že tam někdy byl i pan Aiken?“

Julia rozevřela doširoka oči. „Ovšemže ne!“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Kdepak, slečno McGeeová. V nevyřešeném problému neexistuje žádný předpoklad ve formě ‚ovšemže ne‘. Můžu předpokládat, že jste vůči mně byla upřímná, jestliže k takovému předpokladu dojdu, ale nemusím –“

Ozval se zvonek na dveřích. Zvedl jsem se a šel se podívat. Tam, pod přístřeškem nad schody, stál prezident korporace. Světlo pod přístřeškem dopadá na příchozího pod určitým úhlem, takže jeho rysy nejsou zřetelné, ale šedý klobouk a střih šedého svrchníku stačily. Otevřel jsem. „Pan Aiken? Pojďte dál!“

Zůstal na místě. „Jsem očekáván?“

„Ano, pane. Slečna McGeeová je u pana Wolfa.“

Překročil práh a já mu pomohl z kabátu. Teď, když byl bez klobouku, jsem ho poznal. Na snímku banketu National Plastics Association seděl vedle Thomase G. Yeagera – na tom snímku, který jsem viděl v pracovně Lona Cohena. Aiken měl pěkně utvářený a udržovaný obličej, a ačkoliv jeho vlasy byly silně prošedivělé, ještě je měl. Prezident korporace každým coulem. Za svůj oblek zaplatil přinejmenším osmkrát tolik, kolik za ten svůj zaplatil nepravý Yeager. Dovedl jsem ho do kanceláře. Uvnitř se čtyři kroky ode dveří zastavil a pozdravil: „Dobrý večer, slečno McGeeová!“ Pak se obrátil k Wolfovi. „Dobrý večer, pane! Jsem Benedict Aiken.“

Julia stála, domníval jsem se, že z úcty, ale Wolfe Aikenovi sdělil: „Řekl jsem slečně McGeeové, že si s vámi nejprve promluvím soukromě. Budete tak laskavá, slečno? Archie – dveře.“

„Okamžik.“ Aiken nehovořil útočně, jen pevně. „Se slečnou McGeeovou chci mluvit i já.“

„Bezpochyby,“ odtušil Wolfe a to slovo doprovodil gestem ruky obrácené dlaní vzhůru. „Pane Aikene, to, co vám slečna McGeeová řekla do telefonu, bylo pravda, až na jednu drobnost – že byla napadena. V tom pokoji jsem umístil svého člověka kvůli možnosti, že tam někdo přijde. Přišla slečna McGeeová, a –“

„Proč vás ten pokoj zajímá?“

„Protože patřil Thomasu G. Yeagerovi a on jej používal. Ten člověk slečnu McGeeovou nenapadl, ona napadla jeho. Když mi vysvětlovala, proč tam přišla, zmínila se o vás a já bych chtěl vysvětlení od vás, abych si je mohl porovnat s jejím. Jestli chcete, může být přítomna, ale ne, pokud by se pokoušela mě přerušovat. Kdyby ano, pan Goodwin ji zarazí.“

Aiken na mě pohlédl a přeměřoval si mě. Přistoupil k červenému koženému křeslu a posadil se. Nijak nespěchal a opřel se pohodlně lokty o postranní opěradla. Vrátil se pohledem k Wolfovi. „Proč si myslíte, že ten pokoj patřil Thomasu G. Yeagerovi?“

„Nemyslím si to, vím to.“

„A proč vám na tom záleží! Za koho hrajete?“

„Za sebe. Žádné angažmá nemám. Dostal se mi do rukou určitý fakt o člověku, který byl zavražděn, a ten fakt není všeobecně znám. Nejsem podle zákona vázán povinností seznámit s ním policii a zkoumám možnost, jak jej využít ve svůj prospěch – ne tím, že jej utajím, ale tím, že z něj budu těžit. Stejně jako příjem lékařů, advokátů, instalatérů a mnoha jiných, i můj příjem pochází z potřeb, útrap a neštěstí mých bližních. Vás nic nenutí, abyste mi pověděl, proč na tomhle záleží vám, ale jsem ochoten naslouchat. Já jsem vás sem nepřivedl.“

Aiken se usmíval, ale nijak vesele. „Však vám taky nic nevytýkám,“ řekl. „Otěže máte v rukou vy. Nedělal jsem si naděje, že mi povíte, kdo vás najal, ale těžko věřit tomu, že nikdo. Jak jste přišel na to s tím pokojem?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Žádné objasňování vám nedlužím, pane. Ale nenajal mě nikdo. Kdybych nějakého klienta měl, řekl bych vám to, ovšem nejmenoval bych ho.“

„Jak použijete ten fakt, který o tom pokoji máte?“

„Nevím, to určí až okolnosti. Můj člověk tam stále ještě je.“

„Když hovoříte o tom, že jej využijete ve svůj prospěch, samozřejmě tím máte na mysli, že vám někdo zaplatí.“

„Jistě.“

Aiken poposedl. „Tak dobrá. Chcete si porovnat moje vysvětlení s vysvětlením slečny McGeeové. Samozřejmě víte, že Yeager byl výkonným viceprezidentem mé korporace Continental Plastic Products. Slečna McGeeová byla jeho sekretářka. Asi před dvěma měsíci za mnou přišla a o tom pokoji mi řekla, i to, že Yeager si ji tam několikrát večer zavolal, aby s ním pracovala na různých záležitostech. Na jeho chování si nestěžovala, myslela si však, že bych o tom pokoji i o tom, co napovídá o Yeagerově charakteru a zvycích, měl vědět. Z toho, jak ten pokoj popsala, jsem usoudil, že její jednání je plně oprávněné; ta záležitost očividně znamenala závažný problém. Požádal jsem ji, aby se o tom před nikým dalším nezmiňovala a aby neodmítala znovu tam jít. Potřeboval jsem čas, abych si promyslel, jak se zachovat a co s tím udělat.“

„Zmínil jste se o tom před Yeagerem vy?“

„Ne. Nevím, kolik je vám toho známo o složitostech spravování velké korporace, ale hlavní otázkou bylo, jaký nejlepší postup zvolit – prohovořit to nejprve s ním, nebo s tím jít před správní radu. Ještě včera jsem nebyl rozhodnut. Pak ale přišla zpráva, že je mrtev a že jeho mrtvola byla nalezena ve výkopu před tím domem. Pochopitelně to byl otřes – to, že byl zavražděn. Bylo to – nu… velmi nemilé – vlastně horší než nemilé. Byla by přímo pohroma, kdyby existence toho pokoje vešla ve známost. Protože jeho mrtvolu našli před tím domem, předpokládalo by se, že ho zabil někdo, kdo je zapojený do dění v tom pokoji, a vyšetřování, zveřejnění a nevyhnutelný skandál by byly hrozné. Chystal jsem se svolat naléhavou mimořádnou schůzi rady, rozhodl jsem se však, že se důvěrně poradím se třemi ze svých ředitelů. Yeager možná existenci toho pokoje udržoval v tajnosti tak, že jeho spojení s ním nevyjde najevo. Navrhl jsem, že slečnu McGeeovou požádáme, aby tam šla a odstranila veškeré předměty, podle kterých by bylo lze Yeagera identifikovat, a ten návrh byl schválen. A tam narazila na vašeho člověka.“ Aiken pohlédl na slečnu McGeeovou. „Co přesně se odehrálo, slečno McGeeová?“

„Když jsem vystoupila z výtahu, byl tam,“ odpověděla. „Asi jsem ztratila hlavu, myslela jsem, že je to detektiv – policejní detektiv. Pokoušela jsem se dostat zpátky do výtahu, on mě popadl a já se snažila vysvobodit, ale nepodařilo se mi to. Omotal mě přehozem na postel a pevně jej utáhl opaskem, pak zatelefonoval a za chvíli přišel tenhle člověk, Archie Goodwin. Z věcí, které jsem měla v kabelce, zjistil, kdo jsem, a řekl mi, že oni dva pracují pro Nero Wolfa; věděli, že to je pokoj pana Yeagera, a proto jsem si myslela, že bude lepší sem jít, když mě k tomu Goodwin vyzval. Telefonovat mě nenechal, až odsud. Omlouvám se, pane Aikene, ale co jsem měla dělat?“

„Nic.“ Aiken se zase obrátil k Wolfovi. „Takže proto mi to dělá starosti. Nepopřete snad, že jsou to starosti oprávněné?“

„To skutečně nepopřu. Jsou oprávněné a závažné, ale současně i bezvýchodné. Nemůžete přece doufat, že spojitost pana Yeagera s tím pokojem nebude nikdy odhalena?“

„Já nedoufám. Jednám. Povíte mi, jak jste se o tom dozvěděl?“

„Ne.“

„Zaplatím vám za to. Zaplatím dobře.“

„Informace neprodávám, pane Aikene. Prodávám služby.“

„Kupuji je. Říkal jste, že nemáte angažmá. Teď máte. Najímám vás.“

„Abych udělal co?“

„Cokoliv, co bude nutné, abyste uchránil pověst a zájmy mé korporace, Continental Plastic Products. Jednám za korporaci.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Pochybuju, že by to vyšlo. Nemůžu se zavázat, že spojitost mezi panem Yeagerem a tím pokojem nesdělím dál, mohou zasáhnout různé události. Na mě pak bude, abych já zasáhl do těch událostí.“

„Jak?“

„Tak, že je budu řídit. Bylo by zbytečné, abyste mi platil za to, že nesdělím dál, co jsem se o tom pokoji dozvěděl, i kdybych byl takový osel, že bych na váš návrh přistoupil. Dřív nebo později policie tu spojitost nevyhnutelně odhalí. Jediný rozumně proveditelný způsob, jak vůbec s nějakou nadějí na úspěch chránit pověst a zájmy vaší korporace bude zastavit policejní vyšetřování té vraždy tím, že se dojde k nějakému přijatelnému řešení, aniž by se do věci zapletla záležitost s tím pokojem.“

Aiken zamyšleně vraštil čelo. „To ale může být nemožné.“

„Ale také nemusí. Je velmi pravděpodobné, že ten, kdo pana Yeagera zabil, o tom pokoji i jeho povaze a účelu věděl. Předpokládejme však například, že to byl nějaký rozzuřený manžel, otec, bratr nebo nápadník. Nevylučuji, že to by se dalo zjistit bez toho, aby vyšly najevo některé z podrobností, včetně místa, kde k těm nepravostem docházelo. Bylo by to těžké, ale proveditelné. Nemělo by význam uchylovat se předem k dohadům, dokud nebude známo víc.“

„A kdyby se ukázalo, že to možné není?“

Wolfova ramena se o několik milimetrů zvedla a zase klesla. „Pak přijdou vaše peníze vniveč. Necením sám sebe tak vysoko, abych se pokoušel o nemožné. K tomu ještě poznamenávám, že vás k ničemu nenutím já, nýbrž situace. Neohrožuji vás já, ale to, že mám v rukou jistý fakt. Takže mě chcete najmout a já jsem ochoten dát se najmout, ale poskytnu jen takové služby, které jsou patřičné a nejsou v rozporu s mým povoláním a bezúhonností. Nemůžu vyloučit žádnou možnost, dokonce ani tu, že jste pana Yeagera zabil vy sám.“

Aiken se usmál, opět nijak vesele. „To já můžu.“

„Přirozeně.“ Wolfe se otočil ke mně. „Archie, psací stroj. Dvě kopie.“

Zčerstva jsem se otočil i s křeslem, přitáhl si psací stroj, urovnal papíry a kopíráky a zasunul je do válce. „Ano, pane.“

„Ob řádku, široké okraje. Datum. V zastoupení své korporace Continental Plastic Products najímám tímto Nero Wolfa, aby vyšetřil okolnosti smrti Thomase G. Yeagera. Podmínkou je, že Nero Wolfe učiní vše pro to, aby byly chráněny pověst a zájmy korporace, a nikomu nesdělí žádná fakta ani informace, které by pověst nebo prestiž korporace poškodily, pokud tento závazek nebude odporovat jeho povinnosti občana a licencovaného soukromého detektiva dodržovat zákon. Pokud toto ustanovení nedodrží, za své služby nedostane žádný honorář ani náhradu výdajů. Nero Wolfe je k této práci najat proto, aby podle možnosti zabránil jakýmkoli škodám, které by korporace mohla utrpět v důsledku zvláštních okolností Yeagerovy smrti. Dole pod místem pro podpis napište prezident, Continental Plastic Products.“

Psal jsem současně s Wolfovým diktátem. Potom jsem papír vyňal, text přečetl, originál podal Aikenovi a kopii Wolfovi. Aiken si text dvakrát přečetl a vzhlédl. „Neuvedl jste výši svého honoráře.“

„Neuvedl, pane. To nelze. Jeho výše bude záviset na tom, co udělám a jak.“

„Kdo rozhodne, jestli jste se těch ustanovení věrně držel?“

„Rozum a důvěra společně. Kdyby zklamaly, rozhodl by soud, ale tahle možnost je vzdálená.“

Aiken znovu krátce pohlédl na smlouvu, položil ji na stojan vedle sebe, vytáhl z kapsy pero a smlouvu podepsal. Já si ji vzal, podal ji Wolfovi a jednu kopii dal Aikenovi. Složil ji a zastrčil do kapsy. Pak se zeptal; „Kdy a jak jste se o tom pokoji dozvěděl?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Důležitou práci nezačínám tím, že něco vybreptám, ani vám ne.“ Pohlédl na hodiny na stěně, odsunul se i s křeslem dozadu a vstal. „Už je po půlnoci. Samozřejmě vám budu podávat zprávy, ale kdy a jaké, to bude záležet pouze na mé úvaze.“

„To je absurdní. Pracujete pro mě.“

„Ano, pane, ale jediným měřítkem mého výkonu je výsledek. Je možné, že čím méně podrobností znáte, tím líp.“ Vzal do ruky podepsaný originál. „Chcete jej zpátky?“

„Ne. Chci vědět, jak budete postupovat.“

„To sám nevím.“

„Tohle ale víte; řekl vám o tom pokoji některý z mých ředitelů?“

„Ne.“

„Řekla vám o něm paní Yeagerová?“

„Ne.“

„Tak kdo tedy?“

Wolfe se na něj vztekle podíval. „Zatraceně, pane, mám ten kus papíru hodit do koše? Chcete, aby se ta práce udělala, nebo ne?“

„Nejde o to, co chci, ale o to, v čem jsem uvázl. Otěže máte v rukou vy.“ Vstal. „Pojďte, slečno McGeeová.“

VIII.

Ve středu v půl jedenácté jsem stál u velkého glóbusu, který máme v kanceláři, otáčel jím a pokoušel se najít místo, kde bych strávil podzimní dovolenou. Po pár hodinách, kdy jsem se snažil přijít na to, co bych Archiemu Goodwinovi poradil, být Wolfem, a poté, co jsem dospěl k závěru, že nejrozumnější by bylo jít zamést chodník, mi připadlo jako příhodné zaměstnávat mysl na chvíli něčím jiným. Když pro mě Wolfe má ráno nějaké instrukce, vzkáže po Fritzovi, že mám přijít k němu nahoru do pokoje. Onoho rána žádný vzkaz nebyl; ve tři čtvrtě na devět jsem mu brnkl domácím telefonem, a když se mi nedostalo ničeho víc než dlouhotrvajícího zavrčení, začal jsem sestavovat seznam věcí, které by mi asi tak mohl připravit jako program na ten den, a vyšlo mi jediné – zamést chodník.

Vedl jsem si přece dobře, o tom nebylo sporu. V úterý v devět dopoledne jsem se vypravil ven, abych vyhrabal nějakého klienta, a do půlnoci, za pouhých patnáct hodin, jsme měli jednoho přímo nádherného, nejen prezidenta velké korporace, ale i korporaci samotnou. K tomu, abychom zkásli pětimístnou částku jako honorář, stačilo jen si ji vydělat. Takže my nejprve…

My co? Měli jsme velkou výhodu v tom, že jsme věděli jedno: Yeager byl zabit v tom pokoji a pravděpodobně to nevěděl už nikdo další, jen rodina Pérezových a vrah. Věděli jsme také, že v neděli Yeager čekal dámskou návštěvu, protože na půlnoc objednal kaviár a bažanta. Ale i v případě, že skutečně přišla, nemuselo to být tak, že ho zabila ona; mohla ho při příchodu najít už mrtvého. Vzato z tohoto hlediska, pro začátek bude třeba získat úplný seznam žen, které mají klíče. To se dalo stihnout tak za rok. Dalším krokem bude zjistit, která z nich má – ale to je blbost.

Ze tří hledisek, která se při vraždě berou v úvahu – prostředek, příležitost a motiv –, si člověk vybere to, ve kterém se nejspíš ukáže místo, odkud se dá začít. Příležitost jsem vynechal, tu měl každý, kdo má klíče. Pak prostředek – to jest pistole, která dokáže prohnat kulku hlavou. Taková pistole nalezena nebyla, takže na to se bude muset jít tak, že se dá dohromady seznam lidí, kteří mají klíče a současně také možnost nějak se dostat k pistoli, a potom – prostředek jsem vyškrtl také. Pak motiv. Jelikož nemám s děním v komnatách pro ukájení tělesných choutek žádné zkušenosti, nepřipadal jsem coby možný odborník v úvahu, ale to dění zcela jistě mohlo v kterékoliv z Yeagerových návštěvnic nebo i ve všech z nich vyburcovat bouřlivé a silné emoce. Řekněme, že za posledních pár let bylo těch návštěvnic deset. Ke každé z nich přidejme manžela, bratra, otce nebo někoho, komu Wolfe poněkud opovržlivě říká milenec, a máme čtyřicet nadějných kandidátů s prvotřídním motivem. Motiv jsem vyškrtl.

Když se prostředek, příležitost a motiv ukážou jako beznadějné, nezbývá než jít lovit jako s udicí. Chytit někoho při lži. Najít dvě kostky stavebnice, které do sebe mají zapadat a nezapadají. Najít někoho, kdo něco viděl nebo slyšel – například někoho z toho domu nebo bloku, kdo si všiml lidí vstupujících do dolního vchodu čísla 156 nebo z něj vycházejících, lidí, kteří podle všeho do toho bloku nepatřili. Takový postup by mohl přinést výsledky, kdyby ovšem člověk měl k dispozici čtyři nebo pět dobrých detektivů a kdyby mu nezáleželo na tom, jak dlouho to hledání bude trvat. Ale jelikož oddělení vražd mohlo každou chvíli přijít na něco, co je k tomu domu dovede, a tam ovšem najít Freda Durkina, hrozil z toho pořádný mazec, a my bychom přišli o klienta, protože to, co chce koupit, by už nebylo k dostání. To se nesmělo stát. Potřebujeme buď génia, nebo zakopnout o šťastnou náhodu.

Génia jsme samozřejmě měli; Nero Wolfa. Jenomže ten se očividně zatím k ničemu nerozhoupal. V jedenáct sestoupil ze svých skleníků, vložil do vázy na stole orchidej, vyvolenou pro dnešek – Calanthe veitchi sandhurstianu, obešel stůl ke svému křeslu, posadil se, nahlédl do stolního kalendáře a prošel si ranní úrodu pošty tvořenou převážně oběžníky a žádostmi o příspěvky. Podíval se na mě.

„Co je tohle za poznámku v kalendáři? Čtrnáct milionů šest set osmdesát dva tisíce dvě stě třicet pět dolarů sedmapadesát centů?“

„Ano, tak, pane. To jsem dostal z banky. Je to hotovostní rezerva Continental Plastic Products, a sice podle výpisu s datem jednatřicátého ledna. Myslel jsem, že by vás to mohlo zajímat, a neměl jsem zrovna co dělat. Nerad sedím jen tak nečinně.“

„Fuj.“

„Ano, pane. Souhlasím.“

„Uvážil jste situaci?“

„Uvážil. Teda – je to poznámka za všechny prachy. Včera jsme měli dočasně až příliš mnoho klientů. Dva. Dneska máme jednoho, a i to je ještě až moc, protože nejspíš nemůžeme vyřídit jeho objednávku. Jestli ze mě chcete dostat nějaké návrhy, tak se neobtěžujte. To jediné, čím můžu přispět, nemá žádnou hodnotu.“

„A co to je?“

„Julia McGeeová je lhářka. Slyšel jste popis toho pokoje, ale neviděl jste ho. Člověk, který si ten pokoj zařídil, totiž Yeager, si tam určitě sekretářku nezval kvůli diktování. Vsaďte se, oč chcete. Musela by být úplně pitomá – mohl třeba chtít zkusit nějaký experiment – a to ona není. Ovšem, je na ní pár moc šikovných věciček a možností – řečeno slovy satyra. Takže lže, ale tím se nikam nedostáváme. Trávila tam s ním večery, a přesto udělala to, co udělala – píchla to na něj, třeba proto, že ji popuzovaly ty obrazy, nebo proto, že to chtěla mít dobré u toho prezidenta. Pokud jde o tu vraždu, tady je bod v její prospěch. Když na něj žalovala, proč by ho zastřelila? Nechcete se jí zeptat?“

„Ne.“ Wolfe nasál vzduch, kolik jen se mu do jeho mohutné hrudi vešlo, a zase ho vyfoukl. „Že já trouba tu práci bral. Můžeme se v té břečce jedině bezmocně plácat. A nakonec abychom ještě hledali toho člověka, který nás do téhle bryndy dostal, i když jsme došli k závěru, že nevěděl, že Yeager je mrtvý. Jak dlouho by vám to trvalo?“

„Něco mezi jedním dnem a rokem.“

Zašklebil se. „Anebo můžeme zkusit vzít to zkrátka. Postavíme pana a paní Pérezovy před holý fakt, že jsme přesvědčeni o tom, že Yeagera zabili oni, protože jim zhanobil dceru. Řekneme jim, že jestli se o tom pokoji a o tom, jakým způsobem ho Yeager používal, dozví policie, mají to pravděpodobně spočítané, což taky mají. Nemůžou si dělat naděje, že tam zůstanou navěky. Nabídneme jim vysokou částku, dvacet tisíc, padesát tisíc – na tom nezáleží, půjdou z té hotovostní rezervy –, když se uklidí do nějakého zastrčeného kouta na zemi a předtím podepíšou přiznání, že Yeagera zabili, protože, jim dcera řekla, že si k ní Yeager moc dovoloval. Ty jeho neslušné návrhy by podle nich ani nemusely být úspěšné, dokonce by se dalo naznačit, že k nim vůbec nedošlo a jejich dcera že si to všechno vymyslela. Přiznání zůstane u nás, a až budou bezpečně z dosahu, pošleme ho anonymně policii. O tom pokoji řeč nebude. Policie jej samozřejmě najde, ale nebude v něm nic, co by ho spojovalo s Yeagerem. Bude předpokládat, že byl jeho, ale prokázat to nebude moct, a domněnky, které vrhají špínu na význačného občana, policie nezveřejňuje.“

„Nádherné!“ prohlásil jsem bez nadšení. „Má to jen dvě takové menší vady na kráse. Za prvé, jelikož ten dům Yeagerovi patřil, je zanesený v papírech jako součást jeho majetku. Za druhé, oni ho nezabili. Ale co – hodit vraždu na –“

„To je váš názor.“

„Ale zatraceně dobře podepřený, na žádných hliněných nohách. Připouštím, že jste galantní, když z Marie děláte jen holku, která si vymýšlí, a ne štětku, ale ještě lepší by bylo –“

Přerušil mě domovní zvonek. Šel jsem do haly a pod přístřeškem nad schody viděl to, co mám víceméně na mysli, když použiju označení ‚kus pitomé ženské‘. Nebyla to nějaká stará čarodějnice, ne nějaká maškara, prostě jen ženská. Tahleta byla středního věku nebo starší, a než by se dala někde vystavit, museli by ji rozmontovat a zase dát dohromady. U téhle by po smontování nějaké rezervní součástky ještě zbyly, například jedna brada navíc. Dobře šité tmavé šaty a norková štóla platinové barvy jí moc platné nebyly. Otevřel jsem a dal jí pozdravení.

„Nero Wolfe?“ zeptala se.

Přikývl jsem. „Jeho dům.“

„Chci s ním mluvit. Jsem Ellen Yeagerová. Paní Thomas G. Yeagerová.“

Když nějaký návštěvník přijde bez ohlášení, mám ho nechat přede dveřmi, dokud se neporadím s Wolfem, a to taky dělám. Teď však byla kritická situace. Nejenže jsme z toho všeho byli úplně paf, ale hrozila i možnost, že Wolfe bude natolik umanutý, že se pokusí provést ten pošahaný kousek s Pérezovou rodinou, jestli ho někdo neusměrní. Takže jsem návštěvnici pozval dál, vedl ji ke kanceláři a dál dovnitř a oznámil: „Pane Wolfe, paní Yeagerová. Paní Thomas G. Yeagerová.“

Vrhl na mě vzteklý pohled. „Nebyl jsem informován, že mám nějakou schůzku.“

„Ne, pane. Nemáte.“

„Nezdržovala jsem se telefonováním,“ řekla Ellen Yeagerová. „Je to naléhavé.“ Šla k červenému koženému křeslu, posadila se do něj, jako kdyby jí patřilo, položila na stojan kabelku a na Wolfa upřela malá ostrá očka. „Chci vás k něčemu najmout.“ Sáhla po kabelce, otevřela ji a vyňala šekovou knížku. „Jakou chcete zálohu?“

Klient číslo čtyři, nepočítaje nepravého Yeagera. Já když se vydám na lov klientů, mám výsledky. Paní Yeagerová pokračovala: „Mého manžela zavraždili; o tom víte. Chci, abyste zjistil, kdo ho zabil a co přesně se stalo, a pak já rozhodnu, co se ohledně toho udělá. Byl to nemocný člověk, posedlý sexem, vím o tom všechno. Celá léta jsem o tom mlčela, ale nedopustím, aby mi to zabránilo v –“

Wolfe jí vpadl do řeči. „Sklapněte,“ přikázal.

Zaraženě zmlkla.

„Mluvím takhle neurvale, protože musím,“ řekl Wolfe. „Nemůžu vás nechat, abyste tady drnčela a vysypala ze sebe důvěrné informace v mylné představě, že mě najímáte. Nenajímáte, a ani nemůžete. Už jsem pověřen, abych smrt vašeho manžela vyšetřil.“

„Nejste,“ prohlásila.

„Vskutku?“

„Ano, nejste. Naopak, jste pověřen, abyste vyšetřování zabránil, postaral se, aby se věc nedostala ven a abyste tu korporaci Continental Plastic Products chránil. Jeden z ředitelů mi o tom pověděl. Dneska ráno byla schůze správní rady. Benedict Aiken tam oznámil, co podnikl, a oni to schválili. Je jim jedno, jestli se vrah mého manžela najde nebo ne. Nechtějí, aby ho chytili. Záleží jim jen na korporaci. Já teď vlastním balík akcií, to ale nijak nevadí. Nikdo mi nemůže zabránit, abych o tom pokoji řekla okresnímu zástupci, jestli se k tomu rozhodnu.“

„O jakém pokoji?“

„Vy moc dobře víte, o jakém pokoji. V tom domě v Dvaaosmdesáté ulici, do kterého včera v noci šla Julia McGeeová. Vy jste se jí tam zmocnili a přivedli sem. Benedict Aiken o tom řekl radě a jeden z nich o tom řekl mně.“ Trhla hlavou směrem ke mně. „Vy jste Archie Goodwin? Chci ten pokoj vidět. Kdy mě tam vezmete?“ Trhla hlavou zpátky směrem k Wolfovi. Je to špatný zvyk položit otázku a nečekat na odpověď, ale pro tázaného to vždycky špatné není. Rozevřela šekovou knížku. „Jakou chcete zálohu?“

Jednala rázně, to je bez debaty, ale nebyla to žádná hlupačka a neplýtvala slovy. Ani se je nesnažila nějak zvlášť zdůrazňovat, a kdyby se Wolfe pokusil udělat to, k čemu byl dle jejího přesvědčení najat, totiž držet věc pevně pod pokličkou, mohla to celé pohřbít jediným telefonátem okresnímu zástupci. Wolfe proto musel přehodit výhybku.

Opřel se a sepjaté prsty položil na teřich tvořící vpředu převážnou část jeho těla. „Paní, byla jste špatně informována. Archie, ten papír, který pan Aiken podepsal. Ať si ho přečte.“

Vytáhl jsem papír z nízké skříňky a donesl jí ho. Na čtení si vzala z kabelky brýle. Pak si je sundala. „Tady se přece píše to, co jsem říkala, ne?“

„Ne. Přečtěte si to znova. Archie, psací stroj. Dvě kopie.“

Posadil jsem se, přitáhl si stroj, urovnal papíry s kopíráky, vložil je do stroje a otočil válcem. „Ano, pane!“

„Ob řádku, široké okraje. Datum. Já, paní Thomas G. Yeagerová, tímto najímám Nero Wolfa, aby vyšetřil smrt mého zesnulého manžela a zaručil, že vrah mého manžela bude odhalen a jeho totožnost zjištěna. Wolfe má za úkol vynaložit veškeré úsilí, aby bylo tohoto cíle dosaženo. Jestliže přitom dojde k rozporu mezi závazky plynoucími z tohoto pověření a jeho již existujícími závazky vůči Continental Plastic Products, zruší své ujednání s Continental Plastic Products a v dalším se bude držet podmínek úmluvy se mnou. Další podmínkou je, že bez předchozího upozornění neučiním nic, co by mohlo rušivě zasahovat do Wolfových závazků vůči Continental Plastic Products.“

Otočil se k paní Yeagerové. „Záloha není třeba, ani od pana Aikena žádnou nemám. To, zda vám budu něco účtovat nebo ne a kolik – to se teprve ukáže. Za stejné služby dvěma klientům nebudu žádat nijak značnou sumu, a od vás bych nežádal žádnou, kdybych například zjistil, že jste manžela zabila sama.“

„Taky že byste ji nedostal. Byly doby, kdy jsem měla chuť ho zabít, ale to už je dávno, když děti byly ještě malé.“ Vzala si ode mě originál, nasadila si brýle a přečetla si jej. „Tohle není ono. Když zjistíte, kdo ho zabil, řeknete to mně a já rozhodnu, co se stane.“

„Nesmysl. O tom, co se stane, rozhodne lid státu New York. Při zjišťování vrahovy totožnosti nevyhnutelně narazím na důkazy a ty nemůžu zadržovat. Archie, dejte jí pero!“

„To nepodepíšu. Slíbila jsem manželovi, že nikdy nic nepodepíšu, aniž bych mu to ukázala.“

Koutek Wolfových úst se zvedl – to se u něj počítá za úsměv. Pokaždé mu udělá radost, když něco podpoří jeho teorii, že žádná žena není schopna toho, čemu on říká rozumová úvaha. „Takže to mám přepsat a podepsat to sám? Zavázat sám sebe ke splnění té součásti ujednání, která se týká mě?“ zeptal se.

„Ne.“ Podala mi papíry, ten, který podepsal Aiken a ten, který ona nepodepsala. „Něco podepisovat není k ničemu dobré. Důležité je, co člověk udělá, ne, co podepíše. Jakou chcete zálohu?“

Wolfe právě prohlásil, že žádnou. Teď řekl: „Jeden dolar.“

Očividně jí to připadlo správné. Otevřela kabelku, šekovou knížku do ní strčila a vzala peněženku, vytáhla z ní jednodolarovou bankovku, zvedla se z křesla a Wolfovi ji podala. Pak se otočila ke mně. „A teď chci vidět ten pokoj.“

„Teď ne,“ pronesl důrazně Wolfe. „Teď mám nějaké otázky. Posaďte se.“

„Jaké otázky?“

„Potřebuju informace, všechny, které se jen dají získat, a to si vyžádá nějaký čas. Prosím, posaďte se.“

„Jaké otázky?“

„Všeho druhu. Říkala jste, že o manželově posedlosti sexem už celé roky víte, že to u něj byla nemoc. Dá se tedy předpokládat, že jste si dala práci s tím, abyste se o jeho úsilí své chorobě ulevit informovala, a to co nejlépe. Potřebuju jména, data, adresy, události, podrobnosti.“

„Ode mě je nedostanete.“ Urovnala si štólu. „Už dávno jsem si s tím přestala dělat hlavu. Jednou, to ještě byly děti malé, jsem se ptala svého lékaře, jestli by se s tím dalo něco dělat, třeba nějakou operaci, ale když mi vysvětlil jakou, pochopila jsem, že manžel by ji nepodstoupil, a nic jiného jsem dělat nemohla, takže k čemu se trápit? Mám přítelkyni, její manžel je alkoholik, a ta má horší –“

Zazvonil zvonek. Strčil jsem papíry do zásuvky a vyšel do haly. Před vchodem jsem však nespatřil dalšího možného klienta. Inspektor Cramer z oddělení vražd už byl vším možným: nepřítelem, pohrůžkou, neutrálem, jednou či dvakrát spojencem, ale klientem nikdy, a navíc jeho zjev, jak jsem jednosměrně průhledným sklem viděl – držení rozložitých ramen a výraz v masitém kulatém a rudém obličeji –, naprosto jasně napovídal, že nepřišel vysolit nějakou zálohu. Zahákl jsem řetízek, dveře otevřel na těch pět centimetrů, jak řetízek dovoloval, a promluvil do škvíry.

„Zdravíčko. Neotvírám, protože pan Wolfe má společnost. Stačím já?“

„Ne. Já vím, že má společnost. Paní Thomas G. Yeagerovou. Otevřte ty dveře.“

„Buďte tu zatím jako doma. Jdu se poptat.“ Zavřel jsem, šel do kanceláře a Wolfovi sdělil: „Krejčí. Jeho příručí prý před necelou půlhodinou donesl oblek, a on si o tom chce promluvit.“

Wolfe sevřel rty a zamračil se; nejdřív na mě, pak na paní Yeagerovou a potom zase na mě. Kdykoli se před vchodem ukáže představitel zákona a chce dovnitř, Wolfovým prvním popudem je říct mi, abych představiteli řekl, že Wolfe je zaneprázdněný a nelze ho rušit, tím spíš, když se jedná o inspektora Cramera. Jenže situace byla už i tak dost ošemetná. Jestli policajti už chytili stopu vedoucí do toho domu, šli po ní a našli tam Freda Durkina, půjde do tuhého. A nechat věci dojít tak daleko, aby se k nám Cramer vedral s povolením k domovní prohlídce, by vedlo k tomu, že by šlo ještě do tužšího. A k tomu navíc paní Yeagerová; Cramer určitě věděl, že už je skoro půl hodiny u nás, bylo tedy nabíledni, že na ni někoho nasadili, a nemohlo být na škodu dozvědět se proč. Wolfe se k ní otočil.

„U dveří stojí inspektor Cramer od policie. Ví, že jste tady.“

„Neví.“ Řekla to s přesvědčením. „Jak by mohl?“

„Zeptejte se ho. Ale dá se předpokládat, že vás sledují. Jste pod dohledem.“

„To by se neodvážili! Já? Tomu nevěřím! Kdyby –“

Zvonek zazvonil a Wolfe se otočil ke mně. „Tak dobrá, Archie.“

IX.

Při setkání těch dvou, Wolfa a Cramera, já přirozeně nejsem nestranný pozorovatel. Nejenže jsem do dění nějak zapojen a zahrnut, ale je tu i základní fakt, že policajti a soukromí detektivové jsou nepřátelé a vždycky budou. Za newyorským policajtem stojí veškerá moc a pověření od osmi milionů lidí, za soukromým detektivem nestojí nic, jen právo na život, svobodu a dosažení štěstí. Je sice prima mít tohle všechno, co ústava dává, spory se tím ale nevyhrávají. Třebas tedy nejsem nestranný, pozorovatel jsem a jednou z výsad mé práce je být přítomen, když Cramer vstoupí do kanceláře a zamíří na Wolfa své ostré šedé oči a když Wolfe, hlavu maličko nakloněnou ke straně, pohled těch očí opětuje. Kdo zasadí první úder – a bude to direkt, hák, nebo obyčejné plácnutí?

Tentokrát jsem vyšel naprázdno, ten první rychlý výpad se nekonal, protože to nedopustila paní Yeagerová. Sotva Cramer překročil práh kanceláře, už stála před ním a zeptala se: „Mě někdo sleduje?“

Cramer na ni ze své výšky shlédl. Choval se zdvořile. „Dobrý den, paní Yeagerová! Doufám, že vás to nijak neobtěžovalo. Když dojde k vraždě, neradi něco necháváme náhodě. Kvůli vaší bezpečnosti jsme považovali za vhodné –“

„Nepotřebuju žádnou ochranu a žádnou nechci!“ Teď, když měla hlavu zvrácenou dozadu, nebyla rýha mezi jejími bradami tak hluboká. „Vy jste mě sledoval až sem?“

„Já ne, jeden náš člověk. My –“

„Kde je? Chci ho vidět. Přiveďte ho sem. Povím vám, co mu řeknu: mě nikdo sledovat nebude! Chránit mě?“ Pohrdlivě odfrkla. „Neochránili jste mého manžela. Někdo ho na ulici zastřelí a strčí do výkopu, a vy jste ho ani nenašli! Našel ho nějaký kluk. Tak kde je ten člověk?“

„Jenom poslouchal rozkazy.“ Cramerův hlas dostal trochu ostřejší tón. „A sledoval vás sem a vy možná ochranu potřebujete. Jsou i jiné věci, před kterými je třeba druhé chránit, nejen před násilím; třeba i před chybami. Možná to, že jste šla sem, je právě taková chyba. Jestli jste přišla povědět Nero Wolfovi něco, co jste neřekla nám, něco o svém manželovi, něco, co má nebo může mít spojitost s jeho smrtí, byla to chyba. Takže chci vědět, co jste mu řekla a co on řekl vám. Všechno. Jste tu už skoro půl hodiny.“

Na krátký okamžik jsem si myslel, že to paní Yeagerová vyklopí, a napadlo to i ji. Kdybych měl hádat, řekl bych, že jí hlavou bleskla myšlenka, že nejjednodušší a nejrychlejší způsob, jak se do toho pokoje v Dvaaosmdesáté ulici dostat, by bylo Cramerovi o něm povědět, a možná že by se tou myšlenkou i řídila, neozvat se za ní Wolfův hlas.

„Jestli chcete tu zálohu, vrátím vám ji, paní.“

„Aha,“ řekla. Neotočila se. „Najala jsem ho, aby pro mě něco udělal,“ řekla Cramerovi.

„A co?“

„Aby zjistil, kdo manžela zabil. Vy jste ani nenašli jeho mrtvolu, a teď mě akorát sledujete, a k tomu všecky ty kecy o ochraně, když není před čím mě chránit. Kdybych měla co komu povídat, pověděla bych to jemu, ne vám!“ Udělala krok kupředu. „Uhněte mi z cesty. Jdu za tím člověkem.“

„Děláte chybu, paní Yeagerová. Chci vědět, co jste Wolfovi řekla.“

„Zeptejte se jeho.“ Viděla, že se Cramer nemíní hnout, obešla ho tedy a zamířila do haly. Následoval jsem ji ven a k předním dveřím. Právě jsem sahal po knoflíku, když se ke mně přiblížila a natáhla krk, aby mi ústy dosáhla k uchu. „Kdy mi ten pokoj ukážete?“ zašeptala. „Hned, jak budu mít možnost,“ zašeptal jsem v odpověď. Byl bych rád zůstal u dveří a díval se, jak hledá svého sledovatele, ale jestli Cramer na Wolfa vyrazí s otázkou „Kdy jste zabral ten pokoj v Dvaaosmdesáté?“, chtěl jsem u toho být, takže jsem zavřel a vrátil se do kanceláře.

Cramer s ničím nevyrážel. Seděl v červeném koženém křesle, téměř na kraji, nohy naplno opřené o podlahu. Wolfe právě říkal „… a to je zmatečné. Nejsem povinen zodpovídat se vám z toho, že jsem přijal nějakou zálohu, pokud mě neobviníte, že vám bráním v plnění vaší úřední povinnosti, a to obvinění nepodložíte důkazy.“

„Kdybych to nemohl podložit, nebyl bych tu,“ odtušil Cramer. „Nepřivedlo mě sem jen hlášení, že paní Yeagerová je tady. Už samo o sobě by stačilo, kdybych zjistil, že strkáte nos do vyšetřování vraždy, ale to není všecko. Nabízím vám možnost spolupracovat a ptám se vás přímo: Jaké máte o Yeagerovi informace, které by pomohly odhalit toho, kdo ho zabil?“

Takže o tom pokoji ví a my jsme v bryndě. Šel jsem ke stolu a posadil se. Bude to průšvih a Wolfe by udělal nejlíp, kdyby všechno vysypal a klienty nechal plavat.

Nenechal. Nepovolil a zavrtěl hlavou. „Že byste nepřišel na nic lepšího? Uvažte takovou hypotézu; dejme tomu, že se mi například dostalo důvěrné informace, že jistá osoba Yeagerovi dlužila velkou částku peněz a Yeager naléhal na zaplacení. To by mohlo napomoci k odhalení vraha, já ale nejsem povinen takovou informaci vám předat, pokud se mi nepředloží důkaz, že to pomůže. Vaše otázka je sice přímá, ale je neomalená, a vy si toho jste vědom.“

„Takže připouštíte, že informace máte.“

„Nic nepřipouštím. Jestli mám informace, zodpovědnost za rozhodnutí, jestli mám právo si je podržet nebo ne, nesu já – a spolu s tím ovšem nesu i riziko.“

„Jděte mi někam s nějakým rizikem. Při tom vašem zatraceném štěstí – zrovna vy mi něco vykládejte o riziku! Zkusím teda přesněji vymezenou otázku a ta snad tak neomalená nebude. Proč Goodwin telefonoval v pondělí v pět odpoledne Lonu Cohenovi do Gazette a vyzvídal na něm, co ví o Yeagerovi, a to něco přes dvě hodiny předtím, než našli Yeagerovu mrtvolu?“

Snažil jsem se nehnout ani brvou a zjevně se mi to podařilo, protože Cramer má dobré oči a k tomu spoustu zkušeností s obličeji, a kdyby se mi v něm ukázala úleva, zmerčil by to. Pod kůží jsem se usmíval. Ten pokoj neobjevili, to jen od nějakého hnusáka z Gazette dostali tip a teď utahují šrouby.

„To je skutečně přesně vymezená otázka,“ zamručel Wolfe.

„Jo. A vy teď dejte taky takovou odpověď. To, že se vrtáte v případu nějaké vraždy, jsem s vámi zažil už mockrát, to není nic nového, ale přisahámbohu, tohle je poprvé, co jste ani nepočkal, až najdou mrtvolu. Jak jste věděl, že je mrtvý?“

„Nevěděl. Ani pan Goodwin ne.“ Wolfe otočil ruku dlaní vzhůru. „Pane Cramere, já neberu každou práci, kterou mi někdo nabídne. Když nějakou vezmu, udělám to proto, abych dostal honorář, a někdy je nutné vzít na sebe propočtené riziko. Právě takové teď na sebe beru. Je pravda, že kdosi, říkejme mu třeba X, řekl v této místnosti v pondělí odpoledne cosi, co pana Goodwina vedlo k tomu, aby telefonoval panu Cohenovi kvůli informacím o Thomasu G. Yeagerovi. Jenže za prvé, nic z toho, co X řekl, nenaznačovalo, že ví o Yeagerově smrti, a podle našeho názoru o ní opravdu nevěděl. Za druhé, nic z toho, co X řekl, nenaznačovalo, že ví o nějakém nebezpečí, které Yeagerovi hrozí, že někdo má v úmyslu ho zabít nebo že má motiv, aby ho zabil. Za třetí, nic z toho, co X řekl, nebylo pravda. Jak jsme zjistili, každé jeho slovo byla lež. A protože náš závěr, že X nevěděl, že Yeager je mrtev, a tudíž ho nezabil, je důkladně podložený, jsem oprávněn nechat si jeho lži pro sebe, přinejmenším prozatím. Pro vás žádné informace nemám.“

„Kdo je X?“

„Nevím.“

„Blbost. Je to paní Yeagerová?“

„Ne. I kdybych tu osobu mohl jmenovat, neudělal bych to, ale nemůžu.“

Cramer se předklonil. „Takže propočtené riziko, jo? Právo. Samý kecy. Pamatuju se až na moc –“

Zazvonil telefon; otočil jsem se i s křeslem a zvedl jej. „Kancelář Nero Wol –“

„Je tu další, Archie!“

Pevně jsem sluchátko sevřel a přitiskl si je těsněji k uchu. „Jseš to ty, Archie?“ ozval se Fred znovu.

„Jistě. Mám tu práci.“ Kdybych mu řekl, aby nezavěšoval, že půjdu do kuchyně, Cramer by šel k mému stolu a telefon zvedl.

„Povídám, že mám další. Další ženskou.“

„Nezdá se mi to rozumné, pane Gersone. To by vás mohlo dostat do vážných potíží.“

„Hm. Někdo tam je?“

„Jistě.“ Fredovi to sice zapalovalo, jen ten oheň se šířil trochu pomalu. „Asi budu muset, ale nevím, jak brzo to stihnu. Počkejte okamžik.“ Zakryl jsem mluvítko a otočil se k Wolfovi. „Ten zatracený hlupák Gerson ty svoje úpisy našel a dva své lidi zamkl v nějaké místnosti. Mohlo by z toho pro něj koukat víc škody, než je hodnota těch úpisů. Chce, abych přišel; samozřejmě bych měl… jenže.“

Wolfe zamručel. „Budete muset. Ten chlap je ťulpas. Můžete odtamtud zavolat pana Parkera, když bude třeba.“

Odkryl jsem mluvítko a tlumočil to. „Tak dobrá, pane Gersone. Hned jdu. Držte je tam zamčené, dokud nepřijdu.“ Zavěsil jsem a šel.

Před domem stálo u obrubníku Cramerovo auto. S řidičem Jimmym Burkem jsme si zamávali na pozdrav a já zamířil na východ. Nebyl důvod předpokládat, že na mě Cramer někoho nasadil, ale ani v nejmenším jsem nechtěl riskovat, že do Dvaaosmdesáté ulice dovedu nějakého městského policistu. Na Deváté Avenui jsem si vzal taxíka a řidiči sdělil, že mu budu cestou říkat, kudy jet. Zabočili jsme doprava na Čtyřiatřicátou ulici, pak znovu doprava na Jedenáctou Avenui, zase doprava na Šestapadesátou, a doleva na Desátou Avenui. To už jsem věděl, že je za mnou čisto, ale celou cestu k Dvaaosmdesáté a k Broadwayi jsem sledoval auta za námi. Z Broadwaye jsem šel pěšky.

Výkop už zasypávali. V okolí nebylo vidět žádnou uniformu, v dohledu se nevyskytoval nikdo, kdo by mohl patřit k oddělení vražd Západ nebo k úřadu okresního zástupce. Když jsem zabočoval do dolního vchodu čísla 156, odemykal klíčem Meg Duncanové a procházel halou, neměl jsem pocit, že na mně spočívají něčí oči. Už jsem docházel téměř na její konec, když tu se ve dveřích kuchyně objevil César Pérez.

„Á – to jste vy,“ pronesl, otočil se a řekl: „To je pan Goodwin.“

Zevnitř vyšla jeho manželka. „Nahoře je nějaká žena,“ sdělila mi.

Přikývl jsem. „Přišel jsem za ní. Už jste ji někdy viděli?“

„Ne.“ Pohlédla na manžela. „Césare, musíme mu to říct.“

„Když já nevím.“ Pérez rozpřáhl paže. „Ty myslíš líp než já, Felito. Když teda říkáš…“

Její černé oči se na mě upřely. „Jestli nejste poctivý člověk, ať nám je bůh ku pomoci. Pojďte sem.“ Vykročila.

Neváhal jsem. Fredův hlas v telefonu nenaznačoval, že má nějaké nové škrábance, a tahle dvojice může mít něco, co hoří. Vešel jsem do kuchyně. Paní Pérezová šla ke stolu, vzala z něj jakousi kartičku a podala mi ji. „Ten člověk přišel dneska ráno,“ řekla.

Byla to vizitka jakéhosi Johna Mortona Seymoura, psaná ozdobným písmem, v jednom rohu stálo Advokát, ve druhém adresa odkudsi poblíž středu města. „A co?“ zeptal jsem se.

„Přinesl tohle.“ Vzala ze stolu obálku a podala mi ji také. „Podívejte se na ni.“

Obálka měla pečeť a byla už otevřená. Vyňal jsem list úředního papíru s modrým rubem a rozložil jej. V obálce byly tři strojem psané listy vypadající velmi úpravně a profesionálně. Nemusel jsem číst každé slovo, abych získal představu o obsahu; byla to právnická listina, podepsaná Thomasem G. Yeagerem a náležitě svědecky ověřená, s datem 16. března 1957, kterou se převádí jistý majetek, jmenovitě dům číslo 156 s pozemkem v Západní Dvaaosmdesáté ulici, městská část Manhattan, město New York, na Césara a Felitu Pérezovy. První a nejzajímavější otázka: jak dlouho vědí, že tohle existuje?

„Přinesl to a dal nám to,“ řekla paní Pérezová. „Povídal, že mu pan Yeager řekl, že kdyby zemřel, musí nám to předat do čtyřiceti osmi hodin po jeho smrti. Ten člověk říkal, že už je to trochu víc než čtyřicet osm hodin, ale že si nemyslí, že to vadí. Povídal, že se o to postará za nás – formality, říkal – bez placení. Teď vám musíme říct, co jsme se chystali udělat. Chystali jsme se dneska v noci odejít. Chtěli jsme někam odejít a už se nevrátit. Teď se ale hádáme, pereme. Manžel a dcera si myslí, že můžeme zůstat, já si ale myslím, že musíme odejít. Poprvé se pereme víc než jen slova, tak vám to říkám.“

César měl jedno oko přivřené. „Jak říká včera váš pan Wolfe,“ pronesl. „Říká, že jestli přijdou na to, že pan Yeager vlastnil tenhle dům, přijdou sem a my pak máme velkou potíž, tak my se rozhodli dneska v noci jít. Ale tenhleten člověk dneska, ten pan Seymour, říká, že pan Yeager ten papír udělal takhle, aby nikdo nemohl vědět, že tenhle dům vlastnil, a my nesmíme říkat, že ho vlastnil. Že papír je sestavený tak, že nikdo nebude vědět. Tak já říkám, že my teď můžeme zůstat. Teď je to náš dům a my můžeme dát ven věci, co tam nahoře nechceme, a může to být náš pokoj. Jestli je moc velký, můžeme dovnitř dát stěny. Ta kuchyň a ta koupelna jsou hezké. Moje manželka myslí líp než já skoro pořád, ale teď já říkám, že nevidím proč. Proč musíme utíkat z našeho vlastního domu?“

„No…“ Zasunul jsem listinu do obálky a hodil ji na stůl. „Když pan Wolfe včera říkal, že se dostanete do potíží, až se zjistí, že Yeager tenhle dům vlastnil, vy jste věděli, že se to nezjistí, tak proč jste to neřekli?“

„Vy neposloucháte,“ řekla paní Pérezová. „Tenhle pan Seymour nepřišel včera, přišel dneska ráno. Vy neposloucháte.“

„Jistěže poslouchám. Ale Yeager vám o tom papíru řekl už dávno. Věděli jste, že dům bude váš, kdyby zemřel.“

Její černé oči zablýskaly. „Když posloucháte, říkáte nám lháři? Když říkáme, že jsme chtěli odejít pryč, a tenhle pan Seymour přijde s tímhle papírem a my se teď pereme?“

Přikývl jsem. „Slyšel jsem vás. Máte bibli?“

„Ovšem.“

„Přineste ji sem.“

Odešla, ne do haly, ale jinými dveřmi. Za okamžik byla zpátky s malou tlustou knihou vázanou v tuhé hnědé kůži. Nepodobala se biblím, které jsem už viděl. Otevřel jsem ji a podíval se dovnitř, ale byla psaná španělsky. Podržel jsem ji v ruce, požádal je, aby na ni položili levou ruku a pravou zvedli; vyhověli mi. „Opakujte po mně: přísahám na tuto bibli… že jsem nevěděl a nevěděla… že nám pan Yeager chce dát tento dům… a neměl a neměla jsem důvod… myslet si, že to chce udělat… dokud dnes ráno nepřišel pan Seymour.“

Položil jsem bibli na stůl. „Tak fajn. Když pan Seymour říká, že to může zařídit tak, aby nikdo nevěděl, že Yeager tenhle dům vlastnil, tak pravděpodobně může, ale existuje pár lidí, kteří to už vědí, včetně mě, takže vám radím nic z toho pokoje nebrat, ani jedinou věc, i když je to váš majetek. Taky vám radím, abyste tu zůstali. Nevyjadřuju se k tomu, komu z vás to nejlíp myslelo, když jste uvažovali o odchodu, ale vypadnout odtud by bylo to nejhorší, co byste mohli udělat. Yeager byl zabit tam nahoře a vy jste jeho mrtvolu odnesli. Jestli zmizíte, mohlo by se dokonce stát, že se pan Wolfe rozhodne, že o vás musí povědět policii, a té by netrvalo dlouho, než by vás našla, a u ní by vám přísaha na bibli nepomohla.“

„Nenašli by nás,“ namítla paní Pérezová.

„Nic si nenamlouvejte. Byli už chytřejší než vy, taky si mysleli, že půjdou někam, kde je nikdo nenajde, ale nic takového se prostě nedá provést. Na to zapomeňte. Musím jít nahoru podívat se na tu ženu. A prosím, přijměte mé blahopřání k tomu, že máte dům, který je celý váš. Nechť sem nikdy nevkročí noha policajta.“

Chystal jsem se k odchodu, když se ozvala paní Pérezová. „Jestli odejdeme, řekneme vám, než půjdeme.“

„Nepůjdeme,“ řekl Pérez. „Jsme občané Spojených států amerických.“

„No, to mluvíte v tom pravém duchu,“ utrousil jsem, šel k výtahu a stiskl tlačítko. Výtah přijel, já nastoupil a výtah mě vyvezl nahoru.

Ta komnata pro ukájení tělesných choutek si člověka zcela podmaňovala. Když jsem se vynořil z výtahu a viděl, že tu panuje pohoda, že Fred nemusel zase použít přehoz, rozhlédl jsem se kolem. To místo mělo bezpochyby jistou přitažlivost. Byl by to býval docela zajímavý a poučný pokus, nastěhovat se sem a zkusit, jak dlouho by trvalo, než si tu člověk zvykne, zvlášť na pár těch obrazů přímo naproti…

Ale teď jsem měl práci. Fred seděl v křesle ze žlutého hedvábí, hověl si v něm, v ruce číši šampaňského, a na gauči, tváří k němu a také s číší šampaňského v ruce, seděla žena, která s tím vším tady kolem ladila o moc líp než Meg Duncanová i Julia McGeeová, ačkoliv ty se vlastně neuvelebily na gauči. Tahleta byla celkem malé postavy, samá křivka, ne však vyzývavá křivka, a ty, které upoutaly oko a už ho nepustily, byly křivky jejích rtů – její široká, ale ne zase příliš široká ústa. Když jsem přistoupil blíž, napřáhla ke mně ruku.

„Vás já znám,“ řekla. „Viděla jsem vás ve Flamingu. Kdysi jsem jednoho chlapa naštvala, když jsem řekla, že bych si chtěla zatancovat s vámi. Když tadyhle Fred řekl, že přijde Archie Goodwin, musela jsem si sednout, abych nepadla v mdlobách. Vy tančíte, že to je přímo nádhera.“

Chopil jsem se nabízené ruky. Když už jsem měl v životě příležitost potřást si rukou s pěti vražednicemi, říkal jsem si, že jedna navíc už nic neudělá, kdyby se věci tím směrem vyvinuly. „To si založím do desek,“ řekl jsem jí. „Jestli si spolu někdy skočíme, pokusím se nepodupat vám špičky. Nevyrušuju? Vy a Fred jste staří známí?“

„Kdepak. Nikdy jsem ho neviděla. Akorát mi připadá hloupé říkat někomu jenom pane, když s ním pijete šampaňské. To šampaňské jsem navrhla já.“

„Strčila ho do mrazáku,“ ozval se Fred, „a otevřela ho, tak proč by mělo přijít nazmar? Moc mi nechutná, to přece víš.“

„Není třeba se omlouvat. Když ti ona říká Frede, jak na ni voláš ty?“

„Nevolám na ni. Povídala, abych jí říkal Dye. Jen jsem čekal na tebe.“

Na gauči, na vzdálenost natažené paže od Dye, ležela kožená kabelka ve tvaru krabice. Byl jsem blízko, takže mi stačilo jen se sklonit a natáhnout ruku. Její ruka se prudce vymrštila, ale pozdě, už jsem kabelku měl. Ustoupil jsem o krok a otevřel ji. Řekla jen: „To není hezké, co?“

„Něčeho hezkého se ode mě dočkáte, jen když tancuju.“ Přešel jsem na druhý konec gauče, věci z kabelky jednu po druhé vyndával a kladl na něj. Jméno bylo jen na dvou z nich – na otevřené obálce adresované paní Austin Houghové, Eden Street číslo 64, New York 14, a v řidičském průkazu na jméno Dinah Houghová, adresa stejná, třicet let, výška stopětapadesát centimetrů, běloška, hnědé vlasy, světlehnědé oči. Dal jsem všechno zpátky, kabelku zavřel a položil ji zase kousek od ní na gauč.

„Pistoli jsem nechala doma,“ poznamenala a usrkla šampaňského.

„To bylo rozumné. Jen jsem chtěl vědět, jak se píše Di. Možná bych vás mohl ušetřit trochy nesnází, paní Houghová. Nero Wolfe chce mluvit s každým, kdo přijde do tohohle pokoje a má klíče ode dveří dole a od výtahu – mimochodem, nechal jsem vám je v kabelce –, ale kdybychom k němu šli teď, sedal by zrovna k obědu a musela byste čekat. Můžeme si docela dobře pohovořit zde a vy si zatím dopijete to šampaňské.“

„Nedáte si? Láhev je v lednici.“

„Ne, děkuju.“ Posadil jsem se na gauč, něco přes metr od ní, a natočil se tak, abych k ní byl obličejem. „Na šampaňské jste sem asi nepřišla, že?“

„Ne. Přišla jsem si pro deštník.“

„Žlutý, s červenou rukojetí z umělé hmoty?“

„Ne. Šedý s černou rukojetí.“

„Je tamhle v zásuvce, ale budete se muset bez něj chvilku obejít. Až se policie začne o tohle místo zajímat, pokud k tomu tedy dojde, nebude se jim líbit, když se odsud něco odnesete. Jak se sem dostal?“

„Potřebuju ještě nalít.“ Jediným plavným pohybem se zvedla z gauče a postavila se. „Opravdu vám nemám nějaké donést?“

„Ne, děkuju.“

„A vy, Frede?“

„Ne, jedna stačí.“

Zamířila přes pokoj ke dveřím kuchyně a prošla jimi. „Pokusila se tě koupit, nebo tě odbýt řečma?“ zeptal jsem se Freda.

Zavrtěl hlavou. „Nepokusila se o nic. Koukla na mě, viděla, že jsem dvakrát takový jako ona, a řekla: ‚My se neznáme, že? Jak se jmenujete?‘ Je to teda číslo, to ti řeknu. Víš, na co se mě zeptala, když jsme se dali do řeči? Zeptala se, jestli si myslím, že by se to tady hodilo ke schůzím rodičovského sdružení. Věř mi, kdybych já byl ženská a měl tady k tomu klíče, přišel sem a našel tu cizího chlapa…“

Paní Houghová se vrátila s plnou číší. Zaujala zase své místo na gauči, aniž rozlila jedinou kapku, zvedla číši a řekla: „Víra, naděje a láska k bližnímu,“ trochu upila a usadila se pohodlněji. „Nechala jsem ho tu,“ pokračovala. „Před čtrnácti dny, v pátek… tenhle pátek to už budou tři týdny. Zrovna pršelo. Tom Yeager mi řekl, že zná místo, které je zvláštní a úplně jiné, prý stojí za vidění, povídal. Dal mi klíče a řekl mi, jak se dostat dovnitř. Když jsem přišla, našla jsem tohleto tady,“ ukázala na zařízení pokoje. „Musíte uznat, že to je ‚jiné‘. Ale nikdo tu nebyl, jen on, a měl myšlenky, které se mi nelíbily. Nechoval se násilnicky, to ne, o mrtvých jen dobré, ale byl dotěrný a já byla ráda, že jsem se dostala pryč, sice bez deštníku, ale se vším ostatním.“

Trochu upila. „A když jsem se dočetla o jeho smrti, o tom, že jeho mrtvolu našli ve výkopu v téhle ulici, umíte si to představit. Nedělala jsem si starosti, že by mě někdo podezříval z toho, že mám něco společného s jeho smrtí, to ne, ale věděla jsem, jak dobře policie dokáže vysledovat věci, a kdyby mě podle toho deštníku vypátrala a kdyby se popis tohohle pokoje dostal do novin – no…“ Udělala gesto rukou. „Manžel, přátelé, všichni, kdo mě znají – a kdyby to bylo moc zlé, manžel by mohl dokonce přijít o zaměstnání. Ale o tomhle místě se v novinách včera nepsalo, a když o něm nebyla zmínka ani dneska, napadlo mě, že se o něm pravděpodobně neví, a tak jsem se rozhodla jít se sem podívat, jestli by nešlo ten deštník si vzít. No, a tady jsem.“

Trochu upila. „A vy říkáte, že si ho vzít nemůžu, a mluvíte o tom, že se půjde k Nero Wolfovi. Jít k panu Wolfovi by bylo bezva, to by mi nevadilo, ale já potřebuju svůj deštník, a mám nápad. Říkáte, že je tady v zásuvce?“

„Tak, správně.“

„Tak si ho vezměte vy a mě dneska večer pozvěte do Flaminga, zatancujeme si. Ne jen pár kousků, budeme tancovat, dokud nezavřou, a pak třeba budete mít chuť ten deštník mi nechat. Třeba to zní domýšlivě, ale já to tak nemyslím, jen si říkám, že byste mohl, a nic se nestane, když se to zkusí; a stejně, ten deštník budete mít vy.“

„Jo.“ Křivka jejích rtů opravdu upoutávala. „A nebude zde. Oceňuju vaše pozvání, ale dneska večer budu mít práci. Když už mluvíme o práci, proč by váš manžel přišel o zaměstnání? On pracuje pro Continental Plastic Products?“

„Ne. Je odborný asistent na Newyorské univerzitě. Manželka člena fakulty, a zapletená do něčeho takovéhleho – i když vlastně zapletená nejsem…“

V hlavě se mi rozbřesklo. Nebylo to neurčité tušení – člověk nikdy neví, odkud se neurčitá tušení vlastně berou – tady to bylo slovo asistent, které cvaklo vypínačem. „V jakém oboru je asistent?“

„Anglická literatura.“ Trochu upila. „Vy začínáte o něčem jiném. Do Flaminga můžeme tedy jít zítra večer. Jestli se vám moje společnost nebude líbit, nepřijdete o nic, jen o pár hodin, protože budete mít ten deštník.“ Pohlédla na náramkové hodinky. „Už je skoro půl druhé. Obědval jste?“

„Ne.“

„Tak mě vezměte na oběd, a třeba trochu roztajete.“

Poslouchal jsem jen jedním uchem. Učitel literatury. Výšiny, jichž váš duch dosahuje, měřte podle délky stínu, jejž vrhá. Robert Browning. Byl bych se vsadil deset ku jedné, což by byla sázka hodná nějakého mouly, ale i detektiv má stejné právo vidět věci z té světlejší stránky jako kdokoliv jiný.

Vstal jsem. „Dáváte mi zabrat, paní Houghová. Vůbec bych se nemusel přemáhat, abych vám říkal Di. Už pěkně dlouho jsem neviděl nikoho, s kým bych tak rád šel na oběd nebo tancovat, a roztát by mi dělalo potěšení, ale musím jít. Nero Wolfe s vámi stejně bude chtít mluvit, to ale může počkat. Jen jednu otázku: kde jste byla v neděli večer od sedmi dále?“

„Ne!“ Její oči se rozšířily. „To nemůžete myslet vážně!“

„Je mi líto, ale myslím. Jestli se chcete ještě jednou sama se sebou poradit, počkám, než si zase nalijete.“

„Takže opravdu vážně.“ Dopila, ale nijak přitom nespěchala. „Do kuchyně jsem se nešla se sebou poradit. V neděli jsem byla doma, v našem bytě, se svým manželem. Od sedmi hodin dál? Krátce po šesté jsme šli na večeři do restaurace ve Village a domů přišli po osmé – kolem půl deváté. Manžel pracoval na nějakých přednáškách, já četla a dívala se na televizi, spát jsem šla kolem půlnoci a v posteli zůstala, opravdu. Jen zřídka vstanu uprostřed noci, jdu, někoho zastřelím a hodím jeho mrtvolu do výkopu.“

„Je to ošklivý zvyk,“ souhlasil jsem. „Takže na tohle se vás pan Wolfe nebude muset ptát. Předpokládám, že jste v telefonním seznamu?“ Otočil jsem se k Fredovi. „Nenech se od ní ukecat, abys jí dal ten deštník. Jak tu funguje pokojová služba? Dobrý?“

„Nemůžu si stěžovat. Začínám se cítit jako doma. Jak dlouho tu ještě budu?“

„Den, týden nebo rok. Ještě nikdy ses ale takhle prima neměl.“

„Hmm. Necháváš ji tu?“

„Jo, může si klidně dopít tu láhev. Já mám nějakou pochůzku.“ Zamířil jsem k výtahu. Dinah Houghová vstala z gauče a zamířila do kuchyně. Když výtah vyjel nahoru a já do něj nastoupil, ještě tam byla. Pan a paní Pérezovi seděli pořád v kuchyni. Strčil jsem dovnitř hlavu a sdělil jim, že jejich jedinou nadějí, jak tím malérem ve zdraví proplout, je sedět na fleku. Pak jsem vypadl. Na rohu Dvaaosmdesáté a Columbusu byl bufet, kde bych byl mohl žaludku dopřát sklenici mléka, jenže jsem se tam nestavil. Měl jsem rande s odborným asistentem v oboru anglická literatura, ačkoli ten o tom nevěděl.

X.

Když jsem z toho domu vyšel, bylo 13.40. A bylo 18.10, o čtyři a půl hodiny víc, když jsem Austinu Houghovi řekl: „Zatraceně dobře víte, že nemůžete. No tak!“

Během těch čtyř a půl hodiny jsem toho udělal hodně. Přišel jsem na to, že na velkých univerzitách spousta lidí ví, kde by odborný asistent měl nebo mohl být, nikdo ale neví, kde je. Dvakrát jsem se vyhnul tomu, abych byl ušlapán, jednou tak, že jsem se vrhl do jakéhosi výklenku, jednou tak, že jsem se procpal podél stěny. Seděl jsem v jakémsi předpokoji a četl časopisecký článek nadepsaný Experimenty ve středoškolském vzdělávání v Japonsku. Patnáct minut jsem se potil v telefonní budce, když jsem Wolfovi podával hlášení o posledním vývoji, včetně nabytí domu Césarem a Felitou Pérezovými. Vzal jsem si oddechový čas na to, abych našel bufet a dal si sendvič s hovězím, který se dal sníst, kousek třešňového koláče, nijak špatného, a dvě sklenice mléka. V jedné hale mě zastavily tři studentky; jedna z nich byla hezká jako obrázek – tím nenarážím na obrázky v horním pokoji domu Pérezových – a požádaly mě o autogram. Pravděpodobně mě považovaly za Sira Laurence Oliviera nebo Nelsona Rockefellera, nevím, za kterého z nich.

A Austina Hougha jsem nenašel, až jsem nakonec dospěl k závěru, že je to beznadějné, a vydal se na procházku směrem k Eden Street, číslo 46. Netelefonoval jsem, protože to mohla zvednout jeho manželka, a bylo by netaktní ptát se jí, jestli je manžel doma. Šlo o to, kouknout se na něj. Takže jsem tam šel rovnou a ve vestibulu stiskl tlačítko označené Hough. Když se ozvalo cvaknutí, otevřel jsem dveře a vešel, vystoupil po dvou ramenech schodiště a prošel halou ke dveřím, které se při mém příchodu otevřely. A tam byl.

Ztuhl a jen zíral. Otevřel a zase zavřel ústa. Nijak útočně, jen tak, abych nějak zahájil hovor, jsem řekl: „Ostatní prohřešky jen mluví, vražda přímo křičí. Zrada nikdy nepřináší prospěch.“

„Jak jste, proboha…“ dostal ze sebe.

„Jak – na tom nezáleží,“ odpověděl jsem. „Opět se setkáváme a to stačí. Je vaše manželka doma?“

„Ne, proč?“

„Na ‚proč‘ taky nezáleží, když tu není. Nic by mi neudělalo větší radost, než si s vámi chvilku poklábosit, ale jak jste se v pondělí zmínil, pan Wolfe sestupuje v šest hodin ze svých skleníků, a teď na vás čeká v kanceláři. Tak pojďte.“

O čemsi se rozhodoval, pak se rozhodl. „Nevím, o čem mluvíte. V pondělí jsem se před vámi o ničem nezmiňoval. Nikdy jsem vás neviděl. Kdo jste?“

„Jsem Thomas G. Yeager. Jeho duch. Nebuďte trouba. Jestli si myslíte, že se jedná jen o moje tvrzení proti vašemu, tak to je blbost. Z toho se nemůžete vykroutit. Zatraceně dobře víte, že nemůžete. No tak!“

„To se uvidí, jestli nemůžu. Dejte tu nohu pryč z těch dveří. Chci je zavřít.“

Nemělo význam to protahovat. „Fajn,“ řekl jsem. „Odpovím na otázku, kterou jste nedořekl. Dneska odpoledne jsem mluvil s vaší ženou. Z obálky v její kabelce jsem se dozvěděl vaše jméno a adresu.“

„Tomu nevěřím, to je lež.“

„V kabelce měla také řidičský průkaz. Dinah Houghová, narozená třetího března devatenáct set třicet, běloška, hnědé vlasy, světlehnědé oči. Má ráda šampaňské. Naklání mírně hlavu napravo, když –“

„Kde jste se s ní viděl?“

„Na ‚kde‘ taky nezáleží. Víc se ode mě nedozvíte. Panu Wolfovi jsem řekl, že vás k němu v šest přivedu, a už je čtvrt na sedm, jestli nechcete –“

„Manželka tam je?“

„Ne, teď ne. Říkám vám, pane Yeager – pardon, pane Houghu –, jestli nechcete, aby se rozpoutalo peklo, chopte se mé ruky a rychle pojďte se mnou.“

„Kde je moje manželka?“

„Zeptejte se pana Wolfa.“

Vykročil, a já musel uhnout stranou, aby do mě nevrazil. Zabouchl dveře, zatlačil na ně, aby se přesvědčil, že zámek zapadl, a zamířil ke schodům. Následoval jsem ho. Cestou dolů jsem se zeptal, kterým směrem se člověk nejlíp dostane někam, kde sežene taxíka, ale neodpověděl. Já bych si byl vybral Christopher Street, on však na rohu zabočil doprava směrem na Sedmou Avenui a vyhrál. Do tří minut jsme jeden měli, a to v době, kdy je to s taxíky nejhorší. Cestou neměl, co by řekl. Dalo se sázet jedna ku deseti, že Cramer někoho nasadil, aby starý dům z pískovce sledoval, ten někdo ale Hougha v životě neviděl, a jít zadem průchodem ze Čtyřiatřicáté ulice bylo složité, takže jsme zastavili u obrubníku před vchodem. Vystoupil jsem po schodech, dveře byly na řetízek, musel jsem tedy zazvonit na Fritze, aby nás pustil.

Wolfe seděl za stolem a mračil se na křížovku v Observeru. Když jsme vešli, nevzhlédl. Usadil jsem Hougha do červeného koženého křesla a beze slova se odebral ke svému. Když mozek mistra pracuje na nějakém velkém problému, nepletete se mu do toho. Za dvacet vteřin Wolfe zamumlal „zatraceně“, praštil tužkou na stůl, otočil se i s křeslem, upřel zrak na hosta a zavrčel: „Tak pan Goodwin vás přece vyhrabal. No, co mi povíte?“

„Kde je moje manželka?“ vybreptl Hough. Tu otázku celou tu dobu v sobě zadržoval.

„Moment,“ zasáhl jsem. „Řekl jsem mu, že jsem dneska odpoledne mluvil s jeho ženou a z věcí v její kabelce se dozvěděl jeho jménu a adresu. To je všecko.“

„Kde je?“ naléhal Hough.

Wolfe se na něj podíval. „Pane Houghu, když jsem se v pondělí večer dozvěděl, že člověk jménem Thomas G. Yeager byl zavražděn, bylo by bývalo jen přirozené a náležité, kdybych policii dal popis člověka, který tu onoho odpoledne byl a vydával se za něj. Z důvodů, které jsou jen mé vlastní, jsem to neudělal. Když jim to povím teď, dám jim nejen popis, ale i vaše jméno a adresu. Jestli to udělám nebo ne, to bude záležet na tom, jak ono podivné klamné chování vysvětlíte. Tak jaké je vaše vysvětlení?“

„Chci vědět, kde Goodwin mluvil s mou ženou a proč, a kde teď je. Dokud se nedozvím tohle, nebudu nic vysvětlovat.“

Wolfe zavřel oči. Za okamžik je zase otevřel. Přikývl. „To je pochopitelné. Jestli tu vaše žena hrála nějakou úlohu, nebudete moci své chování vysvětlit, aniž byste mluvil i o ní, a nebudete o ní mluvit, pokud nebudete vědět, že je to nutné. Nu, tak tedy je. V pondělí odpoledne jste se vydával za Yeagera a panu Goodwinovi řekl, že očekáváte, že budete sledován do Západní Dvaaosmdesáté ulice číslo 156. Když dnes v poledne vaše manželka vešla do jednoho pokoje v domě na té adrese, nalezla tam člověka, kterého zaměstnávám. Ten upozornil pana Goodwina, pan Goodwin tam šel a hovořil s ní. Měla klíče k domu i k tomu pokoji. To je vše, co vám povím. A teď vaše vysvětlení.“

Jen málokdy lituju lidi, které Wolfe zatlačí do kouta. Obvykle si o to tak či onak koledují, ovšem ten, kdo nesnáší pohled na rybu mrskající se na háčku, by neměl chodit rybařit. Ale při pohledu na Austina Hougha jsem přece jen musel odvrátit zrak. Rysy jeho dlouhého kostnatého obličeje se znetvořily tak, že vypadal spíš jako chrlič než jako člověk. Odvrátil jsem zrak, a když jsem se přinutil k tomu, abych se na něj znovu podíval, seděl zhrouceně, obličej zabořený do dlaní.

Wolfe pokračoval: „Vaše postavení je beznadějné, pane Houghu. Vy jste tu adresu znal. Znal jste Yeagerovo telefonní číslo, které není uvedeno v seznamu. Věděl jste, že na tu adresu často chodí. Věděl jste, že tam chodila také vaše manželka. Čeho jste doufal, že dosáhnete tím, že jste sem přišel a pana Goodwina poslal na zbytečnou pochůzku?“

Hough zvedl hlavu tak, že se jeho oči setkaly s mými. „Kde je, Goodwine?“ Byla to víc prosba než otázka.

„Nevím. Nechal jsem ji v pokoji tam na té adrese; bylo za pět minut tři čtvrtě na dvě. Pila šampaňské, ale nevychutnávala si ho. Jediná další osoba v tom pokoji byl onen zaměstnanec pana Wolfa. Nezadržoval ji, mohla svobodně odejít. Já odešel proto, že jsem vás chtěl vidět, ale to ona neví. Nevím, kdy nebo kam odešla.“

„Vy jste s ní hovořil? Ona vypovídala?“

„Tak. Asi dvacet minut.“

„Co říkala?“

Vrhl jsem pohled na Wolfa, ten ale neotočil hlavu, aby se s mým pohledem setkal, takže jsem si domyslel, že se mám řídit vlastním uvážením a moudrostí. Udělal jsem to.

„Řekla mi lež, nijak dobrou. Prý tam byla jen jednou a nezdržela se dlouho. Nechala tam deštník a dneska si pro něj přišla. To s tím deštníkem bylo v pořádku, byl tam v zásuvce a ještě tam je. Vyzvala mě, abych ji vzal na oběd. Vyzvala mě, abych ji dneska večer vzal do Flaminga, že budeme až do zavření tancovat.“

„Jak víte, že to byla lež – že tam byla jen jednou?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Chcete toho moc za nic. Jen si zapamatujte, že si nemyslím, že lhala; já vím, že lhala, právě tak, jako vím, že vy to víte taky.“

„Nevíte.“

„Ale blbost. Jděte k šípku.“

Wolfe na Hougha zahrozil prstem. „Pane Houghu, vyšli jsme vám vstříc, ale naše vstřícnost není bez hranic. To vysvětlení.“

„Co když vám nic vysvětlovat nebudu? Co když vstanu a odejdu?“

„To by bylo neblahé pro nás oba. Teď, když vím, kdo jste, bych měl povinnost povědět policii o tom vašem představení v pondělí odpoledne, a to bych raději nedělal – z důvodů, které jsou jen mé vlastní. V tom ohledu jsou vaše zájmy totožné s mými – a se zájmy vaší ženy. Její deštník tam ještě je.“

Hough byl v koncích a byl si toho vědom. Jeho obličej se neproměnil znovu v chrlič, už jen zkřivil ústa a kůže kolem očí se mu stáhla, jako kdyby bylo příliš silné světlo.

„Okolnosti,“ pronesl. „Lidé jsou hříčkou okolností. Dobrý bože, když jsem seděl v tomhle křesle a mluvil s Goodwinem, Yeager byl mrtvý, mrtvý už celé hodiny předtím. Když jsem o tom včera ráno četl v novinách, věděl jsem, co bude, kdybyste mě našli, a rozhodoval se, co říct; chtěl jsem všechno popřít, ale teď to nepůjde.“

Pomalu pokyvoval hlavou. „Tak. Okolnosti. Samozřejmě, moje žena si mě neměla brát. Byla to okolnost, že jsme se potkali ve chvíli, kdy byla – ale o tom se šířit nebudu. Budu se snažit držet jádra věci. Byl jsem blázen, když jsem si myslel, že bych mohl naše manželství ještě zachránit, ale snažil jsem se. Chtěla věci, které jsem jí nemohl poskytnout, a chtěla dělat věci, které se mi nezamlouvají a pro které nejsem vybaven. Nemohla je dělat se mnou, dělala je tedy beze mě.“

„To jádro,“ řekl Wolfe.

„Ano. Tohle je poprvé, co jsem vůbec někomu řekl jediné slovo o svém vztahu s manželkou. Asi před rokem měla najednou hodinky, které musely stát tisíc dolarů, možná víc. Pak další věci – šperky, šaty, kožich. Předtím často trávila večery venku beze mě, ale pak z toho bylo víc než večery, občas přišla domů za svítání. Jistě si uvědomujete, že teď, když jsem začal, je těžké držet se podstatných věcí.“

„Pokud možno se jich držte.“

„Pokusím se. Snížil jsem se až ke špiclování. Zvědavost se vplíží do domovů těch, které opustilo štěstí, pod jmény povinnost nebo lítost. Když manželka –“

„To je Pascal?“

„Ne, Nietzsche. Když šla manželka večer ven, šel jsem za ní – ne pokaždé, jen když se mi podařilo zařídit si to. Většinou šla do nějaké restaurace nebo na adresu jednoho přítele, o kterém jsem věděl, ale dvakrát šla na tu adresu v Dvaaosmdesáté ulici a vstoupila dovnitř vchodem v přízemí. To bylo v takové čtvrti nepochopitelné, pokud to nebylo nějaké doupě – drogy nebo bůhví co. Jednou odpoledne jsem se tam vypravil a zazvonil u těch dveří v přízemí, ale nic jsem se nedozvěděl. Nejsem zkušený detektiv jako vy. Nějaký člověk, myslím Portoričan, mi řekl, že žádné volné pokoje nemá.“

Odmlčel se a polkl. „Špicloval jsem i doma a jednoho dne našel telefonní číslo, které si manželka napsala na zadní stranu obálky. Chisholm 5, tři-dva-tři-dva. Vytočil jsem ho a zjistil, že je to dům Thomase G. Yeagera. V seznamu nebylo. Vyptával jsem se a zjistil, kdo to je, a pak jsem ho i viděl, spíš šťastnou náhodou než úmyslně. Chcete vědět, jak to bylo?“

„Ne. Setkal jste se s ním?“

„Ne, viděl jsem ho v divadle. To bylo asi před dvěma týdny. A o tři dny později, v pátek, týden před minulým pátkem, jsem ji sledoval ven a ona zase šla, už potřetí, do toho domu ve Dvaaosmdesáté ulici. Postavil jsem se na opačné straně ulice a brzy nato, ani ne za pět minut, přišel Yeager, pěšky. Bylo ještě světlo. Zabočil k tomu vchodu v přízemí a vešel dovnitř. Co byste dělal vy?“

Wolfe zamručel. „Já bych tam vůbec nebyl.“

Hough se otočil ke mně. „Co byste udělal vy, Goodwine?“

„To je vedlejší,“ odvětil jsem. „Já nejsem vy. Stejně tak byste se mě mohl zeptat, co bych dělal, kdybych byl drozd a viděl, jak mi nějaký kluk vybírá hnízdo. Co jste udělal vy?“

„Chodil jsem sem a tam podél bloku, až si mě lidé začali všímat, a pak jsem šel domů. Manželka se vrátila v šest. Neptal jsem se, kde byla, na to jsem se jí neptal už rok. Ale rozhodl jsem se, že musím něco podniknout. Uvažoval jsem o různých věcech, promýšlel všelijaké plány a zase je zavrhoval. Nakonec jsem se rozhodl pro jeden na neděli večer. Povečeřeli jsme –“

„Kterou neděli?“

„Minulou. Před třemi dny. Povečeřeli jsme v restauraci a vrátili se domů. Manželka se dívala na televizi, já pracoval ve svém pokoji, jenomže jsem vlastně nepracoval; rozhodoval jsem se, co dělat, a následující den to udělal. Přišel jsem sem a promluvil s Archiem Goodwinem. Co jsem mu řekl, víte.“

„Ano. Myslíte, že to stačí?“

„Asi ne. Bylo to takhle: věděl jsem, že když se Yeager neukáže, Goodwin zjistí proč. Buď mu zatelefonuje – proto jsem Goodwinovi dal to číslo –, nebo půjde za ním. Bude chtít Yeagera vidět a poví mu o mně a o tom, co jsem říkal. Tak Yeager uvidí, že někdo, koho ale podle Goodwinova popisu nepozná, ví, co se v tom domě děje. Uvidí, že o tom vědí i Archie Goodwin a Nero Wolfe. A řekne o tom mé ženě a popíše jí mě, a ona pozná, že já o všem vím. To bylo to nejdůležitější. Já jí to říct nemohl, ale chtěl jsem, aby věděla, že já to vím.“

Zabloudil očima na mě a pak zpátky na Wolfa. „A další věc – věděl jsem, že Archie Goodwin to prostě jen tak nepustí ze zřetele. Bude mu vrtat hlavou, proč jsem se o té adrese zmínil, a také to, jaké tajné spojení mezi Yeagerem a domem v té čtvrti je, a když Archiemu Goodwinovi něco vrtá hlavou, přijde na to. To všechno jsem měl na mysli, ale nejdůležitější bylo, aby manželka věděla, že já to vím.“

Zamlel ústy a pevně sevřel postranní opěradla. „A ten večer ve zprávách v jedenáct hodin rádio hlásilo, že Yeager je mrtvý, a včera ráno jsem se z novin dozvěděl, že zemřel – byl zavražděn – v neděli v noci, a jeho mrtvolu našli ve výkopu před tím domem. Díky bohu, že tam manželka v neděli v noci nebyla.“

„Jste si tím jistý?“

„Určitě, jsem si tím jistý. Spíme odděleně, ale slyším ji, i když se na posteli třeba jen otočí. Uvědomujete si –“ Zarazil se.

„Co?“

„Nic. Chtěl jsem říct, že si jistě uvědomujete, že jsem vám pověděl věci, které by mě nikdy nenapadlo někomu říkat, ale vám je to jedno. Možná, že jsem teď zase udělal nějakou hloupou chybu, ale okolnost mě zaskočila. Je šance, vůbec nějaká šance, že si to necháte pro sebe? Nemůžu po vás chtít, abyste mě nějak šetřili, to vím, po tom, jak jsem Goodwina v pondělí oklamal, ale kdybyste považovali za možné…“

Wolfe vzhlédl na hodiny. „V tuhle dobu večeřím. Nedělá mi potěšení někomu bezdůvodně ubližovat, pane Houghu, a na tom, jak jste pana Goodwina tak dětinsky klamal, není nic, co by popuzovalo. Naopak; dal jste mu tu adresu a on tam šel a výsledkem je, že máme klienta.“ Odsunul křeslo a vstal. „To, co jste nám pověděl, se nikdo další nedozví, pokud to nebude nutné.“

„Kdo je ten váš klient?“

Wolfe mu odpověděl, že to se ho sotva týká a Hough se nepokoušel naléhat. Když se zvedal z křesla, znovu jsem si dovolil ten přepych, aby mi ho bylo líto. Byl v pořádném průšvihu. Chtěl mluvit s manželkou, musel s ní mluvit, ale co jí řekne? Bude jí vysvětlovat, že může za to, že když si šla pro deštník, našla tam uvítací výbor? Přizná, že – tyhle úvahy jsem utnul. Oženil se s ní on, ne já. Pustil jsem ho ven a chvíli postál na schodech, abych se poohlédl, jestli tu není někdo, kdo je na něj zvědavý natolik, že ho bude sledovat. Nebyl. Zavřel jsem dveře a šel za Wolfem do jídelny.

Ještě jsme neodpověděli na dva dopisy z ranní pošty. Když jsme se po večeři vrátili do kanceláře a dopili kávu, věnovali jsme se jim. Jeden byl od farmáře z Putnam County; chtěl vědět, kolik špačků Wolfe letos chce. Druhý byl od jakési ženy z Nebrasky; psala, že na konci června bude s manželem a dvěma dětmi na týden v New Yorku, a jestli by se mohli přijít podívat na orchideje. Odpověď na první zněla čtyřicet, Wolfe vždy zve na paštiku ze špačků dva hosty. Odpověď na druhý zněla ne, ta žena se neměla zmiňovat o dětech. Když byly odpovědi napsány na stroji a Wolfe je podepsal, seděl a přihlížel, jak dopisy skládám a dávám do obálek. Potom promluvil.

„To, že jste vyloučil pana a paní Pérezovy, už neplatí. Věděli, že ten dům dostanou.“

Samozřejmě, že na tohle muselo dojít. Otočil jsem se k němu i s křeslem. „S biblí je to prazvláštní. V kostele jsem nebyl už dvacet let a moderní věda prokázala, že teplota v nebi je o devadesát stupňů vyšší než v pekle, ale kdyby mě někdo požádal, abych položil ruku na bibli a odpřisáhl lež, couvl bych. Řekl bych, že jsem hinduista nebo buddhista – samozřejmě zen. A pan a paní Pérezovi bezpochyby chodí na mši jednou týdně, pravděpodobně ještě častěji.“

„Fuj. Možná by tak nepřísahali, aby dostali dům, ale když jim jde o krk?“

Přikývl jsem. „Na svědecké lavici už pod přísahou lhaly tisíce vrahů, tohle ale bylo jiné. Pořád ještě si tak trochu myslí, že jsem jejich detektiv.“

„Jste nenapravitelně umíněný.“

„Ano, pane. Nápodobně.“

„A vyloučen není ani ten pitomec Hough. Říkám pitomec, ale co když je ve skutečnosti prohnaný, lstivý a vynalézavý? Věděl, že jeho manželka na tu adresu v neděli večer půjde, vzal si její klíče, šel tam sám, Yeagera zabil a odešel. V pondělí ho něco vyplašilo, nezáleží na tom co; třeba manželce řekl, co udělal, nebo ona se to domyslela a její postoj mu nahnal strach. Rozhodl se, že musí podniknout něco, čím vzbudí dojem, že jeho účast je nanejvýš nepravděpodobná, a podnikl to. Vy a já jsme včera došli k závěru, že ten podvodník nevěděl, že Yeager už je mrtvý – nebyl to předpoklad, byl to závěr. Teď od něj upouštíme.“

„Věřit se tomu dá,“ připustil jsem. „Jen v tom vidím tři díry.“

„Já vidím čtyři, ale žádná z nich není taková, aby se nedala zalepit. Nenaznačuju, že jsme postoupili vpřed. Ve skutečnosti jsme udělali krok zpět. Dospěli jsme k závěru, že ten člověk vypadává ze hry, jenže nevypadává. A teď?“

Diskutovali jsme o tom plné dvě hodiny. Než jsme něco před půlnocí šli nahoru spát, vypadalo to tak, že máme případ a klienta, dva klienty, a nemáme jedinou kartu, se kterou můžeme hrát. Naše velké eso, to, že víme o tom pokoji, a to, že Yeager v něm byl zabit, bylo naprosto bezcenné. A čím déle si ho podržíme v rukávu, tím choulostivější to bude, až policie narazí na stopu vedoucí k němu, jak se určitě dřív nebo později stejně stane. Když se Wolfe odebral k výtahu, byl tak otrávený, že mi ani nepopřál dobré noci. Zatímco jsem se svlékal, zvažoval jsem dokonce možnost, že kdybychom Freda odvolali, policajti by nevyšťárali, že jsme tam byli. Bylo to tak směšné, že jsem se třikrát otočil z boku na bok, než jsem usnul.

Zazvonil telefon.

Když uprostřed noci zazvoní telefon, někteří lidé se okamžitě vynoří z hlubin spánku, a než přiloží sluchátko k uchu, jsou téměř vzhůru. Já ne. Já jsem ještě hodně hluboko. Říct něco tak složitého jako „Dům Nero Wolfa, u telefonu Archie Goodwin“ bych rozhodně nedokázal. Zmůžu se jedině na „– ló“.

Ženský hlas řekl: „Chci mluvit s panem Archiem Goodwinem.“ Pořád ještě jsem se s námahou vynořoval.

„Tady Goodwin. Kdo volá?“

„Pérezová. Musíte přijít. Přijďte hned. Naše dcera Maria je mrtvá. Zabili ji pistolí. Přijdete hned?“

Už jsem byl z hlubin venku. „Odkud voláte?“ Sáhl jsem po vypínači noční lampičky a podíval se na hodiny. Půl třetí a pět minut.

„Jsme doma. Vzali nás podívat se na ni, a právě jsme se vrátili. Přijdete?“

„Je tam někdo? Policisté?“

„Ne. Jeden nás odvezl domů, ale je pryč. Přijdete?“

„Ano. Hned. Co nejrychleji. Jestli jste už ne –“

Zavěsila.

S oblékáním si rád dávám na čas, ale v případě potřeby jsem ochoten udělat výjimku. Když jsem měl uvázanou kravatu, na sobě sako a v kapsách své věci, vytrhl jsem z notesu list a napsal na něj:

~

Maria Pérezová je mrtvá, zavražděná, zastřelená – ne doma. Nevím, kde. Paní Pérezová volala ve 2:35. Jsem na cestě do 82. ulice.

AG

~

O jedno rameno schodiště níž jsem šel ke dveřím Wolfova pokoje a vzkaz prostrčil mezírkou pod nimi. Pak dolů a ven. V téhle noční době bude nejsnazší sehnat taxíka na Osmé Avenui, takže jsem zamířil na východ.

XI.

Když jsem si odemkl dveře v přízemí v čísle 156 a vešel, byla minuta po třetí. Paní Pérezová tam stála, beze slova se otočila a vykročila halou. Následoval jsem ji. V polovině cesty zabočila do místnosti napravo, do dveří, do kterých jsem v úterý večer strčil, když jsem na sobě cítil čísi oči. Místnost byla malá; jedno lůžko, prádelník, stolek se zrcadlem a dvě židle, takže moc místa už nezbývalo. Pérez seděl na židli u stolku, na něm stála sklenice a láhev rumu. Při mém příchodu pomalu zvedl hlavu a pohlédl na mě. Oko, které ve vypjatých situacích přivíral, bylo téměř zavřené.

Pak promluvil. „Tamten den vám žena řekla, že sedíme s přáteli. Jste přítel?“

„Nevšímejte si ho,“ řekla paní Pérezová. „Pije rum, půl láhve. Já mu říkám, aby pil.“ Usedla na lůžko. „Já ho nutím jít do tohohle pokoje, pokoje naší dcery, a přinesu rum. Já sednu na postel naší dcery. Vaše židle je tamhleta. Děkujeme vám, že jste přišel, ale my teď nevíme proč. Nemůžete udělat nic, nikdo nemůže nic udělat, ani sám Bůh.“

Pérez zvedl sklenici, lokl si, sklenici postavil a řekl cosi španělsky.

Posadil jsem se na židli. „V takovéhle chvíli je potíž v tom, že se dá něco dělat, a čím rychleji, tím líp. Vy teď nemáte v duši místo na nic jiného než na to, že je mrtvá, ale já místo mám. Chci vědět, kdo ji zabil, a vy to budete chtít vědět taky, až ten šok trochu ustoupí. A aby –“

„Jste blázen,“ řekl Pérez. „Já ho zabiju.“

„Je to muž,“ řekla jeho žena. Na okamžik jsem se domníval, že tím chce říct, Mariu zabil nějaký muž; pak jsem si uvědomil, že tím myslela svého manžela.

„Nejdřív ho budeme muset najít,“ řekl jsem. „Víte, kdo ji zabil?“

„Jste blázen,“ ozval se Pérez. „Samozřejmě, že ne.“

„Vzali vás podívat se na ni. Kam? Do márnice?“

„Do velké budovy,“ odpověděla paní Pérezová. „Velké místnosti se silným světlem. Byla na nějaké věci s látkou na sobě. Na hlavě byla krev, ale ne na obličeji.“

„Řekli vám, kdo ji našel a kde?“

„Ano. Našel ji nějaký muž v přístavu u řeky.“

„Kdy odešla z domu, kam šla a s kým?“

„V osm hodin do biografu s přáteli.“

„S chlapci, nebo s děvčaty?“

„S děvčaty. Přišly pro ni dvě dívky. Viděli jsme je. Známe je. Byli jsme s policistou za jednou z nich a ona řekla, že Maria s nimi šla do biografu, ale v devět hodin šla pryč. Nevěděla kam.“

„Máte tušení, kam mohla jít?“

„Ne.“

„Tušíte, kdo ji mohl zabít nebo proč?“

„Ne. Na tohle všechno se nás ptali.“

„Budou se ptát ještě o hodně víc. No, tak takhle se to jeví. Buď existuje nějaká spojitost se smrtí pana Yeagera, nebo ne. Jestli ne, je to na policii, a ta ho, nebo ji, pravděpodobně dostane. Jestli ano, policie nemůže ani začít, protože neví, že tohle byl Yeagerův dům – pokud jste jí to neřekli vy. Řekli?“

„Ne,“ odpověděla.

„Jste blázen,“ řekl Pérez. Lokl si rumu.

„Pak to záleží na vás. Když policii povíte o Yeagerovi a o tom pokoji, může zjistit, kdo Mariu zabil, dřív než já. Pan Wolfe a já. Když jí to neřeknete, najdeme ho my, ale nevím, jak dlouho nám to bude trvat. Chci, aby bylo jasno: jestli její smrt nemá s Yeagerem co dělat, policii nijak neuškodí, když o něm a o tom pokoji nebude vědět, takže říkat jí to by bylo zbytečné. Tak se věci mají. Otázkou teď je, co chcete dělat, jestli její smrt měla něco společného s Yeagerem? Chcete o Yeagerovi a o domě policii povědět a pravděpodobně být obžalováni ze zabití Yeagera? Nebo to chcete nechat na panu Wolfovi a na mně?“

„Kdybychom včera v noci odešli pryč,“ řekla paní Pérezová. „Ona nechtěla jít. Kdybych byla dost silná –“

„To neříkej,“ přikázal jí manžel. „To neříkej!“

„Je to pravda, Césare.“ Vstala, nalila mu do sklenice rum a vrátila se na lůžko. Pohlédla na mě. „S panem Yeagerem nikdy neměla nic společného. Nikdy s ním nemluvila. Nikdy v tom pokoji nebyla. O tom všem nic nevěděla, o něm a o lidech, co sem chodili.“

„Tomu nevěřím,“ prohlásil jsem. „O tom, že inteligentní dívka v jejím věku nebude zvědavá na to, co se děje v domě, ve kterém bydlí, se dá sice uvažovat, ale nevěřím tomu. Kde byla v neděli v noci, když jste vynášeli Yeagerovu mrtvolu a dávali ji do toho výkopu?“

„V posteli a spala. V téhle, na které sedím.“

„To jste si jen mysleli, že spala. Měla dobré uši. V úterý večer mě slyšela jít dovnitř. Když jsem šel halou, dveře téhle místnosti byly pootevřené a ona tu byla potmě a skrz škvíru se na mě dívala.“

„Jste blázen,“ řekl Pérez.

„To by Maria neudělala,“ řekla paní Pérezová.

„Jenže to udělala. Ty dveře jsem otevřel a mluvili jsme spolu, jen pár slov. Proč to udělala? Hezká, inteligentní dívka že by se nezajímala o to, co se děje v jejím vlastním domě? To je absurdní. Jde o tohle; jestli o Yeagerovi policii nepovíte, jestli to necháte na panu Wolfovi a mně, musím zjistit, co Maria věděla, udělala nebo řekla, něco, kvůli čemu ji někdo zabil. Když tohle neudělám, není naděje, že se někam dostaneme. Od vás se to zjevně nedozvím. Už to tu policie prohledávala?“

„Ano, tenhle pokoj. Ten první, co přišel.“

„Odnesl si odtud něco?“

„Ne. Říkal, že ne.“

„Já tu byl,“ řekl Pérez. „Neodnesl.“

„Takže jestli to necháte na nás, tohle bude první. Podívám se, jestli něco najdu, nejdřív zde, pak v ostatních místnostech. Dva to stihnou rychleji než jeden, takže jděte nahoru a řekněte tomu člověku, aby přišel – nebo ne, radši ne. Už toho ví víc, než je zdrávo. Vy dva byste měli teď jít spát, ale asi nepůjdete. Jděte do kuchyně a něco si snězte. Nebuďte tady, až to tu budu prohledávat. Budu muset rozebrat postel a probrat se všemi jejími věcmi.“

„To není dobré,“ namítla paní Pérezová. „Znám všechno, co měla. Nechceme, abyste to dělal.“

„Prima. Pak pan Wolfe a já mizíme a přijde policie. Nebudu to já, kdo tu bude hledat, bude jich tucet, a jsou velmi důkladní. A vy u toho nebudete, protože budete zatčení.“

„Na tom teď nezáleží,“ prohlásil Pérez. „Možná já bych měl být.“ Zvedl sklenici, málem mu vyklouzla z prstů.

Paní Pérezová vstala, přistoupila k hlavám lůžka a stáhla přehoz. „Uvidíte,“ řekla. „Nic.“

Po půl druhé hodině jsem musel přiznat, že měla pravdu. Propátral jsem matraci odshora dolů, vyprázdnil zásuvky, věci z nich vybral jednu po druhé, zvedl koberec a prozkoumal každý centimetr podlahy, vyprázdnil přístěnek a při světle baterky prohlédl stěny, odtáhl prádelník a prozkoumal jeho zadní stěnu, proběhl stránkami asi třiceti knih a stohu časopisů, odstranil karton u čtyř zarámovaných obrazů – všechno naprostá rutina. Nic. Teď jsem Mariu znal mnohem líp, než když byla naživu, ale neobjevil jsem nejmenší náznak toho, že o Yeagerovi, jeho hostech nebo pokoji nahoře něco věděla nebo se o to nějak zajímala.

Pérez tu už nebyl. Překážel, když jsem zvedal koberec, a pak už ho rum téměř zdolal. Vzali jsme ho do vedlejší místnosti a uložili na postel. Mariino lůžko už zase bylo upraveno a seděla na něm její matka. Já stál vedle dveří, mnul si dlaně a se soustředěně staženým obočím se rozhlížel kolem.

„Říkala jsem vám, nic,“ řekla.

„Jo, slyšel jsem vás.“ Šel jsem k prádelníku a vytáhl dolní zásuvku.

„Už ne,“ pronesla. „Jste jak můj manžel. Moc tvrdohlavý.“

„S těmihle zásuvkami jsem nebyl dost tvrdohlavý.“ Položil jsem zásuvku na postel a začal vyjímat obsah. „Na ta dna jsem se díval jen svrchu. Měl jsem ty zásuvky otočit a pořádně je prohlídnout.“

Položil jsem zásuvku dnem vzhůru na podlahu, přisedl na bobek, prudce jí zatřepal a projížděl hrany koncem šroubováčku v zavíracím noži. Saul Panzer jednou objevil cennou malbu pod falešným dnem připevněným zvenčí místo zevnitř. Tahle zásuvka dvojité dno neměla. Položil jsem ji zpátky na postel, paní Pérezová začala dávat věci zpátky a já se pustil do další zásuvky.

To byla ona, a málem mi to znovu ušlo. Když jsem nenašel nic na vnější straně dna, položil jsem zásuvku na postel a prohlížel si vnitřek znovu ve světle baterky. V blízkosti rohu se ukázala maličká dírka, pouhé píchnutí špendlíkem. Dna zásuvek byla vyložena umělou hmotou se vzorkem, růžový podklad s červenými květinami, a dírka byla ve středu jedné z květin. Z podnosu na stole jsem si vzal zavírací špendlík, špičku strčil do dírky a zapáčil. Roh se nadzvedl, ale byl tužší, než by nějaká umělá hmota měla být. Když roh povolil tak, že jsem pod něj dostal prst, zvedl jsem jej a měl to. Umělá hmota byla přilepená ke kusu lepenky, přesně zapadajícího do dna zásuvky, a pod lepenkou byla sbírka předmětů pečlivě urovnaných tak, aby nevznikly žádné vybouleniny. Maria byla nejen inteligentní, ale i pečlivá a měla šikovné ruce.

Paní Pérezová, stojící mi po boku, pronesla cosi španělsky a natáhla ruku, ale zadržel jsem ji. „Mám právo,“ řekla. „Moje dcera.“

„Nikdo nemá právo,“ řekl jsem. „Schovávala to před vámi, ne? Jediné právo měla ona, a ona je mrtvá. Můžete se dívat, ale ruce dejte pryč.“ Odnesl jsem zásuvku na stůl a posadil se na židli, na které předtím seděl Pérez.

Zde je seznam obsahu Mariiny soukromé skrýše:

~

1. Pět celostránkových reklam Continental Plastic Products z časopisů.

2. Čtyři viněty ze šampaňského Dom Perignon.

3. Tři útržky inzerátů (jako doklad) z finančních rubrik Timesů, ceník akcií s třemi různými daty, s tužkou označenými položkami Continental Plastic Products. Závěrečné ceny CPP byly 62 1/2,61 1/2 a 66 1/2.

4. Dvě novinové fotografie Thomase G. Yeagera.

5. Novinová fotografie Thomase G. Yeagera ml. a jeho nevěsty, oba ve svatebních úborech.

6. Novinová fotografie Thomase G. Yeagera st. se třemi ženami.

7. Celostránková reprodukce z obrázkového časopisu – banket National Plastics Association v tanečním sále hotelu Churchill; fotografii jsem v pondělí večer viděl u Lona Cohena. Podtitulek uvádí tři jména osob, které jsou na pódiu s Yeagerem, mezi nimi jeden z našich klientů, Benedict Aiken.

8. Tři reprodukce fotografií Meg Duncanové, dvě z časopisů, jedna z novin.

9. Jedenatřicet tužkových skic ženských hlav, obličejů, některé s klobouky, některé bez klobouků. Jsou to listy bílého papíru 12×20 cm z bloku na Mariině stole a ze dvou bloků v jedné ze zásuvek. V levém dolním rohu každého listu je datum. Nejsem odborník na umění, ale skici se mi jevily jako dost zdařilé. Z rychlé prohlídky jsem usoudil, že se nejedná o jedenatřicet různých osob; byly tu i druhé nebo třetí pokusy o zobrazení stejného obličeje. Data byla až z doby téměř před dvěma lety, jedno z nich 8. května 1960. To byla minulá neděle. Kresbu jsem si dlouho a důkladně prohlížel. Měl jsem v ruce slibný písemný důkaz pro soudní přelíčení s vrahem. Nebyla to Meg Duncanová a také ne Dinah Houghová. Mohla to být Julia McGeeová. Když jsem si uvědomil, že se kloním k názoru, že to je Julia McGeeová, přestal jsem se na skicu dívat. Jednou oblastí mozku nejvíc ovlivňující úsudek je ta, kde se možnosti mění v pravděpodobnosti a pravděpodobnosti ve fakta.

10. Devět různě starých pětidolarovek.

~

Paní Pérezová si ke mně přitáhla židli a sedla si. Viděla všechno, neřekla však nic. Podíval jsem se na hodinky, za dvacet minut šest. Srovnal jsem inzeráty z Timesů, přeložil je napůl a ostatní věci vložil mezi ně. Otázka bránění průchodu spravedlnosti zadržováním důkazů o spáchání zločinu přestala být otázkou. Můj advokát by mohl tvrdit, že jsem se domníval, že tyhle věci nemají k Yeagerově vraždě vztah, ale kdyby soudci a porotě tvrdil, že jsem se taky domníval, že nemají vztah vraždě Marie Pérezové, musel by současně připustit, že jsem blb.

S důkazy v ruce jsem vstal. „Tohle všechno dokazuje, že Maria byla normálně zvědavá inteligentní dívka a že ráda kreslila obličeje lidí. Beru si to s sebou, pan Wolfe si to prohlédne. Peníze vám vrátím, doufám, že brzy. Měli jste těžkou noc a máte před sebou těžký den. Jestli máte jednodolarovku, prosím, abyste mi ji dala, najímáte pana Wolfa a mě, abychom vyšetřili vraždu vaší dcery. A proto mě necháváte, abych si tyhle věci vzal.“

„Měl jste pravdu,“ řekla.

„Ještě jsem si žádné medaile nevysloužil. Ten dolar, prosím.“

„Můžeme zaplatit víc. Sto dolarů. Na tom nezáleží.“

„Jeden zatím stačí.“

Vstala, šla vedle a zakrátko byla zpátky s jednodolarovkou v ruce. Dala mi ji. „Manžel spí,“ dodala.

„To je dobře. Vy byste měla taky. My jsme teď vaši detektivové. Dneska během dne někdo přijde a pravděpodobně vás a manžela odvede do kanceláře okresního zástupce. O Yeagerovi mluvit nebudou a vy ovšem taky ne. O Marii jim prostě povězte pravdu, to, co jste už řekli tomu policistovi, o tom, jak šla do biografu, a vy nevíte, kdo ji zabil a proč. Připravovala jste pro toho muže nahoře snídaně?“

„Ano.“

„Dneska se s tím neobtěžujte, brzy odejde a už se nevrátí.“ Podal jsem jí ruku, přijala ji. „Povězte manželovi, že jsme přátelé,“ řekl jsem a šel k výtahu.

Vstoupil jsem do komnaty pro ukájení tělesných choutek a rozsvítil. Mysl jsem měl tak zaměstnanou, že ty obrazy tam klidně vůbec nemusely být, a koneckonců byl tu živý obraz: Fred Durkin na rozměrném lůžku, hlavu na žluté podušce a žlutou přikrývku přitaženou až k bradě. Jak jsem rozsvítil, pohnul se a zamrkal, pak strčil ruku pod podušku a prudkým pohybem vytáhl pistoli.

„Jen klid. Mohl jsem tě odprásknout, ještě než ses k ní dostal,“ sdělil jsem mu. „Máme všechno, co nám k něčemu může být, a je čas jít. Není naspěch; úplně stačí, když odtud zmizíš do půlhodiny. Dole se nestavuj a paní Pérezovou nehledej, abys jí poděkoval. Potkal je malér, jejich dceru v noci zavraždili – ne tady v domě. Prostě jen zmizni.“

Fred už stál. „O co ksakru jde, Archie? Do čehos mě to dostal?“

„Dostaneš tři sta babek. Radím ti, na nic se mě neptej, mohl bych ti třeba odpovědět. Jdi domů a ženě řekni, žes měl dva perné dny a noci, a že si potřebuješ pořádně odpočinout.“

„Chci vědět jedno: seberou mě?“

„Hoď si mincí. Doufám, že ne. Mohli bychom mít kliku.“

„Bylo by k něčemu, když to tu otřu? Stačilo by mi deset minut.“

„Ne. Jestli se dostanou až takhle daleko, otisky nebudou potřebovat. Jdi domů a seď na fleku. Kolem poledne ti možná zavolám. A ne, aby sis s sebou bral nějaký obraz!“

Vstoupil jsem do výtahu.

XII.

Když Wolfe sestoupil v jedenáct hodin ze svých skleníků, seděl jsem za stolem s takzvaným poledním vydáním Gazette. Na první straně byla fotografie mrtvé Marie Pérezové; v podstatě si to ani nezasloužila, protože kromě mládí a krásy na ní nebylo nic, čím by se nějak výrazně odlišovala, ale téhle cti se jí dostalo proto, že tu noc nebyl zabit, oloupen nebo zatčen nikdo významný.

Případ byl otevřený dokořán. Vynecháme-li různé vedlejší okolnosti, jediná fakta, která policie měla, byla: a) mrtvolu objevil ve 12.35 v noci hlídač při obchůzce po molu na North River v oblasti Čtyřicátých ulic; b) byla mrtvá ne déle než tři hodiny, pravděpodobně méně; c) byla střelena zezadu do hlavy kulkou ráže 7.65; d) živou ji naposledy viděly dvě přítelkyně, se kterými šla do biografu a které vypověděly, že krátce před devátou se zvedla a odešla a už se nevrátila; nic jim neřekla. Předpokládaly, že jde na toaletu; a e) její otec a matka odmítli hovořit s reportéry. Nikde žádný náznak nebo podezření, že existuje nějaký vztah mezi její smrtí a smrtí Thomase G. Yeagera, jehož mrtvé tělo bylo tři dny předtím nalezeno ve výkopu v ulici, kde bydlela.

Po snídani jsem Wolfovi podal krátké hlášení, jen to hlavní. Nyní, když se usadil za stolem, jsem mu podal Gazette. Krátce pohlédl na fotografii, noviny položil a opřel se.

„Doslova,“ pronesl.

Naservíroval jsem mu všechno včetně toho, co jsem řekl Fredovi. Když jsem skončil, podal jsem mu důkazy z Mariiny zásuvky. „Jedna z těch věcí by vás mohla vést ke klamnému závěru,“ řekl jsem. „Ty čtyři viněty z lahví šampaňského. Nevěřím a neuvěřím, že Maria nějaké to šampaňské vypila. Ty viněty si vzala, když otec nebo matka lahve přinesli dolů, aby je vyhodili.“

„Kdo tohle řekl?“

„Já to říkám.“

Zamručel a začal s prohlídkou. Při téhle práci si vždycky dává na čas. Každou věc si prohlédl z přední i zadní strany, dokonce i ty reklamy, pětidolarovky a inzeráty z Timesů. Když byl hotov s nimi, s vinětami i fotografiemi, vrátil mi je a pustil se do skic. Prošel si je, některé si prohlížel pět vteřin, jiné až minutu, pak vstal a začal je rozkládat na stůl do řad. Skoro celý jej zakryly. Vstal jsem také a díval se, jak je přesouvá sem a tam a uspořádává do skupin. Každá skupina pravděpodobně obsahovala různé skici téže ženy. Dvakrát jsem s ním nesouhlasil a věc jsme prohovořili. Skončili jsme se třemi skupinami po čtyřech skicách, pěti skupinami po třech, jednou dvojicí skic a dvěma samostatnými. Jedenáct návštěvnic za dva roky a nebylo jisté, že je Maria zachytila všechny. Yeager byl velmi pohostinný člověk.

Ukázal jsem na jednu čtveřici skic. „Tuhle znám jménem,“ řekl jsem. „Deset ku jedné, tancoval jsem s ní. Její manžel vlastní řetěz restaurací a je dvakrát tak starý jako ona.“

Káravě se na mě podíval. „Berete to na lehkou váhu.“

„Ne, pane. To jméno je Delancey.“

„Fuj. Řekněte jméno téhle.“ Ukázal na dvojici skic. „Jedna má datum patnáctého dubna, druhá osmého května. Minulá neděle.“

„Tu jsem nechával na vás. Řekněte to jméno vy.“

„Byla v tom pokoji.“

„Ano, pane.“

„Julia McGeeová.“

„Ano, pane. Nebral jsem to na lehkou váhu. Chtěl jsem vědět, jestli ji najdete. Jestli ta data označují dobu, kdy Maria ty ženy viděla v hale, a ne dobu, kdy ty skici dělala, Julia McGeeová tam v neděli byla. Buď ho zabila, nebo ho našla mrtvého. Jestli ještě stál na nohou když přišla, nemínila odejít před půlnocí, protože se mělo přinést občerstvení. A samozřejmě nepřišla kvůli diktování. A jestli byl Yeager naživu a ona tam byla, když přišel vrah, ona by to schytala taky. Takže jestli ho nezabila, našla ho mrtvého. Jo, a mimochodem jeden detail – ten dolar od paní Pérezové jsem zanesl do knihy hotovosti jako zálohu. Vzal jsem ho od ní proto, že jsem si říkal, že tak aspoň nezmizí, když nás najala, a předpokládal jsem, že teď je lze vyloučit. Oni přece svou dceru nezabili. Nijak se nekasám, radši bych se byl pletl, než aby se ukázalo, že jsem měl pravdu, a to tím, že to Maria odskákala, i když si o to přímo říkala.“

„To, že si o to říkala, je jenom domněnka.“

„Jo, ale podle naší teorie ji zabila osoba, která zabila i Yeagera. Nebo nemáme vůbec žádnou teorii, a v tom případě musela Maria někoho kontaktovat. Předpokládejme, že to byla Julia McGeeová. Ta nemohla vědět, že se na ni někdo tou škvírou dívá, když procházela halou, anebo jestli ano, nemohla vědět, kdo se dívá. Jestli to nějak vytušila nebo měla podezření, jako jsem měl já, a kdyby do těch dveří strčila a našla tam Mariu, nešla by nahoru a nepoužila by tu pistoli, kterou si přinesla, aby zastřelila Yeagera. Takže Maria musela ten kontakt uskutečnit včera a určitě to neudělala jen tak pro nic za nic, jen proto, aby si dopřála tu radost, že řekne ‚Já vás v neděli večer viděla přijít, takže vím, že jste vrahem pana Yeagera.‘ Chtěla uzavřít obchod. To, že si o to říkala a ten obchod nabídla, může být domněnka, ale nevyslovuju ji proto, že se mi snad nějak líbí. Radši bych věřil, že Maria byla tak dobrá uvnitř jako na povrchu. A kromě toho ona to šampaňské nevypila.“

Wolfe udělal jen: „Mmmmh.“

Ukázal jsem na jednu trojici skic. „To je Dinah. Paní Austin Houghová. Maria uměla zachytit podobu. Paní Delanceyovou vystihla taky.“

„Není tu žádná s Meg Duncanovou.“

„Ne. Když měla její fotografie, nepotřebovala skicu.“

Wolfe se posadil. „Zavolejte Freda. Za jak dlouho tu může být?“

„Za dvacet minut.“

„Tak zavolejte.“

Šel jsem k telefonu a vytočil Fredovo číslo; Fred to zvedl. Řekl jsem mu, že jestli to stihne za devatenáct minut, čekají tu na něj dvě věci – tři sta patnáct dolarů a instrukce od Wolfa. Fred na to, že obojí bude vítáno. Sdělil jsem to Wolfovi a ten mě vyzval: „Zavolejte slečně McGeeové, promluvím si s ní.“

To trvalo trochu déle. Když jsem dostal ústřednu v Continental Plastic Products, potíž spočívala v tom, že Julia McGeeová byla Yeagerova sekretářka a nyní, když tam Yeager už nebyl, spojovatelka nevěděla, kde slečnu McGeeovou najít. Ta se mi nakonec ozvala a já dal Wolfovi znamení a Wolfe zvedl svůj telefon. Já svůj nepoložil.

„Slečna McGeeová? Musím s vámi co nejdřív mluvit. V mé kanceláři.“

„No –“ Neznělo to nadšeně. „Odcházím v pět. Bude stačit v šest?“

„Ne, je to naléhavé. Přijďte co nejdřív.“

„A nemůžete mi do telefonu říct – ne, asi ne. Tak dobrá, přijdu.“

„Hned.“

„Ano. Do pěti minut odcházím.“

Zavěsili jsme. Wolfe se opřel a zavřel oči. Já posbíral skici a dal je k ostatním Mariiným věcem. Z nízkého stolku s přihrádkami jsem vytáhl složku, nadepsal ji YEAGER a věci do ní vložil. Došel jsem k názoru, že pro něco, co může jednou být písemný důkazní materiál, je náležitým místem trezor a dal složku tam místo zpátky do stolku. Když Wolfe otevřel oči, dal jsem mu podepsat šek pro Freda Durkina; zněl na tři sta patnáct dolarů. Nyní jsme na operaci ‚Yeager‘ utratili asi pět stovek, měli jsme čtyři klienty a dva dolary na zálohách, a zatraceně dobré vyhlídky, že skončíme v báni za bránění výkonu spravedlnosti. Právě jsem si položil Fredův šek na stůl, když zazvonil telefon. Volala paní Yeagerová. Chtěla vědět, kdy ji vezmu podívat se na ten pokoj ve Dvaaosmdesáté ulici, a taky mi chce sdělit, že dceru správce toho domu zavraždili a ona že si myslí, že Wolfe a já bychom se na to měli podívat. To můžu udělat, až ji vezmu do toho pokoje, a ušetřit si tak cestu. Jestli si myslíte, že jsem ji měl zarazit, protože telefony mají pobočky a někdo mohl být na některou napojený, nemýlíte se. Pokoušel jsem se o to. Nakonec se mi to podařilo, aniž jsem jí musel telefon zavěsit.

To už tu byl Fred, kterého vpustil Fritz. Já mu dal jeho šek a Wolfe své instrukce. Přijal je bez mrknutí oka. Rozdíl v tom, jak bere Wolfa a jak bere mě, se ale nezakládá na zkušenosti. Tam v té komnatě pro ukájení tělesných choutek, kde instrukce dostával jen ode mě, měl dojem, že ho postrkuju moc daleko na tenkou větev, a to se mu nelíbilo. Teď, s Wolfem, nebylo o nějakém dojmu nebo nelíbení se ani řeči. Kdysi dávno dospěl jakýmsi způsobem k představě, že to, co Wolfe dokáže, když chce, nemá hranic, takže při tom samozřejmě neexistuje ani žádné riziko. Rád bych viděl jeho obličej, kdyby mu někdy Wolfe přikázal jít do Moskvy a sledovat Chruščova. Když zazvonil domovní zvonek, vstal a přesunul se ke křeslu vedle polic na knihy, já zatím vyšel do haly.

A tam jsem se dočkal překvapení. Před vchodem stála Julia McGeeová, ale ne sama. Vrátil jsem se do kanceláře a Wolfovi oznámil, že s ní je Aiken. Zamračil se na mě, našpulil rty a přikývl. Šel jsem otevřít a oba vešli dovnitř. Na to, že Aiken byl prezidentem korporace, se choval zdvořile. Ona byla pouze bývalá sekretářka jeho bývalého výkonného viceprezidenta, ale dal jí přednost a nechal ji jít halou a dál do kanceláře první. Wolfe stál, dokud se neusadili, Aiken do červeného koženého křesla, Julia do toho, které uvolnil Fred.

Hovor zahájil Aiken. „Poslal jste pro slečnu McGeeovou. Jestli došlo k nějakému vývoji, měl jste mě vyrozumět. Nedostal jsem od vás jedinou zprávu. Jestli máte něco, co chcete slečně McGeeové říct, chci to slyšet.“

Wolfe se na něj zadíval. „Pane Aikene, v úterý jsem vám řekl, že čím méně budete o podrobnostech mé činnosti vědět, tím lépe. Ale nic se nestane, když se dozvíte tohle: téměř určitě bych vás byl o tom informoval ještě dnes. Takže nakonec je vskutku dobře, že jste přítomen.“ Otočil hlavu. „Frede?“

Fred se zvedl a přistoupil k rohu Wolfova stolu. „Podívejte se na slečnu McGeeovou,“ vyzval ho Wolfe. Fred se otočil, krátce na ni pohlédl a otočil se zpátky.

„Ani nemusím,“ opáčil.

„Poznáváte ji?“

„Jistě. Taky že bych měl, tohle mám od ní.“ Ukázal si na tvář.

„To bylo v úterý večer. Viděl jste ji předtím?“

„Ano, pane. Viděl jsem ji v neděli večer, když jsem pozoroval ten dům v Dvaaosmdesáté ulici. Viděl jsem ji vcházet dovnitř. Dveřmi v přízemí.“

„Viděl jste ji odcházet?“

„Ne, pane. Mohla odejít, když jsem byl na rohu a telefonoval sem. Telefonoval jsem každou hodinu, podle instrukcí. Nebo když jsem na noc odešel.“

„Řekl jste v úterý večer Archiemu, že jste ji viděl už předtím?“

„Ne, pane. V úterý večer se na mě vrhla hned v tom okamžiku, co mě uviděla, a byl to pořádný tanec. Když ji Archie odvedl, začal jsem přemýšlet. V tu neděli jsem opravdu viděl ji. Měl jsem vám o tom povědět, ale bylo mi jasné, co by to znamenalo. Stal by se ze mě svědek v případu vraždy, a vy přece víte, jak to chodí. Ale dneska jsem se rozhodl, že musím. Platíte mě a spoléháte na mě. Takže jsem přišel a pověděl vám to.“

„Jak moc jste si jistý, že jste viděl slečnu McGeeovou, ženu, která tu sedí před vámi, jak v neděli večer vchází do toho domu?“

„Stoprocentně jistý. Kdyby ne, nebyl bych přišel a nepověděl vám to. Teď už vím, co mě čeká.“

„Zasloužíte si to. Měl jste nanejvýš důležitou informaci, kterou jste získal v době, kdy jste pro mě pracoval, a zadržoval jste ji šestatřicet hodin. To vyřídím později. Jděte do předpokoje a zůstaňte tam.“

Freda cestou ke dveřím do předpokoje sledovaly jen Wolfovy oči; Aikenovy a moje spočívaly na Julii McGeeové. Její se upíraly do jediného místa ve vzorku koberečku před jejíma nohama.

Když se za Fredem zavřely dveře, Wolfe promluvil. „Slečno McGeeová – proč jste ho zabila?“

„Neodpovídejte!“ přikázal jí Aiken. Otočil se k Wolfovi. „Pracujete pro mě. Jak jste sám řekl, máte se ze všech sil vynasnažit chránit pověst a zájmy korporace. Jak se ten člověk jmenuje?“

„Fred Durkin.“

„Proč jste mu přikázal ten dům v neděli večer hlídat?“

„V zastoupení klienta. Důvěrně.“

„Máte příliš mnoho klientů. O tom jste se v úterý večer nezmínil. Říkal jste, že žádné závazky nemáte.“

„Hovořili jsme o Yeagerově vraždě a já neměl žádné pověření vyšetřovat ji. Snažím se vám všemožně vyhovět, pane Aikene. Do mých ostatních závazků nemáte co mluvit, pokud nedochází ke střetu zájmů. Proč jste Yeagera zabila, slečno McGeeová?“

Aiken trhl hlavou, vyzval ji, aby neodpovídala, pak trhl hlavou zpátky k Wolfovi. „To je chyták. I když připustíme, že ji Durkin viděl v neděli večer vcházet do toho domu, ještě to nedokazuje, že Yeagera zabila. Vůbec tam nemusel být. Viděl Durkin vcházet jeho?“

„Ne. Ale viděl ho někdo jiný. Správce a jeho manželka, pan a paní Pérezovi. Radil bych vám, abyste za nimi nechodil. Jsou zoufalí, včera v noci zemřela jejich dcera. Jelikož si nepřejete, aby vyšla najevo souvislost mezi Yeagerem a tím domem, měl byste je raději přenechat panu Goodwinovi a mně.“

„Kdy šel Yeager dovnitř? Před slečnou McGeeovou, nebo až po ní?“

„Před ní. Dorazil kolem sedmé. Ale to vám opět vycházím vstříc, pane.“

„Toho si nijak necením. I když připustíme, že Durkin viděl slečnu McGeeovou vcházet, neviděl ji vycházet. Vy ji obviňujete z toho, že v tom domě Yeagera zabila, jeho mrtvolu vynesla ven na ulici a hodila do toho výkopu?“

„Ne. Neobviňuju ji, konfrontuju ji s faktem.“ Wolfe naklonil hlavu na stranu. „Pane Aikene, já z našeho pracovního spojení nedělám střet zájmů namísto vzájemné shody. To děláte vy. V úterý večer jsem vám řekl, že jediný rozumný způsob, jak se s nadějí na úspěch pokusit chránit pověst a zájmy vaší korporace, bude zastavit policejní vyšetřování té vraždy tím, že se dospěje k přijatelnému řešení bez toho, aby došlo na záležitost toho pokoje. Beru na sebe úkol takové řešení nalézt a nabídnout je pouze, když budu vědět, co se skutečně stalo. Je nesporné, že Yeager do toho pokoje vešel toho večera kolem sedmé, a lze se právem domnívat, že když přišla slečna McGeeová, dosud tam byl. Říkáte, že ptát se jí, proč ho zabila, je chyták. Zajisté je, a hodně starý, Řekové ho používali už před dvěma tisíci lety a jiní ještě dávno předtím. Tu otázku beru zpátky a zkusím jinou.“ Obrátil se ke slečně McGeeové. „Slečno McGeeová, byl pan Yeager v tom pokoji, když jste tam v neděli večer vešla?“

Julia McGeeová už před nějakou chvílí přestala zkoumat vzorek koberečku. Teď její oči sklouzly z Wolfa na Aikena a jejich pohledy se setkaly. Neřekla nic, ale ozval se on. „Dobrá, odpovězte na to.“

Pohlédla zpříma na Wolfa. „Ano, byl tam. Jeho mrtvola.“

„Kde byla?“

„Na podlaze. Na koberci.“

„Dotkla jste se ho? Hýbala s ním?“

„Dotkla jsem se jen jeho vlasů, tam, co byla ta díra po kulce. Ležel na boku, s otevřenými ústy.“

„Co jste udělala?“

„Neudělala jsem nic. Několik minut jsem seděla v křesle a pak odešla.“

„Kolik bylo přesně hodin, když jste odešla?“

„Přesně to nevím. Muselo být kolem půl desáté. Když jsem tam přišla, bylo čtvrt na deset.“

„Ve čtvrt na deset vás Yeager očekával?“

„Ne, v devět, ale o čtvrthodinu jsem se opozdila.“

„Šla jste tam kvůli diktátu?“

„Ano.“

„V neděli v devět večer?“

„Ano.“

Wolfe zamručel. „Tohle asi nebudu brát v úvahu, slečno McGeeová. Čelit nepodstatným lžím je ztráta času. Nemělo by význam strkat vám před oči fakt, že pan Yeager zařídil, aby o půlnoci donesli kaviár a bažanta. Byly v pokoji stopy zápasu?“

„Ne.“

„Viděla jste tam nějakou pistoli?“

„Ne.“

„Odnesla jste něco z toho pokoje, když jste odcházela?“

„Ne.“

„Vlastnila jste někdy pistoli?“

„Ne.“

„Nebo si nějakou vypůjčila?“

„Ne.“

„Střílela jste někdy z pistole?“

„Ne.“

„Kam jste šla po svém odchodu z toho domu?“

„Domů. Do svého bytu v Arbor Street.“

„Řekla jste někomu o tom, co se vám přihodilo?“

„Samozřejmě, že ne.“

„Panu Aikenovi?“

„Ne.“

„Takže on až doteď nevěděl, že jste tam v neděli večer byla?“

„Ne. Nevěděl to nikdo.“

„Víte, co to je hypotetická otázka?“

„Jistě.“

„Jednu položím. V úterý večer jste říkala, že vaše loajalita by měla patřit korporaci, ne panu Yeagerovi, takže jste ho zradila. Pak, jestliže –“

„Nezradila jsem ho. Jen jsem si myslela, že by to pan Aiken měl vědět.“

Wolfe se otočil i s křeslem k nezkrácené verzi webstera na stojanu, otevřel jej a nalistoval příslušnou stranu. „Zradit, sloveso, definice: ‚zpronevěřit se nebo zrádně se zachovat vůči důvěře nebo osobě, která důvěřuje‘.“ Slovník zase zavřel a otočil se zpátky. „Yeager vám zajisté důvěřoval v tom, že o tom pokoji nikomu nepovíte, ale vy jste to udělala. Pak, jestliže – to je ta hypotéza – jste tam v neděli večer šla ne psát podle diktátu, ale proto, abyste se podílela na dění odpovídajícím oné výzdobě, co si mám myslet ohledně toho, jak jste v té době přistupovala k panu Yeagerovi a panu Aikenovi? Uvážila jste věc znovu a došla k závěru, že vaše loajalita patří panu Yeagerovi?“

Nijak ji tím nezmýlil, odpověď měla pohotově. „Můj přístup s tím neměl co dělat. Pan Yeager mě požádal, abych tam šla psát podle diktátu, a já šla.“ Byla teda fakt dobrá. Kdybych byl tu komnatu pro ukájení tělesných choutek sám neviděl, asi by se mě přece jen zmocnil stín pochyb. Pokračovala: „Ten chyták, ta otázka, co jste mi položil – proč jsem ho zabila… chtěla bych se zeptat vás, proč bych ho měla zabíjet? Že bych tam šla kvůli diktátu a vzala si s sebou pistoli, abych ho zastřelila?“

Wolfova ramena se o několik milimetrů zvedla. „Říkal jsem, že nebudu brát v úvahu účel, za kterým jste tam šla, a neměl jsem jej sem zase zatahovat. Jestli jste měla důvod ho zabít, od vás se jej nedozvím. Pochybuju, že se od vás dozvím vůbec něco. Říkáte, že jste tam šla, nalezla jeho mrtvolu a odešla.“ Opřel se, zavřel oči a našpulil rty. Za okamžik je zase stáhl. Našpulit – stáhnout, našpulit – stáhnout.

Promluvil Aiken. „Chci slečně McGeeové sám položit několik otázek, ty ale mohou počkat. Tím, že jste přišel s teorií, že Yeager byl zabit v tom pokoji, jste všechno jen zhoršil. Nevěřím, že ho zabila, a nevěřím, že si to myslíte i vy. Co teď uděláte?“

Žádná odpověď. Wolfe stále ještě mlel rty. „Neslyšel vás,“ sdělil jsem Aikenovi. „Když tohleto dělá, nikoho a nic neslyší. My tu prostě nejsme.“

Aiken na Wolfa jen udiveně zíral. Přenesl svůj udivený pohled na slečnu McGeeovou. Neoplatila mu jej.

Wolfe otevřel oči a napřímil se. „Slečno McGeeová, dejte mi ty klíče. K těm dveřím a výtahu.“

„Slyšel jste, co jsem říkal?“ zeptal se Aiken.

„Ne. Ty klíče, slečno McGeeová.“

„Říkal jsem, že jste všechno jen zhoršil!“ Aiken uhodil pěstí do postranního opěradla. „Yeager mrtvý v tom pokoji! Nejdřív – ona ho nezabila, neměla pro to důvod – a pak zase: ale co když ho zabila? Tomuhle říkáte ochrana zájmů mé korporace?“

Wolfe si ho nevšímal. „Ty klíče, slečno McGeeová. Už je k ničemu nepotřebujete a sotva si můžete dovolit nějak se vzpírat. Máte je?“

Otevřela kabelku, tu, kterou jsem otevřel v úterý večer, když slečna McGeeová ležela na podlaze zabalená do přehozu, vyňala pouzdro s klíči, já si ho od ní vzal, na ty dva klíče se podíval a podal je Wolfovi. Uložil pouzdro do zásuvky, otočil se k Aikenovi a zeptal se: „Jak jste u ďasa dokázal dostat se do čela velké a úspěšné korporace?“

Prezident na něj vyvalil oči a nezmohl se na slovo. Wolfe pokračoval: „Vy jen zlostně prskáte. Říkáte, že já jsem to jen zhoršil. To při vašem podnikání taky obviňujete své podřízené, když poukážou na problémy, které nezpůsobili a které se musí řešit, jestli má podnik prosperovat? Kdybych se neuchýlil k balamucení, nevěděli bychom, že Yeager byl zabit tam v tom pokoji, ať už ho zabila slečna McGeeová nebo někdo jiný, a já bych se dopustil osudné chyby. Vypáčil jsem to z ní lstí. Měl jsem důvod k podezření, že tam v neděli večer byla, ale nebylo nic, co by se dalo použít jako páka, takže jsem si ji vyrobil. V neděli večer jsem žádného klienta neměl, pan Durkin ten dům nehlídal, nebyl tam a neviděl ji vcházet. Teď ale vím, že tam vešla a že Yeager tam byl zabit…“

„Parchante prohnaná!“ Aiken vyskočil. „Kde je ten papír, co jsem podepsal? Chci ho!“

„Nesmysl.“ Wolfe se ani neobtěžoval tím, aby naklonil hlavu, aby na něj vzhlédl. Šetření energií. „Sedněte si. Najal jste mě, ale vyhodit mě nemůžete. Už jsem se ocitl na dost zrádné půdě tím, že jsem zatajoval důkazy; teď, když vím, že Yeager byl zabit v tom pokoji a jeho mrtvola tam byla viděna, nejenže jsem zranitelný, jsem těžce kompromitován. Vás osobně nic neohrožuje, mě ale ano. Kdybych měl patřičnou dávku moudrosti, seděl bych teď u telefonu a mluvil s panem Cramerem od policie. Co riskujete vy? Pověst své zatracené korporace. Fuj. Sedněte si a řekněte mi, kde jste byl včera od devíti do půlnoci.“

Aiken stál a vrhal kolem sebe vzteklé pohledy. Pohyboval čelistmi a po straně krku mu cukala žíla. „Po tom, kde jsem včera večer byl, vám nic není, ksakru!“ procedil skrz zuby. „Varuju vás, Wolfe, hrajete nebezpečnou hru. Lžete, když říkáte, že Durkin v neděli u toho domu nebyl. Jak jinak byste věděl, že tam byla slečna McGeeová? Ještě jste mi neřekl, jak jste se dozvěděl o tom pokoji. A měl jste klíče. Nešel po odchodu slečny McGeeové nahoru Durkin, nenašel tam Yeagerovu mrtvolu, nedopravil ji ven a nehodil do toho výkopu? Já myslím, že ano. A teď vydíráte mě i mou korporaci; to je to celé. Dobrá, v úterý večer jste držel v rukou otěže a pořád ještě je držíte, ale varuju vás!“

„Děkuji,“ odtušil zdvořile Wolfe. Otočil hlavu. „Slečno McGeeová, kde jste byla včera večer od devíti do půlnoci?“

„Neodpovídejte mu!“ přikázal jí Aiken. „Neodpovídejte na nic. Odcházíme. Můžete odpovědět mně, ale ne tady. Pojďte.“

Pohlédla na něj, pak na Wolfa a zase na Aikena. „Ale, pane Aikene, já musím! Na to musím odpovědět. Říkala jsem vám, že asi právě kvůli tomu se mnou chtěl mluvit – ta dívka, Maria Pérezová.“ Jména ‚Maria‘ a ‚Pérezová‘ nevyslovila způsobem takovým, jako Pérezovi. „Proto chce vědět, kde jsem včera večer byla.“ Otočila se k Wolfovi. „Tu dívku jsem nikdy neviděla, nikdy jsem o ní neslyšela, až když jsem dneska četla noviny. Nezabila jsem pana Yeagera a nezabila jsem ani ji. Nic o ní nevím. Včera večer jsem byla na večeři s přáteli, celý večer, s nimi i s jinými lidmi, až přes půlnoc. Jmenují se Quinnovi a bydlí v Západní Jedenácté ulici, číslo osmadevadesát. Musím mu to říct, pane Aikene. Je to pro mě už tak dost zlé bez toho, abych – musím mu to říct.“

Aiken soustředil pohled na Wolfa. „Co je s tou dívkou?“ zeptal se.

Wolfe zavrtěl hlavou. „Když lžu, tak proč se vůbec ptát?“

A tím to celé skončilo. Už mockrát v klientech při odchodu z té kanceláře všechno vřelo nebo odcházeli rozmrzelí, ale ještě nikdy jsem neviděl někoho tak naštvaného, jako byl Aiken. Musím přiznat, že ne bezdůvodně. Jak jsem řekl, otěže držel Wolfe, a každý prezident korporace je zvyklý na to, že je drží on. Když se slečnou Julií McGeeovou odcházel, úplně zapomněl na dobré vychování, halou šel ke dveřím první, a když jsem sáhl na poličku pro jeho klobouk, vytrhl mi jej z ruky. Slečnu McGeeovou čekala perná půlhodina. Vrátil jsem se do kanceláře a Wolfovi sdělil: „Ještě že šeky korporace nepodepisujou prezidenti. Při podepisování šeku pro vás by dostal záchvat třesavky. Kdyby.“

Wolfe zamručel. „Vskutku, kdyby. Jistě si uvědomujete, že jsme ještě nikdy neměli tak blízko ke katastrofě. A k potupě.“

„Ano, pane.“

„Je naprosto nutné, abychom vraha našli dřív, než pan Cramer najde ten pokoj.“

„Ano, pane.“

„Vydrží Pérezovi?“

„Ano, pane.“

„Řekněte Fritzovi, aby prostřel k obědu i pro Freda. Pak sežeňte Saula a Orrieho. Sem, ve dvě třicet. Jestli mají jiné závazky, promluvím s nimi. Dnes odpoledne je tu musím mít.“

„Ano, pane.“ Chystal jsem se vstát.

„Počkejte. Ta žena, Meg Duncanová – podle všeho byla včera večer v divadle?“

„Podle všeho. Zjistím to.“

„Do kdy tam byla?“

„Hra končí asi za deset minut jedenáct, pak se musela převléknout. Jestli si s Mariou Pérezovou domluvila schůzku na jedenáct třicet, mohla to stihnout beze spěchu. Opomenul jsem něco?“

„Ne. Musíme vzít v úvahu všechny možné okolnosti. Instrukce budou, až seženete Saula a Orrieho.“

Šel jsem do kuchyně promluvit s Fritzem.

XIII.

Dovolte, abych představil pana Saula Panzera a pana Orrieho Cathera. Pan Panzer je ten v červeném koženém křesle. Když se na něj podíváte, na jeho velký nos, malá zapadlá očka, vlasy, které nedrží, řeknete si, – nic moc. Stovky lidí, kteří si tohle řekli, toho litovaly. Dobrý detektiv musí dobře ovládat svou práci na desítku různých způsobů a Saul je na všechny ten nejlepší. V panu Catherovi, tom ve žlutém křesle po Saulově levici, byste se zmýlili taky. Je úplně tak pohledný, jak vypadá, ale už ne tak bystrý, jak vypadá, ačkoliv by mohl být, nepřekážet mu v tom jeho ego. Když máte člověka posuzovat podle jediného jeho počinu a když si můžete vybrat, je třeba zajímat se o způsob, jakým se na sebe dívá do zrcadla, a při tom já Orrieho viděl. Pana Freda Durkina, toho v křesle vedle Orrieho, už znáte.

Wolfe, Fred a já jsme se právě vrátili z jídelny do kanceláře a připojili se k Saulovi a Orriemu. Během oběda jsem usilovně uvažoval o tom, jaký program pro ně Wolfe má, a bral přitom v potaz i instrukce, které dal mně. Podle mě otázka, jak si vyděláme honorář, byla pouze druhotná; hlavní byla ta, jak nějak opatrně slézt z té tenké větve, aby se s námi moc nerozhoupala. Talent a schopnosti těch tří mužů jsem plně oceňoval, přesto však jsem nedokázal uhádnout, jakým způsobem je lze využít k tomu, aby na tu otázku našli odpověď. Takže jsem chtěl vyslechnout rozdílení instrukcí, jenomže když jsem zamířil ke svému křeslu a natočil ho, Wolfe promluvil.

„Vás nebudeme potřebovat, Archie. Své instrukce máte.“

Posadil jsem se. „Možná bych mohl přispět podrobnostmi.“

„Ne. Radši se dejte do práce.“

Vstal jsem a šel pryč. Byl bych mohl pronést pár pichlavých poznámek, třeba to, že mám právo vědět, jaká je naděje, že tu noc budu spát ve vlastní posteli, ale do Wolfova scénáře – pokud nějaký měl – se nemuselo hodit, aby Saul, Fred a Orrie věděli, jak špatně to vypadá. Takže jsem šel svižně a čile pryč, do haly a z dohledu.

Měl jsem telefonicky domluvenou schůzku s herečkou, ale ne na určitou dobu, nýbrž na dobu někdy mezi třetí a čtvrtou. Když jsem vešel do haly Balfouru na Madisonově třídě, bylo pět minut po třetí. Vrátnému jsem řekl své jméno a sdělil mu, že mě slečna Meg Duncanová očekává. Vědoucně se na mě podíval a zeptal se: „Jak se má tlusťoch?“ Já mu řekl: „Otočte se. Obličeje si moc dobře nepamatuju, ale záda ano.“ On na to: „Moje si asi nepamatujete. Dělal jsem poskoka v Churchillu. Slečna Duncanová něco ztratila?“

„Otázky se zodpovídají na počkání,“ odvětil jsem. „Panu Wolfovi se vede dobře, děkuji. Slečna Duncanová nemůže najít svůj zlatý boxer, a myslí si, že jste ho sebral vy.“

Zašklebil se. „S váma se potkat je teda za všechny prachy. Můžete si ho vzít, až půjdete odsud. Dvanácté poschodí. Dvanáct D.“

Šel jsem do výtahu a vyvezl se nahoru. Dvanáct D byl na konci chodby. Zazvonil jsem a po půl minutě se dveře pootevřely a jakýsi hlas se zeptal, kdo jsem. Udal jsem svoje jméno, dveře se otevřely doširoka a ukázala se ženská s hranatou čelistí, podle všeho pěkná metrnice, a věnovala mi nikterak přátelský pohled. „Slečna Duncanová má silné bolení hlavy,“ pronesla hlasem, který se dokonale hodil k té čelisti i pohledu. „Nechtěl byste mi říct, co –“

„Mike!“ Hlas přicházel odkudsi zevnitř. „To je pan Goodwin?“

„Ano! Říká, že je!“

„Tak ho sem pošlete!“

Když má mužský domluvené na dobu uprostřed odpoledne setkání s mladou ženou a je uveden do pokoje, kde díky sklopným žaluziím panuje polotma, když ta žena leží v posteli a je odpovídajícím způsobem oblečena, a zvlášť, když jakmile se za ním zavřou dveře a ta žena řekne „Hlava mě nebolí, sedněte si sem“, a poklepe na kraj postele, měl by mít trochu stísněný pocit. I když si je jistý, že situaci dokáže zvládnout – v tom však je ta potíž, neubrání se pocitu, že zvládnutí situace není to, co od něj jeho mužští spolubratři, natožpak její ženské spolusestry, po právu očekávají.

Stálo tu křeslo natočené k posteli a do toho jsem se posadil. Sotva jsem dosedl, zeptala se, jestli nesu to cigaretové pouzdro.

„Ne,“ odpověděl jsem, „ale pořád ještě je v trezoru, a to už něco znamená. Pan Wolfe mě posílá, abych se vás zeptal na jednu věc: kde jste byla včera od devíti do půlnoci?“

Kdyby stála na nohou, nebo aspoň seděla v křesle, určitě by se na mě znovu vrhla, soudě podle toho, jak jí zablýskalo v očích. Bylo to osobní, nemělo to co dělat s profesí. „Měla jsem vám vyškrábat oči,“ prohlásila.

„Já vím, to už jste mi říkala. Ale já nepřišel tu otázku na vás vypálit jen proto, abych to slyšel znova. Jestli jste viděla noviny, možná jste si všimla, že včera v noci byla zavražděna dívka jménem Maria Pérezová.“

„Ano.“

„I toho, že bydlela v Západní Dvaaosmdesáté ulici číslo jedna padesát šest?“

„Ano.“

„Takže kde jste byla?“

„Však víte kde. V divadle. V práci.“

„Až do za deset minut jedenáct. Pak jste se převlékla. A potom?“

Usmívala se. „Nechápu, proč jsem řekla to o tom vyškrábání očí. Teda – myslím, že chápu. Nejřív mě držet tak, až mě z toho bolela žebra, a pak studený jako ryba, jako – jako kámen.“

„Jako ryba a jako kámen, to ne. Vlastně ani jedno, ani druhé. Prostě jen detektiv ve službě. To pořád ještě jsem. Kam jste potom z divadla šla?“

„Domů a spát. Sem.“ Poklepala na postel. Způsob, jakým používala ruce, si Brooks Atkinson z Timesů nemohl vynachválit. „Obyčejně ještě někam zajdu a něco si sním, ale včera jsem byla příliš unavená.“

„Viděla jste někdy Mariu Pérezovou? Nepotkala jste se s ní někdy tam dole v hale?“

„Ne.“

„Omlouvám se, těch otázek bylo moc najednou. Viděla jste ji někdy nebo s ní mluvila?“

„Ne.“

Přikývl jsem. „Pochopitelně, tohle řeknete, když si myslíte, že se vám to podaří říct přesvědčivě. Ale může se stát, že to budete muset vzít zpátky. Věc se má tak: policie se k tomu pokoji ještě nedopracovala. Ještě Yeagera s tím domem nespojuje. Pan Wolfe doufá, že k tomu nedojde, z důvodů, které pro vás nejsou významné. Má za to, že ten, kdo zabil Yeagera, zabil i Mariu Pérezovou, a to si já myslím taky. Chce vraha najít a celou věc sklidit ze stolu tak, aby ten dům zůstal mimo. Když se mu to podaří, vy nebudete muset na svědeckou lavici a to pouzdro identifikovat. To ale dokáže, jen když bude mít fakta a bude je mít rychle.“

Zvedl jsem se z křesla a posadil se na postel, tam, kde na ni poklepala. „Například vy. Nemám na mysli fakta taková, jako třeba to, kde jste byla v neděli v noci. Nemáme ani čas ani lidi na to, abychom ověřovali alibi. Na včerejší noc jsem se ptal, jen abych nějak začal hovor. Vaše alibi na včerejší noc není k ničemu a nebylo by, ani kdybyste byla řekla, že jste šla s přáteli k Sardimu a dala si tam steak. Přátelé můžou lhát a stejně tak i číšníci.“

„V neděli večer jsem byla na benefičním představení v Majestic Theater.“

„Kdybych měl pádný důvod si myslet, že jste Yeagera zabila, chtělo by to spoustu dokazování, abych uvěřil, že jste tam byla bez přestávky – tím ale neříkám, že jste ho nezabila. Fakt, který od vás potřebuju, není alibi, ať už dobré nebo špatné. Říkáte, že s Mariou Pérezovou jste nikdy nemluvila. Včera v noci mi její matka telefonovala, abych přišel, já šel, prohledal Mariin pokoj a pod falešným dnem jedné zásuvky našel sbírku věcí, mezi nimi tři vaše fotografie. Byly tam i nějaké peníze, pětidolarovky. Maria nechtěla, aby se o nich její rodiče dozvěděli. Jsem k vám upřímný, slečno Duncanová; řekl jsem, že pan Wolfe by tu věc raději uzavřel, aniž by se policie o tom pokoji a lidech, kteří tam chodili, vůbec dozvěděla. Když se o tom ale dozví – ne od nás –, pak si dávejte pozor. Co když na těch pětidolarovkách najdou vaše otisky prstů?“

Bylo to, jako když chodí štěstí dokola, až… Rád bych tvrdil, že jsem měl nějaké tušení a dal ho do hry, ale jakmile bych jednou začal tohle vyprávění přikrašlovat, kdoví kam až bych zašel. Pouze jsem jazyku popustil uzdu. Jestli Meg Duncanová měla v záloze něco víc, než jen fakt – jak tvrdila –, že včera v noci šla po divadle rovnou domů, chtěl jsem to z ní podle možnosti nějak svými řečmi vymámit. Bylo jen a jen štěstí, že jsem se nezmínil o tom, že ty fotografie jsou reprodukce z časopisů a z novin a že jsem do řeči přihodil otázku na ty bankovky.

Ať štěstí, nebo ne, byl to zásah. Sevřela mi koleno jednou z těch rukou, které tak dobře používala, a řekla: „Panebože, ty bankovky! Jsou na nich otisky?“

„Zajisté.“

„Kde jsou?“

„V trezoru v kanceláři pana Wolfa. Fotografie taky.“

„Dala jsem jí jen jednu. Vy jste říkal tři.“

„Tamty dvě jsou z časopisů. Kdy jste jí ji dala?“

„Já – nevzpomínám si. Je tolik…“

Má levice spočinula na přikrývce tam, kde měla nohu. Dotkl jsem se jí nad kolenem a prsty se samy od sebe ohnuly a obepnuly oblinu, které se dotýkaly. Samozřejmě, byla by bývala chyba, kdybych tu ruku nějak výslovně vyzval, aby to udělala, ale já ji nevyzval. Té ruce nic nevyčítám, bylo to jen využití příležitosti, kterou by žádná všímavá ruka neměla nechat jen tak, jenže reakce byla rychlejší a větší, než s jakou ta ruka počítala. Když ta ženská dostala popud, neztrácela čas. Zvedla se z polštáře; zachytil jsem ji, zřejmě veden teorií, že bude drápat, jenže ona mě pevně objala pažemi kolem krku a stáhla s sebou. Ocitl jsem se na ní, od pasu výš, tvář zabořenou do polštáře. Kousala mě ze strany do krku, ne tak, aby to bolelo, jen s vřelou příchylností.

Čas, místo a žena tvoří nádhernou kombinaci, ale chce to, aby všechny ty tři věci přišly najednou. Místo bylo prima, ale čas ne, protože jsem měl ještě další pochůzky, a navíc jsem pochyboval, že ženiny pohnutky jsou čisté. Cigaretové pouzdro, fotografie a pár pětidolarovek ji zajímaly víc než já. A taky se mi nelíbí, když na mě někdo jde zprudka. Vsunul jsem tedy mezi její obličej a svůj krk ruku, vtlačil jí hlavu do polštáře a svou zvedl, polštář přehnul a přitiskl jí jej na obličej, až nemohla dýchat. Několik vteřin kopala a kroutila se, pak přestala. Postavil jsem se plnou vahou na nohy, ruce dal z polštáře pryč a ustoupil. Pak jsem se zeptal: „Kdy jste jí dala tu fotografii?“

Přerývaně dýchala a lapala po dechu, aby nabrala chybějící kyslík. Když už dokázala mluvit, vyrazila ze sebe: „Zatracenej chlape, vy jste mě osahával!“

„Jo. Čekáte, že se omluvím? Když tady poklepáváte na postel, abych si tam sedl, a přitom na sobě máte tu průhlednou věc? Zatraceně dobře víte, že jsou vám skrz ni vidět bradavky. To nebylo moc chytré, pokoušet se odvést mi mysl od práce, když máte v sázce tolik co já.“ Posadil jsem se do křesla. „Podívejte, slečno Duncanová, jediné, jak se z toho můžete ještě dostat, je pomoct Nero Wolfovi, aby to celé mohl zapíchnout a jít od toho, a nemáme na to rok, možná, že ani den ne. Chci se něco dovědět o té fotografii a těch pětidolarovkách.“

Už nabrala dech a přitáhla si přikrývku až k bradě. „Ale vy jste na mě sahal,“ řekla.

„Podmíněný reflex. Divit se můžete nanejvýš tomu, že to bylo jen jednou rukou. Kdy jste jí dala tu fotografii?“

„Už je to dávno, skoro rok. Jednou v neděli, když jsem měla dopolední představení, mi poslala do šatny lístek. Psala v něm, že mě viděla u sebe v domě a že by chtěla tři vstupenky na příští sobotu, aby s sebou mohla vzít dvě kamarádky. Dole pod jménem byla její adresa. Tamta adresa… Chtěla jsem, aby za mnou přišla. Nedalo se tomu uvěřit; tak krásnou dívku jsem v životě neviděla. Myslela jsem si, že to je – že to byla…“

Přikývl jsem. „Návštěvnice toho pokoje. Já myslím, že ne.“

„Já taky ne, potom, co jsem si s ní promluvila. Říkala, že mě viděla v hale – prý dvakrát – a poznala mě podle fotografií, které už viděla. Povídala, že o tom nikomu neřekla a neřekne. Dala jsem jí podepsanou fotografii a ty tři vstupenky. To bylo v červnu, v červenci se divadlo na měsíc zavřelo přes letní prázdniny, a v srpnu za mnou přišla zase. Byla ještě krásnější, ani se tomu nedalo uvěřit. Chtěla zase tři lístky. Řekla jsem, že jí je pošlu poštou, a ona pak povídala, že by měla mít nějaký tajný fond. Tak to řekla – tajný fond. Pět dolarů měsíčně. Měla jsem jí je posílat prvního každého měsíce na obvodní poštu v Třiaosmdesáté ulici, co je stanice Planetárium. Viděl jste ji někdy?“

„Ano.“

„A tohle vás nepřekvapuje?“

„Ne. Stačí dva roky pracovat jako detektiv a nepřekvapí mě už nic.“

„Mě to překvapilo. Tak krásná a hrdá dívka jako ona – panebože, ta tedy byla hrdá. A já, samozřejmě – no, já předpokládala, že to bude jen začátek. Od té doby jsem už jen čekala, že přijde znovu a řekne mi, že pět dolarů měsíčně nestačí, to ale nikdy neudělala.“

„Pak už jste ji nikdy neviděla?“

„Ne, ale ona viděla mě. Už dřív mi řekla, jak to dělá. Když slyšela, že se otvírají dveře do ulice, zhasla v pokoji světlo a pootevřela dveře, a pak, když jsem tam zase šla, cestou v hale jsem si všimla, jak se ty dveře pootevřely. Připadalo mi to – nevím proč – víc vzrušující, když tam je a dívá se na mě.“ Poklepala na postel. „Sedněte si sem.“

Vstal jsem. „Ne, vážená. Když jste takhle přikrytá, stojí mě to ještě větší přemáhání, protože vím, co je vespod. Čeká mě ještě spousta dřiny. Kolik těch pětidolarovek jste jí poslala?“

„Nepočítala jsem je. Stalo se to v srpnu, takže první šla prvního září, a potom každý měsíc.“ Přikrývka sklouzla níž.

„Včetně května? Před dvanácti dny?“

„Ano.“

„Tak to dělá devět. Jsou u pana Wolfa v trezoru. Řekl jsem paní Pérezové, že je jednou dostane zpátky, ale jelikož to byl ten tajný fond, máte na ně platný nárok vy.“ Udělal jsem k ní krok, natáhl ruku, prsty jí obemkl nohu a lehce stiskl. „Vidíte? Podmíněný reflex. Radši půjdu.“

Otočil jsem se a vyšel ven. Když jsem došel do síně, odkudsi se vynořila metrnice Mike, ale nechala mě, ať si otevřu sám. Dole v hale jsem řekl vrátnému: „Už můžete být klidný. Našli jsme ho v její krabici na šperky. Služebná si myslela, že jsou to náušnice.“ Se strážci hal se vyplatí být kamarád. Když jsem se ocitl na chodníku, hodinky ukazovaly 15.40, takže Wolfe bude v kanceláři. Zašel jsem do budky na konci bloku a vytočil číslo.

„Ano?“ pronesl. Nikdy se do telefonu pořádně neohlásí.

„Já. V budce na Madisonově třídě. Na peníze zaplacené vyděrači má nárok postižený, takže ty bankovky patří Meg Duncanové. Maria Pérezová ji před rokem viděla v hale, šla za ní a devět měsíců z ní tahala peníze, pět babek za měsíc. Jedna z největších operací v historii zločinu. Meg Duncanová včera v noci pracovala, z divadla šla rovnou domů a do postele. Tu postel jsem viděl a seděl na ní. Zřejmě pravda, dvacet ku jedné. Odtud je to k Yeagerovi domů asi osm minut. Mám jít nejdřív tam?“

„Ne. Paní Yeagerová volala a já jí řekl, že u ní budete mezi pátou a šestou. Očekává, že ji vezmete do toho pokoje. Váš problém.“

„Jako kdybych to nevěděl. Povídal jste, že až zavolám, možná mě budete chtít poslat za Saulem, Fredem nebo Orriem.“

„Považoval jsem to za možné, ale ne. Pokračujte.“

Šel jsem na kraj chodníku, abych si mávl na taxíka, a uvažoval o Mariině praktičnosti a jemném cítění. Když náhodou máte podepsanou fotografii někoho, z koho ždímete tajný fond, nenecháváte si ji. Ten, kdo ji podepsal, samozřejmě napsal něco jako S pozdravem nebo S přáním všeho nejlepšího; když se pak ten někdo stane vaší obětí, nebylo by vůbec hezké si ji schovávat.

XIV.

S panem ani s paní Houghovými jsem schůzku smluvenou neměl, protože za prvé jsem nevěděl, kdy skončím u Meg Duncanové, a za druhé jsem raději chtěl mluvit s jedním z nich o samotě, nezáleželo na tom, s kterým. Takže když jsem v Eden Street ve vestibulu čísla 64 stiskl zvonek, netušil jsem, jestli bude někdo doma. Byl. Ozvalo se cvaknutí; otevřel jsem, vešel dovnitř a vystoupil po schodech. Tentokrát jsem nebyl očekáván u dveří jako předtím. Hough stál nahoře na konci druhého ramena schodiště. Když jsem došel na odpočívadlo, ustoupil o krok. Nebyl rád, že mě vidí.

„Už jsem tu zas,“ pronesl jsem zdvořile. „Našel jste včera manželku?“

„Co chcete?“ zeptal se.

„Nic, co by vás zase nějak vylekalo. Jen pár otázek. Došlo k vývoji, který nám to trochu komplikuje. Pravděpodobně o tom víte – vražda dívky jménem Maria Pérezová.“

„Ne. Dneska jsem ještě nebyl venku. Noviny jsem neviděl. Kdo je Maria Pérezová?“

„Ne ‚je‘, byla. Takže rádio?“

„Nezapnul jsem si ho. Co byla zač?“

„Dcera člověka, který vás viděl, když jste šel tam do Dvaaosmdesáté ulice. Její mrtvolu našli včera v noci na molu North River. Byla zastřelena mezi devátou hodinou a půlnocí. Pan Wolfe se zajímá o to, jak jste ten večer strávil. A vaše manželka taky.“

„Leda hovno,“ odpověděl.

Zvedl jsem v úžasu obočí. Tohle určitě neměl z Roberta Browninga, ačkoliv některý z alžbětinských dramatiků to slovo tímhle způsobem použít mohl. Ať už to měl, odkud chtěl, tohleto byl zcela jiný Austin Hough než ten, kterého mi bylo včera odpoledne líto – nejen to slovo, které použil, ale i jeho obličej a chování. Tenhleten Hough se nikoho o nic neprosil.

„Takže vy chcete vědět, jak manželka strávila včerejší večer? Tak na to se zeptejte jí. Pojďte.“ Otočil se, vykročil halou a já ho následoval. Dveře byly otevřené. Uvnitř žádná předsíň. Pokoj, nijak velký, byl zařízen jako obývací, jen stěny byly obloženy knihami. Hough přešel ke dveřím na opačném konci, otevřel je a pokynul mi, abych vešel. Dva kroky od prahu jsem se zarazil jako přimrazený.

Hough ji zabil. Člověk by neměl dělat ukvapené závěry, přesto to však často dělá, a já to odpoledne už podruhé viděl mladou ženu na lůžku, až na to, že tahle byla zakrytá celá, i s hlavou. Ne přikrývkou, obrysy jejího těla vystupovaly pod prostým bílým prostěradlem, a když jsme vešli, nebylo na něm znát ani známky pohybu. Mrtvola. Stál jsem a jen zíral, ale Hough prošel kolem mě a promluvil.

„Dinah, to je Archie Goodwin. Včera v noci byla zavražděna nějaká dívka.“ Otočil se ke mně. „Jak se jmenovala?“

„Maria Pérezová.“

Otočil se zpátky. „Maria Pérezová. Bydlela v tom domě. Goodwin chce vědět, cos dělala včera v noci mezi devátou a půlnocí, a já si říkal, že bys mu to radši měla říct ty. Včera tě v tom domě viděl, tak mě napadlo, že by tě měl vidět taky teď.“

Zpod látky se ozval její hlas, mumlání, kterému jsem stěží rozuměl. „Ne, Austine, neřeknu.“

„Ale řekneš. Nezačínej s tím zas.“ Byl jen krok od lůžka, ten krok udělal, uchopil konec látky a stáhl ji.

Už jsem viděl líp vypadající mrtvoly. Pravá strana jejího obličeje měla daleko k normálnímu vzhledu, to ale nebylo nic proti levé straně. Oko bylo tak opuchlé, že nešlo otevřít a opuchlá tvář a čelist měly barvu čerstvě rozkrojených hovězích jater. Její nejhezčí křivky – linie širokých plných rtů – byly jen oteklé rudofialové záhyby. Košile měla jen ramínka, žádné rukávy, a podle toho, jak vypadala její ramena a horní část paží, určitě nemohla ležet na boku. Nedokázal jsem říct, kam její oko míří.

Hough držící jednou rukou látku se ke mně obrátil. „Včera jsem povídal, že chci, aby věděla, že já vím, ale nedokázal jsem jí to říct. Bál jsem se, co by se stalo, kdybych jí to řekl. No, a teď se to stalo.“ Obrátil se zpátky k ní. „Chce vědět, kde jsi byla od devíti do půlnoci. Pověz mu to a on půjde.“

„Byla jsem tady.“ Zamumlala to, ale její slova jsem přece jen zachytil. „Tam, kde jsem teď. Před devátou to bylo takhle.“

„Manžel vás tu takhle nechal?“

„Nenechal mě tu. Byl tu se mnou.“

„Hovno,“ řekl Hough, ale platilo to mně. „Od vás a od Wolfa jsem se vrátil sem a ona byla tady a od té doby jsem nebyl venku. Tak, teď jste ji viděl, ona vám to pověděla a už můžete jít.“

„Je to vaše manželka, ne moje,“ odtušil jsem, „ale byl u ní doktor?“

„Ne. Zrovna jsem dával do pytlíků led, když jste zazvonil.“

Přinutil jsem se k pohledu na ni. „Nemám poslat pro doktora, paní Houghová?“

„Ne.“

„Pošlete jí láhev šampaňského,“ řekl Hough.

To jsem udělal. To jest – šampaňské jsem poslal, ale na základě náhlého popudu ne jí. Šel jsem na Sedmou Avenui sehnat taxíka. Předtím jsem zatelefonoval Wolfovi, podal mu zprávu o Houghových a řekl mu, že jsem na cestě k paní Yeagerové. Než jsem došel na Sedmou, zahlédl jsem obchod a alkoholickými nápoji, zašel tam a zeptal se, jestli náhodou nemají láhev Dom Perignonu. Měli. Řekl jsem prodavači, aby ji poslal panu Austinu Houghovi, Eden Street číslo 64, a přiložil lístek, na který jsem napsal S úctou od Archieho Goodwina. Vzal jsem to jako osobní záležitost, takže jsem tenhle nákup nezahrnul do výdajů. Často si říkám, jestli tu láhev vyhodil do smetí, vypil ji sám, nebo se o ni s ženou podělil.

Z taxíku jsem před domem číslo 340 ve Východní Osmašedesáté ulici vystoupil dvě minuty po páté. Než jsem šel ke vchodu, chvíli jsem postál a rozhlížel se kolem. Tady to před třemi dny všechno začalo. Tady stálo auto z newyorského policejního oddělení, zaparkované v druhé řadě, a v něm řidič Purleyho Stebbinse. Za rohem bufet, odkud jsem telefonoval Lonu Cohenovi. Vešel jsem do vestibulu a cestou ke zvonku se sám sebe ptal, jestli bych byl Miku Collinsovi dal těch čtyřicet dolarů navíc, vědět, co mě čeká. Ale neodpověděl jsem si, protože jsem nevěděl, co dalšího mě ještě čeká.

Nevím, jak Wolfe, ale to, kde byla minulé noci paní Yeagerová, mě zajímalo víc, než mě to zajímalo u všech ostatních. Samozřejmě, vdovy, dědičky po zavražděných, si vždy zaslouží pozornost, a nejen to, věděla, že Yeager jí ne pouze zahýbá, ale přímo řeže zatáčky. Pokud to odbyla pokrčením ramen, bylo to od ní šlechetné, pokud to pokrčení myslela doopravdy, a dobrý tah, pokud to doopravdy nemyslela. Že chce vidět ten pokoj, je přirozené, pokud jej chce doopravdy vidět, a opět dobrý tah, pokud jej už viděla – v neděli v noci, když tam šla, aby Yeagera zabila. V jejím alibi, jak ho uváděla, totiž že byla na venkově a do města se vrátila až v pondělí dopoledne, už policajti mohli najít díry. Choval jsem podezření, že ano, protože Cramer ji dal včera sledovat.

V její prospěch hovořilo jedno; nebyla v posteli. Služebná v uniformě mě uvedla do obývacího pokoje, do kterého by se vešlo šest Houghových pokojů, a za pár minut se objevil náš klient číslo čtyři. Vstal jsem. Zastavila se ve vchodu a řekla: „Jste tu přesně. Tak jdeme.“ Měla klobouk a kožešinovou štólu, ale ne norkovou.

„My někam jdeme?“ zeptal jsem se a přikročil k ní blíž.

„Jistě. Ukážete mi ten pokoj. Auto čeká.“

„Obávám se, že teď k tomu není nejvhodnější chvíle, paní Yeagerová. Po tom, co se stalo. Sedněte si a já vám hned povím proč.“

„Můžete mi to povědět v autě. Včera jste říkal, že mě tam vezmete, hned jak to bude možné.“

„Vím. Včera v deset večer jsem vám zkoušel zatelefonovat, ale nešlo vás sehnat. Vy jste nebyla doma?“

„Ale ano. Byli tu syn a dcera a pár přátel.“ Opět udělala krok ke dveřím. „Tak pojďte!“

„Zatracení vrazi!“ sdělil jsem jejím zádům.

Prudce se otočila. Na kus pitomé ženské se uměla otočit pěkně prudce. „Co jste to říkal?“

„Říkal jsem ‚zatracení vrazi‘. Možná, že vám na tom záleží, ale panu Wolfovi nebo mně ne. Přišel jsem vám říct, proč tam teď nemůžeme. Správce toho domu měl dceru a včera v noci –“

„O tom vím. To jsem vám řekla do telefonu. Zavraždili ji.“

„Správně. A je pravděpodobné, že ji zavraždila osoba, která zavraždila i vašeho manžela. Možná si vzpomínáte, jak pan Wolfe připustil možnost, že jste manžela zabila vy, takže považuje za možné, že jste zabila i Mariu Pérezovou. Proto jsem se ptal, jestli jste byla včera večer doma. Byla jste tu se synem, dcerou a přáteli celý večer? Až do půlnoci?“

„Ano. Včera jsem taky říkala, že jsem měla chuť ho zabít, ale to je už dávno. Přece nejste úplní hlupáci, ne?“

„Úplní – to ne. Dobrá, tak jste ho teda nezabila. Ani ji. Jednou vás do toho pokoje rád vezmu, teď ale ne, je to moc riskantní. Dívku, která v tom domě bydlela, zavraždili, a kdykoli, ve dne nebo v noci, tam může přijít policista nebo někdo od okresního zástupce a bude se vyptávat rodičů nebo některých nájemníků. Někdo může ten dům sledovat, a kdyby viděl, jak tam jdete vy nebo já, natožpak my dva spolu, tak sbohem. Sbohem nejenom tomu, kvůli čemu Wolfa najal Aiken, ale i tomu, kvůli čemu jste ho najala vy. A další věc – možná, že sledují i vás.“

„Toho by se neodvážili.“

„Jistě, neodvážili. Ale odvážili se, ne? Budeme to muset odložit. Ten pokoj neuteče.“

„Tak vezmete mě tam, nebo ne?“

„Teď ne, ani dneska.“

„To jsem si myslela. Žádný pokoj není.“

„Ale ano, je. Několikrát jsem ho viděl.“

„Tomu nevěřím.“ Stočila na mě svá ostrá očka. „Benedict Aiken si to vymyslel – nebo taky Nero Wolfe anebo vy. Dělali jste si ze mě blázny. Včera jsem měla jen podezření, dneska to vím. Zmizte z mého domu. Zavolám okresnímu zástupci.“

Všiml jsem si zajímavé skutečnosti, totiž že dvě brady můžou vypadat naprosto stejně odhodlaně jako jedna. Asi sotva by se mi podařilo jí to rozmluvit, a nemělo cenu pokoušet se o to. Přesto jsem si to neodpustil.

„Paní Yeagerová, teď se na mě díváte, z očí do očí. Vypadám jako lhář?“

„Ano.“

„Fajn. Tak ať je teda po vašem. Říkáte, že auto čeká. S řidičem?“

„Jistě.“

„Tak to se nedá nic dělat. Jestli tenhle dům hlídají, ani nás nebudou muset sledovat, aby věděli, kam jsme šli, pokud se ovšem neukáže, že řidič je hrdina. Odejdeme spolu, na tom teď nezáleží, a půjdeme na Druhou Avenui. Vy počkáte na rohu, a až přijedu taxíkem, nastoupíte. Ukážu vám, jestli ten pokoj existuje nebo ne.“

V ostrých očkách seděl podezřívavý výraz. „To je nějaký další trik?“

„Proč se mě ptáte, když jsem lhář? Jistě, chci vás unést. V našich kruzích tomu říkáme ‚někoho drapnout‘.“

Rozhodla se po čtyřech vteřinách. „Tak dobrá, jdeme,“ řekla a vykročila.

Na chodníku se zastavila, prohodila pár slov se šoférem stojícím vedle černého lincolna a pak šla se mnou na roh. Odtud jsem už zahájil standardní bezpečnostní opatření; šel jsem jeden blok směrem ke kraji města, chytil si taxíka a na rohu ji naložil. Taxíkáři jsem řekl, aby párkrát odbočil, až jsem měl jistotu, že nás nikdo nedoprovází, a pak nás řidič vysadil na Madisonově třídě u Sedmdesátých ulic. Když byl z dohledu, mávl jsem na další taxík a řidiči řekl, aby jel na roh Dvaaosmdesáté a Amsterdamské, a když jsme tam byli, vyzval jsem ho, aby jel pomalu ke Columbusu. Když jsem tam neviděl žádného městského policistu, řekl jsem řidiči, aby jel Jednaosmdesátou zpátky k Amsterdamské a zastavil na rohu. Tam jsem mu zaplatil a vzal paní Yeagerovou do bufetu. Protože mě podezřívala z nějakých triků, vyzval jsem ji, aby šla do telefonní budky se mnou a stála vedle mě, zatímco jsem vytáčel číslo. Slyšela tohle:

„Paní Pérezová? Tady Archie Goodwin, jsem v bufetu tady za rohem. Doufám, že jsme ještě přátelé?… Dobrá. Byl tam nějaký policista?… Vy že jste ne-? Dobrá. Ne, to že vás vzali do města a musela jste podepsat protokol, je normální, to se dělá vždycky. Je tam někdo teď?… Oukej. Jdu tam s jednou dámou, jsme tam za dvě minuty, pojede se mnou ve výtahu. Nebudeme tam dlouho. Večer možná ještě zavolám nebo k vám zaskočím… Ne, ale doufám, že brzy bude… Absolutně. Jsem váš detektiv.“

Zavěsil jsem a paní Yeagerová se zeptala: „Kdo to byl?“

„Matka té dívky, co byla včera v noci zavražděna. Jelikož vy jste ji nezabila, není tu žádný střet zájmů. Tak a jdeme.“

Přešli jsme blok ke Dvaaosmdesáté, kolem rohu k číslu 156 a ke dveřím v přízemí. V hale nikdo nebyl a dveře Mariina pokoje byly zavřené. Výtah jsem si otevřel druhým klíčem a vešli jsme do pokoje.

Nejsem ani psycholog, ani sociolog, a proto jsem nevěděl, jak vdova středního věku a s dvojitou bradou má asi tak reagovat při vstupu do komnaty pro ukájení tělesných choutek, kterou její manžel používal k mimomanželským činnostem, ale ať jsou zavedené vzorce chování jakékoliv, vsadím se, oč chcete, že paní Thomas G. Yeagerová se podle nich nechovala. Když jsem rozsvítil, udělala pár kroků, zastavila se, pomalu otočila hlavu napravo, pomaleji zpátky a pak nalevo, potom se otočila ke mně.

„Omlouvám se,“ řekla.

„Přijato,“ odpověděl jsem. „To je v pořádku.“

Udělala několik dalších kroků, zastavila se, ještě jednou se rozhlédla, a pak se ke mně znovu obrátila. „Koupelna žádná?“

Uvěřil jsem tomu jen proto, že jsem to slyšel, vy tu výsadu nemáte. „Jistě,“ odpověděl jsem. „Tamhle na konci. Kuchyň je tadyhle.“ Ukázal jsem, kde. Mávnutím paže jsem obsáhl jednu stěnu. „Tamhle, jak je to hedvábí se záhyby, to je závěs. Za ním jsou zásuvky.“

Tím rozhovor skončil, ačkoli prohlídka jí trvala přes půl hodiny. Nejdřív si důkladně prohlédla obrazy, ne všechny najednou, ale jeden po druhém, procházela podél nich a před těmi, které byly vysoko, zakláněla hlavu dozadu. Nijak se k nim nevyjadřovala. Když odhrnula závěs a začala otevírat zásuvky, šel jsem si sednout. Ze zásuvek nic nevyjímala a nepřehrabovala se v nich. Sehnula se a zblízka si prohlížela koberec. Zkoumala čalounění křesel a podušek. Kroutila krkem do všech směrů a zkoumala, jak je uspořádáno nepřímé osvětlení. Stáhla jeden konec přehozu, aby viděla prostěradlo, a přehoz zase úhledně položila zpátky. V kuchyni se zdržela dobrých pět minut, v koupelně déle. Tam šla až naposled, a když vyšla, vzala si z gauče štólu, kterou si tam odložila, a pak promluvila.

„Věříte, že Julia McGeeová sem chodila psát podle diktátu?“

„Ne.“ Vstal jsem. „Vy ano?“

„Zajisté, že ne. Proč si myslíte, že ten, kdo zabil mého manžela, zabil i tu dívku?“

„To je složité. Ale není to jen dohad.“

„Kde je její matka? Chci s ní mluvit.“

„Teď hned radši ne.“ Mířil jsem k výtahu, ona k němu šla také. „Silně ji to zasáhlo. Až někdy jindy.“ Stiskl jsem tlačítko, dveře výtahu se otevřely a my vstoupili dovnitř.

Pro klid duše, tak, aby byla situace naprosto zřejmá, jsem se pokoušel vybavit si, kde přesně jsme byli, když se dole u dveří ozval zvonek. Museli jsme buď právě vcházet do výtahu, nebo být na cestě dolů. Tak či onak, zvonek jsem neslyšel, takže jsme dole vystoupili a vykročili halou. Byli jsme asi uprostřed, když ze dveří napravo vpředu vyšla paní Pérezová – byly to ty, z nichž ona a Maria vyšly tehdy, když ji její manžel zavolal při mé první návštěvě. Zamířila ke dveřím do ulice a otevřela je. Jak říkám, ten zvonek jsem neslyšel, takže jsem se domníval, že jde ven. Ale nešla. Paní Yeagerová a já jsme byli jen kousek ode dveří, když seržant Purley Stebbins říkal: „Nerad vás znovu obtěžuju, paní Pérezová, ale –“ Spatřil nás a zmlkl.

Lidská mysl dokáže dělat úplně bláznivé věci. Té mojí, místo aby situaci okamžitě čelila, trvalo desetinu vteřiny, než mi pověděla, jaké mám štěstí, že Stebbins nebyl už uvnitř v hale s paní Pérezovou, když jsme vystupovali z výtahu. To moc pomohlo, vědět, že jsem měl štěstí.

„Vy?“ pronesl Stebbins. Překročil práh. „A vy, paní Yeagerová?“

„Právě odcházíme,“ řekl jsem. „Hovořili jsme s paní Pérezovou.“

„A o čem?“

„O její dceři. Zřejmě víte, že paní Yeagerová najala pana Wolfa, aby našel vraha jejího manžela. Včera to řekla Cramerovi. Ona sama má jisté detektivní nadání. Když dneska četla v novinách, že byla střelou do hlavy zavražděna dívka jménem Maria Pérezová, která bydlela v téhle ulici, ve stejném bloku, kde se našla Yeagerova mrtvola, a že mrtvolu té dívky někam dopravili a nechali ležet stejně tak, jako se to stalo s Yeagerovou mrtvolou, napadlo ji, že mezi těmi dvěma vraždami je nějaká souvislost. Pan Wolfe si myslel, že to je možné, a já taky. Paní Yeagerová si to představuje tak, že Maria Pérezová mohla vraha vidět, jak Yeagerovo tělo dává do toho výkopu, třeba z chodníku, když se vracela domů, nebo možná zevnitř oknem. Samozřejmě tak jednoduché to není, ale Wolfe si říkal, že se nic nestane, když si promluvím s Mariinou matkou nebo otcem, a paní Yeagerová u toho chtěla být. Byla by to shoda náhod, že přicházíte se stejným nápadem zrovna, když my jdeme pryč. Že?“

Už ve chvíli, kdy jsem se takhle zeširoka rozblábolil, jsem si uvědomoval, jak je to k ničemu; za prvé proto, že to povídání bylo samá díra, a za druhé proto, že jako bych to vůbec nebyl já. Když na mě Stebbins vybafl tu otázku „A o čem?“, mou přirozenou odpovědí by bylo „O počasí“, nebo něco podobného, a Stebbins to věděl. To, že jsem ho obdařil dlouhým podrobným vysvětlováním, bylo něco, co až dodneška nemělo naprosto obdoby, ale musel jsem to udělat kvůli paní Yeagerové a paní Pérezové. Tak jako tak jsem se už vezl, ale byla tu naděje, že se obě dovtípí a pomůžou mi zachránit pár figurek.

Vlastně to nebylo tak zlé, jak jsem si myslel. Toho domu i toho pokoje jsem měl už tak plnou hlavu, že jsem nevzal dostatečně v úvahu, že Stebbins o nich neví naprosto nic, že oddělení vražd i okresní zástupce už tři dny předpokládají, že Yeagera někdo zabil někde úplně jinde a jeho mrtvolu hodil do té díry proto, že se k tomu dobře hodila, a že nemají naprosto žádný důvod nějak ho s tím domem spojovat. A paní Yeagerová situaci zvládla přímo mistrovsky. Nemohla si vést líp, i kdybych ji na to připravoval celou hodinu. Podala paní Pérezové ruku a přesně tím správným tónem řekla: „Děkuji, paní Pérezová. Obě jsme ztratily své drahé. Musím jít, už jsem se zpozdila. Nechtěli jsme vás tak dlouho zdržovat a bylo to od vás velmi laskavé. Pane Goodwine, ozvu se vám později nebo vy zavolejte mně.“ Dveře byly otevřené, vyšla jimi ven. Nejradši bych ji políbil na obě její brady.

Stebbins na mě upíral oči, jako kdyby přemáhal chuť nakopat mě do zadku, ale to bylo normální. „Na co jste se paní Pérezové vyptával a co vám řekla?“ zeptal se. Mluvil chraptivě, ale to bylo taky normální. Tohle se mu stává pokaždé, když má tu čest se mnou nebo s Wolfem; s Wolfem se mu to ale přece jen stává častěji.

Byla to dobrá otázka. Narýsoval jsem si to tak, že jsme se přišli paní Pérezové zeptat, kde její dcera v neděli v noci byla a kde všude se pohybovala, a ona nám to tedy zřejmě řekla, a já přitom neměl vůbec tušení, kde Maria v neděli v noci byla. Vynikající otázka. Takže jsem se už vrátil ke svým zavedeným způsobům. „Co myslíte, že jsem se jí asi tak ptal? Chtěl jsem vědět, jestli je možné, že její dcera někoho viděla, jak dává Yeagerovu mrtvolu do toho výkopu, slézá dolů a zakrývá ji plachtou. Pokud jde o to, co mi pověděla, tak k tomu můžete mít toho nejlepšího svědka. Tady ho máte, zeptejte se jí.“

„Ptám se vás.“ Stebbins není žádný trouba.

„A já si odpověď nechávám pro sebe. Paní Pérezové nic nedlužím, ale má právo sama se rozhodnout, co chce do úředního protokolu říct. Paní Yeagerová a já jsme pouzí lidé, vy jste policajt.“

A přisámbohu, paní Pérezová to zvládla taky. Nebyl to tak velkolepý herecký výkon, jaký předvedla paní Yeagerová, ale přesto byl moc dobrý. „Řekla jsem mu jen pravdu,“ sdělila Stebbinsovi. „Kdyby dcera něco takového tu neděli viděla, řekla by mi to, takže neviděla.“

„Byla celý ten večer doma?“

„Ano. Přišly dvě její kamarádky, všechny se dívaly na televizi.“

„Kdy ty kamarádky přišly?“

„Bylo asi osm hodin.“

„Kdy odešly?“

„Hned po jedenácté. Hned po programu, který se jim každou neděli líbí.“

„Šla vaše dcera s nimi ven?“

„Ne.“

„Odešla ten večer vůbec z domu?“

„Ne.“

„Jste si jistá?“

Přikývla. „Jsem si jistá. Vždycky jsem věděla, kde je.“

„Včera v noci jste to nevěděla. A během noci, té nedělní noci, mohla kdykoli jít do předního pokoje a podívat se oknem ven. Mohla?“

„A proč? Proč by to dělala?“

„To nevím, ale mohla.“ Stebbins se otočil ke mně. „No, Goodwine, teď vás svezu; můžete o tom povědět inspektorovi.“

„O čem? Co je tu k povídání?“

Stebbins vystrčil bradu. „Tak koukněte. V pondělí odpoledne jste se začal vyptávat na člověka, který už byl mrtvý, a vyptával jste se dvě hodiny předtím, než ho našli. A když inspektor jde za Wolfem, najde tam vdovu a vyslechne si obvyklé kecy. Vdova si najme Wolfa, aby zjistil, kdo jejího manžela zabil. To možná není proti zákonu, ale je to proti způsobu, jak postupuje newyorské policejní oddělení. A já sem přijdu vyšetřovat ne tamtu vraždu, ale jinou, a co vidím…? Vás a tu vdovu, tady, v tomhle domě, kde ta holka bydlela, a mluvíte s její matkou. Takže jdete se mnou, nebo vás zatknu jako podstatného svědka.“

„Jsem zatčen?“

„Ne. Řekl jsem nebo.“

„No, to je prima, moct si vybrat.“ Vytáhl jsem z kapsy čtvrťák, vyhodil jej do vzduchu, chytil jej a podíval se na něj. „Vyhrál jsem. Tak jedeme.“

Moc se mi hodilo, že jsem ho dostal pryč od paní Pérezové a ven z toho domu. Když jsem vystupoval po třech schodech nahoru na chodník, uvažoval jsem o tom, jak by všechno bylo jinak, kdyby Stebbins býval přišel o třicet vteřin dřív nebo kdybychom z té komnaty pro ukájení tělesných choutek vyšli o třicet vteřin později. Při nastupování do policejního vozu jsem si pořádně zívl. Jelikož jsem spal necelé tři hodiny, potřeboval jsem si pěkně naplno zívnout už celý den, ale měl jsem moc práce.

XV.

O šest hodin později, v půl druhé v noci, jsem seděl v kuchyni a spořádával tmavý chleba – pekl ho Fritz –, uzenou vyzu, brieský sýr a mléko, a četl ranní vydání pátečních Timesů, které jsem sebral cestou ven z kanceláře okresního zástupce.

Byl jsem utahaný jako kotě. Přes den jsem byl samá práce a hodina s Cramerem a čtyři hodiny se dvěma asistenty okresního zástupce mi daly opravdu zabrat. Je to nápor, odpovídat na tisíc otázek položených odborníky, když člověk ví, že: a) musí udržet zeď mezi dvěma skupinami faktů, jedněmi, které oni už vědí, a druhými, kvůli kterým se modlíte k bohu, aby se je nikdy nedozvěděli, b) vypovídá do protokolu, který mu může pověsit na krk obvinění, ze kterého se taky nemusí vymotat a c) stačí jediné menší uklouznutí a polívka je na podlaze. Ze všech mých besed v oddělení vražd a v kanceláři okresního zástupce byla tahle nejhorší. Měl jsem jen dva oddechové časy, to když mi vyhlásili deset minut, abych si snědl šunkový sendvič, který se nedal jíst, a vypil čtvrtlitr toho nejpodřadnějšího mléka, a tehdy, když jsem kolem desáté prohlásil, že by mě mohli nechat si zatelefonovat, nebo už mě dát na noc pod zámek.

Každý, kdo si myslí, že hovory z telefonních budek v té budově se neodposlouchávají, má na svůj názor právo, ale já mám takové právo taky. Proto, když se mi Wolfe ozval a já mu oznámil, kde jsem, hovořili jsme uměřeně. Vylíčil jsem mu setkání se Stebbinsem a dodal, že Cramer a okresní zástupce si jako obvykle myslí, že zatajuju informace, na které mají právo, což, jak je jemu, Wolfovi, dobře známo, je absurdní. Řekl mi, že o setkání se Stebbinsem už ví, protože mu volala paní Yeagerová, a že ji požádal, aby přišla k němu do kanceláře, a celou věc už prohovořili. Zeptal se, jestli by bylo záhodno, aby Fritz udržoval jídlo – pečená játra – teplé, a já řekl, že ne, protože mám dietu. Ve tři čtvrti na jednu mě konečně pustili, a když jsem se dostal domů, byla v celém domě tma a na stole jsem neměl žádný vzkaz.

Spořádal jsem náležité množství chleba, vyzy a sýra a z Timesů se dozvěděl, že okresní zástupce doufá, že bude brzy schopen hlásit pokrok ve vyšetřování Yeagerovy vraždy. Pak jsem se odvlekl po schodech do svého pokoje. Už před lety jsem svému zubaři slíbil, že si budu na noc čistit zuby a žádnou nevynechám, tuhletu noc jsem ale čištění přece jen vynechal.

Všechny své pochůzky jsem vyřídil, na stole nebyl žádný vzkaz a já byl pozadu se spánkem, takže jsem si nenastavil rádio s budíkem. Když jsem rozpáčil víčka natolik, abych na budíka viděl, ukazoval 9.38. Wolfe už určitě dosnídal a odešel nahoru k orchidejím. Řekl jsem si, že poležet si ještě deset minut neuškodí, jenže s mozkem, po ránu ještě zamlženým, se strašně nerad honím z místa na místo, takže jsem zapnul veškerou sílu vůle a vybalil se z přikrývky. V 10.17 jsem vešel do kuchyně, popřál Fritzovi dobré jitro a vzal si svůj pomerančový džus. V 10.56 jsem dopil druhý šálek kávy, Fritzovi poděkoval za slaninu a meruňkovou omeletu, šel do kanceláře a pustil se do otvírání ranní pošty. Donesl se ke mně zvuk výtahu a vešel Wolfe, popřál mi dobré jitro, posadil se za stůl a zeptal se, jestli už přišla nějaká zpráva od Hewitta ohledně Lycaste delicatissima. Přesné k obrazu svému. Vezmeme-li v úvahu, že viděl, že mě nešoupli do basy coby podstatného svědka, protože tu s ním sedím, a že jsem právě neměl nic naléhavého, co bych hlásil, protože jinak bych nečekal až do jedenácti, mohl se mě aspoň zeptat, jak si mě tam hleděli. Mezi rozřezáváním obálek jsem mu sdělil, že od Hewitta nic nepřišlo.

„Jak dlouho si vás tam nechali?“ zeptal se.

„Po tom, co jsem telefonoval, už jen tři hodiny. Dostal jsem se domů něco po jedné.“

„To muselo být dost těžké.“

„Došlo k zádrhelům. Odmítl jsem podepsat protokol.“

„To bylo moudré. Uspokojivé. Paní Yeagerová mi pověděla o tom vašem pohotově improvizovaném vysvětlení panu Stebbinsovi. Zapůsobilo to na ni. Uspokojivé.“

Dvojí „uspokojivé“ v jeho řeči – to byl rekord. „Oh,“ řekl jsem, „tak se u mě obvykle projevují uvážení a moudrost. Zbývalo mi buď tohle, nebo ho zastřelit.“ Donesl jsem mu poštu. „Je něco na programu?“

„Ne. Teď je pauza.“ Stiskl bzučák, jednou dlouze a jednou krátce, což znamenalo pivo, a pustil se do pošty. Za okamžik se dostavil Fritz s lahví a se sklenicí. Seděl jsem, zívl a pak vytáhl zápisník. Budou dopisy. Zazvonil telefon; volal Lon Cohen a chtěl vědět, jestli jsem u okresního zástupce strávil příjemný večer, a jak jsem uprostřed noci sehnal kauci. Sdělil jsem mu, že při obvinění z vraždy prvního stupně se kauce nepovoluje, ale vyskočil jsem oknem a teď se skrývám před spravedlností a jsem na útěku. Zavěsil jsem, Wolfe byl připraven diktovat, ale jen jsem se otočil, telefon se ozval znovu. Byl to Saul Panzer. Chtěl Wolfa. Wolfe mi nedal znamení, abych sluchátko položil, takže jsem poslouchal s ním.

„Dobrý den, Saule,“ pozdravil Wolfe.

„Dobrý den, pane. Mám to. Fuška.“

„Vskutku?“

„Ano, pane. Takový malý krámek v Sedmasedmdesáté ulici, kousek od První Avenue. Číslo tři-šest-dva, Východní Sedmasedmdesátá. Jmenuje se Arthur Wenger.“ Saul to jméno hláskoval. „Poznal ho na fotografii a je si jistý. Nevzpomíná si s určitostí, který to byl den, bylo to ale minulý týden, buď úterý, nebo středa. Volám z budky za rohem.“

„Uspokojivé. Chci ho tu mít co nejdřív.“

„Nebude chtít jít. Je tam sám. Deset dolarů by to spravilo, ale víte, jak to chodí. Budou se ho ptát, jestli dostal zaplaceno.“

„Nebudou – a jestli ano, stejně v tom vězím. Deset dolarů, dvacet, padesát – to je úplně jedno. Kdy tu s ním budete?“

„Za půl hodiny.“

„Uspokojivé. Budu vás čekat.“

Zavěsili jsme. Wolfe vzhlédl na hodiny a řekl: „Sežeňte pana Aikena.“

Vytočil jsem Continental Plastic Products. Pan Aiken má poradu a nelze ho rušit. Tohle mi sdělila nejen jakási žena, která byla zdvořilá, ale i jakýsi mužský, který si myslel, že jeho by neměl nikdo rušit. Nejlepší, čeho jsem se domohl, bylo, že panu Aikenovi bude do patnácti minut předán vzkaz, a já ten vzkaz formuloval krátce: „Volejte Nero Wolfa, nutné.“ Za devět minut se ozval telefon a ta zdvořilá žena mě požádala, abych ji přepojil na pana Wolfa. To dělám nerad, dokonce i když jde o prezidenta společnosti, takže jsem jí řekl, aby mě ona přepojila na pana Aikena; nedělala z toho žádnou událost. Za minutu se ozval a já dal Wolfovi znamení.

„Pan Aiken? Nero Wolfe. Mám zprávu a ta je naléhavá. Po telefonu ne. Můžete tu se slečnou McGeeovou být ve čtvrt na jednu?“

„To není zrovna příhodná doba. Nemůže to počkat po obědě?“

„Tohle by čekat nemělo. Někdy musí příhodnost ustoupit nutnosti. Je nebezpečí z prodlení.“

„Zatraceně, já…“ Odmlčel se. „Říkáte se slečnou McGeeovou?“

„Ano. Její přítomnost je nezbytná.“

„Nevím…“ Odmlčel se. „Tak dobrá, přijdeme.“

Wolfe zavěsil. Odkašlal si. „Zápisník, Archie. Ne dopis, návrh dokumentu. Nepůjde poštou.“

XVI.

Na stěně kanceláře, napravo ode dveří, když vejdete, visí obraz vodopádu; není velký, pětatřicet krát pětačtyřicet. Jeho střed je necelé tři centimetry pod úrovní mých očí, ale já měřím jen maličko pod stoosmdesát. Obraz byl namalovaný na objednávku. Ve stěně přístěnku na konci haly je dřevěný panel na pantech. Otevřete ho a máte tu zadní stranu obrazu, ale díváte se skrz něj a vidíte do kanceláře. Ve čtvrt na jednu a pět minut oči, které se takhle dívaly, patřily panu Arthuru Wengerovi z Východní Sedmasedmdesáté ulice číslo 362, vychrtlému chlápkovi, starému přes padesát, s velkýma ušima a nedostatkem vlasů. Za trochu méně než určenou půlhodinu ho sem dopravil Saul Panzer. Předmět nejblíž k němu bylo červené kožené křeslo a ten, kdo je obsadil – pan Benedict Aiken.

Já v přístěnku s Wengerem nebyl, byl tam Saul. Wolfe a já jsme seděli za svými stoly v kanceláři, Julia McGeeová ve žlutém křesle naproti Wolfovu stolu. Hovořil Wolfe. „… ale než vyslovím svůj závěr, musím vám povědět, jak jsem k němu dospěl. Když jste se mě v úterý večer zeptal, kdo rozhodne o tom, zda věrně dodržuju to, k čemu jsem se zavázal, odpověděl jsem, že rozum a dobrý úmysl společně. Můžete to spravedlivě posoudit jen tehdy, budete-li vědět, jak jsem postupoval. Upřímně řečeno, já sám si nejsem zcela jistý. Vím jen to, že za daných okolností – Ano, Saule?“

Saul stál ve dveřích. „Dokonale to pasuje, pane Wolfe.“

„Dobrá. Podívám se na to později.“ Opět se věnoval Aikenovi. „Za daných okolností jsem neměl možnost postupovat jinak. Jak jsem vám řekl, jediný způsob, jak zastavit policejní vyšetřování té vraždy, bylo dojít k jejímu přijatelnému řešení, aniž by v něm nějak figuroval ten pokoj. Ještě nikdy jsem se nezabýval úkolem, který by dával tak malou naději na úspěch. Vskutku; protože jsem věděl, že Yeager byl zabit v tom pokoji, zdálo se to beznadějné.“

„Nevěděl jste to, dokud jste včera nenastražil na slečnu McGeeovou tu léčku.“ Aiken hovořil odměřeně.

„Ne. Věděl jsem to mnohem dřív, v úterý v poledne, když pan Goodwin tlumočil svůj rozhovor s paní a panem Pérezovými, správcem toho domu a jeho ženou. Když pan Pérez vyjel o půlnoci nahoru s občerstvením, našel mrtvolu tam. Oba ji pak dopravili ven a dali do toho výkopu.“

„Tohle přiznali?“

„Museli. Alternativa, kterou jim pan Goodwin nabídl, byla horší.“

„Zabili ho oni. To je nabíledni. Zabili ho oni.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „To bylo přijatelným předpokladem jen do včerejšího rána, ale oni nezabili svou dceru –, a tady začíná moje zpráva pro vás. Ten předpoklad byl potom nahrazen jiným, totiž, že tu dívku zavraždila táž osoba, která zavraždila Yeagera – opravit jsem jej musel já, ne pan Goodwin, ten se s ním neztotožnil. Když ho ve středu v noci paní Pérezová zavolala do toho domu, prohledal pokoj té dívky a nalezl důkazy potvrzující ten druhý předpoklad. Archie?“

Vytáhl jsem z trezoru věci nalezené v Mariině pokoji a donesl mu je.

Poklepal na ně špičkou prstu. „Tohle,“ řekl, „jsou doklady o něčem, co ta dívka tajně podnikala a co pečlivě skrývala, o podniku, který ji nakonec stál život. Všechny tyhle věci se týkají Thomase G. Yeagera. Jak tomu u mnoha podobných podniků bývá, podnětem tu nepochybně byla prostá zvědavost podnícená tím výtahem a návštěvami pokoje, kam měla zakázaný přístup. Zjistila, že když ve svém pokoji zhasne světlo a pootevře dveře, uvidí osoby procházející halou a mířící k výtahu. Nevím, kdy to udělala poprvé, ale vím, že když už začala, často to opakovala.“

Vzal ze stolu doklady o uveřejnění reklam. „Tohle je z finančních rubrik Timesů; položky týkající se Continental Plastic Products jsou označeny tužkou.“ Odložil stránky stranou. „Tohle jsou inzeráty a reklamy Continental Plastic Products.“ Odložil je k dokladům o uveřejnění a pokračoval: „Viněty z lahví šampaňského. Pan Goodwin je toho názoru, že slečna Pérezová žádné to šampaňské nevypila, a já souhlasím. Tyto předměty nejsou podstatné, je to pouze okrajová záležitost. Podstatné jsou tyhle: novinové reprodukce fotografií, dvou s panem Yeagerem, jedna s jeho synem a jedna s manželkou. Tohle vám ukazuju jen proto, abyste viděli, jak byla slečna Pérezová přičinlivá.“

Odložil reprodukce k ostatním předmětům vedlejšího významu a vzal do ruky fotografie Meg Duncanové a bankovky. „Tyhle dvě položky už mají významnější dopad: devět pětidolarových bankovek a tři fotografie ženy, dobře známé na veřejnosti – jedna fotografie pochází z novin, dvě z časopisů. Hovořil jsem s ní já, dlouze s ní včera rozmlouval i pan Goodwin. Slečna Pérezová na ní vymáhala peníze. Viděla ji v tom domě a žádala peníze, kterým říkala tajný fond. Ta žena jí po dobu devíti měsíců posílala poštou po pěti dolarech. Jmenovat tu ženu není třeba.“

Otevřel zásuvku, fotografie a bankovky do ní uložil a zavřel ji. „Ale tyhle věci vyvolávají otázku. Nazývejme tu ženu slečna X. Pan Yeager do toho domu dorazil v neděli večer kolem sedmé, slečna McGeeová ve čtvrt na deset, a našla ho mrtvého. Předpoklad zněl tak, že slečna Pérezová viděla někoho přijít v době mezi těmito časy, poznala ho nebo ji a usoudila, že on, nebo ona Yeagera zabili, pustila se do vymáhání většího dosahu a byla sama zabita. Pak, protože by slečnu X poznala, proč nepředpokládat, že pachatelem je slečna X? Rozumný předpoklad; ale nade vši pochybnost se prokázalo, že ve středu večer byla slečna X až do jedenácti hodin na místě, kde bylo přítomno množství lidí, a slečna Pérezová odešla před devátou z biografu na schůzku se svou zamýšlenou obětí.“

Aiken mávl prudce a netrpělivě rukou. „Říkal jste, že tohle setkání je naléhavé. Co je naléhavého na tom, když mi tu dokazujete, že nějaká slečna X je z toho venku?“

„Ta naléhavost se ukáže. Tohle je k ní nutný úvod. Další důvody, proč vyloučit nejen slečnu X, ale i další: každý, kdo tam v neděli večer mezi sedmou a devátou šel s pistolí a s úmyslem ji použít, musel vědět, že tam nebude žádný další návštěvník. To, co platí pro slečnu X, platí i pro každou další ženu, která měla klíče. Za prvé, taková žena nemohla přijít na pozvání, protože byla pozvána slečna McGeeová, a Yeager se pokaždé věnoval jen jedné návštěvnici, a za druhé, nemohla s jistotou čekat, že ho v neděli večer najde samotného – nebo spíš mohla čekat, že ho najde samotného, pouze kdyby věděla, že slečna McGeeová přijde v devět.“ Wolfe otočil hlavu. „Slečno McGeeová, řekla jste někomu, že tam jdete v devět hodin?“

„Ne.“ Hlas jí pisklavě přeskočil, takže to zkusila znovu. „Ne, neřekla.“

„Pak jsou ostatní osoby vyloučeny stejně jako slečna X. A teď, pokud jde o vás, slečno, a o další věc ve sbírce slečny Pérezové. Tohle jsou tužkou nakreslené skici žen, které viděla v té hale.“ Vzal je do ruky. „Nebyla bez talentu. Je jich jedenatřicet a mají datum. Pan Goodwin a já jsme si je pečlivě prostudovali. Jsou tu čtyři soubory skic po třech kusech, tři soubory po pěti kusech, jeden o dvou kusech a dvě samostatné skici. Každý ten soubor zobrazuje tutéž ženu. Na souboru o dvou kusech jste vy a jedna z těch skic nese datum osmého května. To mi vnuklo nápad, který jste mi díky mému triku potvrdila, totiž, že jste tam v neděli večer byla. Chcete se na ni podívat?“

„Ne.“ Tentokrát to vyslovila až moc nahlas.

Wolfe dal skici do zásuvky a jeho zrak opět spočinul na Julii McGeeové. „Právě skutečnost, že ty dvě skici byly v té sbírce, zpochybnila možnost, že jste slečnu Pérezovou zabila vy proto, že vám hrozila vyzrazením. Nejsou tu žádné skici někoho, koho znala jménem. Nejsou tu skici pana Yeagera ani slečny X. Tyhle skici si dělala jen tak na památku. Je velmi pravděpodobné, že zhotovila i jednu nebo víc skic se slečnou X, ale když ji poznala na fotografiích v tisku, skici vyhodila. Kdyby poznala vás, kdyby znala vaše jméno, nechala by si ne skici, nýbrž podklad pro identifikaci, jako to udělala u slečny X. Určitě by si nedělala druhou vaši skicu, když vás v neděli večer viděla tam v hale.“

„Nemusíte nás přesvědčovat, že slečna McGeeová tu dívku nezabila. A ani Yeagera,“ pronesl s pohrdlivým odfrknutím Aiken.

Wolfe se k němu otočil. „Popisuji postup, kterým jsem dospěl ke svému závěru. Slečna Pérezová zjevně shromáždila a skrývala úplný přehled toho, co objevila ve vztahu k panu Yeagerovi a k návštěvnicím toho pokoje. Je jisté, že znala jméno osoby, kterou v neděli večer mezi sedmou a devátou viděla v hale, protože se s ní sešla, sdělila jí, co ví, a vyhrožovala jí. Proto předpoklad, že její sbírka obsahuje věc nebo věci, na kterých se identifikace té osoby zakládá, byl oprávněný.“

Ukázal na odložené předměty. „Dvě takové věci tu jsou: fotografie manželky a syna pana Yeagera, i jejich jména. Ty jsem zamítl, protože neodpovídaly potřebným hlediskům. Osoba, která tam v neděli večer šla s pistolí a Yeagera zabila, musela mít klíče a vědět, jak je použít, a musela vědět, že slečna McGeeová má v úmyslu přijít v devět, protože jinak nemohla očekávat, že Yeagera najde samotného. Dalo se předpokládat, že jak jeho manželka, tak syn těm hlediskům vyhovují, bylo to však nanejvýš nepravděpodobné.“

Vzal do ruky zbývající předmět. „Když jsem takto uvažoval, alespoň tedy zatím jen nezávazně, zůstalo tohle. Je to fotografie, reprodukce z časopisu, a na ní shromáždění v tanečním sále hotelu Churchill – banket National Plastics Association. Pan Yeager stojí u mikrofonu. Popisek uvádí jména lidí, kteří jsou na pódiu s ním, včetně vás. Tu fotografii bezpochyby znáte?“

„Ano, mám ji zarámovanou, visí na stěně u mě v kanceláři.“

„Nu, dobrá.“ Wolfe upustil fotografii na stůl. „Ptal jsem se sám sebe, co když ten, koho slečna Pérezová viděla v neděli večer mezi sedmou a devátou v hale, jak jde k výtahu, jste byl vy? Když měla tuhle fotografii ve své sbírce, co když vás podle ní poznala? Co když později, když se dozvěděla, že Yeager byl zabit v tom pokoji – protože musela vidět otce s matkou, jak mrtvolu odnášejí – uhádla, že jste ho zabil vy, rozhodla se, že jí musíte zaplatit za mlčení, domluvila si s vámi schůzku a přišla tam? Jistě uznáte, že tohle byly oprávněné otázky.“

„Oprávněné?“ Aiken to řekl opovržlivě. „Vy žádné oprávnění ke kladení absurdních otázek nepotřebujete.“

Wolfe přikývl. „Samozřejmě, o to hlavně šlo. Byly absurdní? Aby se dalo odpovědět na tohle, byly zapotřebí další otázky. Jedna – mohl jste mít klíče? Dvě – mohl jste vědět, že Yeager bude sám? A tři – měl jste motiv?“

Wolfe zvedl prst. „Jedna. Mohl jste si vypůjčit klíče slečny McGeeové, ale kdyby ano, musel byste jí je před devátou vrátit, aby ona mohla dovnitř. Bylo by opravdu absurdní vracet jí vypůjčené klíče, aby tam šla, nalezla Yeagerovu mrtvolu a nevyhnutelně předpokládala, že jste ho zabil vy. To neobstojí.“

„Vy si myslíte, že tu budu sedět a poslouchat tyhle nesmysly?“

„Ano. Už jsme se dostali k naléhavé věci a vy to víte.“ Wolfe zvedl další prst. „Dva. Ano. Mohl jste vědět, že tam Yeager bude sám. Slečna McGeeová říká, že nikomu o své schůzce v devět hodin nepověděla, ale to proto, že to už pověděla vám.“ Další prst. „Tři. Když jsem se poprvé ptal, jestli jste měl motiv, nic jsem o něm nevěděl, teď ale vím. Včera jsem se poptával telefonem – ujišťuji vás, že diskrétně – a včera večer paní Yeagerová seděla celou hodinu v křesle, ve kterém teď sedíte vy, a sdělila mi mnoho podrobností. Pět let, od té doby, co se Yeager stal výkonným viceprezidentem, představoval pro vaše postavení ve vedení korporace hrozbu a minulý rok se ta hrozba stala bezprostřední. Mohl jste očekávat, že budete zbaven aktivního řízení a stanete se nanejvýš předsedou rady, a i o tom se dalo pochybovat. A protože jste nad záležitostmi korporace vládl víc než deset let, s takovou vyhlídkou jste se nemohl smířit. Tohle nemůžete vyvrátit, protože ta situace je známa mnoha lidem.“

Wolfe se opřel vztyčenými prsty o stůl. „Ale když jste odtud před čtyřiadvaceti hodinami vy a slečna McGeeová odešli, váš motiv mi starosti nedělal. Motiv, třebaže hluboko skrytý, lze odhalit. Problém spočíval v klíčích a nabízela se zjevná možnost, že jste si klíče slečny McGeeové vypůjčil nikoliv minulou neděli, ale někdy předtím, dal si zhotovit duplikáty a klíče jí vrátil. Ověřit si takovou možnost by bylo beznadějné, kdyby šlo o obyčejné klíče, jenže systém Rabson je zvláštní a takových klíčů není mnoho. Rozhodl jsem se, že to zkusím. Poslal jsem pro tři muže, kteří mi příležitostně vypomáhají, a dal jim tuhle fotografii a klíče, které jsem včera dostal od slečny McGeeové. Dali si zhotovit kopie té fotografie a duplikáty těch klíčů a tyhle mi vrátili. Měli začít u zámečníků nejblíž vašeho domova a vaší kanceláře. Jen o málo víc než před hodinou, těsně předtím, než jsem vám telefonoval, jeden z těch mužů, pan Saul Panzer, změnil možnost ve skutečnost. V tom, co tu říkám, je právě jádro celé věci.“ Stiskl tlačítko na stole. „Z něj vyplývá její naléhavost.“

Zabloudil zrakem ke dveřím, tam se objevil Saul Panzer s Arthurem Wengerem. Přistoupili před Wolfův stůl a otočili se tváří k Aikenovi. Wolfe ho oslovil: „Tohle je pan Wenger, poznáváte ho?“

Aiken na Wengera jen zíral. Pak se otočil a zíral na Wolfa. „Ne, nikdy jsem ho neviděl,“ řekl.

„Pane Wengere, tohle je pan Benedict Aiken, poznáváte ho?“

Zámečník přikývl. „Poznal jsem ho podle té fotografie. Je to zaručeně on.“

„Kde a kdy jste ho viděl?“

„Někdy minulý týden, přišel ke mně do dílny s párem klíčů Rabson, abych mu udělal duplikáty. Udělal jsem mu je na počkání. Bylo to myslím ve středu, ale mohlo to být úterý. Jestli chce tvrdit, že mě nikdy neviděl, tak lže.“

„Jak moc jste si tím jistý?“

„Jistější už být nemůžu. Lidi jsou jako klíče; hodně se jeden druhému podobají, ale každý je jiný. Obličeje si nepamatuju tak dobře jako klíče, ale přece jen dost dobře. Koukám na klíče a koukám i na obličeje.“

„To je vynikající zvyk. To je prozatím všechno, pane, ale budu vám vděčný, když mi budete moct věnovat ještě hodinu.“

„Říkal jsem, že můžu.“

„Já vím. Cením si toho.“

Saul se dotkl Wengerovy paže a oba odešli. V hale zabočili doleva směrem ke kuchyni. Krátce poté, co Saul zatelefonoval, se Fritz pustil do přípravy oběda pro ně dva – kuře s kořeněnou nádivkou a lanýži. Bude už brzy hotov.

Wolfe se opřel, položil dlaně na okraje postranních opěradel křesla a hovořil dál. „Slečno McGeeová, osud pana Aikena je očividně zpečetěn. Vy jste svou loajalitu přenesla z pana Yeagera na něj, nyní ji musíte přenést z něj na sebe. Jste v kaši. Jestli bude postaven před soud, vy budete svědčit. Jestli jako svědkyně pod přísahou prohlásíte, že jste mu své klíče nepůjčila a neřekla mu, že do toho domu přijdete v neděli v devět večer, dopustíte se dokazatelné křivé přísahy. Ba co víc – a co ještě horšího: můžete být obžalována z napomáhání k vraždě. Půjčila jste mu klíče, on si dal zhotovit duplikáty a s jejich pomocí vstoupil do domu a tam zabil člověka. Umožnila jste mu bezpečný vstup, postarala se, aby Yeager byl sám, a to tím, že jste si dojednala a zařídila schůzku na devátou hodinu –“

„Já jsem ji nezařídila!“ Opět to řekla až moc nahlas. „Devět hodin byla obvyklá doba! A panu Aikenovi jsem o tom řekla proto, protože –“

„Držte jazyk za zuby!“ Aiken vyskočil a postavil se proti ní. „Už jednou vás obelstil a teď to zkouší znova! Jdeme. Já jdu a vy se mnou!“

Stál jsem už také. Kdyby se zvedla z křesla, postavil bych se mezi ně a dveře, ona ale zůstala na místě. Zaklonila hlavu a zadívala se na Aikena. Ještě nikdy jsem neviděl nemilosrdnější, tak kamenný obličej. „Jste hlupák!“ řekla. Ještě nikdy jsem neslyšel tvrdší tón hlasu. „Zatracený starý hlupák! Podezřívala jsem vás, že jste ho zabil, ale nechtělo se mi tomu věřit. Kdybyste byl dokázal trochu myslet – nestůjte tu a nekoukejte na mě tak vztekle!“ Aiken stál před ní; posunula křeslo tak, aby viděla na Wolfa. „Ano, půjčil si ode mě ty klíče. Povídal, že chce vidět ten pokoj. Měl je dva dny. A já mu řekla, že tam jdu v neděli v devět. Slíbila jsem mu, že ho budu informovat. Informovat! Byla jsem taky hlupák.“ Její hlas zněl stále tvrdě, ale i roztrpčeně. „Panebože, a jaký hlupák!“

Wolfe zavrtěl hlavou. „‚Hlupák‘ není to pravé, slečno McGeeová. Řekněme spíš harpyje nebo lamie. Neposuzuju vás, jen zařazuju. Fuj.“ Obrátil se k Aikenovi; „Takže tolik k tomu, co se stalo. A teď k tomu, co se bude dít dál.“

Aiken už zase seděl v červeném křesle. S rukama sevřenýma v pěst položenýma na stehnech a s pevně sevřenými čelistmi se snažil předstírat, že není v pasti, ale věděl, že je. Poté, co Wolfe nadiktoval návrh dokumentu, jsem věděl, k čemu dojde, a ze zásuvky vytáhl pistoli, nabil ji a strčil do kapsy. Teď jsem ale viděl, že ji nebudu potřebovat. Posadil jsem se.

Wolfe ho oslovil. „Teď nevím, kudy kam. Nejjednodušší by bylo zatelefonovat na policii panu Cramerovi, aby si pro vás přišel. Ale za podmínek, za kterých jste mě v zastoupení své korporace najal, jsem povinován udělat všechno pro to, abych chránil pověst a zájmy korporace a nevyzradil žádné skutečnosti, které by její pověst a prestiž poškodily, pokud k tomu nebudu nucen svou zákonnou povinností jako občan a licencovaný soukromý detektiv. Toto stojí psáno. Nelze ovšem nechat stranou skutečnost, že prezident té korporace zavraždil jejího výkonného viceprezidenta; o tom nelze diskutovat. Váš osud je zpečetěn. S důkazy, které mám, i s dalšími, které shromáždí policie, je vaše postavení beznadějné.“

Otevřel zásuvku a vyňal jakýsi papír. „Mohlo by však být na prospěch věci, kdyby se zabránilo tomu, aby vyšla najevo existence toho pokoje a Yeagerova spojitost s ním, což byl váš prvořadý požadavek, když jste sem v úterý přišel. Pochybuju, že vám na tom nějak moc záleží nyní, mně však ano. Chci co nejvíce vyhovět podmínkám, za kterých jsem byl najat, a s tímto vědomím jsem pro vás přichystal k podpisu dokument.“ Vzal papír ze stolu a četl:

~

„Já, Benedict Aiken, sepisuji a podepisuji toto prohlášení, protože pan Wolfe mi jasně prokázal, že nelze zabránit tomu, aby nevyšel najevo můj zlý skutek. Toto prohlášení činím z vlastní vůle a rozhodnutí, pod tlakem nikoli pana Nero Wolfa, nýbrž pouze okolností. V noci 8. května roku 1960 jsem střelnou ranou do hlavy zabil Thomase G. Yeagera. Jeho tělo jsem dopravil do Západní Dvaaosmdesáté ulice, Manhattan, a dal je do výkopu v ulici. Ve výkopu byla plachta, a abych oddálil nalezení mrtvoly, tou plachtou jsem ji zakryl. Thomase G. Yeagera jsem zabil proto, že mě ohrožoval tím, že mě nahradí ve funkci prezidenta Continental Plastic Products a zbaví mě účinné kontroly nad děním v korporaci. Protože jsem měl na starosti rozvoj korporace už celých posledních deset let, nedokázal jsem se s touto hrozbou smířit. Můj názor je ten, že Yeager si svůj osud zasloužil. Nepociťuji žádné výčitky a svého činu nelituji.“

~

Wolfe se opřel a pokračoval: „O Marii Pérezové se nezmiňuji, protože to není podstatné a vyžadovalo by to zdlouhavé vysvětlování, a není tu nebezpečí, že se z její smrti bude zodpovídat nějaká nevinná osoba. Policie případ za čas odloží mezi jiné nevyřešené případy. Můžete ovšem navrhnout změny – například pokud pociťujete lítost nebo výčitky a přejete si je vyjádřit, nebudu nic namítat.“

Zvedl papír do výše. „Samozřejmě tohle, napsané na mém psacím stroji, nelze použít. Aby takovýto doklad byl nade vši pochybnost autentický, měl by být psaný rukou, takže navrhuji, abyste jej napsal na obyčejný list papíru, s datem a vaším podpisem. Hned zde, na místě. Také napište rukou na obálku mou adresu a na obálku přilepte známku. Pan Panzer ji vhodí do schránky nedaleko vašeho bydliště. Až zatelefonuje, že je ve schránce, budete moct jít.“ Obrátil se ke mně. „Je naděje, že sem dojde dnes, Archie?“

„Ne, pane. Zítra ráno.“

Wolfe opět oslovil Aikena. „Samozřejmě, že se neprodleně spojím s policií – řekněme v deset.“ Naklonil hlavu. „Výhoda tohoto postupu je pro mě zřejmá; dostanu od korporace honorář. Avšak výhoda pro vás není zřejmá o nic méně. Je zajisté záhodno dát jí přednost před jedinou alternativou – okamžitým zatčením a vazbou, obviněním z vraždy, vlastně ze dvou vražd, a odhalením existence toho pokoje. Nezapomínejme ani na snahu vaši a vašich společníků tomuto odhalení zabránit, na útrapy spojené se soudním přelíčením, ani na pravděpodobné odsouzení. A i když odsouzen nebudete, roky, které máte ve svém věku před sebou, nevypadají lákavě. Já pouze –“

„Zavřete zobák!“ vyštěkl Aiken.

Wolfe zavřel zobák. Pohlédl jsem na Aikena se zdviženým obočím. Opravdu si takhle troufá a myslí si, že snad nějak vyklouzne, když Wolfe utáhne šrouby? Výraz jeho tváře mi dal odpověď. To jeho vyštěknutí nepramenilo z toho, že si troufá a spoléhá na své nervy, ale z toho, že na ty nervy toho bylo naloženo už tolik, kolik dokážou unést. Musím uznat, že se nevykrucoval ani neplazil; dokonce ani nehrál o čas, aby získal ještě den nebo aspoň hodinu. Nepromluvil, jen natáhl ruku dlaní vzhůru. Vzal jsem dokument a dal mu jej, k němu list papíru do psacího stroje a čistou obálku. Pero měl, vytáhl je z kapsy. Když pokládal papír na stojan vedle sebe, byla jeho ruka pevná, když však přiložil pero na papír, trochu se mu zachvěla. Několik vteřin seděl nehybně a ztuhle, pak to zkusil znovu a ruka ho už poslouchala.

Wolfe pohlédl na slečnu McGeeovou a pronesl stejně tvrdým hlasem, jakým předtím hovořila ona: „Vás tu již není třeba. Jděte.“ Chystala se něco říct, Wolfe se však na ni obořil: „Ne. Moje oči jsou na ošklivost přivyklé, vy je ale urážíte. Zmizte. Jděte!“

Vstala a odešla. Aiken seděl shrbeně a bez přerušení psal, zatínal zuby do rtu a pravděpodobně neslyšel, co Wolfe říká, a nevnímal, že slečna McGeeová odchází. Já na jeho místě bych to určitě nevnímal taky.

XVII.

V sobotu v 9.04 dopoledne jsem domácím telefonem zavolal nahoru do skleníků, a když se Wolfe ohlásil, sdělil jsem mu: „Je to tu. Otevřel jsem to. Mám zatelefonovat Cramerovi?“

„Ne. Něco nového?“

„Ne.“

~

V sobotu v 9.52 dopoledne jsem domácím telefonem znovu zavolal nahoru do skleníků a Wolfovi sdělil: „Právě volal Lon Cohen. Asi před hodinou služebná našla Benedicta Aikena mrtvého na podlaze v jeho ložnici. Střelil se do úst. Zatím žádné další podrobnosti. Mám zatelefonovat Cramerovi?“

„Ano. V jedenáct.“

„Zajisté. Kdybych zavolal taky Lonovi, ocenil by to. Je nějaký důvod, proč bych neměl?“

„Ne. Podstatu, ne text.“

„Jasně.“

~

V sobotu v 11.08 dopoledne inspektor Cramer, usazený v červeném křesle, vzhlédl od papíru, který držel v ruce, a zavrčel na Wolfa: „Tohle jste psal vy.“

Wolfe, sedící za svým stolem, zavrtěl hlavou. „Svou rukou ne.“

„Blbost. Moc dobře víte, o co jde. Ta slova ‚zlý skutek‘. A ta další slova. To jste přesně vy. Udělal jste to schválně. Chtěl jste, aby to vypadalo na vás, abych věděl, že jste to psal vy. Dělal jste na mě dlouhý nos a dával mi najevo, že vám můžu políbit zadek. Heleďte, já přece vím, že se rukopis bude shodovat s jeho. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby to napsal rovnou zde a seděl přitom v tomhle křesle.“

Wolfe otočil ruku dlaní vzhůru. „Pane Cramere, kdybych přistoupil na vaši domněnku, napadl bych váš vlastní výklad. Naznačoval bych, že jsem dopustil, aby to ‚vypadalo na mě‘, proto, abych projevil své vysoké mínění o vašem zdravém úsudku a úctu k vašemu talentu; že jsem chtěl dát jasně najevo, že vím, že se stejně nedáte oblbnout.“

„Jo, tak teda tady ten výklad máte.“ Cramer se podíval do papíru. „Říká se tu ‚pan Wolfe mi jasně prokázal, že nelze zabránit tomu, aby nevyšel najevo můj zlý skutek‘. Takže jste měl důkazy. Hergot, musel jste mít důkazy. Jaké?“

Wolfe přikývl. „Téhle otázce se nedalo vyhnout. Kdyby byl pan Aiken dosud naživu, samozřejmě bych na ni musel odpovědět. Ty důkazy byste potřeboval, a já bych je musel poskytnout. On je ale mrtvý. Nejsem právník, ale s jedním jsem se poradil. Nemám povinnost poskytnout důkazy, které nejsou potřeba a které by nebylo nutné použít ve veřejném zájmu.“

„Ve veřejném zájmu je vědět, kde a jak k vraždě došlo.“

„Kdepak, vážený. V zájmu policie ano, ale ne ve veřejném zájmu. To je docela pěkný rozdíl. Kdybyste jej chtěl napadnout, musel byste mě obvinit, nechat si na mě vystavit zatykač, přesvědčit okresního státního zástupce, aby mě stíhal, a museli by rozhodnout soudce a porota. Pochybuju, že byste dosáhl nějakého rozsudku.“

„To já taky.“ Cramer papír složil, zasunul jej do obálky a tu zastrčil do kapsy. „Jste drzý jak opice.“ Vstal. „Uvidíme.“ Otočil se a vypochodoval ven.

~

V sobotu odpoledne ve 3.47 seděli v kanceláři se mnou a s Wolfem tři muži a žena. Muži, usazení ve žlutých křeslech, byli členové správní rady Continental Plastic Products, žena v červeném křesle byla paní Thomas G. Yeagerová. V rukou drželi papíry, kopie dokumentu, došlého ranní poštou, který jsem přepsal na stroji. Hovořil Wolfe.

„Ne, to neudělám. V podmínkách, za kterých jsem se případu ujal, se neříkalo ani nijak nepřímo nenaznačovalo, že podám zprávu o tom, jak jsem postupoval. Seznamovat vás s důkazy, které jsem předložil panu Aikenovi, nebo vám sdělovat, jak jsem k nim přišel, by ničemu neposloužilo. Pokud jde o výsledek, ten určovala situace, nikoli já; já jsem pouze řídil způsob, jakým k odhalení došlo. Kdyby se záležitost nechala na policii, určitě by na ten pokoj časem přišla; a jakmile by se dozvěděla o něm, dozvěděla by se i o všem ostatním. A namísto toho, aby se pan Aiken, váš prezident, stal předmětem krátce trvající senzace, vznikl by kolem něj dlouhotrvající rozruch. Pokud jde o můj honorář, vznášíte námitky proti tomu, že si své služby cením na padesát tisíc dolarů?“

„Ne,“ odpověděl ředitel. „Nevznáším.“ Druhý řekl: „Proti tomu jsme se nevyjadřovali.“ Třetí jen cosi zamručel.

„Já vám taky dlužím honorář,“ ozvala se paní Yeagerová.

Wolfe zavrtěl hlavou. „Od vás mám dolar; ten si nechám. Říkal jsem vám, že neočekávám honorář od dvou klientů za tytéž služby.“ Vzhlédl na hodiny; ve čtyři měl schůzku se svými orchidejemi. Odstrčil křeslo a vstal. „Ty kopie prohlášení pana Aikena si můžete nechat; za tu cenu vás přijdou levně.“

~

V sobotu v 5.14 odpoledne jsem seděl dole v kuchyni domu číslo 156 ve Dvaaosmdesáté Západní ulici. César Pérez seděl zhrouceně na židli; jeho žena seděla vzpřímeně, ramena stažená dozadu. „Je mi líto,“ řekl jsem, „ale nedá se nic dělat. Člověk, který Mariu zabil, je mrtvý, policie ale neví, že to byl on. Kdyby to věděla, věděla by i o tomhle domě a o tom, že jste Yeagerovu mrtvolu vynesli ven a dali do toho výkopu. Takže by vás ještě nějakou dobu obtěžovala, pravděpodobně ale ne dlouho. Rád bych šel zítra na pohřeb, ale radši nepůjdu. Asi tam bude i nějaký policista; ti na pohřby zavražděných lidí chodí, když vraha nechytnou. Myslím, že jsem vám pověděl všechno, co jste chtěli vědět; ale chcete se ještě na něco zeptat?“

Pérez jen zavrtěl hlavou. „Řekli jsme, že vám zaplatíme sto dolarů,“ odpověděla jeho žena.

„To nechte být. I tak jsme měli příliš mnoho klientů. Ten dolar si nechám, a nechám si i ty klíče jako suvenýr, jestli vám to nevadí. Na ty dveře byste si měli dát jiný zámek.“ Vstal jsem ze židle, přistoupil ke stolu a vzal si balíček zabalený do hnědého papíru. „Tohle je jediné, co jsem si z toho pokoje vzal – dámský deštník. Vrátím jej majitelce.“ Potřásl jsem si s nimi rukou, nejprve s ní, potom s ním, a vypadl.

Do Eden Street jsem nešel; k Houghovým mě nic neodolatelně netáhlo a k Meg Duncanové, když je mimo jeviště, taky ne. Deštník a cigaretové pouzdro jsem v pondělí předal poslíčkovi, aby je doručil.

~

Ještě bych měl připojit poznámku pro případ, že by někoho, kdo tohle bude číst, napadlo jít se na to hnízdečko hříšné lásky podívat. V Dvaaosmdesáté ulici je nenajdete. A nenajdete ani nikoho z těch, které jsem tam umístil. Podrobnosti postupu jsou přesně takové, jak jsem je vylíčil, z pochopitelných důvodů jsem ovšem změnil jména, adresy a pár dalších detailů – například název hry, ve které Meg Duncanová hrála. Dosud běží a ona je v ní stejně dobrá jako vždy; minulý týden jsem se na ni šel večer podívat.

Jestli to bude číst Cramer a staví se, aby se na něco vyptával, řeknu mu, že jsem si všechno vymyslel včetně téhle poznámky.

Rex Stout

Konečná dedukce

Příliš mnoho klientů

Z anglických originálů The Final Deduction a Too Many Clients

přeložil Jiří Špalek

Obálka Oldřich Pošmurný

Ve spolupráci vydala nakladatelství

BETA – Dobrovský a Ševčík

(Praha 4, Květnového vítězství 332)

PRAHA – PLZEŇ 2001

Sazba Jan Poláček, SF SOFT

Tisk Ueberreuter Print, s. r. o., Pohořelice

Vydání první

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai