Orchideje a uniformy

Vánoční večírek

Velikonoční procesí

Piknik čtvrtého července

Vražda není legrace

Rex Stout

5 x NERO ARCHIE

Na betonovou dráhu u řeky Potomacu jsme se snesli dvacet minut po jedné hodině. Bylo pošmourné pondělí na počátku března.

Netušil jsem, zda zůstanu ve Washingtonu, anebo mám jen skočit na další letadlo, mířící do Detroitu či snad do Afriky, takže jsem si uložil zavazadla do úschovny v letištní budově, vyšel jsem ven a zamával na taxík. Dvacet minut jsem seděl na zadním sedadle a pozoroval, jak se řidič probíjí mezi dvěma miliony státních zaměstnanců v uniformách i v civilu, pěších i na kolech, a když jsem pak vešel do budovy, dalších dvacet minut jsem jen ukazoval dokumenty, čekal a nechal se vodit dlouhými chodbami, až mě konečně uvedli do velké místnosti s velkým psacím stolem.

Poprvé jsem uviděl opravdového pohlavára z armádní kontrarozvědky. Měl uniformu, dvě brady a pohled neplýtvající časem ani prostorem. Byl bych si s ním ochotně potřásl rukama, ale on mi jen řekl, ať se posadím, pohlédl na nějaký papír na vrchu celého štosu dokumentů a suchým, nedůtklivým hlasem mi sdělil, že se jmenuji Archie Goodwin.

Nezávazně jsem přikývl. Co jsem mohl vědět, třeba to bylo vojenské tajemství.

Kysele se mě otázal: „Co je, k čertu, s Nerem Wolfem?“

„Nemám ponětí, pane. Copak, je snad nemocný?“

„Pracoval jste u něho deset let. Jako hlavní asistent v jeho detektivní kanceláři. Je to tak?“

„Samozřejmě. Ano, pane. Ale nikdy jsem nezjistil, co s ním je. Ovšem kdybyste potřeboval pár dobrých tipů…“

„Zdá se, že s tím malérem v Georgii jste si poradil docela dobře, majore Goodwine.“

„Děkuju mockrát, pane. Měl jsem toho zatracenýho nácka odprásknout. Pokud jde o Nera Wolfa…“

„O tom chci právě mluvit.“ Odstrčil papíry stranou.

„Proto jsem pro vás poslal. Je to blázen?“

„To je jedna z teorií.“ Zatvářil jsem se uvážlivě, přehodil si nohu přes nohu, pak jsem si uvědomil, kdo teď jsem a zase jsem ji přehodil zpátky. „Je to velký muž, za to vám ručím, ale určitě víte, čím to je, že je divoký pes dingo tak divoký. Asistent není to pravé slovo. Fungoval jsem současně jako akcelerátor i brzda. Mohl bych podotknout, že jsem vydělával zhruba trojnásobek toho, co dostávám teď.

Samozřejmě, kdybych se stal plukovníkem…“

„Jak dlouho jste majorem?“

„Tři dny.“

Pronesl jisté slovo. Jen jedno slovo; velmi ostře. „Ano, pane,“ odvětil jsem.

Stroze přikývl, aby mi dal najevo, že tím je to vyřízeno, a pokračoval: „Potřebujeme Nera Wolfa. Nemusí nutně nosit uniformu, ale potřebujeme ho. Nevím, jestli si zaslouží svoji pověst…“

„Zaslouží,“ prohlásil jsem. „Nerad to přiznávám, ale zaslouží.“

„Výborně. Jak se zdá, tento názor převažuje. A my ho potřebujeme a pokusili jsme se ho získat. Byli za ním kapitán Cross a plukovník Ryder a on odmítl navštívit generála Fifea. Mám tu hlášení…“

„Šli na to špatně.“ Zašklebil jsem se. „Odmítl by navštívit i čínského krále, kdyby nějaký existoval.

Pochybuji, jestli vůbec vyšel z domu od té doby, co jsem před dvěma měsíci odjel. Jediné čím vládne, je mozek a jediné, co se dá dělat, je dopravit všechno k němu. Fakta, problémy, lidi…“

Náčelník netrpělivě zavrtěl hlavou. „To jsme zkusili.

Plukovník Ryder se ho pokusil přesvědčit, aby se dal do práce na jisté důležité záležitosti a on jednoznačně odmítl.

Podle záznamů to není žádný fašista ani pacifista. Tak co s ním vlastně je?“

„Nic, pane. Nic takového. Pravděpodobně má špatnou náladu. Jeho nálady nebyly nikdy nic moc a teď je samozřejmě vykolejený, protože já nejsem po ruce. Ale hlavní je, že nevěděli, jak na něj. Musí se na něj trikem.“

„Dokážete ho zvládnout?“

„Ano, pane.“

„Tak to udělejte. Chceme ho najmout natrvalo podle předpisu 34H. Potřebujeme ho ihned, naléhavě, v souvislosti s tou záležitostí, kvůli níž ho navštívil plukovník Ryder.

Zatím s tím nikdo nedokázal pohnout. Jak dlouho vám to potrvá?“

„Těžko říct. Záleží na mnoha okolnostech.“ Povstal jsem se sraženými podpatky. „Hodinu, týden, dva týdny. Budu s ním muset bydlet v jeho domě jako vždycky předtím. Nejlíp je vyrukovat na něj pozdě večer.“

„Výborně. Po příletu se hlaste telefonicky plukovníku Ryderovi na Governor’s Islandu, hlaste mu, jak postupujete a dejte mu vědět, až budete připraven mu domluvit s panem Wolfem schůzku.“ Vstal, podal mi ruku a já ji přijal. „A neztrácejte čas.“

V jiné místnosti dole jsem shledal, že pro mě zajistili přednostně místo v letadle, které odlétalo do New Yorku ve tři odpoledne a taxík mě dovezl na letiště právě včas, abych si nechal zvážit zavazadla a doběhnout k němu.

2. KAPITOLA

Byla obsazena všechna místa až na jedno, v přední části kabiny, směrem do uličky. Kývl jsem na obrýleného muže s unaveným obličejem, který seděl na místě u okna, nacpal jsem čepici a kabát do prostoru pro zavazadla a usedl jsem.

O několik minut později už jsme vjeli na dráhu, zabočili jsme, letadlo se roztřáslo, rozjelo, odlepilo se od země a byli jsme ve vzduchu. Právě když jsem si odepínal bezpečnostní pás, sevřely opěrku sedadla štíhlé ženské prsty, sklonila se nade mnou ženská postava a přímo přede mnou se ocitl profil ženské hlavy s jemnými světlými vlasy. Promluvila přese mne na toho muže s brýlemi: „Nevadilo by vám, prosím, vyměnit si se mnou místo?“

Nechtěl jsem dělat scény, takže mi nezbylo než se odsunout z cesty, abych umožnil výměnu. Muž vyšel ven, žena přistoupila k sedadlu a uvelebila se a také já jsem usedl, právě když se letadlo naklonilo.

Poplácala mě po ruce a řekla: „Escamillo, drahoušku.

Tady mě nelíbej. Bože, v té uniformě vypadáš báječně.“

„Neměl jsem vůbec v úmyslu tě líbat, ať už by to bylo kdekoliv,“ odvětil jsem chladně.

Modré oči měla trochu přivřené a koutek úst lehce zdvižený. Objektivně vzato, ten výhled nebyl vůbec špatný, ale já vůbec neměl náladu uvažovat o Lily Rowanové objektivně. Už jsem jednou na jiném místě vyprávěl, jak jsem se s ní setkal, tehdy v devětatřicátém, za plotem jedné pastviny v horní části státu New York. Ta epizoda začala na pastvině, byl jsem tam já a jeden býk a situace se vyvinula takovým způsobem, že když jsem doběhl k plotu, forma a důstojnost pro mě velmi ztratily na důležitosti. V každém případě jsem se dostal přes plot, kutálel jsem se asi deset yardů, vyškrábal se na nohy a nějaké děvče ve žluté košili a kalhotách sarkasticky zatleskalo a pokřikovalo na mne: „Bravo, Escamillo! Udělejte to ještě jednou!“

Byla to Lily. Slovo dalo slovo, jedno s druhým, až

nakonec…

Ale teď…

Stiskla mi paži a řekla: „Escamillo, drahoušku.“

Upřeně jsem se na ni zahleděl a oslovil ji. „Tak koukej; jediný důvod, proč se nezvednu a nepožádám někoho ze spolucestujících, aby si se mnou vyměnil místo, je ten, že jsem v uniformě, armáda si potrpí na důstojné vystupování na veřejnosti a já moc dobře vím, že jsi schopná chovat se jako cvok. Budu si číst noviny.“

Rozevřel jsem Timesy. Zasmála se hrdelním smíchem, což jsem svého času považoval za velmi atraktivní zvuk a usadila se na svém místě tak, že se její ruka opírala o moji.

„Někdy bych si přála,“ poznamenala, „aby tě tenkrát před třemi lety ten býk dostal. Když jsem viděla, jak jsi spadl z plotu, vůbec mě nenapadlo, že to takhle skončí.

Neodpovídal jsi ani na moje dopisy, ani na telegramy. Tak jsem se vydala do Washingtonu zjistit, kde jsi, abych tam také odjela, a tady jsem. Já, Lily Rowanová! Escamillo, podívej se na mne!“

„Čtu noviny.“

„Proboha, jsi vážně skvělý v té uniformě. Opravdový drsňák. Měl by tě vidět Hitler. Neudělalo na tebe dojem, že jsem zjistila, že budeš v tomhle letadle a nastoupila jsem do něj dřív než ty? Jsem chytrá holka nebo ne?“

Nic jsem neřekl.

„Odpověz mi,“ vyzvala mě a její hlas zazněl ostřeji.

Byla schopná všeho. „Jo,“ připustil jsem. „Jsi chytrá.“

„Děkuji. A jsem natolik chytrá, abych věděla, že je nesmysl, abys na mě byl naštvaný, protože jsem řekla, že by se Irsko nemělo vzdávat námořních a leteckých základen.

Můj táta sem přijel z Irska, vydělal osm milionů dolarů budováním kanálů a všechny mi je odkázal, ty dolary, ne kanály, a já jsem Irka a ty to víš, takže je pitomost, abys na mě kvůli tomu byl naštvaný. Myslím, že máš dojem, že už mě máš dost. Zevšedněla jsem ti. Co?“

Nespustil jsem oči z novin. „Jsem teď v armádě, miláčku.“

„To tedy jsi. Což jsem ti neposlala čtyřicet telegramů s nabídkou, že ti chci být nablízku, abych ti mohla předčítat?

A protože jsem se bála, že jsi nemocný nebo něco podobného, nezašla jsem snad třikrát za Nerem Wolfem, abych se zeptala, jestli od tebe nemá nějaké zprávy? To mi něco připomíná. Co s ním, sakra, je? Odmítá se se mnou setkat. A přitom mě má rád.“

„Nemá tě rád. Nemá rád žádnou ženskou.“

„No, líbilo se mu, když jsem se zajímala o jeho orchideje. A kromě toho, napsala jsem mu, že mám pro něj případ a že mu zaplatím. Nechtěl se mnou mluvit ani po telefonu.“

Pohlédl jsem na ni. „Jaký případ?“

Pozvedla koutek úst. „Chceš to vědět?“

„Jdi k čertu.“

„Ale Escamillo. Jsem tvoje kočička?“

„Ne.“

„Ale jsem. Líbí se mi, jak cukáš nosem, když ucítíš nějaký případ. Jedná se o moji kamarádku, no, o jednu známou, jmenuje se Ann Amoryová. Mám o ni starost.“

„Už vidím, jak si děláš starosti o nějakou Ann Amoryovou nebo o jakékoli jiné děvče, kromě jediného, Lily Rowanové.“

Lily mě poplácala po paži. „To už je ti spíš podobné.

Prostě potřebovala jsem nějakou výmluvu, abych se dostala k Neru Wolfovi a Ann měla problémy. Potřebovala vlastně jenom poradit. Přišla na něco o někom a chce vědět, co s tím má dělat.“

„Na co přišla a o kom?“

„To nevím. Nechtěla mi to povědět. Její otec kdysi pracoval u mého otce a já jí pomáhala, když zemřel. Pracuje v Národním sdružení na ochranu ptáků a vydělává třicet dolarů týdně.“ Lily se zachvěla. „Dobrý bože, jen si pomysli, třicet dolarů týdně! Samosebou, není to o nic horší než třicet dolarů denně, ani s tím bys nejspíš neuměl vyžít.

Přišla za mnou a požádala mě, abych jí pomohla najít nějakého advokáta a v každém případě byla rozrušená.

Pověděla mi jen tolik, že se o někom dozvěděla něco strašného, ale z několika poznámek, které jí uklouzly, bych řekla, že jde o jejího snoubence. Napadlo mě, že Nero Wolfe bude pro ni lepší než nějaký advokát.“

„A on tě nechce přijmout?“

„Ne.“

„Neprozradila Ann vůbec žádné jméno?“

„Ne.“

„Kde bydlí?“

„V centru, nedaleko od tebe. 316, Barnum Street.“

„Kdo je jejím snoubencem?“

„Ach, to nevím.“ Lily mě popleskala po ruce. „Poslyš, můj velký drsný hrdino. Kde dnes spolu povečeříme? U mě doma?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jsem ve službě. Tvé názory ohledně základen v Irsku jsou podvratné. Třeba jsi irská špiónka. Podle mě jsi neodolatelná, ale musím myslet na svou čest. Tenkrát v tom Metodistickém stanu jsem tě varoval, že moje duševno…“

Pevně mi sevřela ruku. „Sklapni,“ odsekla, ale díky bohu nezvýšila hlas. V prstech má sílu. „Pokud jde o duševno, máš ho asi tolik, co dvouhlavňový tank se čtyřmi kulomety.

Kdyby ti z věže kynula Helena Trojská, zaječel bys na ni nějakou jedovatost, prorazil zeď a srazil jí na zem i s věží a vůbec se vším…“

„To není pravda. Kdyby dnes byla naživu Helena Trojská, dělala by kasírku v řecké restauraci a já vycházím dobře…“

Přerušila mě a tak to pokračovalo. Pokračovalo to ještě hodinu, než jsme přistáli na letišti La Guardia. Ani tam jsem se jí nedokázal zbavit. Abych zachoval dekorum, dojel jsem s ní taxíkem na Manhattan, ale před hotelem Ritz, kde má ona svou vlastní věž, a kde, jak jsem věděl, nebude mít chuť dělat na chodníku scény, jsem si i s mými zavazadly přesedl do jiného taxíku a udal řidiči adresu Wolfova domu na Pětatřicáté ulici.

Musím přiznat, že i přes tu šarvátku s Lily jsem se cítil docela v pohodě, když jsme dojeli do centra a zabočili na západ. Nevím, proč mi připadalo, že jsem ‚ byl pryč déle než pouhé dva měsíce, ale připadalo mi to tak. Obchody a budovy, na něž jsem se v minulosti snad nikdy nepodíval, jsem nyní poznával, jako by mi patřily. Neposlal jsem žádný telegram, protože jsem si říkal, že bude zábavné je překvapit a přirozeně jsem se těšil, až uvidím Theodora nahoře ve skleníku s orchidejemi, Fritze, jak v kuchyni míchá v míse dobroty, čichá a ochutnává, i samotného Nera Wolfa, sedícího za stolem, mračícího se na stránku v atlasu nebo možná bručícího nad rozečtenou knihou… vlastně ne, v kanceláři nebude. Nevrací se ze skleníků před šestou, takže ještě bude nahoře s Theodorem. Pozdravím se v kuchyni s Fritzem, pak se odplížím do svého pokoje a počkám, až uslyším výtah, vezoucí Wolfa dolů, do kanceláře…

3. KAPITOLA

Byl to nejhorší šok mého života; nic strašnějšího jsem nezažil.

Odemkl jsem si klíčem, který ještě stále visel na mém kroužku, složil jsem zavazadla v hale, vešel do kanceláře a nevěřil svým očím. Na Wolfově stole se povalovaly hromady neotevřené pošty. Přistoupil jsem k němu a uviděl, že na něm už nejmíň deset let nikdo neotřel prach, a na mém také ne. Otočil jsem se ke dveřím a uvědomil jsem si, že ztěžka polykám. Buď zemřel Wolfe, anebo Fritz, zůstávala jen otázka, kdo z nich.

Jako další jsem si prohlédl kuchyni a to, co jsem tam uviděl, mě přesvědčilo, že jsou mrtví oba. Určitě ano. Také řady hrnců a pánví byly samý prach, i nádobky s kořením…

Znovu jsem polkl. Otevřel jsem spíž a zatraceně, nebylo tam nic než mísa pomerančů a šest kartónů švestek. Otevřel jsem lednici a to byl konec. Uvnitř byly jen čtyři hlávky salátu, čtyři rajčata a mísa jablečné omáčky. Vystřelil jsem odtamtud a zamířil ke schodišti.

Wolfův pokoj i pokoj pro hosty v prvním patře byly prázdné, ale nábytek vypadal normálně. Totéž platilo o dvou pokojích v dalším patře, z nichž jeden byl můj. Pokračoval jsem dál, nahoru ke skleníkům. Ve čtyřech místnostech určených pro pěstování rostlin byly pod zasklenou střechou samé orchideje, stovky jich právě kvetly, ale v místnosti na přesazování jsem konečně zaznamenal přítomnost lidské formy života, přesně řečeno jsem uviděl muže.

Byl to Theodore Horstmann. Na stoličce u stojanu na květináče zanášel záznamy o sazenicích do knihy, kterou jsem v minulosti míval na starosti já.

Zeptal jsem se: „Kde je Wolfe? Kde je Fritz? Co se tu, k čertu, děje?“

Theodore dopsal slovo, osušil text pijákem, otočil se na své stoličce a zapištěl na mě: „Ale! Zdravíčko, Archie. Šli ven cvičit. Tedy oni tomu říkají trénink. Šli ven trénovat.“

„Trénovat? A co?“

„Jeden druhého. Nebo přesněji řečeno trénovat sami sebe. Chtějí se přihlásit do armády a bojovat. Já mám zůstat tady a starat se o dům. Pan Wolfe původně chtěl všechny rostliny poslat pryč, ale přesvědčil jsem ho, aby mi je svěřil.

Pan Wolfe tvrdí, že v minulé válce zabil přes dvě stě Němců a Fritz říká, že on jich zabil asi čtyřicet. Pan Wolfe se už

vůbec nezabývá květinami, chodí se sem nahoru jen potit.

Musí se potit, aby zhubl a také se potřebuje otužit a zesílit.

Proto chodí s Fritzem za řeku na rychlé procházky. Příští týden chtějí začít běhat. Drží dietu a přestal pít pivo. Minulý týden se nachladil, ale už se z toho dostal. Nekupuje vůbec žádný chléb, smetanu, máslo či cukr, ani spoustu jiných věcí a já si musím maso pro sebe nakupovat sám…“

„Kdeže to trénují?“

„Za řekou. Pan Wolfe dostal povolení od úřadů trénovat na molu, protože na ulici se mu kluci posmívali. Chodí tam

od sedmi do devíti ráno a od čtyř do šesti odpoledne. Pan Wolfe je velmi vytrvalý. Zbývající čas tráví tady, pocením.

Moc toho nenamluví, ale slyšel jsem, jak říkal Fritzovi, že jestli každý z dvou miliónů Američanů zabije deset Němců…“

Už jsem měl Theodorova pištění až po krk. Odešel jsem od něj, vrátil jsem se do kanceláře, vzal jsem prachovku a otřel svůj stůl a židli, sedl jsem si, natáhl jsem jedenáctky a zamračil jsem se na horu pošty na Wolfově stole.

Proboha, říkal jsem si, tohle je tedy návrat domů. Mohl jsem tušit, že se něco takového může stát, když ho nechám napospas. Nejen že je to zlé, dokonce by to mohlo být i beznadějné. Ten zabedněnec. Ten tlustý vepř. A já slíbil generálovi, že budu vědět, jak na něj… co si teď počnu?…

Deset minut před šestou jsem uslyšel, jak se otevřely a zase zavřely venkovní dveře, potom kroky v hale a už se na prahu objevil Nero Wolfe a díval se na mne. Fritz stál za ním.

„Co tady děláte?“ zahřměl.

Na ten pohled nezapomenu do nejdelší smrti. Oněměl jsem. Ne že by vypadal menší, byl jenom splasklý. Měl na sobě svoje kalhoty, staré, z modrého serže. Boty jsem neznal, hrubá bagančata podobná vojenským. Svetr byl můj, těžký, hnědý, kdysi jsem si ho koupil na výlet spojený s tábořením, a přestože se Wolfův objem zmenšil, byl tak roztažený, že skrze oka prosvítala jeho žlutá košile.

Konečně jsem našel řeč a oslovil jsem je: „Jen pojďte dál, pojďte dál!“

„Načas jsem přestal používat kancelář,“ prohlásil. Pak se s Fritzem otočili a zamířili do kuchyně.

Chvíli jsem zůstal sedět, špulil jsem rty, mračil se a naslouchal zvukům, jež vydávali. Nakonec jsem se odšoural za nimi. Wolfe očividně přestal používat i jídelnu, protože spolu s Fritzem seděli u malého stolku u okna a jedli švestky. Taky tam byla mísa hlávkového salátu s rajčaty.

Nikde v dohledu nebyla připravená žádná zálivka. Opřel jsem se o dlouhý stůl, shlédl na ně a podařilo se mi usmát se.

„Nějaký pokus?“ otázal jsem se mile.

Wolfe vyplivl na lžičku švestkovou pecku a odložil ji do mísy. Díval se na mě a předstíral, že mě nevidí. „Jak dlouho už jste majorem?“ chtěl vědět.

„Tři dny.“ Nemohl jsem si pomoci, musel jsem na něho zírat. Bylo to neuvěřitelné. „Povýšili mě za skvělé chování u stolu. Theodore mi pověděl, že se chystáte vstoupit do armády. Smím se zeptat, co tam hodláte dělat?“

Wolfe žvýkal další švestku. Když vyplivl pecku, odpověděl: „Vojáka.“

„Tím myslíte, že budete pochodovat a střílet? Nebo se dáte k parašutistům? Ke commandos? Nebo snad chcete být řidičem džípu…“

„Tak dost, Archie,“ promluvil ostře a taky se tak díval.

Odložil lžíci. „Mám v úmyslu zabít pár Němců.

V roce 1918 jsme jich nezabili dost. Ať už jste tady z jakéhokoliv důvodu, předpokládám, že jste dostal dovolenou před odjezdem do zámoří, lituji, že jste přišel.

Dozajista si uvědomuji fyzické obtíže, jimž musím čelit a nehodlám vám tolerovat žádné poznámky. Uvědomuji si ty obtíže lépe než vy. Je mi líto, že jste přišel, protože právě zažívám náročnou změnu svých zvyklostí a vaše přítomnost mi to jenom ztíží. Zůstanete-li na večeři…“

Udělal obličej, protože si nemohl pomoci, ovládl se, odsunul mísu se švestkami a pustil se do salátu a rajčat.

„Ne, děkuji,“ odmítl jsem zdvořile. „Mám nějakou schůzku. Ale vyspím se ve své posteli, pokud vám to nevadí.

Budu se snažit, abych vás nerušil…“

„Já i Fritz chodíme spát přesně v devět hodin.“

„V pořádku. Zuju si boty už v přízemí. Děkuji mnohokrát za milé uvítání. Omlouvám se, že jsem oprášil svůj stůl a židli, ale bál jsem se, abych si nezamazal uniformu. Má dovolená trvá dva týdny.“

„Doufám, Archie, že chápete…“

Nečekal jsem, až to dopoví. Kdybych tam zůstal jen o tři vteřiny déle, určitě bych se neudržel.

4. KAPITOLA

U Sama na rohu jsem nejprve přistoupil k telefonní budce a zavolal plukovníku Ryderovi na Governor’s Island, abych ohlásil, že jsem se pustil do plnění úkolu a pak jsem zasedl ke stolu a k dušenému hovězímu se dvěma sklenicemi mléka.

Při jídle jsem uvažoval o situaci. Byla nejen svízelná, ale pravděpodobně úplně neřešitelná. Bylo docela zřejmé, k čemu tady došlo: Wolfe očividně na čas odložil mozek do šuplíku. Neměl v úmyslu věnovat se myšlení, protože to by byla jen obyčejná práce, zatímco hladovět, každý den vycházet ven a konat rychlé procházky, aby se člověk připravil na zabíjení Němců, to bylo hrdinství. A zašel s tím už tak daleko a byl tak zatraceně paličatý, že to vypadalo úplně beznadějně. Jak jsem tak nad tím popřemýšlel, nejraději bych byl se vším seknul, popadl kufry a odsunul se na Governor’s Island, nebýt dvou věcí: Za prvé, řekl jsem generálovi, že vím, jak na něj, a za druhé, zdálo se, že když

ho nezastavím, je schopen se zabít. Kdyby mu fungovala alespoň jediná mozková buňka… jenže nefungovala.

Napadlo mě požádat o pomoc Marka Vukčiće, Raymonda Plehna nebo Lewise Hewitta či dokonce inspektora Cramera, ale, samozřejmě, to by nebylo k ničemu. Všechny výzvy či argumenty by ho jen utvrdily v jeho neústupnosti, protože odmítal myslet. Mohlo by

pomoci jediné, zařídit nějak, aby se mu mozek znovu rozeběhl. Z vlastní zkušenosti jsem věděl, že to dá pořádnou námahu a to nikdy v minulosti nebyl ve stavu srovnatelném s tím současným. Navíc mě znevýhodňovala skutečnost, že jsem byl dva měsíce mimo, netušil jsem, kdo v té době navštívil kancelář nebo se o to alespoň pokusil, a neměl jsem ponětí o nejnovějších událostech. Řekl jsem si, že tohle by mohla být jedna možnost, a když jsem zaplatil, vrátil jsem se do budky a zavolal inspektoru Cramerovi. Sdělil mi, že měl dojem, že jsem v armádě a já odpověděl, že totéž si myslím i já. Pak jsem se zeptal: „Máte po ruce nějaký zločin? Vraždu, loupež nebo zmizení?“

Nikam jsem se nedostal. Buď nic slibného neměl, anebo mi to nechtěl říct. Vyšel jsem na chodník, zůstal jsem stát a mračil jsem se na nějakého taxíkáře. Byla zima, ohavná zima na to, že byla půlka března. Kolem poletovaly chumáče sněhu a já neměl kabát. Rozhodl jsem se zkusit nepříliš nadějnou možnost, protože nic jiného se stejně nedalo dělat. Nastoupil jsem do taxíku a dal řidiči adresu 316 Barnum Street. Vlastně jsem vůbec žádnou naději neměl, prostě jsem jen tak vyrazil do tmy, jelikož jsem nikde neviděl žádné světlo.

Vnější pohled na dům mě nijak nepřipravil na to, jak praštěnou sbírku exemplářů najdu uvnitř. Byl to obyčejný, cihlový čtyřpatrový dům, původně nejspíš postavený jako

soukromé sídlo a někdy v době, kdy jsem se narodil, ho přestavěli na byty a do vestibulu umístili poštovní schránky a zvonky. Na jedné ze jmenovek stálo PEARL O.

CHACKOVÁ a pod tím menším písmem AMORYOVÁ.

Stiskl jsem tlačítko. Když se ozvalo klapnutí, otevřel jsem dveře a procházel jsem halou, když tu se na protější straně rozlétly dveře a na prahu se objevila něčí prababička. Když

nepočítám její kůži a kosti, veškerá tkáň i s vnitřními součástmi nemohly dát dohromady víc než dvacet liber.

Rozježené prameny šedivých vlasů vytvářely krajku, skrze níž vyhlížely pronikavé, černé oči a nebylo pochyb o tom, že vidí dobře. Zamířil jsem k ní a ona na mě vybafla dřív, než

jsem k ní dorazil:

„Co chcete?“

Nasadil jsem úsměv. „Rád bych mluvil…“

Uťala mě v půli věty. „To ona vás poslala! Vím to!

Myslela jsem, že je to ona. Občas zkouší všelijaké triky.

Vyjde ven a zvoní na zvonky a myslí si, že nepřijdu na to, že je to ona. Chce mi tím dát najevo, že podle ní jsem zabila její matku. Já vím, co chce! Jestli se mi to jednou opováží říct, jen jednou, nechám ji sebrat! Vyřiďte jí to. Jděte nahoru a vyřiďte jí to.“ Začala ustupovat a zavírat dveře. Strčil jsem mezi ně nohu. „Okamžik, paní. Půjdu nahoru a povím jí všechno, co si budete přát. Máte na mysli slečnu Amoryovou? Ann Amoryovou?“

„Ann? Moji neteř?“ Z černých očí za bílou krajkou se zablesklo. „Ovšemže ne! Mě nepodfouknete…“

„Já vím, že ne, paní Chacková, ale špatně jste mě pochopila. Přišel jsem za vaší vnučkou, to je všechno. Přišel jsem za Ann. Je…“

„Tomu nevěřím!“ vyštěkla a práskla dveřmi. Byl bych jí ty dveře mohl zastavit nohou, ale za daných okolností mi to připadalo poněkud pochybné a kromě toho jsem zaslechl nějaké zvuky shora. Jakmile se dveře zabouchly, ozvaly se kroky scházející ze schodů a ve chvíli, kdy jsem stanul na úpatí schodiště, objevil se tam mladý muž. Očividně měl v úmyslu něco říci, ale při pohledu na moji uniformu změnil svůj úmysl a řekl něco jiného.

„Ale,“ pronesl překvapeně, „armáda? Čekal jsem…“

Zarazil se a pohlédl na mě. Oblečen byl nedbale a na ostrém světle by se možná ukázalo, že i nepříliš čistě, ale jinak by se klidně dalo čekat, že člověk někde objeví jeho fotografii z roku 1939 jakožto obránce fotbalového mužstva. Až na to, že byl trochu lehký.

„Nejsem ve službě,“ vysvětlil jsem. „A vůbec, koho jste čekal? Námořnictvo?“

Zasmál se. „Chtěl jsem říct, že bych tu nečekal žádného armádního důstojníka. Tady ne. A slyšel jsem, jak jste se ptal po slečně Amoryové. Nevěděl jsem, že zná nějaké důstojníky.“

„Znáte slečnu Amoryovou?“

„Jasně že ji znám. Bydlím tady. Ve druhém patře.“ Podal mi ruku. „Jsem Leon Furey.“

„Já jsem Archie Goodwin.“ Potřásli jsme si rukama.

„Nevíte náhodou, jestli je slečna Amoryová doma?“

„Je nahoře na střeše.“ Měřil si mě pohledem. „Nejste náhodou ten Archie Goodwin, co pracuje u Nera Wolfa?“

„Bejvávalo. Změnil jsem oděv. Co dělá slečna Amoryová…“

Přerušil nás hlas, který zazněl shora: „Kdo je to, Leone? Přiveď ho nahoru!“

Byl to křehký, zastřený hlas, takový, k němuž

potřebujete získat dodatečné informace, abyste mohli rozhodnout, zda patří ženě či muži. Mladík se rychle ohlédl na schodiště, zase se otočil zpátky ke mně a roztáhl obličej do širokého úšklebku. Zdálo se ovšem, že on to považuje za sympatický,

dokonce

snad

šaramantní

úsměv.

V Larchmontském dámském klubu by v jakémkoli hlasování zvítězil v poměru 92 ku 11. Přistoupil ke mně blíž

a ztlumil hlas: „Je vám jasné, že tady jste ve cvokárně? Já bych vám radil, abyste vypadl. Vyřídím slečně Amoryové váš vzkaz…“

„Leone,“ zaznělo shora. „Přiveď ho nahoru!“

„Chtěl bych si promluvit se slečnou Amoryovou hned teď,“ prohlásil jsem a chtěl jsem Leona obejít. Ale on jen s mužným šarmem pokrčil rameny a vydal se nahoru po schodech, se mnou v závěsu. V hale o patro výš stála v

otevřených dveřích majitelka toho hlasu. Její oděv, hnědé, vlněné šaty, které možná měl někdo na sobě už v den, kdy se McKinley stal prezidentem, očividně vyřešil otázku, zda jde o muže či ženu, ale dle postavy soudě by klidně mohla hrát polaře nebo koncového hráče ve stejném týmu s Leonem. Taky měla vojáčtější držení těla než já sám.

„Copak je to?“ otázala se, když jsme přišli blíž. „Vás neznám. Pojďte sem.“

Leon ji oslovil „slečno Leedsová“ a sdělil jí, že jsem Archie Goodwin, dříve asistent Nera Wolfa, nyní plukovník armády Spojených států, ale nedalo se říct, jestli ho vůbec slyšela, protože se k nám otočila zády a vpochodovala do svého bytu, považujíc za samozřejmé, že ji budeme následovat, což jsme také učinili. Nábytek ve velkém pokoji, kam nás zavedla, musel pamatovat i McKinleyovo dětství, a byla ho tam spousta. Posadil jsem se, protože mě k tomu vyzvala a zdálo se, že to myslí doopravdy, a přejel jsem muzeum jediným rychlým pohledem. Vrcholem všeho byl velký stůl s mramorovou deskou uprostřed místnosti, úplně prázdný, až na mrtvého sokola s roztaženými křídly. Nebyla to vycpanina, byl to prostě mrtvý sokol a jen tak tam ležel.

Asi jsem na něj zůstal civět, protože mi řekla: „Zabíjí je pro mne.“

Zdvořile jsem se otázal: „Vy jste preparátorka, slečno Leedsová?“

„Ach ne, jenom má ráda holuby,“ poučil mě Leon. Seděl na stoličce od klavíru s plyšovým čalouněním. „Na Manhattanu žije asi sedmdesát tisíc holubů a asi devadesát sokolů a ti holuby zabíjejí. Jsou tady pořád. žijí na římsách budov a já je pro slečnu Leedsovou zabíjím. Tohohle jsem dostal…“

„Do toho vám nic není,“ pronesla ke mně náhle slečna Leedsová. „Slyšela jsem, jak mluvíte s paní Chackovou a ptáte se po Ann Amoryové. Chci, abyste pochopil, že si nepřeji žádné vyšetřování smrti mé matky. Není to nutné.

Paní Chacková je bláznivá. Bláznivá a zlomyslná. Vykládá lidem, že si myslím, že zabila moji matku, ale to není pravda. Moje matka zemřela stářím. Už jsem všem důkladně vysvětlila, že žádné vyšetřování není zapotřebí a chci, aby bylo jasné…“

„On není policista,“ přerušil ji Leon. „Je to armádní důstojník, slečno Leedsová.“

„Jaký je v tom rozdíl?“ otázala se. „Armáda nebo policie, to je všechno jedno.“ Přísně se na mě zahleděla.

„Rozumíte, mladíku? Povězte starostovi, že chci, aby tohle skončilo. Tenhle dům mi patří a patří mi ještě devět dalších domů v tomhle bloku a platím daně a nehodlám se nechat obtěžovat. Moje matka starostovi napsala a tisíckrát napsala i do novin, co by se mělo dělat, měli by držet sokoly mimo město. Ptám se vás, co se v tom podniklo. Nuže?“

Byl bych se na ni usmál, jenže na ní nebylo nic, co by vybízelo k úsměvu. A tak jsem jí jen pohlédl do očí a prohlásil jsem: „Slečno Leedsová, vy chcete fakta. No dobrá, tady jsou. Za prvé, o těch sokolech slyším dnes poprvé. Za druhé, také o vaší matce jsem dnes slyšel poprvé.

Za třetí, přišel jsem navštívit Ann Amoryovou a Leon mi pověděl, že je na střeše.“ Vstal jsem. „Když tam nahoře potkám nějaké sokoly, pochytám je živé a zlámu jim krky. A vyřídím starostovi, co jste mi řekla.“

Vykráčel jsem do haly a zamířil ke schodům.

5. KAPITOLA

V hale o patro výš i v dalším patře svítila jen jediná, ničím nezastíněná žárovka v objímce trčící ze zdi, ale když

jsem otevřel dveře ke schodům vedoucím na střechu, prošel jimi a zavřel je za sebou, ocitl jsem se v temnotách. Opatrně jsem našlapoval po dřevěných schodech, nahoře jsem nahmatal zástrčku, otevřel dveře a byl jsem na střeše.

Pomrkával jsem mezi sněhovými vločkami hnanými větrem a jelikož jsem neuviděl nikoho, kdo by se mohl jmenovat Ann Amoryová, zamířil jsem k jakési střešní nástavbě po mé levici. Při okrajích jinak zataženého okna bylo vidět světlo a když jsem došel ke dveřím, rozeznal jsem na nich nápis:

ZÁVODNÍ

HOLUBI ROY

DOUGLAS

NEVSTUPOVAT

Protože tam stálo nevstupovat, přirozeně mě ihned napadlo, že bych měl vstoupit, ale ovládl jsem se a zaklepal.

Mužský hlas se otázal, kdo to je a já zavolal, že jdu za slečnou Amoryovou. Dveře se otevřely.

V tom domě nejspíš bydleli výlučně lidé činící ukvapené závěry. Aniž by mi dal šanci se představit, mladý muž, který mi otevřel dveře, a když jsem vstoupil, zase je za mnou zavřel, mi začal vykládat, že nejmíň čtyři měsíce nám nemůže dát žádné další, že je zcela ochoten a odhodlán nám pomoct vyhrát válku, ale že mi poslal už čtyřicet ptáků a musí si nějaké ponechat na pěstování a že neví, proč armáda nemůže pochopit…

Já jsem se zatím rozhlížel. Všude kolem samé krabice a pytle, regály přecpané věcmi, které jsem viděl poprvé v životě. Na dveřích v protější stěně byl nápis: NEOTEVÍRAT. Na stole stála drátěná klec, vypadalo to jako koš na ryby, a uvnitř byl holub. Na židli u stolu seděla dívka. Dívala se na mne široce rozevřenýma hnědýma očima. Pokud jde o toho mladíka, nepatřil do stejné kategorie jako Leon Furey, co se fyzického uspořádání týče

a byl taky trochu zkrácen na bradě, ale jinak docela ušel.

Zarazil jsem ho uprostřed věty.

„Plýtváte dechem, kamaráde. Nepřišel jsem rekvírovat holuby. Jmenuji se Archie Goodwin a přišel jsem za slečnou Amoryovou.“ Podal jsem mu ruku. „Vy jste Roy Douglas?“

Potřásli jsme si rukama. „Máte tu pěkný, chladivý koutek. Slečno Amoryová?“

„Já vás neznám.“ Dívka promluvila hlasem, jaký mám rád. „Nebo ano?“

„Teď už ano,“ ujistil jsem ji. „A stejně to ani není třeba, protože já jsem jen poslíček. Lily Rowanová si přeje, abyste s ní povečeřela a poslala mě pro vás.“

„Lily Rowanová?“ Hnědé oči hleděly udiveně.

„Ale proč… ona vás pro mě poslala?“

„Správně.“ Nasadil jsem nedbalý tón. „Jestli Lily znáte, možná vás překvapilo, že neposlala brigádního generála, ale neměla zrovna po ruce nic než majory.“ Ann se zasmála a byl to smích, jaký mám rád. Pak pohlédla na holubí klec, na Roye a zpátky na mne. „Já nevím,“ řekla nejistě, „už jsem po večeři. Chcete říct, že se mnou potřebuje mluvit?“ Vstala.

„Myslím, že bych raději…“ Rozhodovala se. „Ale já mohu… nemusíte se obtěžovat…“

Nakonec jsem ji odtamtud dostal. Roy očividně nebyl příliš nadšen a holub také ne, ale po další krátké diskusi se mnou odešla. Roy nám posvítil baterkou na cestu do nejvyššího patra a pak se vrátil do svojí mansardy. V

přízemí jsem musel počkat v hale, zatímco Ann šla promluvit s babičkou a vzít si kabát; stačilo jí na to pět minut a to se mi také líbilo. Na ulici se do mě nezavěsila a nesnažila se se mnou držet krok, opravdu byla jedna z tisíce. Na rohu jsme zastavili taxík.

Další test už absolvovala trochu ztuha. Když jsme zabočili na Pátou Avenue, řekl jsem: „Teď už mohu mluvit.

Situace je taková. Potřeboval jsem si s vámi pohovořit v soukromí. Nemohl jsem mluvit před Royem a před tím holubem. Věděl jsem, že si nemůžeme promluvit u vás doma, protože jsem viděl vaši babičku. Kdybych vás požádal, abyste se mnou někam šla, odmítla byste. Tak jsem si vymyslel to pozvání od Lily Rowanové. Co tedy podnikneme?“ Vyvalila na mě oči. „Chcete říct… ale jak jste mohl vědět…“

„Okamžik. To byla jen řečnická otázka. Předpokládám, že jste slyšela o detektivu Neru Wolfovi. Pracoval jsem u něj až do doby, kdy jsem před dvěma měsíci vstoupil do armády. Dneska mi Lily Rowanová vyprávěla, že jste ji žádala, aby vám sehnala advokáta, že se snažila domluvit vám schůzku s Nerem Wolfem, ale pan Wolfe neměl čas.

Myslím, že bych to uměl vyřešit. On má sice pořád hrozně napilno, ale kdybyste mi pověděla, oč vlastně jde…“

„Ach,“ upřeně se na mě zahleděla. Nakonec zavrtěla hlavou. „Já ne… nemohu vám to povědět.“

„Proč ne? Máte potíže, ne?“

„Ano.“

„Neměla jste snad v úmyslu povědět o tom advokátovi, o kterého jste požádala Lily?“

„Ano.“

„No, Nero Wolfe vydá za deset advokátů. Za kterýchkoli deset.“

„Ale vy nejste Nero Wolfe. Jste jen pohledný mladý chlapík v uniformě.“ Opět potřásla hlavou. „Opravdu, nemohu.“

„Děláte chybu, sestřičko. Jsem sice pohledný, ale nejen pohledný. Nicméně, máme na to celou noc. Zkusíme to takhle: oba jsme už po večeři. Můžeme si jít třeba někam zatančit. Při tanci vám vysvětlím, že jsem chytrá hlava, pokusím se získat vaši důvěru a dám vám něčeho napít, aby se vám rozvázal jazyk. Tak se snad někam dostaneme.“

Zasmála se. „Kam půjdeme tancovat?“

„Kamkoliv. Třeba do Flaminga.“

„Na to nejsem oblečená.“

„Je válka, já jsem v uniformě a vy jste moje děvče.

Naoko. Budeme se zajímat jen jeden o druhého. Leda by ten váš problém byl tak tíživý, že vám není do tance…“

„Ne, já… tak zlé to není. Ne tak docela.“

Dal jsem řidiči pokyny.

Vyklubala se z ní báječná tanečnice, ale nepodařilo se mi ji oblomit. Restauraci už téměř zaplnili lidé, kteří přišli na večeři, ale já vyhlásil zábor jednoho stolu v rohu, který si

tam pro své potěšení rezervoval nějaký zelenáč, ale když se tam zjevil i se svojí květinkou, zahnal jsem ho mrazivým pohledem přímo do džungle. S Ann jsme vycházeli báječně.

Po společenské stránce byl ten večer docela úspěšný, jenže já tu byl v zásadě kvůli práci a z tohoto pohledu jsem utrpěl debakl.

Ne snad, že bych nenasbíral žádné informace. Dozvěděl jsem se, že ta holubička, kterou jsem viděl v kleci, se jmenuje Dusky Diana, náleží k plemeni Sion-Stassart a je držitelkou devíti diplomů a matkou čtyř vítězů závodu na 500 mil. Roy Douglas za ni dal devadesát dolarů a ona byla před třemi dny při tréninku nárazem větru vržena na komín a on ji teď ošetřuje. Také jsem zjistil, že mezi matkou slečny Leedsové a Anninou babičkou, paní Chackovou, již od devatenáctého století plála krevní msta, v níž paní Chacková a slečna Leedsová pokračují. Prvotní příčinu zavdala skutečnost, že paní Chacková krmila veverky, paní Leedsová krmila holuby a obě používaly jako základnu svých operací Washingtonovo náměstí. Obě tam chodívaly časně zrána, zdržely se několik hodin a opět se tam vracely pozdě odpoledne. Paní Chacková se mohla zdržet déle než

paní Leedsová, často až do tmy, protože holubi chodí spát dříve než veverky, a tak paní Chacková zažívala každodenní triumf, když její soupeřka musela vyklidit pole a odejít domů. Nejzuřivější a nejnesmiřitelnější podoby nabyla krevní msta devátého prosince 1905, kdy paní Chacková

obvinila matku slečny Leedsové, že tráví veverky a pokusila se ji nechat zatknout. Tento den nebyl nikdy zapomenut a nikdy zapomenut nebude.

Dále jsem se dozvěděl, že matka slečny Leedsové zemřela před třemi měsíci, devátého prosince 1941. Paní Chacková rozhlásila po celé čtvrti, že tak Bůh dal opožděně najevo svůj hněv nad dávným zločinem a následná šuškanda, jež dolehla až k uším policie, dala podnět k diskrétnímu šetření, jež však nic neodhalilo. Tady jsem měl pocit, že jsem něčemu na stopě, podle toho, jak se Ann chovala, ale nikam dál jsem se nedostal. Nehodlala diskutovat ani o svém snoubenci, dokonce ani nepřipustila, že by nějakého měla. Očividně se držela své představy, že jsem jenom pohledný.

Někdy kolem půlnoci jsem si zničehonic něco uvědomil.

Upozornila mě na to skutečnost, že jsem při tanci zaznamenal vůni jejich vlasů. Dokonce jsem k nim čichal.

Tak mě to překvapilo, že jsem vrazil do páru tančícího vpravo od nás a málem jsem je srazil na zem. Tak prosím, jsem tady, předpokládá se, že ve službě a v plné práci, namíchnutý na ni, protože je tak zatraceně paličatá a nechce to vyklopit, a přitom úmyslně čichám k jejím vlasům! To tedy vážně stálo za povšimnutí! Zakormidloval jsem s ní ven z parketu, odvedl ji zpátky ke stolu, posadil ji a požádal vrchního o zaplacení.

„Ach,“ podivila se, „to už musíme jít?“

„Tak podívejte se,“ pohlédl jsem do jejích široce rozevřených šedých očí, „děláte si ze mě šprťouchlata.

Možná jste to podobně skoulela i s Lily Rowanovou anebo ona se mnou. Máte problémy, nebo ne?“

„No ano, Archie, mám.“

„Jaké problémy? Puštěné očko na punčoše? Nebo jste ztratila sponku?“

„Ne, vážně, je to opravdu vážný problém. Na mou duši.“

„A nepovíte mi o tom?“

Zavrtěla hlavou. „To nemohu. Na mou duši, nemohu.

Vlastně, nechci. Víte, vy opravdu jste mladý a pohledný. Je to strašná věc, tím nechci říct, že je to něco strašného o mně, strašná věc o někom jiném.“

„Týká se to smrti matky slečny Leedsové?“

„A –“ zarazila se. „Ano, týká. Ale nic jiného vám nepovím. Jestli budete takový…“

Číšník přinesl drobné a já si z nich vzal svůj podíl. Pak jsem pokračoval: „No dobrá. Jsem takový, protože jsem se přistihl, jak čichám k vašim vlasům. A nejen to, během poslední půlhodiny jsem to naše tancování začal brát úplně jinak. Možná jste si toho všimla.“

„Ano… všimla.“

„Výborně. Já ne. Až doteď. Připouštím, že je možné, že máme před sebou nějaký ten románek. Třeba mi zlomíte srdce a zničíte život. Může se stát cokoliv. Ale ne teď. Teď chci vědět, v kolik hodin odcházíte z práce.“

Usmála se na mě. „Odcházím z kanceláře v pět hodin.“

„A co pak? Jdete domů?“

Přikývla. „Obyčejně se vracím domů před půl šestou.

Vykoupu se a začnu vařit večeři. V tuto roční dobu se babička vracívá z náměstí kolem sedmé a to už mám pro ni večeři připravenou. Někdy s námi jí Roy nebo Leon…“

„Nemohla byste se zítra navečeřet dřív a přijít v sedm hodin do domu Nera Wolfa? A povědět mu o tom vašem maléru?“

Zamračila se na mě a zaváhala. Skryl jsem její ručku na ubruse do své dlaně. „Podívejte se, sestřičko,“ řekl jsem, „možná že vám samotné hrozí něco strašného. Nesnažím se předstírat…“

Odmlčel jsem se, protože jsem si uvědomil přítomnost třetí osoby. Vzhlédl jsem a zjistil, že na mě shlížejí oči rozmístěné po obou stranách rozkošného nosíku Lily Rowanové.

Pokusil jsem se usmát. „Á, nazdárek…“

„Ty,“ pronesla Lily vražedným tónem. „Ve službě, co?

Ty všivej…“

Napadlo mě, že mi snad jednu vlepí. V každém případě bylo jasné, že nehodlá vůbec uvažovat o tom, co udělá, a že to hodlá udělat neprodleně, takže šlo jen o to, kdo vyrazí dřív a rychleji. Během půl vteřiny jsem stál na nohou na opačné straně stolu než ona, pokynul jsem Anně a Ann absolvovala i tuhle tvrdou zkoušku na výbornou. Jak jsem se

dal do pohybu, přidala se ke mně a dřív než Lily Rowanová stačila rozjet nějakou strkanici, vyzvedli jsme od šatnářky můj klobouk a vyšli ven na chodník.

V rozjíždějícím se taxíku jsem popleskal Ann po ruce a podotkl jsem. „Je to hodná holka. Nejspíš ji něco rozrušilo.“

„žárlila,“ zasmála se Anna. „Pane bože, ona žárlila. Lily Rowanová na mě žárlila!“

Když jsem ji zanechal v čísle 316 na Barnum Street, bylo mezi námi dohodnuto, že se nazítří v sedm dostaví do Wolfova domu. Přesto jsem nebyl nijak spokojený, když mě taxík dopravil zpátky do 35. ulice a nijak mě nepovzbudil ani vzkaz přišpendlený na mém polštáři:

Milý Archie, čtyřikrát telefonovala slečna Rowanová a když jsem jí sdělil, že tu nejste, řekla mi, že jsem lhář. Je mi líto, že doma nemáme žádnou šunku, slaninu, mouku na lívance, ani nic podobného.

Fritz

6. KAPITOLA

Spal jsem, protože já vždycky spím, ale musel jsem mít nervy v nepořádku, protože když jsem otevřel oči a uviděl na hodinách, že je za deset minut sedm, okamžitě jsem se úplně probudil. Obětoval bych svá dvě příští povýšení za možnost usídlit se dole v hale a dívat se, jak Wolfe s Fritzem vyrážejí na trénink, ale věděl jsem, že by to ze strategického hlediska byla těžká bota, a tak jsem se udržel. Jen jsem otevřel dveře, abych slyšel, co se děje, a když jsem přesně v sedm zaslechl, jak se otevírají a zavírají domovní dveře, šel jsem se podívat z okna. A tady šli. Mířili k řece. Wolfe v kalhotách z modrého serže, v mém hnědém svetru a v těžkých botách, bez klobouku, kráčel tempem, jež zřejmě považoval za svižné a rozhazoval rukama. Byl to zatraceně patetický obrázek.

V to šedé, pochmurné ráno vyhlížela moje operace s Ann Amoryovou dost beznadějně, ale nic jiného jsem neměl po ruce, a tak jsem se chystal na tom řádně zapracovat. V bistru U Sama jsem si dal pomerančový džus, šunku s vejci, lívance a dva šálky kávy a pak jsem se vrátil domů. Asi hodinu jsem strávil u psacího stroje a telefonováním, vyřídil jsem pár osobních věcí, které se nasbíraly za mé nepřítomnosti, a právě jsem končil, když se chvíli po deváté Commandos vrátili. Měl jsem v plánu naprosto je ignorovat, takže jsem se ani neotočil, když se jejich kroky v hale zastavily u otevřených dveří do kanceláře a ozval se Wolfův hlas: „Dobré jitro, Archie. Trávím nyní celé dny nahoře. Spal jste dobře?“

Takhle se mě ptával pravidelně každé ráno, položil mi tu otázku snad čtyřitisíckrát a přiznávám, že ve mně teď vyvolala stesk po domově. Trochu jsem změkl. Otočil jsem se na židli čelem k němu a zase jsem se zatvrdil. Stačilo jen se na něj podívat.

„Děkuji, dobře,“ odvětil jsem chladně. „Udělal jste mi nepořádek v zásuvkách, asi když jste hledal ten svetr. Chci vám něco říci. Hovořím jménem armády Spojených států.

Existuje obor, pro nějž jste kvalifikován lépe než kdo jiný; souvisí to s tajnými nepřátelskými operacemi v této zemi. V

takové situaci je třeba používat mozek; ten jste kdysi míval a občas jste ho dokonce i použil. Nejvyšší velitel ozbrojených sil, ministr obrany, generální štáb a také seržant York vás uctivě žádají, abyste nechal té komedie a začal ho opět používat. Mýlíte se, jestliže máte za to, že se při vašem příchodu do první linie všichni Němci uchechtají k smrti.

Nemají smysl pro humor.“

Doufal jsem, že ho to rozzuří natolik, že by se mohl zapomenout a vstoupit do kanceláře. Kdybych ho tam dokázal dostat, zaznamenal bych důležitý bod, jenže on prostě zůstal stát a zamračil se na mne.

„Říkal jste,“ zavrčel, „že máte dovolenou.“

„Neříkal. Měl byste se stydět. To jen dokazuje, v jakém jste stavu. Tisíckrát jsem vás slyšel, právě v této místnosti, jak jste dával co proto lidem za to, že se nepřesně vyjadřují.

Řekl jsem, že má dovolená trvá dva týdny, neřekl jsem, že ji mám právě teď. A také jsem nemluvil o…“

„Fuj!“ vyprskl pohrdavě, otočil se a vykročil po schodech nahoru. To byl další jev, který jsem nikdy dříve nezaznamenal, že by chodil po schodech. Utratil přece sedm tisíc babek za instalaci výtahu.

Vzal jsem si čepici, vyšel z domu a pustil se do práce.

Snažil jsem se do své činnosti toho dne vložit trochu nadšení, dělal jsem, co jsem mohl, ale nikde jsem nenarazil ani na pravděpodobnost, že by se snad mohla vyskytnout nějaká páka, s jejíž pomocí bych dokázal Wolfem pohnout.

Podobným potížím jsem ještě nikdy předtím čelit nemusel.

Jestliže si totiž postavil hlavu, že z něj bude hrdina, nemělo smysl pokoušet se nalákat ho na peníze. Jediným slabým místem, kudy jsem se mohl pokusit o průnik, byla jeho domýšlivost.

Od přátel v Centre Street jsem se dozvěděl, že vyšetřování smrti paní Leedsové nikdy nepřekročilo hranice okrsku, tak jsem tam zašel a vyptával se. Seržant se ani neobtěžoval nahlédnout do záznamů. Nic na tom nebylo.

Doktor prý potvrdil, že jí bylo 87 let a trpěla trombózou věnčitých tepen a všechny ty drby šířící se čtvrtí o tom, že paní Chacková pánu bohu pomohla s pomstou, jelikož jí s Ním po tak dlouhém čekání začala docházet trpělivost, to je prý pitomost.

Kolem poledne jsem se zastavil v čísle 316 na Barnum Street a našel jsem Leona Fureyho ještě v posteli. Nebo aspoň v pyžamu. Vysvětlil mi, že spává dlouho, protože sokoly loví především v noci. Dozvěděl jsem se, že lov sokolů je jeho jediným zjevným zdrojem příjmů, že ho nevzali do armády kvůli nedomykavé chlopni, že Roy Douglas bydlí nad ním, v posledním patře pod střechou, a ještě pár dalších maličkostí, ale nic, co by mi snad mohlo nějak pomoci. Roye jsem našel na střeše v jeho mansardě.

Nevpustil mě dovnitř a neměl chuť si se mnou povídat.

Tvrdil, že má spoustu práce s vdoveckým systémem a jediné, co jsem z něho vypáčil, byla informace, podle níž vdovecký systém spočívá v tom, že oddělíte samce na nějakou dobu od samičky a pak ho s ní ponecháte jen na pár minut, těsně předtím, než ho odešlete na místo, odkud má být vypuštěn k závodu. V důsledku toho pak poletí zpátky tak rychle, jako nikdy předtím. Nesouhlasil jsem s tím z morálních důvodů, ale zdálo se, že to Roye taky nezajímá, a tak jsem ho zanechal vdoveckému systému, sestoupil zpátky na ulici a začal zkoumat okolí.

Víc než tři hodiny jsem sbíral drby po celé čtvrti a co jsem našel, nestálo ani za zlámanou grešli. Nenarazil jsem ani na žádné opravdu špinavé pomluvy, natožpak aby mi někdo poskytl vskutku užitečnou informaci. Pokud šlo o smrt paní Leedsové, čtrnáct dotázaných se dělilo do těchto kategorií: 4

Zabila ji paní Chacková.

1

Zabila ji slečna Leedsová.

6

Zemřela stářím.

3

Zemřela na svou ohavnou povahu.

Nikde žádné většinové mínění o nikom a o ničem. Vůbec nic. Chvíli před pátou jsem se vrátil domů, abych si všechno promyslel a rozhodl se, jestli vůbec má smysl vyrukovat na Wolfa s Ann a jak jsem tak postával v kanceláři a mračil se na prach na Wolfově stole, ozval se domovní zvonek. Šel jsem odhrnout záclonu, abych se podíval skleněnou výplní a na zápraží stál Roy Douglas. Srdce mi na jeden úder vynechalo. Chystal se snad nějaký průlom? Otevřel jsem a pozval ho dál.

Choval se rozpačitě, jako by mi chtěl něco povědět a nevěděl úplně přesně co. Zavedl jsem ho do kanceláře, oprášil pro něj jedno křeslo, on se posadil, několikrát otevřel ústa naprázdno a pak řekl: „Dneska na střeše jsem asi nebyl zrovna zdvořilý. Nikdy nejsem moc zdvořilý, když mám práci s holuby. Víte, cizí lidé je znervózňují.“

Chápavě jsem přikývl. „Mě taky. Mimochodem, zapomněl jsem se zeptat, jak se daří Dusky Dianě?“

„Ach, už je jí mnohem líp. Bude v pořádku.“ Zašilhal na mne. „Předpokládám, že vám o ní pověděla slečna Amoryová?“

„Jo, vyprávěla mi spoustu zajímavých věcí.“

Zavrtěl se na židli. Pak si odkašlal.

„Vy jste s ní byl celý večer, že ano.“

„Jistě, držel jsem se jí.“

„Viděl jsem vás, když jste se vrátili. Když jste ji přivezl domů. Viděl jsem vás z okna.“

„Opravdu? Bylo už dost pozdě.“

„Já vím. Ale já… víte, měl jsem o ni starost. Mám dojem, že má nějaké potíže, nebo co, je to na ní vidět.

Neznám slečnu Rowanovou, takže za ní nemohu jít a zeptat se jí, ale znám vás, tedy potkali jsme se, a pokud jste byl včera večer s nimi… a když jste pak za mnou dnes přišel, napadlo mě, že byste mi o tom mohl povědět. Víte, mám tak trochu právo o tom něco vědět, protože jsme zasnoubeni a budeme se brát.“

Pozvedl jsem obočí. „Opravdu? Vy se slečnou Amoryovou?“

„Ano.“

„Gratuluju.“

„Děkuji.“ Zašilhal na mě. „Přemýšlel jsem, proč jste za mnou přišel a napadlo mě, že jste mi možná chtěl něco říct o ní, nebo se mě na něco zeptat, a tak jsem začal uvažovat… v každém případě, jestli víte, že má nějaké problémy, přál bych si, abyste mi to pověděl.“

Kromě toho, že jsem odhalil tajemství Annina snoubence, vlastně se odhalilo samo, určitě nic nenasvědčovalo tomu, že by Royova návštěva mohla přinést nějaký průlom. Ale když už byl tady, říkal jsem si, že se alespoň podívám, co s sebou přinesl, a tak jsem se k němu i nadále choval přátelsky. Sdělil jsem mu, že mi je líto, ale pokud jde o povahu Anniných potíží, má-li vůbec nějaké, nemohu sloužit, a nenápadně jsem zavedl hovor na obyvatele domu číslo 316 na Barnum Street. Zafungovalo to jako bumerang.

Jakmile jsem se dostali na zmíněnou adresu, spustil o holubech a mluvil a mluvil!

Dozvěděl jsem se spoustu věcí. Vysvětlil mi, že tuto zálibu, jak tomu říkal, pěstuje již od chlapeckých let. Paní Leedsová pro něj nechala postavit tu nástavbu na střeše a financovala jeho činnost, v čemž nyní pokračuje i slečna Leedsová. Jeho svěřenci získali 116 diplomů v závodech pro mladé ptáky a 63 diplomů ze závodů pro dospělé jedince. V

roce 1938 jeho šampiónka Village Susie přiletěla jako první v Daytonské velké národní, jíž se tehdy zúčastnilo na 3864

opeřenců z 512 holubníků. Čtrnáct holubů ztratil loni při té velké havárii cestou na start třísetmílového závodu v Trentonu. Mezi všemi závodními holuby na světě je podle jeho mínění nejlepší Dickinsonova odrůda plemene Sion-Stassart, k němuž náleží i Dusky Diana. K hlavním výhodám systému…

Nemohl jsem ho zastavit. Ručičky nástěnných hodin se plížily k šesté hodině a já začal mít dojem, že ho budu muset popadnout a vynést za dveře, protože po šesté se vrátí Wolfe z tréninku a já nechtěl, aby byl u toho. Ale tenhle problém za mě vyřešil někdo jiný. V 17.55 zazněl domovní zvonek, Roy se zvedl se slovy, že už bude muset jít a následoval mě ke dveřím. Odtáhl jsem záclonu a na zápraží jsem nespatřil nikoho jiného než Lily Rowanovou a ona mě také uviděla.

Pověsil jsem na dveře řetěz, takže se dalo otevřít jen na několik palců, otevřel jsem a pronesl do škvíry: „Letecký poplach. Jdi domů a schovej se pod postel.

Jsem…“

Prostrčila škvírou ruku. Skoro až k lokti.

„Jen to zkus přibouchnout!“ vyzvala mě zuřivě. „Pusť mě dovnitř.“

„To ne, holčičko, já…“

„Otevři! Nebo chceš, abych o tom křičela na celou ulici?“

„Křičela? O čem?“

„Stala se vražda!“

„Chtěla jsi říct, že se stane vražda. Jednoho dne…“

„Archie! Ty zatracený pitomče! Říkám, že Ann Amoryovou zavraždili! Jestli ne…“

Roy, stojící po mém boku, vydal nějaký zvuk. Odsunul jsem ho stranou, sňal jsem řetěz, nechal jsem Lily vejít, zavřel dveře a popadl jsem ji za ramena. Stiskl jsem ji pořádně.

„Tak to vyklop,“ nařídil jsem jí. „Jestli to má být nějaká šaráda…“

„Přestaň mě tak mačkat!“ vyhrkla. Pak se docela uklidnila.

„No dobrá, jen ať mě to bolí, dělej, ještě víc.“

„Vyklop to, miláčku.“

„Už klopím. Šla jsem Ann navštívit. Když jsem zazvonila, zámek necvakl a tak jsem stiskla jiný zvonek a dostala jsem se dovnitř. Dveře jejího bytu byly trochu pootevřené, tak jsem jednou zaklepala a vešla dovnitř.

Říkala jsem si, že musí být doma, protože jsem jí volala do kanceláře a ona mi pověděla, že se vrátí domů do půl šesté a tohle už bylo ve tři čtvrti na šest. A taky že tam byla. Ležela na podlaze, opřená o židli, kolem krku měla utáhnutý šátek, s vyplazeným jazykem a vyvalenýma očima. Byla mrtvá.

Viděla jsem, že je mrtvá a…“

Roy Douglas odešel. Udělal to tak rychle, otevřel dveře a vypadnul, že jsem ani nestačil po něm chmátnout.

„Zatraceně,“ pronesl jsem. Pustil jsem Lily, pohlédl na zápěstí. Dvě minuty po šesté. Když odejdu s ní, určitě budu mít smůlu, Wolfe se zrovna bude vracet a uvidí nás. Lily koktala: „Říkám ti, Archie, byla to ta nejhroznější…“

„Sklapni.“ Otevřel jsem dveře do předního pokoje, zavedl ji tam a zavřel jsem dveře. „Uděláš, co ti řeknu, holčičko, nebo tě přísámbůh skalpuju. Sedni si a nedýchej.

Nero Wolfe se za chvíli vrátí a já nechci, aby věděl, že tu jsi.

Chci vědět jen jedno: zabilas ji?“

„Ne.“

„Podívej se na mne. Neudělalas to?“

„Ne.“

„Oukej.“

„Archie…“

„Sklapni.“

Usedl jsem na krajíček židle, opřel jsem sevřené pěsti o kolena a upřeně jsem zíral do zdi. Neumím přemýšlet se zavřenýma očima, jako Wolfe. Asi za tři minuty jsem to vymyslel, alespoň zhruba. Záleželo však na tom zpropadeném Douglasovic klukovi. Všechno záviselo na něm.

Pohlédl jsem na Lily. „Mluv potichu, abychom slyšeli, až se budou otevírat dveře. Radši šeptej. Kolikrát jsi byla v tom bytě?“

„Jen jednou. Už dávno. Miluju tě takhle, Archie…“

„To si schovej na Vánoce. Na čí zvonek jsi zazvonila?“

„Já nevím. Na jeden z horních…“

„Viděl tě někdo vcházet nebo vycházet?“

„Jestli vcházet, to nevím. Myslím, že ne. Určitě mě nikdo neviděl vycházet, protože jsem se rozhlédla a nakoukla jsem i na schodiště.“

„Zná tě tam někdo, kromě Ann?“

„Jenom paní Chacková. Annina babička.“

„Byl někdo… počkej chvíli.“

Otevíraly se venkovní dveře. Zavřely se a já zaslechl Wolfův hlas a Fritzovo mumlání. Kroky přešly přes halu, otevřely se dveře do kuchyně a zase se zavřely.

Neslyšně jsem se připlížil ke dveřím do haly a opatrně je pootevřel. Kuchyňské dveře byly zavřené a za nimi byly slyšet nějaké zvuky. Kývl jsem na Lily a když ke mně přistoupila, zašeptal jsem jí do ucha: „Rychle a potichu, rozumíš?“ Po špičkách jsem došel k venkovním dveřím a nehlučně jsem je otevřel. Lily vyklouzla ven a já za ní.

Zavřel jsem jen s nepatrným cvaknutím, sešli jsme po schodech na chodník a zamířili na východ. Musela poklusávat, aby se mnou udržela krok. Když jsme došli na avenue a zabočili za roh, zatáhl jsem ji do jednoho vchodu.

„Tak. Nepostával někdo kolem dveří, když jsi vešla dovnitř?“

„Jestli nepostával? Ne. Ale co…“

„Nemluv. Mám napilno. Jsi nápadná. Všiml si tě někdo, když jsi vešla nebo když jsi vycházela?“

„To nemyslím. Pokud ano, nevšimla jsem si.“

„Fajn. Teď tě tady nechám. Tvůj program bude následující: odjeď někam ven z města. Ne moc daleko, třeba na Long Island nebo do Westchesteru. Nech mi v Ritzu vzkaz, kde jsi, ale nikomu jinému to neprozrazuj. Já…“

„To mám odjet hned teď?“

„Okamžitě. Sbal si kufr a odjeď. Do hodiny.“

„Jdi do háje.“ Uchopila mě oběma rukama za paži. „Ty cvoku bláznivá, přiběhla jsem za tebou ve chvíli nejvyšší nutnosti. Musím si dát drink, několik drinků a ty si jich půjdeš dát pár se mnou. Co myslíš, že…“ Zkusil jsem ji vyděsit hrozbami, ale nebylo to k ničemu. Zasekla se a čas byl teď ze všeho nejdůležitější. Takže jsem řekl: „Poslyš, anděli. Mám práci a musíš mi pomoct. Nemám čas na vysvětlování. Udělej, co ti říkám, a já si v sobotu udělám volno a ty rozhodneš, co s ním podnikneme; může to být cokoli, kromě veslování na jezírku v Central parku.“

„Tuhle sobotu?“

„Jo.“

„Slibuješ bezpodmínečně?“

„Jo, zatraceně.“

„Gentleman se sklání před blondýnkou! Polib mě na rozloučenou.“

Odbyl jsem to co nejrychleji, vystřelil jsem přes chodník k taxíku, dal jsem řidiči adresu na rohu Barnum a Christopher Street a požádal ho, ať na to dupne. Podle mých hodinek bylo čtvrt na sedm. Roy měl přede mnou třináct minut náskok.

7. KAPITOLA

S ohledem na Roye Douglase se zdálo, že mám jen chudičkou naději úspěšně přehrát svoji scénku, ale když jsem na rohu vyskočil z taxíku, docválal k číslu 316 a neuviděl nic zvláštního, moje šance maličko stouply.

Nicméně, prognóza se ještě stále pohybovala kolem dvaceti ku jedné v můj neprospěch. Pokud mě někdo (včetně Roye) předběhl a zavolal policajty, doktory nebo dokonce sousedy, či pokud se babička vrátila domů dřív anebo došlo na jakoukoli z dalších sedmnácti možností, byl můj plán k ničemu.

Moc by mě bývalo potěšilo, kdyby byly dveře otevřené, ale nebyly, a tak jsem stiskl tlačítko zvonku s jmenovkou Chacková-Amoryová, protože jsem se neodvážil riskovat a zazvonit na někoho jiného a asi po pěti vteřinách se ozvalo klapnutí. To mohlo být stejně dobře jako špatně a nebyl čas o tom přemýšlet. Vešel jsem, přešel napříč halou a tam v otevřených dveřích Chackovic bytu stál Roy s tváří bílou jako těsto a třásl se po celém těle. Dřív než stihl cokoliv říci, vstrčil jsem ho dovnitř a zabouchl jsem dveře, jichž jsem se dotkl jen klouby na ruce. Zdálo se, že by mohl začít ječet.

Zavedl jsem ho z malé předsíně do pokoje ke křeslu a posadil ho tam.

„Je mrtvá,“ řekl chraptivě „Nemohu… nedokážu se na ni podívat.“

„Uklidněte se,“ nařídil jsem. „Rozumíte? Uklidněte se.

Vím o téhle záležitosti pár věcí, které vy nevíte.“

Rozhlédl jsem se. Nikde žádný nepořádek, nic rozbitého.

Nemohl jsem mít Royovi za zlé, že se na Ann nedokázal dívat, protože už to vůbec nebyla Ann. Bylo tu jen to, co z ní zbylo a Ann se to vůbec nepodobalo. Lily se zmínila o dvou hlavních aspektech, jazyku a očích. Horní část těla ležela jaksi opřená o předek čalouněného křesla a na modrém vlněném šátku, který měla utažený kolem krku, byl uzel; pod levým uchem. Přistoupil jsem blíž, poklekl a během deseti vteřin jsem se ujistil, že už to není děvče, ale jen mrtvola. Byla ještě teplá, skoro jako živá.

Otočil jsem se k Royovi. Seděl zhroucený v křesle se svěšenou hlavou; pochyboval jsem, jestli má ještě natolik pevnou páteř, aby dokázal zvednout hlavu a podívat se na mě, a tak jsem poklekl na jedno koleno, abych se na něj podíval.

„Poslyšte, Royi,“ oslovil jsem ho. „Musíme udělat pár věcí. Jak je to dlouho, co jste sem dorazil?“

Nechápavě na mě zíral. „Já nevím,“ zabreptal. „Nevím.

Jel jsem rovnou sem.“

„Jak jste se dostal dovnitř?“

„Kam? Jo… mám klíč.“

„Ne, sem. Do tohohle bytu.“

„Dveře byly otevřené.“

„Dokořán?“

„Já nevím… ne, ne úplně dokořán. Jen trochu pootevřené.“

„Viděl jste někoho? Viděl někdo vás?“

„Ne, nikoho jsem neviděl.“

„Nikomu jste nevolal? Vůbec nikomu? Lékaři? Policii?“

„Lékaři?“ Zašilhal na mne. „Je přece mrtvá, ne?“

„Jo, je mrtvá. Takže jste nevolal policii?“

Nejistě zavrtěl hlavou. „Já ne… já nebyl…“

„Oukej. Počkejte. Zůstaňte, kde jste.“ Vzpřímil jsem se, rozhlédl se kolem a otevřenými dveřmi jsem zahlédl roh postele. Přešel jsem do ložnice, usedl jsem na stoličku u toaletního stolku, vytáhl jsem z náprsní kapsy zápisník a tužku a napsal jsem do zápisníku: Milá Ann.

Omlouvám se, musím naše ujednání pozměnit. Nechoďte v sedm k Neru Wolfovi. Přijedu pro vás o půl šesté.

Archie

Vytrhl jsem stránku, složil jsem ji a trochu pomuchlal, pak jsem se naklonil k zrcadlu, abych lépe viděl, ze svého rozcuchaného účesu jsem si vybral jeden pramínek, asi tak osm, deset vlasů, omotal jsem je kolem prstu a vyškubl je.

Vrátil jsem se do obýváku, přidřepl jsem k mrtvole, ten složený papírek jsem jí zastrčil za šaty až na kůži a pramen vlasů jsem jí nacpal pod pravou čelist za šátek, jímž měla stažené hrdlo. Šátek byl opravdu pevně utažený a musel jsem použít síly.

Popleskal jsem ji po rameni a zašeptal jsem: „No dobrá, Ann, my toho syčáka dostaneme. Nebo případně tu potvoru.“

Pak jsem se narovnal a začal vytvářet otisky prstů. Troje budou stačit, říkal jsem si. Jedny na opěrce křesla, jedny na kraji stolu a jedny na obálce časopisu na stole. Na hodinkách jsem měl 18.37. Kdyby se paní Chackové zachtělo vrátit se z krmení veverek předčasně, mohla by přijít každou chvíli a byl by hřích to teď celé pokazit.

Vrátil jsem se k Royovi. „Jak vám je? Můžete chodit?“

„Chodit?“ Přestal se třást. „Kam bych měl chodit?

Musíme dostat…“

„Tak koukejte,“ prohlásil jsem, „Ann je mrtvá. Někdo ji zabil. A my chceme přijít na to, kdo to byl. Nebo ne?“

„Ano.“ Vycenil zuby, jako když pes zavrčí ze spánku.

„To chci.“

„Tak pojďte se mnou.“ Vzal jsem ho za paži. „Půjdeme někam.“

„Ale nemůžeme… ji tu jen tak nechat…“

„Nemůžeme jí nijak pomoct. Oznámíme to policii, ale ne odtud. Říkám vám, že o téhle věci něco vím. Tak pojďme, hněte sebou.“

Zatahal jsem ho za ruku, on se zvedl a já s ním zamířil ke dveřím. Rozhodl jsem se, že na nich žádné otisky nenechám, a tak jsem kapesníkem otřel kliku a zabalil jsem ji do něj při zavírání. Hala byla prázdná a odnikud nebylo slyšet známky života. Vystrkal jsem Roye přes halu na ulici a normálním vycházkovým krokem jsem zamířil na Christopher Street. Srdce mi bušilo, to přiznávám. Zdálo se, že bych to mohl dokázat, zbývalo jen jediné, zbavit se Roye na čtyřiadvacet hodin.

Zavedl jsem ho do jednoho baru na Sedmé Avenue, posadil jsem ho ke stolu, objednal dvě dvojité skotské, sdělil jsem mu, že se za minutku vrátím, odskočil jsem do telefonní budky a vytočil číslo.

„Lily? To jsem já. Pakuješ?“

„Ano, do háje s tebou. Co…“

„Mluvit budu já. Nemám čas na vysvětlování. Prozatím jen neodcházej od telefonu, dokud ti znovu nezavolám, dobře?“

„Byl jsi…“

„Promiň. Mám moc práce. Čekej na zavolání.“ Když

jsem se vrátil ke stolu, Roy ohmatával sklenici a opět se začínal třást. Donutil jsem ho vypít všechno do dna a pak jsem se k němu naklonil: „Poslyš, Royi. Musíš to pochopit. Mně můžeš věřit. Víš, kdo jsem a víš, kdo je Nero Wolfe. To by ti mělo stačit.

Přijdeme na to, kdo Ann zabil, a ty nám v tom pomůžeš.

Chceš nám přece pomoct, nebo ne?“

Svraštil čelo. Alkohol mu vrátil barvu do tváří. „Ale policie…“ začal.

„Jasně, policie se do toho dá každou chvíli, jakmile se paní Chacková vrátí domů. A já jim taky zavolám a budu s nimi spolupracovat. Ale mám určité vodítko, které se jim bojím prozradit. Znáš Lily Rowanovou? Aspoň od vidění?“

„Ne, nikdy jsem ji neviděl.“

„No dobrá. Já si myslím, že se chystá zdrhnout. Vím to docela určitě. Bydlí v Ritzu. Teď tam zajdeme a když vyjde ven se zavazadly, ukážu ti ji a ty ji budeš sledovat. Musíš se jí držet, ať zamíří kamkoliv. Uděláš to?“

Byl v obličeji celý rudý. Očividně nebyl zvyklý pít.

Namítl: „Nikdy jsem nikoho nesledoval. Nevím, jak se to dělá.“

„K tomu je zapotřebí jen inteligence a tu přece máš.“

Vyňal jsem náprsní tašku, vytáhl z ní pět dvacetidolarovek a podal mu je. „Zařídil bych to sám, ale potřebuju udělat něco jiného. A tohle je důležité. Pamatuj si: Nesnaž se se mnou spojit dřív, než ve čtvrtek v devět hodin ráno; to mi podáš hlášení. Telefonicky; ať budeš kdekoliv. Podáš ho buď Neru Wolfovi nebo mně. Nikomu jinému.“ Dopil jsem svoji sklenici. „Musíš to udělat, Royi. Já si ještě skočím zatelefonovat a pak půjdeme. Dobře? Dokážeš to, nebo ne?“

Přikývl. „Udělám, co budu moct.“

„Správně. Vrátím se za minutku.“

Vešel jsem do budky a opět vytočil číslo.

„Lily, andílku? To jsem já. Poslouchej. Za dvacet minut, možná o něco dřív, budu stát na chodníku před Ritzem, u vchodu z Madisonovy Avenue a bude se mnou Roy Douglas. Ten člověk, kterého jsi viděla, když jsi přišla do Wolfova domu. Já mu tě ukážu a on se na tebe zavěsí, bude tě sledovat. Potřebuju, aby se na den, na dva ztratil z města a tohle je jediný způsob, jak to mohu zařídit. Až si vezmeš taxík na nádraží…“

„Já nepojedu na nádraží. Chci jet do Worthingtonu v Greenwichi a pojedu autem…“

„Ne. Jeď vlakem. To je součást dohody nebo tu dohodu zrušíme. Dej pozor, aby tě neztratil. Až si budeš na Centrálním nádraží kupovat lístek, ujisti se, že stojí blízko tebe, aby slyšel, kam jedeš a přesvědč se, že stihnul vlak.

Jeď obyčejným vagónem, ne první třídou. On zůstane ve Worthingtonu taky. Dohlédni na něj, ale neprozraď, že víš, že tě sleduje. žádné ježdění na koni a podobné věci, ať ho zbytečně nefrustruješ. Budeme tam za dvacet minut. Koukej to stihnout co nejdřív, protože mám naspěch…“

„Počkej chvíli! Archie! Ty jsi ale cvok! Byls tam? U

Ann v bytě?“

„Vůbec ne. Nebyl čas…“

„Tak kde jsi sebral toho Douglase?“

„Chytil jsem ho ještě dřív, než tam dorazil. Nemám čas na vysvětlování. Uvidíme se v sobotu, možná dřív.“

Když jsem se vrátil ke stolu, dával si ten blázen praštěná dalšího panáka. Zavolal jsem vrchního, zaplatil jsem a Roy řekl: „Nejde to. Nemůžu tam jít. Zapomněl jsem na holuby.

Musím se postarat o holuby.“

To byla další komplikace, jako bych jich už tak neměl dost. Vytáhl jsem ho odtamtud, odvedl do taxíku a cestou do centra jsem mu dokázal namluvit, že se nejpozději do osmi hodin ráno spojím se slečnou Leedsovou a dohodnu s ní, aby se o holuby postarala ona. Hlavní potíž teď byla v tom, že byl víc než jen trochu pod parou a vzhledem k šoku, který předtím utrpěl, byla otázka, nakolik si uchoval schopnost rozumět, takže jsem mu pečlivě zopakoval všechny instrukce a ujistil jsem se, že ví, do které kapsy si uložil těch sto babek.

Když jsme vystoupili před Ritzem, zdálo se, že má všechno docela pod kontrolou. Můj plán zafungoval jedna báseň. Nečekali jsme ani deset minut, když vyšla Lily s pouhými třemi zavazadly, což pro ni bylo, jako by si vyjela jen se síťovkou. Zatímco čekala, až jí taxíkář otevře dveře, všiml jsem si, že mě koutkem oka zahlédla, tak jsem vstrčil Roye do dalšího taxíku, potřásl jsem mu pravicí, ujistil jsem ho, že mu důvěřuji a taxíkáři jsem nařídil, aby za žádnou cenu neztratil z očí ten taxík vpředu. Stál jsem tam a díval jsem se, jak se rozjeli.

Moje hodinky ukazovaly tři čtvrti na osm. Vešel jsem do Ritzu a poslal slečně Leedsové telegram podepsaný Royem Douglasem, který ji žádal, aby se postarala o jeho holuby.

Chtěl jsem se co nejdřív dostat do 35. ulice, protože vůbec nebylo jisté, jestli můj vzkaz pro Ann najde první chlápek od lítačky, který tam dorazí, anebo se najde až o pár hodin později, až doktor započne s ohledáním. Prostě jsem potřeboval být doma, až zazvoní telefon nebo až se dostaví nějaká návštěva. Ale ještě předtím jsem musel vyřídit jednu věc, protože to bylo naléhavé. Koneckonců Roy Douglas byl Anniným snoubencem a ačkoliv se zdálo být neuvěřitelné, že by v sobě našel tolik chladnokrevnosti, aby se mnou vysedával a vykládal mi o holubech krátce poté, co uškrtil svoji milovanou, potřeboval jsem se přesvědčit, zda jsem ze sebe neudělal úplného pitomce. A tak jsem popadl telefon a telefonní seznam.

Zabralo mi to skoro tři čtvrtě hodiny. Nejdřív jsem vytočil číslo Národního sdružení na ochranu ptáků pro případ, že by tam někdo zůstal po pracovní době, ale nikdo se neozval. Pak jsem se do toho dal. Zkusil jsem Timesy a Gazettu, až nakonec jsem v Herald Tribune našel někoho, kdo mi prozradil jméno a adresu předsedy Národního sdružení na ochranu ptáků. Bydlel v Mount Kisco. Zavolal jsem tam a on byl v Cincinnati, ale jeho žena mi pověděla jméno a adresu tajemnice sdružení. Sehnal jsem ji na brooklynském čísle a ona, zpropadená věc, byla celé odpoledne mimo kancelář na nějaké schůzi. Musel jsem vynaložit všechen důvtip, abych z ní vypáčil jméno a telefonní číslo nějaké jiné ženské, která v té kanceláři pracovala. Nakonec jsem měl štěstí, ta dotyčná byla doma a očividně se nudila, takže jsem ji nemusel nijak nutit do mluvení. Pracovala s Ann Amoryovou, seděla u vedlejšího stolu, a dnes odešly z kanceláře společně pár minut po páté hodině. Takže mi to stálo za všechnu tu námahu, protože tím to bylo vyřízeno. Roy přišel do Wolfova domu pět minut před pátou, tedy dřív, než Ann odešla z kanceláře. Bylo to milé, ujistit se, že jsem vrahovi nešoupnul stovku, aby si mohl vyrazit na venkov.

Do 35. ulice jsem dojel taxíkem, cestou jsem se zastavil pro pár sendvičů a láhev mléka a zjistil jsem, že i tady mám štěstí. Všechno bylo v klidu. Šli spát.

V domě byla tma. Byl bych si rád pochutnal na sendvičích v kuchyni, ale nechtěl jsem, aby někdo zvonil na domovní zvonek a tak jsem se vplížil dovnitř, vzal jsem si sklenici, vůbec jsem nerozsvítil, vrátil jsem se na zápraží, zavřel dveře a usadil jsem se k večeři na nejvyšším schodu.

Všechno běželo jako po másle.

Byly to moc dobré sendviče. Jak čas ubíhal, začínala mi být zima. Nechtěl jsem dupat po schodech nebo pobíhat po chodníku, protože v suterénu spal Fritz a já netušil, jak tvrdě spí po tréninku. A tak jsem jen vstal a mával rukama, abych rozhýbal krevní oběh. Pak jsem si zase sedl na schod.

Podíval jsem se na hodinky a bylo půl jedenácté a deset minut. O hodinu později jsem se na ně podíval znovu a bylo za pět minut jedenáct. Než jsem dorazil domů, měl jsem obavy, aby nějaký energický polda nenašel ten lístek hned na začátku, ale teď jsem si začal dělat starosti, že ta zatracená laboratoř možná odložila ohledání mrtvoly až na ráno a mě tu tím pádem nechají celou noc. Vstal jsem a zase jsem chvíli máchal rukama.

Byla už skoro půlnoc, když ulicí projelo policejní auto, zastavilo přímo před domem a vystoupil z něj nějaký člověk.

Poznal jsem ho ještě dřív, než došlápl na chodník. Byl to seržant Stebbins z oddělení vražd. Přešel přes chodník a začal stoupat po schodech, uviděl mne a zastavil se. Zvesela jsem ho pozdravil: „Ahoj, Purley. Cože jste tak pozdě vzhůru?“

„Kdo jste?“ otázal se. Zamžoural. „No, ať se propadnu.

V tý uniformě jsem vás nepoznal. Kdy jste se vrátil do města?“

„Včera odpoledne. Tak jak se daří zločinu?“

„Báječně. Co říkáte, že bychom si šli sednout dovnitř a trochu si přátelsky popovídali?“

„Lituju, to nejde. Nemluvte moc nahlas. Všichni spí. Já jsem si jen odskočil nadýchat se čerstvého vzduchu. Páni, je to ale skvělé zase vás vidět.“

„Jo. Rád bych vám položil pár otázek.“

„Ptejte se.“

„Nu… například, kdy jste naposledy viděl Ann Amoryovou?“

„Á, zatracená věc,“ řekl jsem s politováním. „To jste celý vy. Položíte mi právě takovou otázku, na jaké dneska v noci neodpovídám. Dnes je taková noc, kdy neodpovídám na žádné otázky o nikom, kdo se jmenuje Ann.“

„Blbost,“ zavrčel basem, který jsem čas od času slýchával po celých deset let. „A ne ledajaká blbost. Nevíte snad o tom, že je mrtvá? Zavražděná?“

„Nedá se svítit, Purley.“

„Bude se muset dát svítit. Zabili ji. Zatraceně dobře víte, že musíte odpovědět.“

Zašklebil jsem se. „Jak moc musím?“

„Nu, pro začátek bychom vás mohli sebrat jako důležitého svědka. Buď budete mluvit, anebo vás seberu, a možná že vás seberu tak jako tak.“

„Chcete říct, že mě zadržíte jako důležitého svědka?“

„Přesně tak to myslím.“

„Jen do toho. Poprvé budu v New Yorku zatčen. A ještě k tomu vámi! Tak do toho.“

Zavrčel. Začínal zuřit. „Sakra, Archie, nebuďte trouba!

V téhle uniformě? Jste přece důstojník, ne?“

„To jsem. Major Goodwin. Nezasalutoval jste.“

„Tak prokristapána…“

„Nejde to a dost. Pokud jde o Ann Amoryovou, o čemkoli, co se týká Ann Amoryové, hodlám držet klapačku.“

„No dobrá,“ povzdechl. „Vždycky jsem si říkal, že jste cvok. Jste zatčen. Nastupte do vozu.“

Poslechl jsem.

Zbývala ještě jedna maličkost, kterou bylo třeba vykonat, než jsem se mohl pohodlně opřít a nechat působit přírodní síly. Po příjezdu do Centre Street jsem využil svého práva na jeden telefonát, vytáhl jsem z postele jednoho známého advokáta a sdělil mu jistá fakta, která měl předat Billu Prattovi z Courrieru. Ve tři čtvrti na čtyři ráno, po třech hodinách strávených s inspektorem Cramerem, dvěma poručíky a partou seržantů a ostatních čičmundů, kdy jsem i nadále odmítal utrousit byť jedinou slabiku ohledně života či smrti Ann Amoryové, jsem byl uzamčen v jedné z cel překrásného nového městského vězení, které není uvnitř tak překrásné jako zvenčí.

8. KAPITOLA

Přišlo mě to na dva dolary, nechat si je propašovat dovnitř, ale stálo to za to. Ve středu v poledne jsem seděl ve své cele na kraji své palandy a obdivně jsem zíral na první stránku ranního vydání Courrieru: ARMÁDNÍ DŮSTOJNÍK ZADRžEN

PŘÍPADĚ VRAžDY

BÝVALÝ ASISTENT NERA WOLFA

BYL ZATČEN

Jak řekl školáček učiteli, co, dobré? Bylo to perfektní!

„Armádní důstojník“, to znělo velmi pohoršlivě a „Bývalý asistent Nera Wolfa“, to bylo báječné.

Dokonale ponižující. Jako doplňkové atrakce byly na druhé stránce moje a Wolfova fotografie. A samotný článek byl také dobrý. Bill Pratt mě nezklamal. Dostal jsem z toho chuť k jídlu a tak jsem obětoval další dva dolary a nechal jsem si poslat pro pokrm, který by odpovídal situaci. Když

jsem se s ním vypořádal, natáhl jsem se na kavalec, abych si zdříml, protože jsem za poslední dvě noci byl se spánkem pozadu.

Probudilo mě otevírání dveří cely. Zamžoural jsem na strážného, který mi posunkem naznačil, abych vyšel ven, vstal jsem, oklepal jsem se, dopřál si pořádné zívnutí a následoval jsem strážného. Odvedl mě k výtahu a když jsme

sjeli dolů, prošli jsme bariérou ven z vězeňské části budovy, potom chodbami a do předsíně a skrze ni do kanceláře. Znal jsem ji už z dřívějška. Až na jediný předmět vypadala pořád stejně: u velkého stolu seděl inspektor Cramer, poblíž

postával seržant Stebbins, připraven splnit jakýkoli úkol, který nevyžaduje myšlení a u malého stolku po straně seděl chlápek se zápisníkem. Tím nezvyklým předmětem v tomto prostředí byl Nero Wolfe. Seděl na židli u rohu Cramerova stolu a musel jsem se kousnout do rtu, abych se potěšeně nezasmál, když jsem si všiml, že není oblečen na trénink.

Měl na sobě oblek z tmavomodrého ševiotu s tenkými růžovými proužky, žlutou košili a tmavomodrou vázanku.

Vypadal skvěle. Ten oblek už mu sice nepadl, ale to mi v tu chvíli vůbec nevadilo.

Podíval se na mě a neřekl ani slovo. Ale podíval se.

Cramer řekl: „Sedněte si.“

Posadil jsem se, přehodil nohu přes nohu a tvářil jsem se nasupeně.

Wolfe ode mě odvrátil pohled a vyštěkl: „Zopakujte mu v krátkosti, co jste pověděl mně, pane Cramere.“

„Však on to všechno ví,“ zavrčel Cramer. Ruce sevřené v pěst měl položené na stole. „Včera večer, deset minut po sedmé hodině se vrátila paní Chacková do svého bytu na Barnum Street 316 a našla ležet na podlaze svoji vnučku, Ann Amoryovou, mrtvou, uškrcenou šátkem, staženým kolem krku. V 19:21 přijela lítačka, technická skupina se

dostavila v 19:27 a policejní lékař v 19:42. Tou dobou bylo to děvče mrtvé jednu až tři hodiny. Tělo bylo převezeno…“

Wolfe zašermoval ukazovákem. „Prosím, jen to nejpodstatnější. Co se týká pana Goodwina.“

„O tom ví taky všechno. Na těle pod šaty jsme našli lístek, který jsem vám ukázal, psaný Goodwinovou rukou a podepsaný ,Archie‘. Ten papír byl vytržen z jeho zápisníku, který jsme u něho našli, a který mám teď já. Na různých předmětech v bytě jsme objevili tři skupiny Goodwinových otisků, čerstvých, z nedávné doby. Pramen vlasů, celkem jedenáct vlasů, které uvízly za šátkem utaženým kolem krku oběti, jímž byla uškrcena, jsme porovnali s Goodwinovými vlasy a přesně se s nimi shodují. Goodwin na té adrese byl v pondělí večer, měl ostrou rozepři s paní Chackovou a potom odvedl Ann Amoryovou do klubu Flamingo, odkud odešel ve spěchu kvůli scéně se ženou, jejíž jméno… se tohoto případu nijak netýká. Včera se opět vrátil do Barnum Street 316, vyptával se na člověka jménem Furey, Leon Furey, a očividně věnoval větší část odpoledne slídění po celé čtvrti.

To ještě stále prověřujeme. Takže ho ve čtvrti znají a dva lidé ho mezi půl sedmou a sedmou viděli kráčet po Barnum Street východním směrem, nedaleko čísla 316, ve společnosti muže jménem Roy Douglas, který bydlí v…“

„To stačí,“ štěkl Wolfe. Pohnul očima. „Archie.

Okamžitě to vysvětlete.“

„Poté, co byl konfrontován s těmito důkazy,“ zamrmlal Cramer, „odmítá Goodwin vypovídat. Bez protestů se podvolil prohlídce s tím zápisníkem v kapse. Dovolil nám provést mikroskopické porovnání těch vlasů s jeho vlasy.

Ale nechce mluvit. A proboha svatýho,“ praštil pěstí do stolu, „vy máte tu drzost se sem přihrnout, to je vůbec poprvé, co jste nás poctil návštěvou, a vyhrožujete, že necháte policejní sbor rozpustit!“

„Jenom jsem…“ začal Wolfe.

„Tak moment!“ zahulákal Cramer. „Snáším ty vaše kecy už patnáct let a Goodwin si koleduje o malér nejmíň deset roků. A už je to tady. Zatím není obviněn z vraždy. Byl zadržen jako důležitý svědek. Ale k tomu bude potřebovat hodně smyslu pro humor, aby se dokázal vysmát tomu pramínku vlasů. Je to přesně taková věc, jaká by se mohla stát, aniž by o tom věděl. Ta holka po něm chňapla, popadla ho za vlasy a když jí pak omotal šátek kolem krku, snažila se ho prsty odtáhnout a při tom tam ty vlasy zůstaly. Vy jste chytrý chlap, Wolfe, nejchytřejší, jakého jsem kdy poznal.

No dobrá, tak tedy zkuste najít jiné myslitelné vysvětlení, jak se Goodwinovy vlasy dostaly za ten šátek. Tohle je důvod, proč jsme připraveni protestovat proti propuštění na kauci.“

Cramer vytáhl z kapsy doutník, vložil si ho do úst a zakousl se do něj.

„To je v pořádku, šéfe,“ řekl jsem Wolfovi, a snažil jsem se usmívat tak, aby to vypadalo jako pokus o statečný úsměv. „Nemyslím, že by mě mohli odsoudit. Jsem si jist, že ne. Už jsem si zavolal advokáta. Jděte domů a zapomeňte na to. Nechtěl bych, abyste přerušoval trénink.“

Wolfovy rty se mírně pohnuly, ale nevyšel z nich žádný zvuk. Oněměl zuřivostí.

Zhluboka se nadechl.

„Archie,“ prohlásil, „jste proti mně ve výhodě. Nemohu s vámi nic dělat. Nemohu vás propustit, protože už pro mě nepracujete.“ Pohnul očima. „Pane Cramere, jste trouba.

Nechte mě s panem Goodwinem hodinu o samotě a já vám dodám všechny informace, které potřebujete.“

„O samotě s vámi?“ zabručel Cramer opovržlivě. „Ne.

Tak velkej trouba zase nejsem.“

Wolfe udělal obličej. Jeho schopnost sebeovládání se blížila ke kritické hranici. Oslovil jsem ho mužným tónem.

„To je tak, šéfe. Jsem v ošklivém průšvihu, to připouštím, ale jde o moji čest. Dobrý advokát mě z toho snad vytáhne. Celou noc jsem skřípal zuby, jak jsem se musel přemáhat, abych vás nevzbudil a nepověděl vám o tom. Věděl jsem, že byste nechtěl…“

Wolfe pronesl jediné slovo. Vůbec poprvé jsem slyšel, že pronesl výraz, který se nedá vytisknout, a to mě zarazilo.

„Archie,“ prohlásil rozmrzele, „zřejmě zapomínáte, jak dobře vás znám. Dost už těch nesmyslů. Jaké jsou vaše podmínky?“

Na vteřinku mě úplně rozhodil. Zakoktal jsem: „Moje co? Podmínky?“

„Ano. Co žádáte za informaci, která mi umožní rozplést tuhle změť. Za prvé vás musím dostat odsud. Uvědomujete si, že když mi Fritz přinesl noviny a já si přečetl ten titulek…“

„Ano, pane, uvědomuji si to. Pokud jde o podmínky, nekladu je já, ale armáda. Jsem jejím příslušníkem a jsem ve službě. žádáme vás o pomoc…“

„Vždyť se vám jí dostane, chystám se na to…“

„To tedy ano. Chystáte se uschnout a umřít. Uctivě vás žádáme, aby vás v nejbližším možném termínu směl navštívit plukovník Ryder. žádáme vás, abyste svůj mozek vytáhl z dřevěné krabice, vrátil mi můj svetr, který je už

úplně vytahaný a vrátil se ke své práci.“

„Zatraceně, vy…“

„Co tohle, k čertu, znamená?“ vybafl Cramer. „Buďte laskavě zticha,“ okřikl ho Wolfe. Založil si ruce, zavřel oči a jeho rty se začaly vysouvat a zase zatahovat a zase ven a zase dovnitř. Cramer i já jsme tohle už při různých příležitostech zažili. Tentokrát to trvalo pěknou chvíli.

Nakonec Wolfe zhluboka vzdechl a otevřel oči.

„No dobře,“ zamumlal, „tak mluvte.“

Zazubil jsem se na něj. „Smím zatelefonovat plukovníku Ryderovi, aby přišel zítra v jedenáct?“

„Jak to mám vědět? Mám přece práci.“

„Tak tedy jakmile to dokončíte?“

„Ano.“

„Oukej.“ Obrátil jsem se na Cramera. „Řekněte Stebbinsovi, ať zavolá Fritzovi a poví mu, aby v kanceláři utřel prach a vyvětral, aby nakoupil vše potřebné a připravil na osmou hodinu večeři jako za starých časů, počkejme, třeba mladého pečeného krocana se vším, co k tomu patří. A pivo. Tři basy piva.“

Purley pohoršeně zavrčel, ale Cramer potvrdil příkaz pokývnutím hlavy a on opustil místnost.

„A také,“ oznámil jsem zvesela Cramerovi, „než to rozbalím, potřebuju od vás bianco šek. Mám…“

„Nechte si to,“ zachrčel. „Teď je řada na vás. Když se mi to bude zamlouvat…“

„To nejde,“ zavrtěl jsem důrazně hlavou. „Vůbec se vám to nebude zamlouvat. S výjimkou vraždy prakticky neexistuje obvinění, které byste mi nemohl přišít, když

budete mít chuť. Takže mám podmínky pro vás. Máte možnost dopřát si to potěšení, že mě necháte hnít v base celých deset let, nebo přinejmenším pět. Anebo se dozvíte fakta. Ale nemůžete si dopřát to potěšení a ještě k tomu dostat fakta. Řekněme, že mě teď zabásnete a pan Wolfe odkluše domů beze mne. Za jak dlouho myslíte, že se vám

podaří zjistit, jak se moje vlasy dostaly pod ten šátek? A tak podobně. Jestli chcete fakta, dejte mi bianco šek. Předem. A obrňte se trpělivostí, protože dobrovolně přiznávám, že jsem ve svém zápalu…“

„Ve vašem co?“

„Zápalu. Nadšení.“

„Jo.“

„Ano, pane. Připouštím, že jsem jednal poněkud svépomocně a až vám o tom povím, budete se možná cítit uraženě. Ve skutečnosti…“

„Zatraceně, nežvaňte tolik. Co potřebujete?“

„Čerstvé povětří. S výjimkou vraždy nesmím být z ničeho obviněn. Nepotřebuju písemné prohlášení, stačí mi to ústně.“

„Jděte k čertu.“

„Jak je libo.“ Pokrčil jsem rameny. „Těžko mě můžete dostat za vraždu. Já znám fakta a vy ne. Trvalo by vám tři tisíce let, než byste jenom zjistil, jak to bylo s těmi vlasy…“

„Držte hubu!“

Poslechl jsem. Cramer na mě upřeně zíral a já na něho hleděl vyrovnaně, ale neoblomně. Wolfe se zakláněl v křesle se zavřenýma očima. Seržant Stebbins, který se vrátil ze své pochůzky, vydal podrážděný zvuk. Cramer na něj ostře pohlédl, podíval se zpátky na mě a sevřel rty.

„No dobrá,“ řekl. „Pokud nejste vrah, jste jinak čistý.

Spusťte.“

Povstal jsem. „Směl bych si od vás zatelefonovat, prosím?“

Cramer ukázal na telefon a já požádal o spojení s Lily Rowanovou do Worthingtonu v Greenwichi. Zřejmě nikde venku Roye neproháněla, protože se mi ozvala okamžitě.

Chystala se vyrukovat s nějakým hašteřením, ale já ji zarazil se slovy, že veškeré řeči se odkládají až do doby, kdy se uvidíme, což bude ještě dnes odpoledne, pokud nasedne do příštího vlaku na New York a přijde do Wolfovy kanceláře.

Když jsem odložil sluchátko do vidlice, Cramer se na mě zle podíval. Natáhl se po telefonu, někomu zavolal a zavrčel do sluchátka:

„Pošlete čtyři chlapy k domu Nera Wolfa v 35. ulici.

Během dvou hodin, možná i dřív, se tam objeví Lily Rowanová a Roy Douglas. Když budou chtít, nechte je vejít do Wolfova domu a hlídejte ho. Pokud udělají cokoliv jiného, sledujte je.“ Zavěsil a otočil se ke mně. „Tak vy jste si je dal k ledu, co? Oba dva, hm?“ Namířil na mne doutník.

„V jednom se mýlíte, chlapče. Dnes odpoledne se s Lily Rowanovou ve Wolfově kanceláři nesejdete, protože tam nebudete. A teď si vás poslechneme.“

Wolfe zamručel: „Mluvte, Archie.“

9. KAPITOLA

Mluvil jsem. Jedna z věcí, které dobře umím, je popsat běh událostí, jichž jsem byl svědkem; oni to oba věděli, takže mě nikdo nepřerušoval. Nebylo to nijak zvlášť obtížné, protože jediné, co se ode mě chtělo, bylo vyklopit úplně všechno, stejně jako bych to udělal, kdybychom byli s Wolfem o samotě. Neviděl jsem žádný důvod, abych před Cramerem něco schovával. Pověděl jsem jim úplně všechno, až na jednu výjimku. Skromnost mi nedovolila zmínit se o tom, že významnou součástí života Lily Rowanové jsou chvíle, kdy jí nahlas předčítám, a tak jsem všechny zmínky o tom vypustil. Řekl jsem prostě, že jsme se náhodou potkali v letadle do New Yorku, ona mi pověděla, že Ann Amoryová má nějaké potíže a já se toho rozhodl využít ve snaze přivést Wolfa k rozumu. Ovšemže jsem jim musel povědět, proč jsem vlastně přiletěl do New Yorku, protože bych jinak nedokázal vysvětlit ten lístek, vlasy, moje otisky a pár dalších drobností, a kromě toho, Wolfe už to stejně věděl, jak se ukázalo, když se mě zeptal na mé podmínky.

„Tak,“ prohlásil jsem na závěr a pohlédl na Wolfa.

„Tady mě máte. Zneuctil jsem uniformu. Milion lidí touhle dobou čte titulek: ‚Bývalý asistent Nera Wolfa byl zatčen‘ a pošklebuje se při tom. I kdyby Cramer mému vyprávění věřil, pořád ještě má ten pramen mých vlasů. A jestli tomu

nevěří, může mě dostat na elektrické křeslo. A to všechno jenom kvůli vám! Kdybyste…“

Wolfe znovu oněměl. Rty měl pevně sevřené a dýchal nosem.

Cramer se na mě zakysle díval, žvýkal už třetí doutník a třel si dlaní zátylek. „Bolela mě hlava už předtím,“ přerušil mě, „a teď se to zhoršilo. Můj syn slouží v Austrálii u letectva. U bombardérů.“

„Já si to uvědomuji,“ odvětil jsem zdvořile. „Máte o něm nějaké nové zprávy?“

„Jděte do háje. Víte setsakra dobře, Goodwine, že už léta čekám na to, až vám dám lekci. A teď mám šanci. Pět let, to je tak akorát. Ale kromě vraždy jste čistý. Řekl jsem to a dodržím to. Jinak bych vám to hodil na krk, nemyslete si, že ne. A kromě toho nosíte stejnou uniformu jako můj syn a já k ní mám větší úctu, než jak se zdá, máte vy. Doufám, že vás postaví před vojenský soud. Asi před hodinou sem za vámi přišel nějaký plukovník Ryder a my jsme ho k vám nepustili.“

„To bude v pořádku,“ upokojil jsem ho. „Jakmile pan Wolfe najde vraha, všechno bude zase růžové.“

„Ale neříkejte. Tak Wolfe najde vraha, jo? To je tedy od něho zatraceně laskavé.“

„Archie.“ Wolfe zase našel řeč. „Přiznáváte, že jediným účelem vašeho groteskního vystoupení bylo vyvinout na mě nátlak? Dostat mě do úzkých?“

„Povzbudit vás, ano, pane.“

„Pchá! Zahnat mě do kouta.“

„Nu… přesvědčit vás.“

„Donutit mě!“

„Velmi správně, pane.“

Wolfe pochmurně přikývl. „O tom si pohovoříme, až k tomu bude vhodná chvíle. Raději bych o tom nemluvil v přítomnosti cizích lidí. Nejprve ta vražda. Kolik z toho, co jste pověděl panu Cramerovi, byla pravda?“

„Všechno.“

„Teď mluvíte se mnou.“

„To vím.“

„Kolik jste si toho nechal pro sebe?“

„Nic. Takhle to bylo.“

„Tomu nevěřím. Dvakrát jste zaváhal.“

Potřásl jsem hlavou a zašklebil se na něj. „Jste jen trochu zrezivělý, to je vše. Vyšel jste ze cviku. Ale je tu jedna věc, kterou jsem neřekl. Chtěl jsem vás přitáhnout zpátky k práci, protože vás armáda potřebuje, ale když jsem tam na podlaze uviděl ležet Ann, napadl mě ještě jeden důvod. Byla to dobrá holka. Bezvadná. Tančili jsme spolu a líbila se mi.

Kdybyste ji viděl tak jako já v pondělí večer a pak když

ležela na té podlaze… no, prostě, já jsem ji viděl. A tak jsem si řekl, že by se mělo zajistit, aby ten, kdo to udělal, nežil o nic déle, než je nezbytně nutné a to byl také druhý důvod, proč jsem vás chtěl vrátit k vaší práci. Protože to částečně

mohla být moje vina. Přišel jsem tam a něco rozvířil. Třeba by se to jinak nestalo.“

„Nesmysl,“ odsekl Wolfe podrážděně. „Vražda přece nevyraší přes noc jako houba. Co vy, pane Cramere? Co jste zjistili? Máte vůbec něco?“

Cramer zavrčel. „To co mi Goodwin pověděl, se mi nehodí. Pokud mu věřím. Řekněme, že mu věřím. Nehodí se mi, že mi škrtl mého favorita.“

Pozvedl jsem obočí. „Roy Douglas? Ten se vám zamlouval?“

„Zamlouval.“ Cramer odhodil ožmoulané nezapálené cigáro do koše na papír. „Kvůli jediné věci, že se vypařil.

Ale pokud vám věřím, je z toho úplně venku. Podle tří svědků to děvče odešlo z kanceláře několik minut po páté hodině. Nemohla dorazit domů dřív než v 17:20, možná ani ne dřív než 17:25. Slečna Rowanová ji tam našla mrtvou těsně před tři čtvrti na šest. Takže ji zabili během těch dvaceti minut. I kdyby si člověk chtěl vymýšlet, že ji někdo zabil někde jinde, hned po odchodu z kanceláře a pak ji pohodil v tom bytě, i tak je z toho Douglas venku. Podle vás přišel do Wolfova domu před pátou hodinou a byl s vámi nepřetržitě až do chvíle, kdy přišla slečna Rowanová.“

Přikývl jsem. „Už jsem říkal, že jsem si prověřil, kdy odešla z kanceláře. Kdybych dal vrahovi stovku na vlak, to by bývalo bylo trochu přehnané. Co ještě máte? Co třeba Leon Furey?“

„Hrál od čtyř odpoledne kulečník U Martina. Dal si tam sendviče a pokračoval ve hře. Do Barnum Street se vrátil skoro až o půlnoci.“

„Je to na beton?“

„Mysleli jsme si, že ano. Šli jsme po Douglasovi. Teď je všechny budeme muset projít znovu. Myslím, že i babičku.

Dva lidé dosvědčili, že vešla do domu v 19:10, ale mohla tam být už dřív a jít zase ven. A slečna Leedsová. Někdy mezi půl sedmou a sedmou byl u ní její agent a probírali spolu účty a nájmy; teď to budeme muset upřesnit. Škrtli jsme si další čtyři Osoby, které byly v domě v době vraždy, protože se zdálo, že neměli s Ann Amoryovou nic společného, ale k tomu se teď budeme muset také vrátit.“

Cramer se na mě zamračil. „Houbeles. Nevzpomínám si na jeden jediný případ, kdy jste se nepokoušel něco si nechat pro sebe.“

Zvedl sluchátko a začal vydávat příkazy. Během deseti, či snad i méně minut se dalo do pohybu na tucet lidí. Ale já tomu moc nevěnoval pozornost. Přestože se Wolfe uvolil promluvit s plukovníkem Ryderem a dovolil, aby Fritzovi byly tlumočeny příkazy ohledně pečeného krocana, nebyl jsem si jist, zda jsem ho opravdu dostal nebo ne. Byl stejně nevypočitatelný jako Lily Rowanová a já se snažil přijít na to, jak ho opravdu do věci zatáhnout. Nelíbilo se mi, jak vypadal. Oči měl otevřené, hlavu vztyčenou a nedalo se vůbec odhadnout, co to znamená, protože to pro mě byla

novinka. Samozřejmě, hlavní bylo dostat ho co nejdřív domů, aby se mohl zase posadit ke svému stolu s pivem před sebou a čichat vůně přicházející z kuchyně. Přemýšlel jsem, jak tuto myšlenku vnutím Cramerovi, když tu mi Cramer ušetřil starosti. Odstrčil telefon stranou a zničehonic Wolfovi řekl: „Ptal jste se, jestli něco potřebuju. Tak tedy ano. Předpokládám, že jste si uvědomil, kam to teď všechno směřuje.“

„Pochopil jsem,“ opáčil Wolfe suše, „že veškerá pozornost se nyní upíná k slečně Rowanové.“

Cramer neradostně přikývl. „To není tak těžké pochopit.

Musíme je sice znovu prověřit všechny, ale takhle to teď vypadá. A otec Lily Rowanové patřil k mým nejlepším přátelům. To on mě dostal k policii a párkrát mě vytáhl z nepříjemné kaše, tehdy za starých časů, kdy ještě býval na radnici. Znám Lily od doby, kdy ještě neuměla chodit.

Nehodlám ji z ničeho vysekávat, ale nechci ji sám předhodit vlkům. Chci, abyste si ji podal u vás doma. A já budu v předním pokoji, aby mě neviděla.“

Wolfe se zamračil. „Já ji také znám. Dával jsem jí orchideje. V poslední době mě otravovala. Nebude to nic příjemného.“ Střelil po mně pohledem, který mnou měl otřást. Potom se znechuceně pohlédl na Cramera a vydal povzdech. „No dobře. Pokud Archie půjde s námi a zůstane doma. Ta pitomá šaškárna…“ Do místnosti vešel nějaký polda, kterého jsem neznal a na Cramerovo pokývnutí přišel

blíž a hlásil: „Je tady paní Chacková a chce s vámi mluvit.

Přišla s ní slečna Leedsová. Mám je poslat za poručíkem Rowcliffem?“

„Ne.“ Cramer mrknul na hodiny. „Přiveďte je sem.“

10. KAPITOLA

Ty dvě ženské se vymykaly běžnému průměru, už když

jsem je viděl každou zvlášť při své první návštěvě v Barnum Street, ale když teď společně vpochodovaly do kanceláře, to tedy bylo něco. Pokud šlo o rozměry a váhu, byla by si slečna Leedsová mohla paní Chackovou snadno vstrčit podpaží a odnést, ale výraz v očích paní Chackové napovídal, že na rozměrech a váze by tak moc nezáleželo, a na věku taky ne, kdyby si snad někdo chtěl něco začít. Na jeden krok slečny Leedsové musela ona udělat dva, ale držela se v čele. Obě byly oblečené, jako by se chystaly nasednout do lehkého kočáru a jet se podívat na přehlídku jednotek vracejících se ze španělsko-americké války. Když

je Purley usadil na židle, Cramer se otázal: „Máte mi co povědět, dámy?“

„Já ano,“ vyštěkla paní Chacková. „Chci vědět, kdy chytíte Roye Douglase. Chci se s ním setkat tváří v tvář.

Zabil moji vnučku.“

„Jste blázen,“ pronesla slečna Leedsová chraptivým, leč pevným hlasem. „Jste bláznivá už padesát let. Dovolila jsem vám žít v mém domě…“

„Já nebudu snášet…“

Obě začaly mluvit najednou.

„Dámy!“ zahromoval Cramer. Obě umlkly, jako by otočil kohoutkem. „Možná,“ navrhl, „by bylo lepší, kdybyste počkala venku, slečno Leedsová, než si poslechnu, co mi chce říci paní Chacková…“

„Ne,“ odmítla slečna Leedsová urputně. „Chci to také slyšet.“

„Tak prosím nevyrušujte. Dostanete příležitost…“

„Má ze mě strach,“ prohlásila paní Chacková, „od devátého prosince 1905, kdy jsem zjistila, že její matka otrávila veverky na Washingtonově náměstí. To byl zločin a měla za něj jít do vězení. Ale teď zemřela moje vlastní vnučka, protože jsem já sama zhřešila a nemám právo dovolávat se boží milosti a jsem připravena přijmout trest.

Jsem dost stará na to, abych mohla umřít a zasluhuji smrt.

Když Cora Leedsová loni devátého prosince zemřela, ve své ohavné pýše jsem v tom viděla prst boží, protože mě to potěšilo. A když jsem potom slyšela, že Coru Leedsovou zabil Roy Douglas, že ji zavraždil, tvrdila jsem, že tomu nevěřím. Ve své marnivosti jsem se nechtěla vzdát té myšlenky o boží vůli…“

„Kdo byla Cora Leedsová?“ zeptal se Cramer.

„Její matka.“ Paní Chacková ukázala kostnatým, jako šíp rovným prstem na slečnu Leedsovou. „Odmítla jsem…“

„Jak jste se dozvěděla, že ji zabil Roy Douglas?“

„Ann mi to řekla. Moje vnučka. Pověděla mi, jak to ví, ale už si to nepamatuji. Snažím se na to rozpomenout od včerejšího večera. Ale já si vzpomenu. Ještě nejsem tak stará, abych si nevzpomněla na takovou věc. Cora Leedsová ležela v posteli. Musela ležet od té doby, co si tehdy v září pochroumala nohu. A on jí položil na tvář polštář a tiskl ji a když se bránila, její staré srdce nevydrželo a ona zemřela.

Myslím, že Ann viděla, jak jí dával ten polštář… ne, to jenom hádám. Víte, já jsem si to nechtěla pamatovat, protože pak by to nebyl boží zásah a nemělo by to nic společného s devátým prosincem, tak jsem to zapomněla.

Takhle funguje mozek starého člověka. Od včerejšího večera se snažím vzpomenout si; potom bych hned za vámi zašla a pověděla vám, co vím, ale rozhodla jsem se radši nečekat.“

„Je blázen,“ pronesla slečna Leedsová svým skoro mužským hlasem. „Byla bláznivá od…“

Cramer ji gestem utišil, aniž by spustil oči z paní Chackové. „Jenže,“ zabručel, „vy tvrdíte, že Roy Douglas zabil vaši vnučku. Jak to víte? Na to si vzpomenete?“

„Samozřejmě,“ vyštěkla. „Zabil ji, protože ona věděla, že zabil Coru Leedsovou a on se jí bál. Bál se, že to někomu prozradí. Není to snad dost dobrý důvod?“

„Jo, jako důvod je to skvělé. A máte nějaký důkaz?

Můžete to dokázat? Viděla jste ho tam někde poblíž?“

„Viděla? Jak bych mohla? Nebyla jsem tam. Když jsem se vrátila domů, byla už mrtvá.“ Její hlas se změnil v jekot.

„Je mi devětaosmdesát! Přijdu domů a najdu vnučku mrtvou! Mohla jsem si snad sednout a začít přemýšlet? Až

když jsem se dostala do postele, uvědomila jsem si, že ji zabil on! Chci, abyste ho dopadli! Chci se mu podívat do očí!“

„To můžete,“ ujistil ji Cramer. „Uklidněte se, paní Chacková. Nevzpomínáte si, proč zabil Coru Leedsovou?“

„Ovšemže si vzpomínám. Protože se nechtěl vzdát svého holubníku. Ona ho chtěla nechat zbourat.“

„Myslel jsem, že mu ho sama dala postavit,“ vložil jsem se do hovoru.

„To ano. Dala za něj tisíce dolarů. Ale když si poranila nohu a nemohla už chodit na náměstí, začala ho nenávidět a nenáviděla úplně každého. Vzkázala mi, že se mám vystěhovat, že mám odejít z domu, kde jsem žila celých čtyřicet let. A Leonovi taky řekla, že se má odstěhovat a že mu už nebude platit za zabíjení sokolů. Za každého zabitého sokola mu dávala dvacet dolarů. A Royi Douglasovi řekla, že holubi jsou její, ne jeho a že ten holubník nechá strhnout a on že může jít. A své dceři zakázala chodit na náměstí a když zjistila, že dcera potají dál platí Leonovi za zabité sokoly, přestala jí dávat peníze. Takhle se začala chovat

potom, co si poranila nohu a nemohla už chodit na náměstí.

Nebylo divu, že jsem to považovala za boží zásah, zvlášť když se to stalo devátého prosince. Ale bůh mi odpusť, nebylo to tak. Vím, že to tak nebylo, že to byl Roy Douglas, protože Ann mi pověděla… Bůh mi odpusť…“

Oči se jí zavřely, hlava klesla, až se bradou dotkla hrudní kosti, a její rty se dál pohybovaly, ale nevydávaly žádný zvuk.

Cramer si odkašlal a otázal se: „Z toho, co jste řekla, slečno Leedsová, soudím, že s paní Chackovou nesouhlasíte?“

„Nesouhlasím,“ pronesla důrazně slečna Leedsová. „Je bláznivá. Udělala to sama.“

„Co udělala sama? Vymyslela si to?“

„Ne, udělala to. Zabila moji matku a zabila i svou vnučku. Pochybuji, jestli vůbec ví, že to udělala. Nikdo, kdo má všech pět pohromadě by nemohl ublížit Ann. Bylo to milé děvče a všichni ji měli rádi.“

„Promiňte,“ přerušil jsem ji. „V pondělí jste tvrdila, že vaši matku nikdo nezabil. Říkala jste, že zemřela stářím. A teď tvrdíte…“

„A vy jste povídal,“ odsekla mi tvrdě, „že jste přišel jen navštívit Ann a teď jste tady. Neříkala jsem, že armáda nebo policie, všechno jedno? Teď tu sedíte pohromadě a co dokážete? Za celých šedesát let jste nehnuli ani prstem, abyste zabránili sokolům létat do města. Jaký by mělo smysl

vám vykládat, že ta ženská zabila moji matku? Co byste s tím udělali? A jak to vím, že zabila i Ann? Přišla jsem s ní jen proto…“

„Madam!“ ozval se Wolfe tónem, který ji umlčel.

„Pokud vy sama jste při smyslech, jste schopna odpovědět mi na otázku. Vzkázala vaše matka paní Chackové, že se má vystěhovat z domu?“

„Ano, byl to její dům…“

„Přestala platit Leonu Fureyovi za zabíjení sokolů a také mu dala výpověď?“

„Ano. Když si poranila tu…“

„Oznámila Royi Douglasovi, že hodlá strhnout jeho holubník?“

„Ano, nemohla snést…“

„Přestala vám dávat peníze a zakázala vám chodit na náměstí?“

„Ano, ale já jsem ne…“

„Pak, madam, je vaše diagnóza chybná. Mysl paní Chackové všechny tyto podrobnosti přesně uchovala, což je v jejím věku solidní výkon. Neradil bych vám…“ Zazvonil telefon a Cramer to zvedl. Chviličku naslouchal, požádal volajícího, ať počká a poznamenal k Wolfovi: „Jestli jste skončil, tak já taky.“ Wolfe přikývl a Cramer řekl do telefonu: „Přijďte sem a odveďte ty dámy ven. Pak ho přiveďte.“

Odvést dámy ven nebylo úplně jednoduché. Ony ještě neskončily, i když Cramer s Wolfem třeba ano. Nakonec se Cramer musel zvednout od stolu a pomoci je vystrkat ze dveří. Než se vrátil do své židle, vešel do místnosti jeden městský zaměstnanec s další návštěvou.

11. KAPITOLA

Leon Furey nebyl tak spokojen sám se sebou, jako když jsem se s ním setkal posledně. Když vkráčel do místnosti, rozhlédl se po nás a na vyzvání se sesul na židli, nevypadal nijak vesele. Pochyboval jsem, že by byl dnes setrval v pyžamu až do poledne, protože jeho oblek vypadal, jako by si ho byl vůbec nesvlékl. Díval jsem se na něj, jak tam seděl, s váčky pod krví podlitýma očima a s dvoudenním strništěm na bradě a neviděl jsem nic, co by protiřečilo teorii, že ten šátek kolem hrdla Ann Amoryové utáhl on, až na to, že měl alibi, ale to nebylo nijak vidět.

„Chcete mi něco?“ otázal se Cramer.

„Ano, chci.“ Leon promluvil trochu moc hlasitě na člověka, jehož nic netíží a je zcela spokojen se svým okolím.

„Chci vědět, proč jste mě nechal sledovat. Byl jsem k vám naprosto upřímný a popsal jsem vám na minutu přesně, co jsem kdy dělal a vy jste si to ověřili. Jakým právem se mnou jednáte jako se zločincem? Necháte mě sledovat, prověřujete moji registraci u odvodní komise, vyptáváte se, kde jsem všude byl a co všechno jsem udělal za bůhvíjak dlouhou dobu. Tak o co kráčí?“

„To je běžný postup při vyšetřování vraždy,“ odvětil Cramer stručně.

„Takovými věcmi vždycky promarníme spoustu času.

Máte-li pocit, že jste byl poškozen, sežeňte si právníka.

Ublížili jsme vám nějak?“

„O to přece nejde.“ Leon pořád mluvil příliš hlasitě.

„Dokázal jsem, že s žádnou vraždou nemám nic společného, víte moc dobře, že je to tak a vy nemáte právo mě vyšetřovat, jako bych s tím měl něco společného. Mám stejné právo vydělávat si na živobytí jako kdokoli jiný.

Můžete a nemusíte souhlasit s tím, že zabíjím sokoly, ale pokud mi za to slečna Leedsová je ochotna platit, co je do toho vám anebo komukoliv jinému?“

Cramer zavrčel: „Jo, tak o tohle jde.“

„Ano, o tohle. Utrácíte peníze daňových poplatníků za telefonáty po celém státu New York. No dobře. Zjistili jste, že mi farmáři posílají sokoly, které zastřelili a já jim za ně vyplácím pět dolarů za kus. No a co? Je to zločin? Je-li slečna Leedsová ochotna vypláznout dvacet dolarů za mrtvého sokola, a já na tom za svoji námahu trhnu trochu peněz navíc, je to zločin? Dělá jí to přece radost, ne? Sokoli jsou škodná. Zabíjejí kuřata. Můj plán prospívá státu, pomáhá farmářům, dělá dobře i slečně Leedsové a mně taky a nikomu neubližuje.“

„Tak proč se tak rozčilujete?“

„Protože se domnívám, že o tom povíte slečně Leedsové a tím mě připravíte o kšeft. Jestliže ona má náhodou dojem, že ti sokoli byli zabiti tady, v New Yorku, a jestli jí to dělá radost, co vám na tom záleží? Anebo mně? Docela prostě řečeno, já jí poskytuju službu. A nijak to nepřeháním. Držím se průměru tři až čtyři kusy týdně. Mohl bych to vytáhnout až na dvojnásobek i trojnásobek, tedy, kdybych…“

„Vypadněte,“ zachrčel Cramer otráveně. „Sakra, koukejte mazat. Já ne… vlastně počkejte. Tenhle kšeft s mrtvými sokoly jste zorganizoval už dost dávno, že jo?“

„Já… ne, to bych neřekl…“

„Tak jak je to dlouho?“

Leon zaváhal. „Už si přesně nevzpomínám…“

„Řekněme před rokem?“

„Nu, ano, určitě, nejmíň před rokem.“

„Kolik vám platila stará paní Leedsová? Tolik, co její dcera? Dvacet dolarů za sokola?“

„Správně. Tu částku stanovila ona, ne já.“

„A když si poranila nohu a byla upoutaná na lůžko, odmítla vám dále platit? A nařídila vám, že se musíte odstěhovat?“

„Jo, tohle.“ Leon pohrdavě mávl rukou.

„Nebylo to proto, že zjistila, že ty sokoly nezabíjíte vy, jak jste jí tvrdil, ale že je sháníte od farmářů?“

„To tedy ne. Udělala to, protože jí už život netěšil a nepřála si, aby se z něj těšili jiní. Jak by se mohla o těch sokolech dozvědět? Ležela v posteli.“

„Na to se ptám vás.“

„A já vám odpověděl.“ Leon se předklonil. „Já chci jenom vědět, jestli mi chcete zničit kšeft nebo ne. Nemáte právo…“

„Vyhoďte ho,“ řekl Cramer unaveně. „Stebbinsi!

Vyhoďte ho!“

Seržant Stebbins provedl dle rozkazu.

Když jsme osaměli, my tři jsme pohlédli jeden na druhého. Zívl jsem. Wolfe svěsil ramena. Už zapomněl, že je má držet zpříma. Cramer vytáhl doutník, zamžoural na něj a vrátil ho zpátky do kapsy.

„To je od nich pozorné,“ poznamenal Wolfe konverzačním tónem. „že se za vámi obtěžovali, aby vám tohle všechno pověděli.“

„Jo.“ Cramer si masíroval zátylek. „Moc mi to pomohlo.

Tadyhle je hlášení z okrsku o smrti staré paní Leedsové a jediné, co se s ním dá dělat, je hodit ho do koše. Řekněme, že všichni měli motiv se jí zbavit. A co dál? Jak mi to pomůže při vyšetřování vraždy Ann Amoryové? Když všichni mají taková alibi. A ta historka paní Chackové, že si nemůže vzpomenout, co jí vnučka povídala o Royi Douglasovi. To je krása. Když tady Goodwin tvrdí, že v jediném okamžiku, kdy se to mohlo stát, byl Douglas s ním.“ Zamračil se na mě. „Poslyšte, synu, zažil jsem od vás pěkných pár triků, to dobře víte. Ale, proboha, jestli kryjete toho Douglase, je mi všechno fuk, i kdybyste byl brigádní generál…“

„Nekryju ho,“ odsekl jsem tvrdě. „Nekryju nikoho a nic.

Tohohle černýho Petra mi nepodstrčíte. Podívejte se na sebe, šéf newyorského oddělení vražd a jediný a největší Nero Wolfe, a jak se zdá, jediné, co oba umíte, když přijde na vyšetřování vraždy, je sedět a Spekulovat, jestli jsem lhář nebo ne. Tak tedy nejsem. Škrtněte si mě a dejte se do práce.

Douglas je čistý. Aspoň tohle jsem pro vás včera zjistil po telefonu. Zapomeňte na něj. Říkáte, že alibi Leona Fureyho sedí. Tak na něj taky zapomeňte. Podle mého mínění, chcete-li ho znát, jsou z toho venku i paní Chacková a slečna Leedsová. Znal jsem tu holku a nevěřím, že ji některá z těch ženských uškrtila. Takže vám zbývá jenom celé obyvatelstvo města New Yorku, nějakých sedm, osm milionů lidí…“

„Včetně Lily Rowanové,“ zavrčel Cramer.

„To rozhodně,“ souhlasil jsem. „Včetně jí. Netvrdím, že bych si otevřel láhev mléka na oslavu její smrti na elektrickém křesle, ale ať už to Ann Amoryové udělal kdokoliv, nehodlám mu nic slevit. Jestli to byla Lily Rowanová, nemusíte si dělat starosti s příležitostí a použitými prostředky. Přiznává, že tam byla a ten šátek tam byl taky. Asi víte, že patřil Anně. Takže stačí vypátrat, jaký měla motiv a je hotovo.“

„Motiv by nám pomohl.“ Cramer se na mě zahleděl.

„Vezměme ten pondělní večer ve Flamingu. Z té tlupy lidí bylo těžké dostat něco kloudného, ale všeobecný dojem byl takový, že jste před ní utekl, když se právě po vás chystala házet nábytkem. A tu Amoryovou jste vzal s sebou. Byla tak naštvaná, protože žárlila? žárlila na Ann Amoryovou? Byla snad natolik žárlivá, že za ní den na to zašla a pak ztratila nervy? Jen se ptám.“

Potřásl jsem hlavou. „Lichotíte mi, inspektore. Já takové vášně nevyvolávám. ženy na mně zajímá jen můj intelekt.

Inspiruji je k tomu, aby začaly číst hodnotné knihy, ale pochybuju, že bych dokázal vyprovokovat k vraždě třeba i Lizzie Bordenovou. Zapomeňte na Flamingo. To nebyla ani drobná hádka. Tvrdíte, že Lily Rowanovou znáte. Jak jsem už řekl, dala mi tip, že je Ann Anmoryová v nějakém maléru a naštvalo ji, že jsem za tím šel a nevzal ji do party. Budete si muset najít lepší motiv. Netvrdím…“

Zazvonil telefon. Cramer zvedl sluchátko, chvíli poslouchal, zavrčel nějaké instrukce, odstrčil telefon a vstal.

„Už jsou tam,“ oznámil nám. „Oba dva. Pojďme.“

Nevypadal moc šťastně. „Vezmete si ji do parády vy, Wolfe.

Já s ní nechci mluvit, dokud nebudu muset.“

12. KAPITOLA

Bohužel jsem si to nemohl správně vychutnat.

Všechno bylo zas v pořádku, a to mojí zásluhou.

V kanceláři byl utřený prach a uklizeno. Wolfe seděl za stolem ve svém křesle vyrobeném na míru a na stole před ním stála láhev piva. Z kuchyně slabě doléhaly zvuky Fritzova pracovního úsilí. Dokázal jsem to za necelých osmačtyřicet hodin. Ale nemohl jsem si to vychutnat. Za prvé kvůli Ann Amoryové. Navštívil jsem ji, protože jsem dostal skvělý nápad, že by ji Wolfe mohl pomoci od problémů, a co se stalo? Pomohl jsem jí ode všech problémů nadobro. Do žádných problémů už se nikdy nedostane.

A za druhé tu byla Lily Rowanová. Aniž bych se zde pokoušel rozebírat, co k ní cítím, je jasné, že mě nijak nepřitahovala představa, že jí pomohu do kriminálu, kde ji jedné letní noci odvedou chodbou ke křeslu, do něhož nikdo neusedne víc než jednou v životě. Na druhou stranu, pokud se opravdu úplně pomátla anebo měla nějaký důvod, který jsem neznal, a utáhla Anně kolem hrdla ten šátek, nemohl jsem tvrdit, že bych si nepřál, aby k tomu došlo. Výsledkem toho všeho však bylo, že jsem si nemohl řádně užít svůj triumf nad tím, že je kancelář opět v provozu.

Předpokládal jsem, že si je Wolfe podá každého zvlášť, ale neudělal to. Já seděl za svým stolem se zápisníkem. Roy Douglas usedl po mé pravici tváří k Wolfovi a Lily zabrala

červené kožené křeslo na opačném konci Wolfova stolu.

Dveře do předního pokoje byly otevřené a za rohem, tak aby je nebylo vidět, se uhnízdili Cramer se Stebbinsem. Lily a Roy o nich nevěděli. Další věc, která mi šla na nervy, byl výraz v Lilyině obličeji a to, jak se chovala. Jak mluvila se mnou a s Wolfem. To, jak měla maličko povytažený koutek úst, tak maličko, že mi zpočátku trvalo celý rok, než jsem si toho všiml, tak se tvářívala, když si přisadila proti čtyřem pikům a měla v ruce jenom trefovou šestku. Vypadala namyšleně a člověk měl pocit, že je tak sebejistá, že nemá cenu hrát dál.

I když jste o tom věděli, museli jste si dát pozor, abyste se tím nenechali oblafnout.

Wolfe začal s Royem, který vůbec nevypadal namyšleně.

Byl na tom dost špatně. Nebýt toho, že jsem mu ukázal dva detektivy hlídající před domem, kteří mu předvedli své odznaky a potvrdili, že jeho přítomnost uvnitř je z úředního hlediska nezbytná, byl bych ho musel svázat, abych ho tam udržel. V novinách se dočetl, že je uprchlík před zákonem a že po něm pátrají, což ho vyděsilo k smrti. Ani poté, co jsem jeho pobyt v domě legalizoval s pomocí těch poldů, nebyl schopen se opřít v křesle a uvolnit se. Posedával na krajíčku s rozevřenými dlaněmi opřenými o kolena a zíral na Wolfa.

Wolfe se choval popudlivě, alespoň mně to tak připadalo. Ale chápal jsem to, šlo o válku nervů s Lily, která tam musela sedět a poslouchat. Vyptával se Roye na

holubník a na holuby, kdy se poprvé setkal se slečnou Leedsovou a s její matkou, s paní Chackovou, s Ann, s Leonem Fureyem, jak často chodíval do bytu paní Chackové, jak dlouho už bydlí na Barnum Street 316, kde bydlel předtím, jak dobře se zná s Lily Rowanovou a pořád dál, dokolečka, dokola. Čas se vlekl a já měl zápisník naplněný po okraj zbytečnostmi. Ani Leon, ani Roy neplatili za své pokoje žádné nájemné. Když paní Leedsová zemřela, byl Roy nahoře na střeše a trénoval holuby a dozvěděl se to od Leona, až když po setmění sešel dolů. Údržba a provoz holubníku přijde asi na čtyři tisíce dolarů ročně, včetně nákupu nových holubů. Asi polovinu těchto peněz získává z vyhraných cen a zbytek od slečny Leedsové, dříve od její matky. Paní Leedsová vyhrožovala, že nechá holubník strhnout, to Roy přiznával, ale ona vyhrožovala každému, kvůli nejrůznějším věcem, dokonce i své vlastní dceři, a nikdo to nebral vážně. Nevzpomíná si prý, že by mu o ní Ann někdy pověděla cokoli důležitého.

Ne, Ann mu nepověděla, jaké má potíže nebo koho se to týká, ale z jejího chování usoudil, že má nějaké starosti. To, jak jsem pro Ann v pondělí přišel, že má jet za Lily Rowanovou a že jsem druhý den navštívil jeho, v něm vzbudilo zvědavost, a protože byli s Ann zasnoubeni a měli se brát, domníval se, že má právo zjistit, co se vlastně děje, a tak přišel za mnou, aby se mě zeptal. Tvrdil, že to byl jediný důvod, proč za mnou šel. Neměl ani ponětí, že Ann hrozí

nějaké nebezpečí, rozhodně ne tak naléhavé nebezpečí, že by ji někdo mohl chtít zabít a netuší, kdo to mohl udělat a proč. Určitě to prý nemohl být nikdo z Barnum Street 316, protože tam ji všichni měli rádi, dokonce i Leon Furey, který jinak o všem smýšlí jako cynik.

Dvacet minut po páté hodině se ozvala Lily Rowanová: „Nemluv tak nahlas, Royi, radši bys měl šeptat, nebo ho probudíš.“

Skoro jsem s ní souhlasil. Wolfe se pohodlně opřel v křesle se založenýma rukama, zavřenýma očima a já ho podezíral, že už ze dvou třetin usnul. Vypil dvě láhve piva poté, co se bez piva musel obejít víc než měsíc, opět seděl v jediném křesle na světě, které měl rád a jeho šílený projekt, podle něhož měl dvakrát denně vyjít z domu a podnikat rychlé procházky, byl již jen ošklivou vzpomínkou…

Zhluboka si povzdechl, napůl otevřel oči a zaměřil je na Lily.

„Teď není čas na hlouposti,“ slečno Rowanová, „zejména pro vás ne. Jste podezřelá z vraždy. Přinejmenším se nehodí o tom vtipkovat.“

„Ha,“ pronesla. Nezasmála se, jen řekla „Ha.“ Wolfe potřásl hlavou. „Ujišťuji vás, madam, že se nehodí ani ha.

Policie vás podezřívá. Budou vás obtěžovat, otravovat.

Budou se vyptávat vašich přátel i nepřátel. Budou se šťourat ve vaší minulosti. Budou tak činit neohrabaně, bez servítků a tím to bude horší. Půjdou tak daleko do minulosti, jak jen

to bude možné, protože vědí, že Annin otec před dávnými časy pracoval pro vašeho otce a budou předpokládat, možná už předpokládají, že důvod, proč jste slečnu Amoryovou zabila, je pohřben někde v té dávné spolupráci.“

Wolfe pozvedl ramena o čtvrt palce a zase je nechal klesnout. „Bude to nanejvýš nepříjemné. Tak navrhuji, abychom hned teď vyřešili všechno, co se dá.“

Koutek Lilyiných úst se pozvedl. „Myslím,“ prohlásila, „že byste se s Archiem měli stydět. Považovala jsem vás za své přátele a vy se mě teď snažíte usvědčit z vraždy. Kterou jsem nespáchala.“ Otočila se ke mně. „Archie, podívej se na mne. Podívej se mi do očí. Opravdu jsem to neudělala, Archie.“

Wolfe jí pohrozil prstem. „Šla jste včera odpoledne za slečnou Amoryovou do toho bytu, přišla jste tam asi v 17:40

či v 17:45, našla dveře otevřené, vešla jste dovnitř a našla ji ležet mrtvou na podlaze. Je to tak?“ Lily si ho prohlížela se svraštělým čelem. „Nemyslím,“ pronesla zvolna, „že o tom chci mluvit. Samozřejmě bych si o tom s vámi ráda pohovořila jako s přítelem, ale tohle je něco jiného.“

„Opakuji jen to, co jste řekla panu Goodwinovi.“

„Pak nemá smysl se k tomu vracet, nebo ano?“ Wolfe otevřel oči dokořán. Začínal být naštvaný. „Vycházím z předpokladu,“ vysvětlil jí podrážděně, „že buď jste slečnu Amoryovou zabila anebo nezabila, což mi připadá rozumné.

Pokud jste ji zabila, pak to, jak se zde budete chovat, je jen a

jen vaše věc. Jestli jste ji nezabila, je od vás hloupé upoutávat na sebe podezření svým chováním. V každém případě by bylo pro vás lepší vyvolat dojem, že jste ochotna nám pomoci odhalit vraha slečny Amoryové.“

„Já jsem ochotná. Víc než ochotná. Toužím po tom. Ale tohle je opravdu báječný způsob, jak na to jít. Necháte mě tu sedět celé hodiny a dolujete rozumy tady z Roye Douglase.“

Lily se rozzlobila. „Policajti před domem. I v tamtom pokoji je nejspíš plno policajtů. Začnete mi vykládat, že jsem podezřelá z vraždy. A Archie zapisuje všechno, co řeknu.“

Obrátila se ke mně. „Ty troubo, to je opravdu skvělá odměna za to, jak jsem poslouchala tvoje rozkazy. Nikdy v životě jsem si od nikoho rozkazovat nenechala a ty to dobře víš!“

Otočila se zpátky k Wolfovi. „Co se týče Ann Amoryové, jestli vám Archie opakoval, co jsem mu pověděla, víte všechno co já. Neviděla jsem ji a ani jsem na ni nevzdechla celá léta, až před několika týdny za mnou přišla, že má nějaké potíže a abych prý ji poslala za nějakým advokátem. Mohu jen opakovat, co jsem řekla Archiemu.“

„Zopakujte to,“ zamumlal Wolfe.

„To tedy ne! Ať to řekne on!“ Dostávala se do varu.

Znovu se otočila ke mně: „Podívej se na mě, ty zatracenej zapisovateli! Povídals, abych přišla sem, že sio tom promluvíme, a koukej, do čeho jsem spadla! Než jsem tě potkala, mívala jsem rozum! A teď? ženu se až do

Washingtonu, jen abych vypátrala, co s tebou je, když jsi neodpovídal na telegramy! Utratila jsem tolik prachů, že bych za ně mohla mít fotku na titulní stránce Life, jen abych zjistila, že jsi nastoupil do letadla, a nastoupila tam s tebou.

A nejen to, všechno jsem ti vyžvanila, protože jsem doufala, že tě obměkčím! Ale ty jsi měl moc práce, aby sis mohl sjednávat společenské závazky. A já ti telefonuju, nejmíň padesátkrát, a když si nakonec vyrazím na skleničku, najdu tě, jak si klidně tancuješ! Jestli ze mě někdy bude vrah, moc dobře vím, u koho začnu! A ke všemu jsem ještě takovej moula, že se sbalím a odjedu vlakem…“

„Prosím!“ přerušil ji Wolfe přísně. „Slečno Rowanová.“

Uklidnila se. „Tak,“ řekla spokojeně. „Už je mi líp.

Potřebovala jsem si ulevit v přítomnosti svědků. Když mu teď nařídíte, aby mě někam odvedl a koupil mi něco k pití…“

„Prosím,“ opakoval Wolfe stroze, „nezačínejte zas.

Chápu, že vás rozzlobila přítomnost policie, ale to není moje chyba. Nebudu se vás už vyptávat na slečnu Amoryovou, ale rád bych vám položil několik otázek o panu Goodwinovi. Je zřejmé, že vám jde na nervy stejně jako mně. Pochopil jsem správně, že jste ho jela do Washingtonu hledat a že jste s obtížemi získala místo ve stejném letadle jako on a že jste mu o tom pověděla?“

„Ano.“

„V pondělí? Předevčírem?“

„Ano.“

„Vskutku.“ Wolfe si olízl rty. „On tvrdil, že to setkání bylo náhodné. Netušil jsem, že dokáže být skromný.“

„S tím bych si nedělala starosti,“ odsekla Lily sarkasticky. „Taky že nedokáže. Nezdálo se mu, že by to stálo za řeč, leda tak kdyby šlo o sestry Soongoyy.“

Wolfe přikývl. „Jen mě tak něco napadlo. Říkáte, že neodpovídal na vaše telegramy. Zřejmě to, jak jste mě otravovala, chci říci, vaše nedávné úsilí spojit se se mnou, nebylo ani tak motivováno vaší touhou pomoci slečně Amoryové, jako spíš snahou zjistit, kde se nachází pan Goodwin. Kdybyste mi odpověděla…“

„Je to tak.“

„Chápu. A když tady v pondělí večer vyzváněl telefon, to jste byla také vy. A v úterý? Včera? To také vy?“

„Ano. Klidně můžete…“

„Prosím vás. Dokážu si představit, jak taková frustrace může působit na ženu vašeho temperamentu. Je to sice jen dohad, ale stojí za malé prošetření.“ Wolfe zesílil hlas.

„Pane Cramere, pojďte sem, prosím vás.“

Než jsme se stačili ohlédnout, stál už Cramer ve dveřích.

„Já to věděla,“ řekla Lily. „Bezpečně jsem věděla, že tady jsou policajti. Jen jsem netušila, že to budete vy. Co myslíte, že by tomu řekl táta?“

„Myslím, že slečnu Rowanovou znáte,“ podotkl Wolfe.

„Mám malou práci pro seržanta Stebbinse a pro ty dva muže

venku.“ Zarazil se. „Vlastně ne, seržant Stebbins by tu měl raději zůstat. Jsou ti muži schopní?“

„Průměrně,“ zabručel Cramer. „Co…“

„Na tohle by měli stačit. Pošlete je do Ritzu. Ať vyslechnou služebnou slečny Rowanové, výtaháře, poslíčky, dveřníky, telefonistky, prostě každého. Potřebujeme zjistit, pokud možno na minutu přesně, v kolik hodin odtamtud slečna Rowanová odešla v úterý odpoledne. Zvláště zda to bylo pozdě odpoledne, řekněme před šestou hodinou…

chcete něco říci, slečno Rowanová?“

„Ne,“ pípla Lily a nevěřícně na něho zírala.

„Výborně. Samozřejmě jste z Ritzu mohla odejít kdykoliv během odpoledne, to si uvědomuji. Ale je možné provést i jiná šetření. Například, jestli slečně Amoryové to odpoledne někdo telefonoval do kanceláře. Jestli to odpoledne mezi půl pátou a tři čtvrti na šest u některého z nájemníků v domě číslo 316 na Barnum Street zazvonil zvonek. Jestli…“

„Proboha,“ zvolala Lily. „Vy jste to vážně uhádl!“

„To jistě,“ odpověděl Wolfe klidně. V očích se mu zablýsklo. „Takže nám můžete ušetřit námahu. V kolik hodin jste v úterý odešla z Ritzu?“

„Chvíli před šestou. Asi ve tři čtvrtě. Vždyť to víte.

Kdybych byla tak chytrá jako vy…“

„Děkuji vám. A šla jste rovnou sem?“

„Ano.“

Wolfe něco zabručel a ohlédl se. „Seržante, tady je váš člověk. Roy Douglas. Můžete ho zatknout pro vraždu Ann Amoryové.“

Všichni jsme se zahleděli na Roye, ale on se nepohnul, protože úplně ztuhl. Strnule seděl a čučel na Wolfa.

„Počkejte, Stebbinsi,“ zavrčel Cramer. Prošel kolem Roye, aniž by ho spustil z očí, ale mluvil k Wolfovi. „My neobviňujeme lidi z vraždy jen na vaše slovo, Wolfe. Co kdybyste to vysvětlil?“

„Milý pane,“ opáčil Wolfe nedůtklivě, „což to není zřejmé? Slečna Rowanová právě vypověděla, že v úterý odešla z Ritzu ve tři čtvrtě na šest a odtud šla rovnou sem.

Takže v Barnum Street vůbec nebyla. Vymyslela si tu povídačku, jak našla ležet slečnu Amoryovou mrtvou v jejím bytě s šátkem utaženým kolem krku, protože chtěla za každou cenu mluvit s Archiem a jakožto ženská je naprosto nezodpovědná…“

„Táhněte k čertu,“ poradila mu Lily. „Řekla jsem to jen proto, aby mi otevřel. Nevěděla jsem, že je tu ještě někdo jiný, chtěla jsem, aby se se mnou šel někam napít a on se pak do toho tak obul a všechno se to nafouklo…“

„Musela přece jít do Barnum Street,“ trval Cramer tvrdohlavě na svém. „Všechno to Goodwinovi popsala, mrtvola na podlaze, opřená o křeslo, s šátkem kolem krku…“

„Já to neudělal!“ zaječel Roy. Pokusil se vstát, ale Cramer ho držel za rameno. „Říkám vám, že jsem to neudělal. Říkám, že jsem ne…“

„Tohle už dlouho snášet nebudu,“ poznamenal Wolfe chmurně.

Cramer přidržel Roye na židli. Roy se začal třást. Cramer mluvil dál: „Jak by to sakra mohla popsat, kdyby to neviděla…“ konec věty uťal. „Jo tak, ať se propadnu!“

„Samozřejmě,“ potvrdil Wolfe netrpělivě. „To je to hlavní. Ona to popsala a on to slyšel. Pro něj to byla dobrá zpráva, ta nejlepší, protože ho zbavovala strachu, že by slečna Amoryová mohla někomu prozradit, že zabil slečnu Leedsovou, ale přirozeně ho to překvapilo a neměl ani tušení, kdo tu práci odvedl za něho…“

„Já to nebyl,“ ječel Roy. „Já to neudělal…“

„Držte klapačku,“ vyštěkl Cramer.

„A tak,“ pokračoval Wolfe, „se tam okamžitě rozběhl a byl zklamán, když zjistil, že slečna Amoryová není tak docela mrtvá. Samozřejmě, vůbec nebyla mrtvá. Byla živá a zdravá. To ho tak ohromilo, že úplně zpitoměl. Přišel na ten nejhloupější nápad v dějinách zločinu. Uškrtil ji jejím šátkem a opřel ji o křeslo v domnění, že jelikož slečna Rowanová popsala scénu tak, jak ji on zaranžoval, má on alibi, které se nedá rozbít. Nevím, kdy si uvědomil, jaká to byla hloupost, ale když už to jednou provedl, bylo to tak a Archie dorazil tak rychle, že neměl žádný čas na úvahy.“

„Já jsem ne…“ Roy se třásl po celém těle a snažil se vykroutit z Cramerova sevření, ale Stebbins ho držel za druhé rameno a už pro něj připravoval náramky.

Wolfe udělal obličej a mluvil dál. „Samozřejmě, tenhle gambit, namísto aby ho zachránil, způsobil jeho konec.

Protože se dá dokázat, že slečna Amoryová odešla z kanceláře po páté hodině a že slečna Rowanová odešla z Ritzu ve tři čtvrtě na šest a sem přišla jen několik minut poté, nemohla slečna Rowanová v bytě slečny Amoryové vidět to, co tam podle svých slov viděla a tedy to, jak tu scénu popsala, je jejím výmyslem. I slečna Rowanová to dosvědčí. Bude muset. Jenže pokud místo činu doopravdy vypadalo tak, jak ho popsala, docházíme nepochybně k závěru, že je tak upravil někdo, kdo její popis vyslechl. To ho samo o sobě usvědčuje.“

Chtěl jsem něco říci, ale nenacházel jsem hlas. Odkašlal jsem si a vyslovil to: „Já ji taky slyšel, jak víte.“

„Fuj,“ odsekl Wolfe s pohrdáním. „Přes všechny vaše nedostatky, Archie, vy nejste ani vrah, ani pitomec.“

Zahrozil na Cramera prstem. „Odveďte toho nešťastníka pryč.“

13. KAPITOLA

O hodinu později, kolem půl osmé, jsme s Wolfem osaměli v kanceláři. On seděl za svým stolem s atlasem rozevřeném na mapě Austrálie a občas zvedl hlavu a začichal. V kuchyni se pekl krocan.

Sáhl jsem po telefonu a pokusil se znovu, už potřetí, dovolat na Governor’s Island plukovníku Ryderovi. Nebyl tam, ale čekali ho každým okamžikem.

„Rád bych vám řekl,“ poznamenal jsem k Wolfovi, „že se mýlíte, když Ann Amoryovou považujete za sentimentální husu, protože ihned neinformovala policii, jakmile se dozvěděla, že Roy zabil paní Leedsovou. Já ji znal a vy ne. Pochybuji, že doopravdy věděla, že to Roy udělal, že to přímo viděla. Řekl bych, že jenom měla silné podezření. Pověděla o tom paní Chackové, ale ta jí to vymluvila.“

„Husa,“ zabručel Wolfe, aniž vzhlédl od atlasu. „Ne,“

opáčil jsem s přesvědčením. „Byla to hrozně fajn holka.

Říkám vám, že jsem ji znal. Paní Chacková jí to málem vymluvila, ale ne úplně a pořád jí to dělalo starosti.

Koneckonců si toho chlápka chtěla vzít. Vsadil bych se, že na něj přímo udeřila, to by jí bylo podobné, a on to samozřejmě popřel, jenže ani to ji nepřesvědčilo a on dostal strach, že to každou chvíli může někomu vybreptat. Nejspíš se začal chovat divně, on je takový, a tím její podezření

jenom posílil. Samozřejmě věděla, že měl motiv jako hrom.

Jediné, na čem mu na světě záleželo, byl ten holubník a ti zatracení holubi, a paní Leedsová mu je chtěla vzít a ještě ho vykopnout z bytu. Jenže ona nevěděla úplně jistě, že to udělal. To tedy byla situace. Nemohla to jen tak nechat plavat, ale také ho nechtěla jít udat na policii. A tak se pokusila poradit s odborníkem a požádala Lily Rowanovou, aby jí doporučila nějakého advokáta. Chtěla udělat správnou věc. Ani mně o tom nechtěla povědět. Ale když jsem tam vtrhnul, on se pořádně vylekal. A vám by to byla pověděla.

Tedy, kdybyste byl dosažitelný.“

„Husa,“ zabručel Wolfe.

Nepochybně se zcela vrátil do normálního stavu. Já také.

Hrozně mi šel na nervy. Ale protože jsem byl v uniformě a ve službě, musel jsem potlačit osobní pocity. Natáhl jsem se pro telefon, opět vytočil číslo, a tentokrát jsem ho zastihl.

Jakmile uslyšel mé jméno, začal prskat, ale tomu jsem nevěnoval pozornost.

„Plukovníku Rydere,“ prohlásil jsem upjatě, „máte smluvenou schůzku s panem Nerem Wolfem na jedenáctou, zítra dopoledne. Kdybyste se mohl laskavě v tuto dobu dostavit do jeho kanceláře. Přijdete-li již o půl jedenácté, s radostí vám vysvětlím všechno o nešťastné publicitě, jež se dnes rozvířila kolem mého jména a věřím, že vás to vysvětlení naprosto uspokojí. Současně vám také vysvětlím,

proč naprosto nezbytně potřebuji volný víkend počínaje sobotním polednem. V sázce je mé čestné slovo důstojníka.“

Když jsem zavěsil, Wolfe zvedl hlavu a opět začichal vůni linoucí se z kuchyně. Já jsem však myslel na jiné věci.

Měl jsem sice jistou volnost, pokud šlo o služební výdaje, ale zřejmě nebylo radno zanést do výčtu výdajů položku „poslal vraha na venkov, $100“. To, jak jsem tento problém vyřešil, je vojenské tajemství.

DVĚ

Past

1. KAPITOLA

Cestou z domova, z jeho domu na západní 35. ulici, blízko North Riveru, který používal i jako kancelář, se Nero Wolfe přede mnou zastavil tak prudce, že jsem do něj málem vrazil. Otočil se čelem ke mně a podíval se na moji aktovku.

„Máte tu věc?“

Zatvářil jsem se nechápavě. „Jakou věc?“

„Však vy dobře víte. Ten zatracený granát. Chci, aby ten pekelný stroj zmizel z mého domu. Máte ho?“

Nehodlal jsem ustoupit. „Plukovník Ryder,“ prohlásil jsem rázně po vojensku, „který je mým velícím důstojníkem,

řekl, že si ho mohu ponechat na památku za statečnost a oddanost, prokázanou ve službě při…“

„Nebudete ho přechovávat v mém domě. Jsem ochoten se smířit s pistolemi, které potřebujete při práci, ale nebudu vám tolerovat tuhle vymyšlenost. Kdyby se náhodou uvolnila pojistka, odfouklo by nám to střechu nad hlavou, nemluvě o hluku, jaký by to způsobilo. Měl jsem za to, že jste pochopil, že o tom nehodlám diskutovat. Zajděte pro něj, prosím.“

Dříve bych byl mohl argumentovat tvrzením, že můj pokoj ve druhém patře je můj hrad a to, že v něm bydlím, je součástí mé odměny za to, že jako jeho asistent a strážce snáším jeho společnost, jenže to už teď bylo pasé, protože v současné době o mě pečoval Kongres Spojených států a vynakládal na to nějakých deset miliard babek měsíčně. Tak jsem jen pokrčil rameny na znamení, že jsem ochoten vyhovět jeho rozmarům. Věděl jsem, jak nesnáší, když musí dlouho stát, a tak jsem se odšoural ke schodům a pěkně pomaloučku vystoupal nahoru do svého pokoje ve druhém patře. Granát ležel na svém místě, na skříňce se zásuvkami, byl asi sedm palců dlouhý, tři palce v průměru, natřený světle růžovou barvou a vůbec nevypadal na vražednou zbraň, jíž měl údajně být. Sáhl jsem po něm, mrknul na pojistku, abych se ujistil, že je na svém místě, uložil jsem ho do aktovky, pohodlným tempem jsem sestoupil po

schodech, ignoroval jsem poznámku, kterou Wolfe utrousil a doprovodil jsem ho k sedanu zaparkovanému u chodníku.

Jednou z věcí, o něž Wolfe armádu požádal, a také ji dostal, bylo dostatečné množství benzínu pro jeho vůz. Ne že by se pokoušel vyhnout válečným útrapám. Opravdu přinášel oběti v zájmu dosažení vítězství. Jednak se vzdal svého obvyklého honoráře za detektivní práci. Za druhé obětoval každodenní vysedávání ve skleníku s orchidejemi, kdykoli to práce pro armádu vyžadovala. Za třetí porušoval svůj neměnný zvyk vyhýbat se rizikům plynoucím ze zbytečných přesunů, zejména mimo dům. A za čtvrté, jídlo.

Dával jsem si na to pozor, pásl jsem po příležitosti, jež by mi umožnila přičinit nějakou tu poznámku, a vyšel jsem naprázdno. Spolu s Fritzem dokázali zázraky v rámci omezení daných přídělovým systémem, a tak v samém srdci New Yorku, v jehož ulicích se nástrahy černého trhu rojily jako holky za letního podvečera, zůstávala Wolfova kuchyně čistá, neposkvrněná, jako domácí venkovský sýr.

Poté, co jsme při častém zastavování a rozjíždění se na světlech spotřebovali půl galonu převzácného paliva, jsem ho nechal vystoupit před číslem 17 na Duncan Street, našel jsem místo na zaparkování a vrátil jsem se pěšky zpátky.

Připojil jsem se k němu ve vstupní hale. Když jsme v desátém patře vystoupil z výtahu, naskytla se Wolfovi zase jednou příležitost potlačit rozmrzelost. Já, díky své uniformě, jsem jenom zasalutoval desátníkovi, který tam stál

na stráži, ale Wolfe, přestože už tady byl nejméně tucetkrát, a nebylo vůbec těžké si ho zapamatovat, byl v civilu a na newyorském vojenském velitelství si na civilisty dávali pozor. Když mu konečně dovolili pokračovat, prošli jsme dveřmi do dlouhé chodby se zavřenými dveřmi po obou stranách, jedny z nich vedly do mé kanceláře, potom za roh a vstoupili jsme do předsíně kanceláře zástupce velitele.

Seržantka za psacím stolem datlovala něco na stroji.

Popřál jsem jí dobrého jitra.

„Dobrý den, majore,“ pozdravila seržantka. „Povím jim, že jste přišli.“ Natáhla se pro telefon.

Wolfe nevěřícně zíral. „Co to, proboha, je?“ otázal se.

„ženský pomocný sbor,“ odvětil jsem. „Od té doby, co jste tu byl naposledy, jsme si také pořídili nový nábytek.

Prosvětluje to prostředí.“

Pevně sevřel rty a pořád ještě zíral. Nešlo o nic osobního, vadil mu jen pohled na ženskou v uniformě a v takovéhle práci.

„To je v pořádku,“ uklidňoval jsem ho. „Neříkáme jí žádná důležitá tajemství, jako třeba že kapitán ten a ten nosí šněrovačku.“

Mezitím dotelefonovala. „Plukovník Ryder si přeje, abyste hned šli dál, pane.“

Přísně jsem ji napomenul. „Nezasalutovala jste.“ Kdyby bývala měla smysl pro humor, vstala by a vysekla vojenský pozdrav, ale za celých těch deset dní, co u nás pracovala,

jsem u ní žádné podobné náznaky neodhalil. Což

neznamená, že jsem se o to přestal pokoušet. Při pohledu na úřední pohled a funkcionalisticky rovný nos byste čekali, že bude mít špičatou, kostnatou bradu, jenže byste se přepočítali. Nebyla špičatá. Báječně by pasovala do dlaně, kdyby na to někdy přišlo.

Odpověděla. „Promiňte, majore Goodwine. Řídím se podle nařízení…“

„No dobrá,“ mávl jsem rukou. „Tohle je pan Nero Wolfe. Seržantka armády Spojených států, Dorothy Bruceová.“

Pozdravili se. Přistoupil jsem ke dveřím na druhém konci místnosti, otevřel je, nechal Wolfa projít, vešel jsem za ním a zavřel za sebou.

Byla to prostorná, rohová kancelář s okny po dvou stranách. Celé zbývající dvě stěny byly zastavěné uzamčenými ocelovými skříněmi, sahajícími do dvou třetin výšky místnosti, až na jedno místo, odkud vedly dveře, umožňující vstup do haly přímo, mimo předpokoj.

Ani tady nikdo nesršel humorem. Čtyři muži, sedící v křeslech, byli veselí asi jako fanoušci, jejichž mužstvo právě prošvihlo dvě vyložené šance. Pochopil jsem, že atmosféra nevyžaduje přísné dodržování vojenské zdvořilosti a ponechal jsem ruku dole. Oba plukovníky i poručíka jsme znali a přestože jsme se nikdy nesetkali s mužem v civilu, věděli jsme, kdo to je, protože nám o něm pověděli. Kromě

toho, Johna Bella Shattucka znal každý. Byl menší, než jsem si ho představoval a snad i trochu podsaditější, ale každý by ho poznal podle toho, jak vstal, podal nám ruku a pohlédl nám do očí. Pravda, byli jsme sice Newyorčané, ale je-li člověk jednou zvolen do nějaké funkce, nikdy nemůže vědět, jestli se jednou nepřestěhujete do jeho státu a nestanete se jeho voličem.

„Setkání s Nerem Wolfem je pro mne opravdovým zážitkem,“ pronesl hlasem jakoby o maličko nižším, než

jakým ho stvořitel původně vybavil. To už jsem zažil předtím. Od vystoupení Winstona Churchilla v Kongresu se polovina washingtonských politiků snažila mluvit jako on.

Wolfe mu zdvořile odpověděl a pak se obrátil k Ryderovi. „Toto je první příležitost, plukovníku, kdy vám mohu vyslovit upřímnou soustrast. Váš syn. Váš jediný syn.“

Ryder pevně stiskl čelisti. Tu zprávu dostal už skoro před týdnem. „Ano,“ odvětil. „Děkuji.“

„Zabil nějaké Němce?“

„Sestřelil čtyři německá letadla. Pravděpodobně také zabil nějaké Němce. Doufám, že ano.“

„To jistě,“ zabručel Wolfe. „Nemohu o něm mluvit, neznal jsem ho. Znám vás. Kdybych mohl, povzbudil bych vás. Ale vy si zřejmě umíte dodat odvahy sám.“ Rozhlédl se po volných židlích, zjistil, že jsou všechny stejně velké a na

jednu z nich usedl. Jako obvykle po stranách přetékal. „Kde se to stalo?“

„Na Sicílii,“ řekl Ryder.

„Byl to hodný hoch,“ prohlásil Shattuck. „Byl jsem jeho kmotrem. V celé Americe neexistoval lepší chlapec. Jsem na něj pyšný.“

Ryder zavřel oči, zase je otevřel, uchopil sluchátko telefonu na svém stole a promluvil do něj. „Generála Fifea.“

Po chvíli promluvil opět. „Přišel pan Wolfe, generále. Už

jsme tu všichni. Máme přijít nahoru…? Á, výborně, pane, chápu.“

Odstrčil telefon a oznámil všem přítomným: „Přijde sem.“

Wolfe udělal obličej a já pochopil proč. Věděl, že v generálově kanceláři je větší židle, byly tam dokonce dvě.

Přistoupil jsem k Ryderově stolu, položil na něj aktovku, rozepnul jsem řemínky a vytáhl granát.

„Tady, plukovníku,“ řekl jsem. „Mohu to vyřídit, zatímco budeme čekat. Kam ho mám dát?“

Ryder se na mě zamračil. „Řekl jsem, že si ho můžete nechat.“

„Já vím, ale nemám ho kam dát, jen do mého pokoje v domě pana Wolfa, a to by nešlo. Včera večer jsem ho přistihl, jak si s ním hrál. Mám strach, že by si mohl ublížit.“

Všichni se podívali na Wolfa. Reagoval podrážděně.

„Znáte přece majora Goodwina, nebo ne? Nikdy bych se té věci nedotkl. A nechci ji mít ve svém domě.“

Lítostivě jsem přikývl. „A tak se vám vrací zpátky.“

Ryder vzal granát do ruky, pohlédl na pojistku, zjistil, že je bezpečně na svém místě a najednou vyskočil ze židle jako raketa, když se otevřely dveře a uslyšeli jsme řízný, vojenský hlas seržantky Dorothy Bruceové: „Generál Fife!“

Když generál vešel, vrátila se do předpokoje a zavřela za sebou. Samozřejmě, tou dobou už jsme vyskočili všichni.

Opětoval naše vojenské pozdravy, šel si potřást rukou a přivítat se s Johnem Bellem Shattuckem a když se rychle, ostře rozhlédl po místnosti, ukázal prstem na Ryderovu levici.

„Co tu s tím, k čertu, provádíte?“ zeptal se. „Hrajete kuličky?“

Ryder pozvedl ruku s granátem. „Major Goodwin ho právě vrátil, pane.“

„Není to typ H14?“

„Ano, pane. Jak víte, on je našel. Dovolil jsem mu, aby si jeden ponechal.“

„Vy jste mu to dovolil? Já ne. Nebo ano?“

„Ne, pane.“

Ryder otevřel zásuvku ve stole, uložil tam granát a zase ji zavřel. Generál Fife přistoupil k židli, otočil si ji a posadil

se na ni jako na koně, s rukama zkříženýma na opěradle.

Říkalo se, že tento zvyk si vypěstoval poté, co na jedné fotografii uviděl takhle sedět generála Eisenhowera, což zde jen nepředpojatě poznamenávám. Z celé naší party byl on jediným vojákem z povolání. Plukovník Ryder býval právníkem v Clevelandu. Plukovník Tinkham, vyhlížející jako sbírka miniaturních rysů, shromážděných zcela náhodně za jediným účelem, aby bylo kam připlácnout malý hnědý knírek, dělal detektiva v jedné newyorské bance. Poručík Lawson, který před dvěma týdny přijel z Washingtonu, byl pro nás ještě tajemstvím, pokud šlo o jeho osobnost, ale ne co se týkalo jeho předků. Byl to Kenneth Lawson mladší. Ten starší byl magnátem z Eastern Product Corporation a sloužil své vlasti ve chvíli, kdy to potřebovala tím, že se vzdal svého platu ve výši sto tisíc dolarů. O

juniorovi jsem věděl jen jediné, slyšel jsem, jak se druhý den po svém nástupu do kanceláře pokusil pozvat seržantku Bruceovou na schůzku a byl odmítnut.

Jediná volná židle stála stranou u těch ocelových skříní a na ní ležel malý kufřík z vepřovice. Snažil jsem se způsobit jen tolik hluku a rozruchu, kolik se za daných okolností na majora slušelo; postavil jsem kufřík na zem a usedl na židli.

Mezitím opět promluvil generál Fife.

„Tak kam jste se dostali? Kde je veřejnost? Kde je tisk?

Fotografové?“

Poručík Lawson se začal usmívat, zachytil pohled plukovníka Rydera a raději své mužné rysy ovládl.

Plukovník Tinkham si přejížděl špičkou ukazováku po svém knírku, doleva a doprava, což byl jeho hlavní způsob, jak dát najevo, že je zcela nevzrušený.

„Nedostali jsme se nikam, pane,“ odpověděl Ryder. „Ani jsme nezačali. Wolfe právě přišel. Vaše další otázky…“

„Ty nebyly míněny pro vás,“ přerušil ho Five stroze.

Podíval se výmluvně na Johna Bella Shattucka. „Veřejný představitel, a žádná veřejnost? žádné mikrofony?

Kamery? Jak má být národ informován?“

Shattuck ani nemrkl, natož aby se pokoušel úder oplatit.

„No, podívejte,“ řekl vyčítavě, „nejsme zase tak špatní.

Snažíme se konat svou povinnost stejně jako vy. Někdy si říkám, že by možná bylo dobré, kdybychom řízení ozbrojených sil převzali na nějakou dobu my, řekněme na měsíc…“

„Pane bože.“

„… a dovolili generálům a admirálům, ať si to na tu chvíli vyzkoušejí na Kapitolu. Nepochybně bychom se všichni poučili. Ujišťuji vás, že si naprosto uvědomuji, že jde o důvěrnou záležitost. Nezmínil jsem se o tom ani členům mého výboru. Ěíkal jsem si, že je mou povinností se s vámi o tom poradit a to taky dělám.“

Fifeův upřený pohled na něj nejevil nijaké změny směrem k laskavosti. „Tak vy jste dostal dopis.“

Shattuck přikývl. „Dostal. Anonymní, nepodepsaný dopis psaný na stroji. Mohl to psát nějaký cvok, asi to tak bude, ale nepovažoval jsem za moudré to ignorovat.“

„Mohl bych ho vidět?“

„Já ho mám,“ ozval se plukovník Ryder. Zpod těžítka na stole vytáhl list papíru a šel jej předat svému nadřízenému.

Ale Fife si oběma rukama poplácával kapsy svého saka.

„Zapomněl jsem si nahoře brýle. Přečtěte to.“

Ryder poslechl.

Vážený pane.

Píši vám, protože, jak jsem pochopil, váš vyšetřovací výbor má oprávnění zabývat se právě záležitostmi tohoto druhu.

Jak víte, s ohledem na naléhavé potřeby vyvolané válečným stavem bývají armádě svěřována tajemství nejrůznějších průmyslových postupů. Výjimečné okolnosti nejspíš takovou praxi vyžadují, jenže se jí zneužívá zločinným způsobem. Některá tajemství, nechráněná copyrightem nebo patentem, jsou prozrazována osobám, jež mají v úmyslu se po válce účastnit konkurence v dotyčných průmyslových odvětvích. Právoplatní vlastníci jsou okrádáni o milionové hodnoty.

Bude těžké nalézt důkazy, protože je obtížné prokázat, že krádež byla úmyslná, dokud se to neprojeví při uvádění dotyčných postupů do praxe po skončení války. Nesdělím

vám žádné podrobnosti, ale poctivé a důkladné vyšetření je dozajista odhalí. A navrhnu vám, kde začít: u smrti kapitána Alberta Crosse z vojenské rozvědky. Předevčírem údajně vyskočil nebo nešťastnou náhodou vypadl z okna ve dvanáctém patře hotelu Bascombe v New Yorku. Je to pravda? Jakým vyšetřováním ho jeho nadřízení pověřili? Co zjistil? Tím můžete začít.

Občan

Ticho. Mrtvé ticho.

Plukovník Tinkham si odkašlal. „Dobře napsaný dopis,“

pronesl tónem učitele, chválícího žáčka za pěkný sloh.

„Smím se na něj podívat?“ otázal se Nero Wolfe.

Ryder mu ho podal a já vstal a přešel jsem přes místnost, abych se na něj mrknul Wolfovi přes rameno. Tinkham a Lawson dostali stejný nápad a udělali totéž. Wolfe ohleduplně držel dopis v takovém úhlu, abychom všichni viděli. Byl to obyčejný list běžného úředního papíru a text byl úhledně naklepaný v jednoduchých řádcích uprostřed listu, bez chyb a překlepů. Ze zvyku a díky zkušenostem jsem zaznamenal dvě mechanické zvláštnosti: písmeno c se poněkud propadalo pod řádku a písmeno a uhýbalo doleva, například ve slově vypadl se dotýkalo obloučku písmene p.

Začal jsem číst z tohoto místa dál, když Tinkham s Lawsonem dočetli a Wolfe mi papír podal, abych ho vrátil Ryderovi.

„To je ale bomba,“ podotkl Lawson a sedl si. „Mohl by vyprávět, ale nechce. Nic než náznaky.“

Fife se ho sarkasticky zeptal: „A tím podle vás ta věc končí, poručíku?“

„Pane?“

„Ptám se, je-li vaše rozhodnutí konečné anebo nám dovolíte se tím dále zabývat?“

„Ach.“ Lawson zrudl. „Omlouvám se, pane, jen jsem myslel…“

„Tak myslete jinak. Dívejte se, poslouchejte.“

„Ano, pane.“

„Kdybych směl…“ ozval se plukovník Tinkham.

„Ano?“

„Jen několik zajímavých podrobností o tom dopise. Psal ho chytrý, vzdělaný člověk, který umí perfektně psát na stroji. Nebo ho diktoval písařce, což se nezdá být pravděpodobné. Konce řádek na pravé straně jsou pozoruhodně vyrovnané. A dvojité odklepnutí za každým odstavcem…“

Wolfe vydal jakýsi zvuk a Fife na něho pohlédl. „Cože?“

„Nic,“ opáčil Wolfe. „Myslím, že bych se nezlobil, kdyby tahle židle byla solidně stavěná a měla odpovídající rozměry. Navrhuji, má-li tato debata probíhat na úrovni obvyklé v mateřské školce, abychom si všichni sedli na podlahu.“

„To není špatný nápad. Na to ještě může dojít.“ Fife se obrátil na Shattucka. „Kdy jste dostal ten dopis?“

„V sobotu, v ranní poště,“ odvětil Shattuck.

„Samozřejmě, byl v obyčejné obálce, s adresou psanou na stroji, s označením, že jde o osobní věc. Podle razítka byl odeslán v pátek o půl osmé večer z New Yorku. Nejprve jsem to chtěl předat FBI, ale řekl jsem si, že by to k vám, chlapci, nebylo spravedlivé. A tak jsem zavolal Haroldovi, plukovníku Ryderovi. Stejně jsem měl cestu do New Yorku, mám dnes večer promluvit na slavnostní večeři, pořádané Národním sdružením průmyslu, a dohodli jsme se, že nejlepší bude udělat to takhle.“

„Nemluvil jste… nešel jste s tím za generálem Carpenterem?“

„Ne,“ usmál se Shattuck. „Po tom, jak vyváděl, když

před několika měsíci vypovídal před mým výborem, jsem neměl chuť znovu mu zkřížit cestu.“

„Tohle ale je jeho cesta.“

„Já vím, jenže on právě teď v tomto sektoru nehlídá…“

Shattuck vykulil oči, „…nebo ano?“

Fife zavrtěl hlavou. „Dusí se ve Washingtonu. Nebo smaží. Nebo obojí. Takže nám ten dopis předáváte k prošetření, je to tak?“

„Já nevím.“ Shattuck zaváhal. Díval se generálovi do očí. „Byl poslán mně, jako předsedovi kongresového výboru. Přijel jsem… si o té věci pohovořit.“

„Víte…“ Také Fife zaváhal. Pak pokračoval, opatrně vybíraje slova: „Víte samozřejmě, že bych prostě mohl namítnout, že v sázce je vojenské tajemství a že o tom nelze diskutovat.“

„To vím,“ přisvědčil Shattuck. „To byste mohl říct.“

Poněkud zdůraznil slůvko „mohl.“

Fife si ho nevlídně prohlížel. Potom se generálská hlava zvrátila dozadu, aby dobře viděl na strop. Mohli jsme obdivovat jeho ohryzek dosti dlouho, co by napočítal do dvacíti, pak se k nám zase vrátil, rozhlédl se kolem, jako by se chtěl ujistit, že tam ještě všichni jsme, a řekl Shattuckovi: „Tohle je naprosto neoficiální: nic v tom dopise nenasvědčuje, že jeho pisatel má nějaké použitelné informace. Každý, kdo má jen trochu rozumu, si uvědomuje, že při válečné výrobě, kdy jsou do různých významných postavení jmenovány tisíce lidí a ve hře jsou miliardy dolarů, se může stát leccos. Všechno možné, včetně takových věcí, na jaké naráží ten dopis. Jedním z úkolů vojenské rozvědky je předcházet takovým případům, pokud to dokážeme.“

„Samozřejmě,“ připustil Shattuck, „nemyslel jsem si, že to pro vás bude blesk z čistého nebe.“

„Děkuju,“ řekl Fife nepříliš vděčně. „To taky není. Viděl jste ten růžový předmět, který Ryder schoval do stolu?

Viděl. Je to nový typ granátu. Není nová jen konstrukce, ale i obsah. Někdo potřeboval pár vzorků a tak si je opatřil. Ne

nepřítel, alespoň si to nemyslíme. Kapitán Cross, který minulý týden zemřel, na tom pracoval. Stejně jako všichni ostatní v této místnosti. Proto jsou tady. Nikdo na celém světě, kromě lidí v této místnosti, nevěděl, čím se Cross zabýval. Cross našel stopu. Nevíme jak, protože se od pondělí neohlásil, a teď se to už možná nedozvíme nikdy.

Major Goodwin odvedl pěkný kus práce na jednom záznamu v Crossově zápisníku, který na první pohled neměl vůbec žádný význam, a našel ty granáty zabalené v kartónu, jaké používají v zásilkové službě, na autobusovém nádraží, kam je uložil Cross. Vykládám vám o tom, protože v tom dopise se píše o Crossovi, a také abyste pochopil, že pokud nám pisatel chce sdělit něco, co nevíme, musí to zkusit ještě jednou.“

Shattuck zaprotestoval: „Proboha živého, generále, já si docela dobře uvědomuji, že nejste včerejší. A také obyčejně, když dostanu anonymní dopis, zahodím ho do koše. Jen jsem si myslel, že byste o tom měl vědět. A pak je tu jedna konkrétní věc, Cross. Samozřejmě se to vyšetřovalo?“

„Jistě. Vyšetřovala to policie.“

„A,“ naléhal Shattuck, „vy ne?“ Hned spěšně dodal: „Myslím, že ta otázka je namístě. Neoficiálně. Protože policejní vyšetřování mohlo být poněkud neúčinné, pokud jste jim neřekli na čem přesně Cross dělal, a nedali jim jména všech lidí, kteří… nu… o tom věděli. Nemyslím, že byste považovali za vhodné takové věci prozradit policii.“

Five opět pečlivě vážil slova. „Spolupracujeme s policií velmi úzce. Pokud jde o vaši první otázku, ať už byla namístě nebo ne, není vojenským tajemstvím, že Nero Wolfe pro nás při několika příležitostech pracoval jako civilní poradce, bylo to i v novinách. Považujete Wolfa za schopného vyšetřovatele?“

Shattuck se usmál. „Jsem politik. Těžko mě můžete nachytat, jak se pokouším vytvořit menšinu jediného hlasu.“

„Nu, a Crossovu smrt vyšetřuje on. Pro nás. Jestli zjistíte, kdo ten dopis napsal, povězte mu to. To by ho mělo uspokojit.“

„Mě uspokojilo už tohle,“ prohlásil Shattuck. „Tak mě napadlo, nevadilo by vám, kdybych panu Wolfovi položil pár otázek?“

„Poslužte si. Jestli vám bude chtít odpovědět. Nemohu mu to přikázat, není voják.“

Wolfe zavrčel. Vykazoval všechny mě už dávno známé příznaky netrpělivosti, otrávenosti a nepohodlí, jakož i silné touhy vrátit se domů, kde najde křeslo odpovídající konstrukce a chlazené pivo. Vyštěkl: „Pane Shattucku.

Možná, že vašich otázek nebude třeba, ať už jste sem přišel z obyčejné zvědavosti anebo vás sem doopravdy přivedlo planoucí vlastenectví. Kapitán Cross byl zavražděn.

Odpovídá to na vaše otázky?“

Ticho. Nikdo ani nepípl. Pohled, jímž generál Fife střelil po plukovníku Ryderovi se střetl s pohledem letícím z druhé

strany a oba pevně drželi. Ukazováček plukovníka Tinkhama se dotkl knírku. Poručík Lawson zamračeně zíral na Wolfa. Shattuck měl přivřené oči, v nichž mu blýskalo, a přejížděl jimi z jednoho na druhého.

„Ježíšikriste,“ řekl poručík Lawson.

2. KAPITOLA

Wolfe předstíral, že se nestalo nic zvláštního. Ne že by někdo z ostatních pochopil, že něco předstírá, neznali ho tak dobře jako já. Dokonce si zřejmě ani neuvědomovali, že jeho přivřeným očím neujde ani sebemenší pohyb kohokoliv z přítomných.

„Obávám se,“ prohlásil suše, „že z toho pro vás nic nekouká, pane Shattucku. žádné hlasy, žádný ohlas, žádný potlesk většiny. Vyslovil jsem to ve vaší přítomnosti jen proto, že se to nedá dokázat a nejspíš to nikdy dokázáno nebude. Neexistuje ani střípek důkazu. Kdokoli mohl vyjet výtahem a zajít do pokoje kapitána Crosse ve dvanáctém patře, ale nikdo nikoho takového neviděl. Hora policejní mašinérie se dala do práce, ale nikde žádná myš. Okno bylo otevřené dokořán a on ležel dole na chodníku, rozdrcený na kaši. To je všechno.“

„Tak proč, k čertu, tvrdíte, že byl zavražděn?“ chtěl vědět Lawson.

„Protože je to pravda. že nedopatřením vypadl z okna je asi stejně pravděpodobné jako to, že bych já nedopatřením kandidoval do Kongresu. Úmyslně z něj nevyskočil, ani se nevyplížil. Ten večer telefonoval v osm hodin plukovníku Ryderovi, že mu ráno v jeho kanceláři podá hlášení, že dvě noci nespal a potřebuje si odpočinout. Své snoubence do Bostonu poslal telegram, že se s ní uvidí v sobotu. A potom že spáchal sebevraždu? Fuj.“

„Á,“ Fife opět zkřížil ruce na opěradle židle. „Já myslel… že třeba něco máte.“

„Mám tohle.“ Wolfe mu pohrozil prstem. „Ten muž byl zavražděn. Jenže od jeho těla, roztříštěného na chodníku, ani z pokoje, z něhož to tělo vypadlo, nevede žádná stopa.

Policie odvedla důkladnou práci a nic nenašla. Potřebujeme něco nového, s čím bychom mohli začít. Byl-li motiv té vraždy osobní, spjatý s jeho minulostí, může jej policie odhalit. Snaží se o to. Jde-li o pracovní záležitost, související s jeho prací v armádě, snad jej odhalíme my naším současným úsilím. Tedy, budeme vlastně pokračovat? Po té nejslibnější linii? V tomtéž obsazení?“

Fife se kousal do spodního rtu a zdálo se, že přemýšlí, je-li roh Ryderova stolu opravdu pravoúhlý.

Wolfe ho zprudka oslovil: „Na něco jsem se ptal, generále.“

Fife trhl hlavou směrem k němu. „Ale jistě. Pokračovat?

Samozřejmě.“

Shattuck spokojeně poznamenal: „Nemyslím, že bych se vás potřeboval ještě na něco ptát, pane Wolfe.“

„Směl bych něco podotknout?“ ozval se plukovník Tinkham.

„Spusťte,“ pobídl ho Fife.

„Pokud jde o to obsazení, jak říká pan Wolfe. Jde o nesnadnou, složitou záležitost, to všichni víme,, i když je to to jediné, co víme. A soudě dle toho, co Wolfe povídal o Crossovi, je zde i jisté nebezpečí. Něco takového by se nemělo svěřovat mateřské školce a má-li pan Wolfe o nás takové mínění, zejména o mně…“

„Jste choulostivý?“ zeptal se Fife. „Rozkazy dávám já.“

„Chtěl jsem vás jenom poučit, plukovníku,“ prohlásil Wolfe, „ne převálcovat.“

„Já vůbec nejsem choulostivý.“ Tinkhamův hlas byl plný emocí, což u něj bylo pozoruhodné. „Chci u této práce zůstat. Jen jsem se chtěl ujistit, že jsem správně pochopil, proč se pan Wolfe vyptával na to obsazení.“

„Abych dostal odpověď.“ Wolfe si ho změřil pohledem.

„A tu jsem dostal.“

„Ale stejně,“ vložil se do toho Lawson. Oslovil generála Fifea: „Na tom, co říká plukovník Tinkham, něco je.

Například, pane, říkal jste, že rozkazy dáváte vy. Ale to není

pravda. Alespoň ne během posledních dvou týdnů, co tady pracuju. Rozkazuje buď plukovník Ryder anebo Nero Wolfe a to může vést ke zmatkům. Kromě toho, podle Wolfova tónu by se dalo soudit, že má na rameni aspoň čtyři hvězdičky, jenže on je nemá.“

„Proboha,“ prohlásil Fife otráveně. „Vy taky. Dotklo se vás, jakým tónem Wolfe mluví! Má pravdu. Celá tahle zatracená armáda se mění v mateřskou školku. A kdybych vás poslal do zámoří nebo zpátky do Washingtonu, dostanu někoho ještě horšího.“ Otočil se k Wolfovi. „Co vy a Ryder?

Máte nějaké spory kvůli vydávání rozkazů?“

„Pokud vím, tak ne,“ odvětil Wolfe trpělivě.

Fife pohlédl na Rydera. „A vy o nějakých víte?“

„Ne, pane.“ Ryder odpověděl ledabyle, jako by ta věc vůbec nestála za pozornost. „Pan Wolfe nám byl velmi nápomocen a byl ochoten ke spolupráci. Jen hlupáci mu mohou mít za zlé jeho způsoby. Ale měl bych říci… za daných okolností… měl byste vědět, že dojde k jisté změně v uspořádání. Chci vás o něco požádat. Uctivě vás prosím o dovolení odjet do Washingtonu za generálem Carpenterem.

Ještě dnes.“

Potřetí zavládlo naprosté ticho. Protože mezi námi ostatními nebyl žádný voják z povolání, nedošly nám ihned všechny aspekty takové žádosti a způsobu, jakým byla přednesena. Naši pozornost upoutalo, co se dělo s generálovým obličejem. Ztuhl. Nikdy jsem toho starého

řimbabu neviděl vyhlížet opravdu hloupě, ale tentokrát se určitě hloupě zatvářil, jak tak civěl přes stůl na Rydera.

„Možná, pane,“ pokračoval Ryder, který neuhnul před jeho pohledem, „bych měl dodat, že se mi nejedná o nic osobního. Potřebuji s generálem Carpenterem mluvit o armádních záležitostech. Mám rezervaci na letadlo, které odlétá v pět hodin.“

Zase ticho. Fifeovi se pohnuly svaly na krku a pak promluvil. „To je podivné prohlášení, plukovníku.“ Mluvil chladným, dokonale klidným hlasem. „Myslím, že za to může vaše neznalost vojenských zvyklostí. Něco takového, když už to musíte udělat, se dělá obvykle méně veřejně.

Mám návrh, neoficiální. Jestli chcete, můžete si o tom se mnou pohovořit v soukromí. Teď hned. Nebo po obědě, až

si to trochu promyslíte.“

„Je mi líto.“ Ryder nevypadal moc spokojeně, ale hlas měl pevný. „To by k ničemu nebylo. Vím, co dělám, pane.“

„Bože můj, to tedy doufám, že víte.“

„Ano, pane, vím. Smím tedy odletět?“

„Smíte.“ Soudě dle jeho výrazu měl Fife chuť dodat ‚a už se nevracejte‘, ale byl přece důstojník a gentleman a byli přítomni svědci. Abych mu nekřivdil, vůbec to nezvládl špatně. Vstal a Tinkhamovi a Lawsonovi řekl, že mohou odejít, a oni poslechli. Potom pozval Johna Bella Shuttacka, aby s ním poobědval a Shattuck pozvání přijal. Fife se obrátil na Wolfa a ujistil ho, že mu bude potěšením, když se

k nim připojí, ale Wolfe s díky odmítl, že prý má nějakou schůzku, což byla lež. Nesnášel restaurace a tvrdil, že tam, kam chodí generál Fife na oběd, přidávají do jehněčího s kari omáčkou síru. Fife a Shattuck odešli společně, aniž by ještě promluvili s Ryderem.

Wolfe stál u Ryderova stolu, zamračeně na něho shlížel a čekal, až vzhlédne. Konečně to Ryder udělal.

„Myslím,“ prohlásil Wolfe, „že jste pitomec. To není uvážený závěr, jenom můj názor.“

„Poznamenejte si to někam,“ navrhl Ryder.

„To udělám. Nefunguje vám mozek. Váš syn je mrtev.

Jeden z vašich mužů, kapitán Cross, byl zabit. Nejste ve stavu, abyste mohl přijímat těžká rozhodnutí. Jestli máte nějakého inteligentního přítele, s hlavou na správném místě, měl byste se s ním poradit. Nebo dokonce s advokátem.

Anebo se mnou.“

„S vámi?“ opakoval Ryder. „To by teda bylo něco. No to by byla paráda.“

Wolfe pokrčil rameny asi o čtvrt palce, nechal je zase sklesnout do původní polohy, řekl: „Jdeme, Archie,“ a vykročil ke dveřím. Vrátil jsem kufřík na židli, kde jsem ho našel a následoval jsem ho. Když jsme procházeli předpokojem, seržantka Bruceová zvedla hlavu. Wolfe ji ignoroval. Já jsem se zastavil u jejího stolu a oznámil jsem jí: „Padlo mi něco do oka.“

„To je zlé,“ odvětila a vstala. „Do kterého? Ukažte.“

Napadlo mě, pro pána, kde se flákala celá ta léta, když skočí na tak starý trik? Sehnul jsem se a upřeně jsem se jí zahleděl do očí ze vzdálenosti necelých deseti palců. Ona můj upřený pohled opětovala.

„Už to vidím,“ řekla.

„Ano? A co to je?“

„Já. V obou očích. Nejde to vyndat.“

Zase si sedla a s úplně bezvýraznou tváří začala psát na stroji. Dokonale jsem ji podcenil. „Oukej, vedete jedna nula,“ přiznal jsem a vystřelil odtamtud za Wolfem, kterého jsem našel ve výtahu.

Napadal mě asi tucet nejrůznějších otázek, které bych mu byl rád položil pro případ, že by se mu alespoň na některé z nich zachtělo odpovědět, ale nenaskytla se příležitost. Samozřejmě, cestou, když naštvaně posedával vzadu, to nemělo smysl. Jakmile jsme dorazili domů, ztratil se do kuchyně, aby Fritzovi pomohl s přípravou oběda.

Zkoušeli nějakou novou teorii s kuřecím tukem a bílkem. U

stolu jsou veškeré hovory o práci zakázány, a tak jsem poslouchal jeho výklady o tom, že dlouhodobé hraní šachu by zničilo každého schopného v poli sloužícího generála.

Potom, protože promeškal ranní seanci ve skleníku s orchidejemi, musel jít tam a já věděl, že to není vhodné místo pro rozhovory. Otázal jsem se, jestli se mám jít hlásit zpátky do města a on opáčil, že ne, že mě možná bude

potřebovat. Nu, a protože jsem měl rozkaz pečovat o Nera Wolfa podle potřeby, vrátil jsem se do kanceláře, vyřídil jsem pár drobností u svého stolu a vyslechl rozhlasové zprávy.

15:25 zazvonil telefon. Volal generál Fife. Jako svému podřízenému mi přikázal, abych ve čtyři hodiny dopravil Nera Wolfa do jeho kanceláře. Odvětil jsem, že to nepůjde.

Prohlásil, že to bude muset jít a zavěsil.

Zavolal jsem mu zpátky a vysvětlil mu: „Poslyšte, pane, chcete ho anebo ne? Dovoluji si vám připomenout, že na celém božím světě neexistuje jiná možnost jak to dokázat, než že si s ním vy, nebo přinejmenším plukovník, promluvíte a sdělíte mu, co potřebujete.“

„Do háje. Tak mě s ním spojte.“ Zavolal jsem do skleníku a sehnal Wolfa, který mi nařídil, abych poslouchal na lince, což jsem učinil. Nešlo o nic nového. Fife byl ochoten říci do telefonu jen tolik, že neprodleně potřebuje mluvit s Wolfem a taky s Tinkhamem, Lawsonem a se mnou. Wolfe se nakonec uvolil přijít. Když po deseti minutách sešel dolů, pověděl jsem mu cestou k autu: „Je tu něco, co by vás mohlo zajímat, pokud vás snad napadlo, že se Ryder rozhodl jet do Washingtonu za Carpenterem kvůli něčemu, co jste dnes ráno řekl. Měl už předem sbalený kufřík.“

„Já ho viděl. K čertu s těmi zpropadenými Němci.

Necukejte s tím autem při rozjíždění. Nemám náladu na žerty.“

To jsem si nezasloužil, protože se vždycky rozjíždím hladce, s výjimkou případů, kdy mě něčím naštve, a on neměl žádný důvod si myslet, že jsem naštvaný.

Do dvorany budovy číslo 17 na Duncan Street jsme vstoupili pět minut před čtvrtou, chvíli před stanoveným časem. Roztržitě jsem řekl výtaháři „do desátého“ a probudil jsem se teprve, když jsme vystoupili v desátém patře.

Fifeova kancelář byla v jedenáctém. Wolfe se už pustil do obvyklého handrkování s desátníkem. Upozornil jsem ho: „Hej, to je omyl. Jsme v…“

Větu jsem nedokončil, protože přesně v tu chvíli se to stalo. Výbuch nebyl příliš hlasitý, určitě ne ohlušující, ale člověk ho jaksi pocítil i v páteři. Anebo to možná nebylo hlukem, ale tím, jak se celá budova otřásla. Všichni potom tvrdili, že se otřásla. Já o tom pochybuji. Možná to byl jen nějaký efekt přenášený vzduchem. V každém případě se ve mně všechno na vteřinu zastavilo a podle toho, jak se zatvářil desátník, soudím, že v něm také. Pak jsme se oba začali rozhlížet kolem dokola. Ale Wolfe už vykročil ke dveřím do vnitřní chodby a vybafl na mě: „To byl ten krám. Neříkal jsem to?“

Udělal jsem hop a skok, dorazil jsem ke dveřím dřív než

on a když jsme jimi prošli, zavřel jsem je. Ze dveří podél chodby vyhlíželi a vybíhali lidé, většinou v uniformách.

Někteří mířili ke vzdálenějšímu konci chodby, pár jich dokonce utíkalo. Zpředu bylo slyšet hlasy a směrem k nám se odtud valila clona kouře či prachu nebo možná obojího, jíž předcházel závan ostrého, štiplavého zápachu. Vešli jsme do ní, prošli až na konec a zabočili doprava. Byl tam hrozný binec. Vypadalo to přesně jako fotografie v novinách s popiskem: „Naše jednotky dobývají kulometné hnízdo v sicilské vesnici.“ Trosky, kousky omítky, dveře visící na jednom pantu, kus zbořené zdi a ponuře se tvářící muži v uniformách. Na místě, kde kdysi byly dveře, stál plukovník Tinkham, obrácený tváří ven z místnosti. Když se kolem něho pokusili proniknout dva muži tam, kde kdysi bývala kancelář plukovníka Rydera, zastoupil jim cestu a zařval: „Odstupte! Zpátky, až na roh!“ Ustoupili, ale jen o pět kroků, kde se srazili s Wolfem a se mnou. Ostatní se nakupili za námi a kolem nás. Ze všeobecného zmatku vzadu najednou bylo slyšet jeden hlas, který přehlušil všechny ostatní: „Generál Fife!“

Udělala se ulička a za okamžik už do ní vmašíroval Fife.

Když ho Tinkham uviděl, ustoupil stranou a za Tinkhamem se zevnitř objevil Lawson. Oba zasalutovali, což možná divně zní, ale nevypadalo to divně. Fife pozdrav opětoval a zeptal se: „Co se tu děje?“

Odpověděl mu Lawson: „Plukovník Ryder, pane.“

„Je mrtvý?“

„Proboha, no ano. Úplně ho to roztrhalo.“

„Stalo se něco ještě někomu?“

„Ne, pane. Ani stopa po nikom jiném.“

„Podívám se. Tinkhame, vykliďte tu chodbu. Ať se všichni vrátí, kam patří. Nikdo nesmí odejít z budovy.“

Nero Wolfe mi zahromoval přímo do ucha. „Ten zatracený prach, Archie. A smrad. Pojďte, Archie.“

To byl jediný případ, pokud si vzpomínám, kdy byl ochoten vyjít po schodech o patro výš. Protože netušil, jaké příkazy mohl mezitím dostat desátník u výtahů, nechtěl se zbytečně zdržovat. V cestě nám nikdo nebránil, protože jsme šli do jedenáctého patra, a tedy jsme nehodlali opustit budovu. Se mnou v patách si to namířil rovnou do místnosti před kanceláří generála Fifea, přímo k velkému koženému křeslu, otočenému opěradlem k oknu, posadil se, pořádně se uvelebil a přikázal mi: „Zavolejte tam, no, jak se to jmenuje, ať pošlou nějaké pivo.“

Opřel se, zavřel oči a vzdechl.

3. KAPITOLA

Náš starý přítel i nepřítel inspektor Cramer z oddělení vražd, s cigárem trčícím vzhůru z koutku jeho úst, opět přelétl očima po papíře, který držel v ruce. Sepsal jsem to já sám podle diktátu generála Fifea. Stálo tam:

Plukovník armády Spojených států Harold Ryder zamřel dnes odpoledne ve čtyři hodiny nešťastnou náhodou, když v jeho kanceláři v čísle 17 na Duncan Street vybuchl granát.

Není známo, jak přesně k nehodě došlo. Jednalo se o granát nového typu vysoké brizance, který ještě naše vojska nedostala k dispozici, a plukovník Ryder granát u sebe přechovával v rámci svých povinností. Plukovník Ryder je příslušníkem newyorského útvaru vojenské rozvědky, jíž velí brigádní generál Mortimer Fife.

„Ale stejně,“ vrčel Cramer, „je to nějak moc stručné.“

Wolfe ještě stále seděl ve velkém koženém křesle a na okenním parapetu za ním stály tři prázdné láhve od piva.

Fife seděl u svého stolu. Já jsem Cramerovi podal ten papír a pak jsem se pohodlně opřel o stěnu.

„Můžete to doplnit, jak je vám libo,“ navrhl Fife bez viditelného nadšení. Se šmouhou na čele, jež vznikla tím, že si kapesníkem otřel pot i s prachem z rozbité omítky, vypadal trochu ucouraně, ale ramena držel stále zpříma jako v den, kdy absolvoval West Point.

„To jistě.“ Cramer vyňal doutník z úst. „Doplnit, ale čím?“ Mávl nad tím rukou s doutníkem. „Vy jste voják a já policajt. Město New York mě platí za vyšetřování náhlých či podezřelých úmrtí. Takže potřebuju fakta. Například: kde se vzal ten granát a jak se dostal do psacího stolu? Jak moc neopatrný by člověk musel být, aby vybuchl náhodou? A mohl bych si jeden takový prohlédnout? Vojenské

bezpečnostní zásady říkají, že to nejde. Co nevím, to mi nemůže uškodit. Jenže tohle mi škodí.“

Fife navrhl: „Pustím vaše lidi dovnitř, ať si to tam prohlédnou.“

„To je tedy od vás zatraceně laskavé.“ Cramer byl vážně namíchnutý. „Tahle budova není majetkem vlády Spojených států a je v mém obvodu a vy si dovolíte říct, že mě někam pustíte!“ Zamával tím listem papíru. „Koukejte, generále, víte stejně dobře jako já, jak to je. Za normálních okolností, kdybychom k tomu neměli žádné další informace, bych to nechal plavat, ani bych nepípl. Ale pod velením plukovníka Rydera sloužil kapitán Cross, to je jeden fakt, který znám, a Cross by zavražděn. A přímo tady, v budově, kde se to stalo, ve chvíli kdy sem přijdu, sedí Nero Wolfe. Znám Wolfa už

nějakých dvacet let a něco vám povím. Ukažte mi mrtvolu, jakoukoli mrtvolu, za úplně jasných a nevinných okolností, s úmrtním listem podepsaným všemi doktory v New Yorku, včetně policejního lékaře. A když mi pak kdekoli poblíž

ukážete Nera Wolfa, který se o to byť jen maličko zajímá, okamžitě nařídím svým lidem zahájit vyšetřování.“

„Hloupost.“ Wolfe bezmála otevřel oči. „Oklamal jsem vás snad někdy, pane Cramere?“

„Cože!“ Cramer na něho vytřeštil oči. „Nikdy jste nedělal nic jiného!“

„Nesmysl. Rozhodně se vás nesnažím podvést teď.

Jenom plýtváte časem. Dobře víte, že si na armádu

nemůžete vyskakovat, zvláště ne na tohle oddělení.“ Wolfe si povzdechl. „Něco pro vás udělám. Myslím, že ten nepořádek dole je ještě nedotčený. Půjdu dolů a podívám se na to. Uvážím situaci a všechno, co o ní vím, což je víc, než vy vůbec kdy můžete zjistit. Zítra vám zavolám a sdělím vám své mínění. Co vy na to?“

„A co mezitím?“ otázal se Cramer.

„Mezitím odtud odvedete své lidi a nebudete se sem vracet. Připomínám, že jsem vám pověděl své mínění o případu kapitána Crosse.“

Cramer si vrazil doutník zpátky do úst a zakousl se do něj, složil papír, vstrčil ho do kapsy, zaklonil se a zahákl si palce do rukávů vesty s výrazem, jímž hodlal naznačit, že on tady zůstane, jak dlouho bude chtít. Mračil se na Wolfa.

Potom se prudce vzpřímil v křesle a zavrčel: „Zavolejte mi dnes večer.“

„Ne,“ odmítl Wolfe jednoznačně. „Zítra.“

Cramer ho ještě tři vteřiny pozoroval, pak vstal a oslovil generála Fifea:

„Já nemám nic proti armádě jako takové. Bez armády nemůžeme válčit. Ale docela by mi vyhovovalo, kdyby se celej ten zatracenej spolek odstěhoval z mého obvodu a odplul do Německa.“

Otočil se a byl pryč.

Wolfe si znovu povzdechl.

Fife si olízl rty a zavrtěl hlavou. „Člověk mu to nemůže mít za zlé.“

„To ne,“ souhlasil Wolfe. „Pan Cramer ustavičně vyráží ve snaze popadnout zlo za chřtán a zjišťuje, že se ze všech sil drží za špičku vlastního ocasu.“

„Cože?“ zamračil se na něj Fife. „Á, asi máte pravdu.“

Vytáhl kapesník a otřel si čelo, obličej a krk. Tu šmouhu tím odstranil, ale vyrobil několik nových. Střelil po mně pohledem a zase se podíval na Wolfa. „Co se týče Rydera.

Raději bych to s vámi probral v soukromí.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Ne bez majora Goodwina.

Používám jeho paměť a také jsem během let zjistil, že mě jeho přítomnost irituje a stimuluje tak mé mozkové buňky.

Co je s Ryderem? Nebyla to snad nehoda?“

„Já myslím že ano. Co vy?“

„Ještě jsem o tom nepřemýšlel. Není čím začít. Mohla to být nehoda? Co kdyby to vytáhl ze zásuvky a upustil na zem?“

„To ne,“ prohlásil Fife. „To nepřipadá v úvahu. A kromě toho to vybuchlo někde nad stolem. Deska stolu byla rozdrcená shora. A ta pojistka je nárazuvzdorná. Musí se vytáhnout prudkým pohybem do strany.“

„Tak to tedy nebyla nehoda,“ opáčil Wolfe pokojně.

„Zbývá sebevražda anebo… mimochodem, co ta ženská v jeho předsíni? Ta v uniformě. Kde byla?“

„Nebyla tady. Odešla na oběd.“

„Vskutku.“ Wolfe pozvedl obočí. „Ve čtyři hodiny?“

„Tak to pověděla Tinkhamovi. Mluvil s ní, když se vrátila. Teď čeká venku, poslal jsem pro ni.“

„Zavolejte ji. A mohu…“

„Jistě.“ Fife zvedl sluchátko a promluvil do něj.

Za okamžik se otevřely dveře a vešla seržantka Bruceová. Udělala tři kroky, přelétla nás jediným pohledem, zastavila se se sraženými podpatky a řízně zasalutovala.

Zdála se být docela při smyslech, jen se tvářila nezvykle slavnostně. Na pokyn svého nadřízeného přišla blíž.

„Tohle je Nero Wolfe,“ oznámil jí generál Fife. „Položí vám nějaké otázky a vy mu odpovězte, jako bych je kladl já sám.“

„Ano, pane.“

„Posaďte se,“ vyzval ji Wolfe. „Archie, mohl byste přisunout to křeslo? Omluvte mě, generále, jestli porušuji předpisy, když nechám majora posluhovat seržantovi, ale shledávám nemožným dívat se na ženu jako na vojáka a nemám v úmyslu se o to pokoušet.“ Pohlédl na ni. „Slečno Bruceová. Tak se jmenujete?“

„Ano, pane. Dorothy Bruceová.“

„Vy jste byla na obědě, když došlo k tomu výbuchu?“

„Ano, pane.“ Její hlas zněl stejně klidně a vyrovnaně jako tehdy, když mi řekla, že mi padla do obou očí. „Chodíte obvylde na oběd ve čtyři hodiny?“

„Ne, pane. Mám to vysvětlit?“

„Prosím vás, omezte ty pány na minimum. Nejsem převlečený feldmaršál. Pokračujte.“

„Ano, pane. Promiňte, to je zvyk. Nemám žádnou obvyklou dobu, kdy chodím na oběd. Plukovník Ryder mě požádal, chci říci přikázal, abych chodila na oběd současně s ním, abych tak byla vždy po ruce, když byl ve své kanceláři.

Dnes vůbec na oběd nešel, tedy aspoň myslím že ne, přinejmenším neprošel předsíní a neřekl mi, že odchází, jak to obyčejně dělával. Když si mě ve tři čtvrtě na čtyři zavolal, aby mi dal nějaké instrukce, zeptal se, jestli už jsem obědvala, že on na oběd zapomněl a prý ať se jdu hned najíst. Šla jsem na roh do dragstoru na sendvič a na kávu.

Vrátila jsem se dvacet minut po čtvrté.“

Wolfe s přivřenýma očima ji pozoroval jako ostříž. „Do dragstoru na rohu,“ opakoval mírně. „Slyšela jste výbuch nebo povšimla jste si nějakého neobvyklého rozruchu?“

„Ne, pane. Ten dragstor je půldruhého bloku odsud, blízko Mitchell Street.“

„Říkáte, že plukovník Ryder nešel na oběd? Byl tedy nepřetržitě ve své kanceláři až do tři čtvrtě na čtyři?“

„Myslím, že to jsem už vysvětlila. Řekla jsem, že nevyšel z kanceláře přes předsíň. Samozřejmě mohl ze své místnosti kdykoli odejít druhými dveřmi přímo do haly a zase se tudy vrátit. Často tudy chodíval.“

„Bývaly ty dveře zamčené?“

„Obvykle ano, pane.“ Zaváhala. „Smím to trochu rozvést?“

„Potřebujeme informace, slečno Bruceová. Máte-li nějaké, tedy je chceme.“

„Jde jen o ty dveře. Plukovník Ryder měl od nich klíč.

Ale dvakrát jsem ho viděla, když tudy vycházel a měl v úmyslu se brzy vrátit, že zamáčkl knoflík ve dveřích, aby se mohl vrátit bez odemykání. Potřebujete-li i takovéto podrobnosti…“

„To ano. Máte ještě nějaké?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, pane. Jen jsem se o tom zmínila, protože jste chtěl vědět, jestli se ty dveře zamykaly.“

„Máte ponětí, jak k tomu neštěstí došlo?“

„No…“ zamrkala. „Myslela jsem… pokud vím, vybuchl granát, který měl plukovník Ryder uložený ve stole.“

Fife na ni vybafl: „Jak víte, že to byl granát?“ Otočila hlavu směrem k němu. „Protože to všichni říkají, pane. Jestli to bylo tajemství, tak už není.“

„To jistě ne,“ potvrdil Wolfe mrzutě. „Promiňte, generále. Slečno Bruceová, nenapadá vás, jak se mohlo stát, že ten granát vybuchl?“

„To jistě ne! Chci říci ne, pane.“

„Klidně můžete říct ‚to jistě ne‘,“ zamumlal Wolfe.

„Víte o té věci ještě něco?“

„Ne, pane.“

„Jaké instrukce vám dal plukovník Ryder, když si vás ve tři čtvrtě na čtyři zavolal do kanceláře?“

„Šlo o běžné věci. Říkal, že pro dnešek odchází, bych prý podepisovala dopisy a že zítra tady nebude, takže mám odvolat všechny jeho schůzky.“

„To je vše?“

„Ano, pane.“

„Byla jste jeho důvěrnou sekretářkou?“

„Nu… nevím, jak dalece důvěrnou. Jsem tu jen necelé dva týdny a s plukovníkem Ryderem jsem se nikdy předtím nesetkala. Předpokládám, že vzhledem k tomu, o jaký druh práce se jedná, jsem ještě stále ve zkušební lhůtě. Přijela jsem z Washingtonu teprve před deseti dny.“

„A co jste dělala ve Washingtonu?“

„Byla jsem sekretářkou jednoho z asistentů generála Carpentera, podplukovníka Adamse.“

Wolfe zabručel a zavřel oči. Seržantka Bruceová seděla a čekala. Fife měl rty sevřené pevněji než jindy, do úzké, rovné linky, zřejmě se musel ovládat. Nebyl zvyklý poslouchat, když někdo jiný kladl otázky, ale pravděpodobně už zapomněl na to, jak z něj Wolfe udělal pitomce před třemi poručíky a jedním prostým vojínem, kteří sledovali jistého významného návštěvníka z Mexika.

Wolfe znovu zabručel, tentokrát to byl zvuk, kterému říkám ‚bručení číslo tři‘, jímž dává najevo nelibost a já netušil, co ho tak popudilo. Zdálo se mi, že se seržantka Bruceová

chová zdvořile, spolupracuje a je milá. Potom otevřel oči, přesunul své těžiště a opřel se rukama o opěrky křesla, a tím se vše vysvětlilo. Byl rozmrzelý, protože se rozhodl vstát.

Učinil tak, brumlaje při tom: „To je prozatím vše, slečno Bruceová. Samozřejmě, budete k dosažení… Jak víte, generále, slíbil jsem panu Cramerovi, že se podívám na ty trosky. Pojďte, Archie.“ Vykročil, ale Fife ho zadržel.

„Okamžik, prosím. Dobře, Bruceová, vy můžete jít.“

Vstala, na okamžik zaváhala a pak se obrátila na generála:

„Smím se na něco zeptat, pane?“

„Ano. Na co?“

„Nechtějí mi dovolit nic odnést z mé místnosti. Mám tam pár věcí, osobních, byla jsem přes víkend pryč a přijela jsem sem dnes ráno rovnou z nádraží. Plukovník Ryder mi dal svolení, ale to asi teď už neplatí…“

„No dobrá, tak jděte.“ Zdálo se, že Fife už má všeho až

po

krk.

„Vzkážu plukovníku Tinkhamovi, a mimochodem…“ zamračil se na ni. „Nemáte teď kancelář, ani místo. Na nějaký čas. Zdá se, že jste inteligentní a schopná. Jste taková?“

„Ano, pane.“

„Čerta starýho. Uvidíme. Hlaste se zítra ráno v předsíni mé kanceláře. Jestli máte nějaké oblíbené pracovní pomůcky, přineste si je s sebou. Radši byste si je odtamtud

měla odnést hned, ještě dnes večer se to tam vyklidí.

Řekněte plukovníku Tinkhamovi… vlastně ne, povím mu to sám. Můžete jít.“

Zasalutovala, otočila se na podpatku a vypochodovala jako voják.

Fife počkal, až za sebou zavřela dveře a řekl Wolfovi: „O něčem jste mluvil. Ještě než přišla Bruceová.“

„Nic důležitého.“ Wolfe mluvil krátce, jako vždycky, když musel mluvit vestoje. „Nehoda? Ne. Sebevražda?

Možná. Vražda? Zdá se, že do té místnosti mohl v Ryderově nepřítomnosti kdokoli nepozorovaně vejít, protože Ryder mohl odejít dveřmi vedoucími do haly a nechat je odemčené.“

„Vejít? A co by dělal pak?“

„Ach, cokoli by mu přišlo na mysl. Vzal granát ze stolu.

Odnesl ho. A později, když slečna Bruceová odešla, vešel do předsíně, otevřel dveře do Ryderovy kanceláře, vytrhl pojistku, hodil granát po Ryderovi a uskočil do haly. To samozřejmě vyvolává zajímavou otázku. O tom, že tam ten granát je, vědělo, jak se zdá, jenom šest lidí: Tinkham, Lawson, Shattuck, vy, Goodwin a já. Nevím o ničem, co by eliminovalo kohokoli kromě posledních dvou jmenovaných.

Například vy. Byl jste celé odpoledne tady?“

Fifeovy rty se roztáhly v neveselém úsměvu. „To je dobrý postup, začít od nejvyššího. Ano, byl jsem tady, ale obávám se, že nemohu dokázat, že jsem z této místnosti

neodešel. Shattuck se se mnou po obědě vrátil, ale asi v půl třetí odešel. Potom jsem strávil půlhodinku diktováním, ale pak, myslím, že jste mě dostal.“

Wolfe zavrčel: „Pchá! Za dané situace to jsou jen žvásty.

Půjdu se podívat dolů.“

Vymašíroval ven a já ho následoval. Když jsem zavíral dveře, jemně, protože to byly generálské dveře, slyšel jsem, jak Fife po telefonu shání plukovníka Tinkhama.

Na místě činu v desátém patře došlo ke zdržení.

V místech, kde bývaly dveře vedoucí z haly do kanceláře plukovníka Rydera, stál desátník v plné polní. Vzhledem k tomu, že i bez plné polní vážil dobrých dvě stě liber, vypadal o to hrozivěji, když nám oznámil, že dovnitř nikdo nesmí, ani my ne. Wolfe mi nařídil, abych skočil pro Fifea a přitáhl ho sem, ale já to odmítl, a podle očekávání se v minutě objevil plukovník Tinkham a ujistil desátníka, že je všechno v pořádku, že je to rozkaz generála Fifea. Pak se k nám Tinkham připojil a vstoupil do hromady trosek jako první. Wolfe se zajímal, jestli odtamtud někdo cokoliv odnesl a Tinkham odvětil, že ne, že sice policie všechno důkladně přehrabala, ale nedostala svolení odtud cokoli odnést a nikdo jiný také ne.

V rohové kanceláři bylo ještě stále plné denní světlo a vanul tam svěží větřík, protože v oknech nebylo sklo. Jak jsme se tak rozhlíželi, vyhýbajíce se kusům omítky a podobným

věcem,

zaznamenali

jsme

několik

pozoruhodných podrobností. Síla výbuchu prakticky zničila stěnu mezi kanceláří a halou, zatímco přepážka mezi kanceláří a předsíní utrpěla jenom pár šrámů. Dveře do předsíně byly dokořán a vypadaly nepoškozené, i když

visely trochu nakřivo. Ze dvou židlí zbyly jen třísky, čtyři byly potlučené a poškrábané, ale Ryderova židle, stojící u zdi za jeho stolem, nenesla vůbec žádné známky poškození.

Deska stolu byla prolomená a posetá stopami výbuchu, jako by na ni někdo upustil dvoutunové závaží a pak do ní vystřelil z brokovnice nabité sekaným olovem. Na stole i kolem něj byly krvavé skvrny, od jednotlivých kapek až po kaluž velikosti dřezu na nádobí na podlaze za stolem.

Pozůstatky kufříku a jeho obsahu ležely také na podlaze, poblíž dveří vedoucích do předsíně. Obsah byl rozsypaný všude kolem a kufřík byl tak pokroucený a cozedraný, že jsem v první chvíli nepoznal, co to je. Úplně všude ležely kousíčky kovu, malé, jako špendlíková hlavička, největší byly asi jako nehet na palci, z jedné strany černé a z druhé růžové. Každý, kdo se kdekoliv v místnosti nacházel v době výbuchu, jich musel schytat nejmíň tucet, a tím pádem s ním byl konec. Pár jsem jich vstrčil do kapsy, abych je doma uložil do zásuvky ke své sbírce.

Získal jsem ještě jeden suvenýr. Kus složeného papíru, ležící mezi změtí předmětů z kufříku mi připadal povědomý.

Wolfe s Tinkhamem byli na opačné straně místnosti. Shýbl jsem se a podíval se na ten papír, na první pohled jsem

poznal anonymní dopis doručený Shattuckovi, kterým začala ranní porada, a zastrčil jsem ho do náprsní kapsy.

Ještě stále jsme se rozhlíželi a prošťourávali trosky a Tinkham nám dělal garde, když jsem si povšiml, že do sousední místnosti někdo vstoupil. Prošel jsem dveřmi do předsíně. Stála tam seržantka Bruceová a mračila se na tenisovou raketu, kterou držela v ruce.

„Poškozená?“ otázal jsem se lehce.

„Ne, pane.“

Sakra, pomyslel jsem si, to její ‚pane‘ je horší než

brnění. Uložila raketu do otevřeného kartónu na podlaze a poodešla ke svému stolu. Celá místnost byla plná prachu, věci byly rozházené, ale zdálo se, že nedošlo k velkým škodám.

„Smím vám pomoci?“

„Ne, pane, děkuji.“

„Jednou, slíbil jsem si temně, vlastně jsem to slíbil jí, ale ne tak, aby mě slyšela, nastane situace, kdy, ať už za to stojíš nebo ne, zapomeneš na toho ‚pána‘…“

Ozvalo se hulákání: „Archie!“

„Jen klid,“ poradil jsem jí mrzoutsky a vypadl jsem.

Wolfe s Tinkhamem stáli u desátníka na opačné straně místnosti.

„Odvezte mě domů,“ řekl Wolfe.

Když se Wolfe rozhodl jet domů, končila každá diskuse.

Z výrazu Tinkhamova obličeje jsem usoudil, že by se rád na

něco zeptal anebo by rád obdržel odpovědi na otázky, které již položil, ale dostalo se mu jen pokynu od Wolfa, aby generálu Fifeovi vyřídil, že se s ním ráno spojí.

Na chodníku před domem se shromáždil dav a ještě větší zástup postával na protější straně ulice. Všechno rozbité sklo, které před dvěma hodinami popadalo z desátého patra, již bylo odklizeno. Když jsme se prodírali k zaparkovanému autu, zaslechl jsem, jak nějaký muž říká jakési dívce: „Vybuchla tam velikánská bomba a zabila osmdesát lidí a taky dva generály.“ To mě tolik nepřekvapilo, daleko víc mě udivilo, co mi řekl Wolfe, když jsme cestou domů ujížděli po Varick Street. Ze zadního sedadla mně prostě nařídil: „Jeďte trochu rychleji, Archie.“ Tím mě tedy dostal. Jak už

jsem vzpomínal, v době, kdy podstupuje rizika související s přepravou v motorovém vozidle, obvykle nikdy nemluví, a to, že požadoval zvýšení rychlosti, bylo totéž, jako kdyby nějaký záklaďák žádal o přídavek pořadových cvičení.

Nicméně jsem mu vyhověl a nebýt toho, že byla válka a já, v uniformě, jsem řídil soukromý vůz, byl bych mu opravdu něco ukázal.

Když jsme zastavili před domem, zamumlal si něco pod fousy, nejspíš děkovnou modlitbu, a když jsem otevřel dveře a začal se soukat od volantu, zarazil mě: „Nevystupujte. Někam pojedete.“

„Ale, opravdu?“

„Ano. Zpátky do města. Generál Fife řekl, že tu kancelář dnes večer vyklidí. Mohou s tím začít každou chvíli a já chci ten kufřík. Vezměte ho a přineste ho sem. Jen ten kufřík, obsah nepotřebuji. Přesně v tom stavu, v jakém je.

Nepomačkejte ho a nic s ním nedělejte.“

Ohlédl jsem se po něm. Otevřel dveře a vystupoval.

„Myslíte tím,“ ujistil jsem se, „Ryderův kufřík?“

„Ano.“ Stál na chodníku. „Je to důležité. A je dvojnásob důležité, aby nikdo neviděl, že ho odnášíte. Zejména ne poručík Lawson, plukovník Tinkham, generál Fife nebo slečna Bruceová, ale radši ať vás nevidí nikdo.“

Stává se mi to málokdy, ale tentokrát jsem začal prskat: „Ten kufřík… jim přímo pod nosem… poslouchejte.

Nestačil by vám měsíc? S radostí vám přinesu měsíc.

Uvědomujete si…“

„Jistěže si to uvědomuji. Je to obtížný úkol. Pochybuji, že by bylo možné svěřit jej komukoli jinému, ať už by byl z armády nebo ne.“

Musel ten kufřík vážně potřebovat, když mi takhle podkuřoval.

„Tak vzhůru do džungle,“ prohlásil jsem, otevřel dveře, vysedl z vozu a zamířil jsem ke schodům. Vybafl za mnou: „Kam jdete?“

„Pro nějaký obal!“ odsekl jsem přes rameno. „Myslíte, že si ho snad pověsím na krk?“

O tři minuty později už jsem ujížděl zpátky do Duncan Street a na zadním sedadle místo Wolfa spočíval kufr o rozměrech člověka, který jsem vzal ze skříně v jeho pokoji.

Mám taky jeden tak velký, ale nehodlal jsem vedle své kariéry válečníka riskovat svůj osobní majetek. Litoval jsem, že jsem se důkladněji nepoučil o tom, jak probíhají polní soudy. Ale ne že bych celých deset minut vyplýtval na litování. Uvažoval jsem o způsobech a prostředcích, jež

mám k dispozici. Na mých hodinkách bylo půl sedmé a v tuto denní dobu jsem nemohl tušit, s čím se tam mohu setkat, ledaže bych někdy předtím sloužil ve stráži. Tam se to nedalo odhadnout. Kdokoli mohl být uvnitř nebo venku, kdokoli mohl mezi čtvrtou a půlnocí odejít na celý zbytek dne. Napadlo mě asi tři a půl různých plánů, ale než jsem dorazil do Duncan Street, rozhodl jsem se, že nemohu zahájit tažení, dokud neprovedu průzkum postavení nepřítele.

V desátém patře jsem opětoval desátníkův vojenský pozdrav, svým postojem jsem naznačil, že zavazadlo v mé ruce je trochu těžké, nasadil jsem uspěchaný výraz a otázal se, zda už odešel poručík Lawson.

„Ano, pane, odešel před dvaceti minutami.“

„Zatraceně. A plukovník Tinkham také?“

„Ne, pane, myslím, že je ještě v kanceláři.“

„Viděl jste tu někde generála Fifea?“

„Neviděl, už asi hodinu, nebo i déle, pane. Možná je nahoře.“

Všuměl jsem do vnitřní chodby. Nikde nikdo. Ke dveřím do mé kanceláře to normálně bylo dvacet kroků a já to tentokrát snížil na čtrnáct. Uvnitř jsem popadl dech a položil kufr na stůl. Začínal jsem mít pocit, že by to mohlo jít.

Třeba takhle: půjdu na místo činu a oznámím desátníkovi, že mě Nero Wolfe poslal něco ještě důkladněji prozkoumat.

Vejdu dovnitř a začnu prohlížet desku Ryderova stolu svojí malou lupou. Zatvářím se nespokojeně a požádám desátníka, aby skočil k majoru Goodmanovi, jestli by mně nepůjčil svoje velké zvětšovací sklo, Goodman má kancelář v jedenáctém patře. Desátník odejde, já popadnu kufr, prolítnu halou do své kanceláře a schovám ho do Wolfova kufru. To by bylo jediné riziko, těch pět vteřin v hale.

Zbytek už bude hračka. Zkoumal jsem ten nápad ze všech stran, ve snaze snížit riziko ještě víc, ale došel jsem k závěru, že tohle je minimum.

Vytáhl jsem ze zásuvky svého stolu malou lupu, uložil ji do kapsy, vyšel jsem ven, prošel chodbou, zabočil za roh a uviděl jsem, že na stráži stojí stále týž desátník a jinak nikdo není v dohledu. Odrecitoval jsem mu svůj štěk, byl jsem bez problémů vpuštěn dovnitř, přešel jsem k Ryderovu stolu a začal ho zkoumat skrze zvětšovací sklo. Ale nevěnoval jsem se té práci s velkým zápalem, protože už cestou ke stolu jsem měl spoustu času si všimnout, že kufřík tady není.

4. KAPITOLA

Pokračoval jsem ve zkoumání stolu, zatímco jsem si v duchu ulevoval:

„Zatracená, zpropadená, nemožná, nemravná, hnusná, pitomá smůla.“

Jelikož mě nic důmyslnějšího nenapadlo, nakonec jsem se napřímil, abych provedl povšechný průzkum terénu.

Zjistil jsem, že všechno vypadá stejně jako dřív, s jedinou výjimkou, jíž tvořil onen kufřík. Vrátil jsem se k desátníkovi.

„Byl tady někdo od té doby, co jsme s plukovníkem Tinkhamem a panem Wolfem odešli?“

„Ne, pane. Vlastně ano. Plukovník Tinkham se za chvíli vrátil. Byl s ním generál Fife.“

„Aha,“ pokývl jsem nedbale. „Tak tu židli asi odnesli oni.“

„židli?“

„Jo, jednu židli. Wolfe chtěl, abych ji prohlédl, zdá se, že je pryč. Půjdu se podívat…“

„žádná židle nemůže být pryč, pane. Nikdo odtud židli neodnesl a ani nic jiného.“

„Víte to jistě? Ani generál Fife nebo plukovník Tinkham?“

„Ne, pane. Nikdo.“

Zazubil jsem se na něj. „Kdybych byl Nero Wolfe, desátníku, což nejsem, poradil bych vám, abyste se ve svých tvrzeních omezil jen na to, co doopravdy víte. Tak by to řekl on. Vy jednoznačně tvrdíte, že nikdo nic neodnesl. Ale já vidím, že tady stojíte ve dveřích, čelem k hale a zády do místnosti. V oknech není žádné sklo. Jak víte, že se tudy dovnitř nedostal nějaký parašutista a neodnesl si všechno, co chtěl?“

Na půl vteřiny se zatvářil překvapeně a v další polovině vteřiny jeho pohled jasně naznačoval, co by všechno řekl a nejspíš taky udělal, kdybychom byli obyčejní lidé a ne desátník a major. Odpověděl jenom: „Ano, pane.“

„No dobrá,“ řekl jsem mu, jako chlap chlapovi. „Asi jsem se mýlil. Zapomeňte na to. Vždycky mívám ve věcech zmatek, když pracuju po šesté hodině.“

Prošel jsem chodbou do své kanceláře, sedl si na okraj stolu a zapnul jsem logiku. Samozřejmě, řešení bylo nabíledni, pokud ten desátník nebyl slepý anebo lhář. Složité mentální operace, jako je výpočet druhé mocniny mínus dvou, nechávám na Neru Wolfovi, ale běžné sčítání a odčítání svedu sám. A tak jsem si přitáhl telefon, sehnal personálního šéfa kapitána Fostera a požádal ho o soukromou adresu seržantky Dorothy Bruceové.

Měl nějaké impertinentní poznámky, ale vysvětlil jsem mu, že jde o služební věc a on se uklidnil. Kdyby mě poslal do Bronxu nebo do Brooklynu, to by byla rána, protože jsem

tu cestu nevymyslel na základě nějaké informace, či předtuchy, ale jen s použitím logiky. A tak se mi ulevilo, když mi dal adresu na západní Jedenácté ulici. Měl jsem to při cestě domů. Popadl jsem zavazadlo, které jsem očividně vzal pouze na projížďku, svezl jsem se výtahem, došel k autu a vyrazil zpátky do centra.

Dotyčná budova v jedenácté ulici byla jedinou moderní stavbou v řadě starých, pískovcových domů. Kufr jsem nechal ve voze, vojenským krokem jsem prošel kolem dveřníka, odhadl jsem, že bych měl zabočit doleva, vypátral jsem výtah a poblíž postávajícímu děvčeti jsem strohým tónem řekl: „Bruceová.“ Zjevně jsem nebyl typ člověka, jemuž je možné klást nějaké otázky. Nastoupila se mnou, rozjela výtah, v sedmém patře zastavila, otevřela dveře a zazpívala: „Sedm, cé“. Byl to druhý byt v hale po pravé straně. Stiskl jsem tlačítko a po chvíle se dveře otevřely.

Pootevřely se však jen na škvíru několika palců a tak jsem pro všechny případy nenápadně vsunul nohu za práh.

„Ach!“ Promluvila překvapeně. Netvrdím, že to bylo radostné překvapení. „Major Goodwin.“

„Správně,“ potvrdil jsem zvesela. „Vážně máte paměť na tváře. Už mám zase trable s očima.“

„To je zlé, pane.“

Tvářila se naprosto vlídně, ale dveře nejevily žádné známky, že by se snad chtěly pohnout na svých pantech.

„Jak jsem řekla, bojím se, že s tím nemohu nic dělat.“

„V tohle příšerném světle určitě ne. Máte tu pěkné bydlení. Zařídila jste si to sama, nebo to máte pronajaté i s nábytkem? Některé z těch věcí musí být vaše. Vypadají na to, že jsou vaše.“

„Ach, děkuji, pane. To víte, ženská ruka.“

„Ano. Nikdy jsem neviděl přitažlivější dveře. Něco vám povím, seržantko Bruceová. Mohl bych říct, že chci vstoupit, protože si s vámi potřebuju trochu popovídat. Nebo bych prostě mohl zatlačit a vejít. Udělejme kompromis. Vy pohnete dveřmi a já pohnu sám sebou.“

Málem se zasmála, ale nevyšlo z ní nic než jakési zachichotání. Nicméně, dveře se otevřely a ona mě mile vyzvala: „Pojďte dál, majore.“ Také za mnou zavřela.

Předsíň byla velká asi jako kufr. Na její pokyn jsem před ní vešel do pokoje, který nevypadal, že by byl její, protože vypadal, že není ničí. Obyčejný podnájem na jeden měsíc se slevou. Dvě okna. Pohovka a tři židle. Dveře do kuchyňky a dveře do ložnice. Na to všechno mi postačil jediný pohled a když jsem se otočil, stála tam a usmívala se na mne. Byl to úsměv zcela ženský a kdykoli předtím bych jej považoval za velký pokrok vpřed, jenže měla-li moje logika alespoň za mák ceny, něco mezi nás vstoupilo. Přesto jsem se snažil postupovat přátelsky.

Otázal jsem se:

„Vzpomínáte si na ten kartón, co jste si do něj v kanceláři balila věci? Potřeboval bych jeden přesně stejně

velký a pokud ho už nepotřebujete, nabídnu vám za něj slušnou cenu.“

Byla dobrá. Moc dobrá. To, jak se její úsměv vytratil, rozevřela rty a vykulila oči, přesně to bych očekával, kdybych jí řekl něco úplně bláznivého, naprostou pitomost.

Pak se zase usmála a řekla: „Můžu vám jeden sehnat za velkoobchodní cenu.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Udělala jste chybu. Neřekla jste ‚pane‘.

Jde o tohle: Nebudu spokojen, dokud si neprohlédnu ten kartón a já usiluju o spokojenost. Buď ho vyhrabete, anebo si to tady prohlídnu. Můžete mi ušetřit práci a nám oběma čas.“

Nezbledla, ani se o nic neopřela, ale její pohled rozhodně nebyl zamilovaný. Nehnutě stála, dívala se na mne a nakonec promluvila.

„Mám to chápat jako rozkaz, pane? Jste tady jako můj nadřízený anebo jenom, sám za sebe?“

„Jakkoli chcete. Podle toho, co se vám víc zamlouvá.

Myslete si, že třeba obojí je pravda, ale přineste ten kartón.“

Dala se do pohybu. Cestou ke dveřím do ložnice mě musela obejít, což učinila a zmizela uvnitř. Jenže já dospěl k názoru, že je schopná všeho, třeba by i mohla odletět na koštěti a tak jsem se po špičkách přikradl ke dveřím, abych ji měl pod dohledem. Ale buď jsem se choval moc hlučně, nebo byla od přírody podezíravá, protože v půli cesty napříč

ložnicí se ohlédla a spatřila mě. Vrátila se a vzala za kliku, zřejmě s úmyslem zavřít dveře, jakmile budou odstraněny všechny překážky, zejména já.

„Můžete počkat tady,“ sdělila mi a myslela to vážně.

„Já ten kartón přinesu.“

Ta situace se mi nijak zvlášť nezamlouvala a začínalo to trvat příliš dlouho. Očividně předtím měla namířeno k zavřeným dveřím komory na druhé straně, v rohu místnosti.

Prošel jsem kolem ní, obešel postel a dostal se až k těm dveřím a otevřel je. Přiznávám, že mě překvapilo, když z té komory proti mně vykročila vzpřímená uniforma; ustoupil jsem o dva kroky a přede mnou stál poručík Lawson. Vyšel ven, zůstal stát a díval se na mne. Nezasalutoval.

„Vskutku,“ řekl jsem. To je výraz Nera Wolfa, který nikdy nepoužívám, s výjimkou stresových situací a vždycky mě pořádně naštve, když se při tom přistihnu, protože v zrcadle vždycky raději vidím své vlastní já, bez masky vyrobené z cizí kůže, i kdyby patřila Neru Wolfovi.

Jak již jsem se zmínil, Lawson byl velký, silný, pohledný mužský. Za stávající situace se zdálo, že se může stát úplně cokoliv a já neměl zájem připojit se na druhém břehu ke Crossovi a Ryderovi, takže jsem zacouval do komory s dveřmi otevřenými dokořán. Nemusel jsem nic hledat.

Kartón tam ležel, převázaný provazem. Vytáhl jsem ho ven, strhl provaz, zvedl víko a díval jsem se na rozervanou vepřovici. Pokud šlo o logiku, byl to zásah na první pokus.

Zavřel jsem víko a vrátil provaz na místo. V daném okamžiku jsem mimo jiné netušil ani to, zda je zde Lawson čistě z osobních důvodů, či zda se účastnil záchrany poškozeného zavazadla. Situace byla tedy v mnoha ohledech delikátní.

Lawson promluvil, nijak zvlášť rozčileně: „Slyšel jsem, jak se vás Bruceová ptá, a tím by se mohlo všechno trochu vyjasnit, je tohle oficiální návštěva, majore?“

Koneckonců, tím mě dostal. Wolfe mi přikázal přinést kufr tak, aby se to nedozvěděl Fife. A Fife byl můj nadřízený. Můj nedostatek informací byl omračující. Je Lawson poctivec a ohlásí to Fifeovi? Je Lawson podvodník a vrah nebo obojí a neohlásí Fifeovi nic, aby se neprozradil?

Jsou Lawson se seržantkou Bruceovou… ale nemělo smysl tady stát celou noc a klást si otázky, na něž jsem neznal odpovědi, zatímco oni na mě civěli.

Promluvil jsem: „Dámy a pánové. Jak víte, mám za úkol spolupracovat s Nerem Wolfem na úkolech, jež mu svěřila armáda. Teď mu půjdu podat hlášení a ten kartón pojede se mnou. Až dosud, pokud jde o vás, protože jste jen poddůstojnice a poručík, mezi mnou a generálem Eisenhowerem byl jediný rozdíl: on tu není. Ale jinak jsme jen obyčejní lidé. Jestli, až odtud budu odcházet, se mě Lawson pokusí praštit židlí, nebudu si stěžovat úřadům, ani teď, ani potom. Prostě mu urazím palici.“

Lawson zkřivil ústa. „Nechtěl jsem být nijak hrubý,“

pronesl chladně, „ale teď nevím…“

„Jen si to rozmyslete, bratře,“ vybídl jsem ho a zaměřil se na seržantku Bruceovou. „Mám pro vás návrh. Není to rozkaz od majora Goodwina, je to jen mezi námi. Co kdybyste mě a ten kartón doprovodila k Wolfovi? Mám venku auto. Výlet vám udělá dobře.“ Kdyby blýskla pohledem po Lawsonovi, zodpověděla by tak alespoň jednu z mých otázek, ale ona jen naklonila hlavu na stranu a dívala se na mne.

„Myslím,“ prohlásila, „že bych vás měla varovat, majore, protože toho budete pravděpodobně litovat.“

„Už se stalo. Vůbec se mi to nelíbí. Tak půjdete?“

„Jistěže. Ten kartón i jeho obsah patří mně.“ Přistoupila k Lawsonovi a položila mu ruku na paži. „Kene, drahoušku, o nic nejde. Opravdu. Ale bojím se… nevím, jak dlouho to potrvá. Potom ti zavolám. A možná bys měl hned teď zavolat mé sestře do Washingtonu.“

„A taky,“ zavrčel, „bych ho mohl vyhodit a pověsit do průvanu.“

„Určitě ano,“ popleskala ho po ruce. „Ale chovej se slušně. Nedělej si žádné starosti. Je víc způsobů jak…

vyléčit chřipku. Zavoláš mi, Kene?“

„Ano.“

„Až budeš odcházet, přesvědč se, že je zamčeno. Tak jdeme, majore?“

Lawson se ani nepohnul, když jsem kolem něho procházel; kartón jsem nesl v ruce na straně blíže k němu, takže kdyby jí snad chtěl předvést, jak je velký a statečný, měl bych druhou ruku volnou. Ale buď byla jeho šéfovou a v tom případě uposlechl rozkazu, anebo si potřeboval o samotě popřemýšlet. Naznačil jsem, že jelikož je dáma, měla by projít dveřmi jako první, což také udělala. V pokoji si vzala se stolu miniaturní čapku a dovolila mi zavřít dveře a přivolat výtah, jako by jí dělalo radost mít s sebou mužský doprovod, který se postará o takové maličkosti.

Když jsme vyšli ven, naložil jsem kartón dozadu a ji na přední sedadlo, obešel jsem vůz, vklouzl za volant vedle ní a rozjeli jsme se. žádná konverzace se nekonala. A zdálo se, že se ani konat nebude. Ale když jsem zastavil na světlech na Třiadvacáté ulici, najednou se ozvala.

„Napadlo mě, jestli byste pro mě nemohl něco udělat.“

„O tom pochybuju. Co? Mám zavolat vaší sestře do Washingtonu?“

Vydala nějaký zvuk, něco mezi zachichotáním a zakloktáním. O tři hodiny dříve by mi to bylo připadalo nanejvýš atraktivní. „Ne,“ odvětila. „Nic tak složitého.

Jenom na chvíli zastavte, abych se vás na něco mohla zeptat.“

Naskočila zelená a rozjeli jsme se. O blok dál jsem zahlédl prostorné volné místo, zajel jsem tam a vypnul motor.

„No dobrá, ptejte se.“

„Doufám, že už máte oči v pořádku.“

Její tón zjevně naznačoval, že to neříká seržantka majorovi. Zcela opomíjel všechny zavedené představy o hodnostech a jiných umělých bariérách. Nenavozovalo to sice dojem, že se mě pokouší svést přímo na Šesté Avenue uprostřed silničního provozu, ale naznačovala tím, že bližší porozumění mezi námi by bylo zcela přirozeně na místě.

Odpověděl jsem: „Už je to dobré. To je všechno?“

„Ne. Kdyby tak bylo.“ Pohlédla mi zpříma do očí a já jí to oplatil. „Přála bych si, aby nebylo vůbec nic, myslím mezi námi dvěma, kromě takových příjemných hloupostí.

Nemyslete si, že jste mě prokoukl. Jsem dost chytrá, alespoň natolik, abych chápala, jak chytrý jste vy. Kdybych byla hloupá, mohla bych si myslet, že se mi podaří vám ve vteřince zamotat hlavu, přímo tady, v zaparkovaném autě, cestou k Neru Wolfovi, ale já vím, že na vás takové pitomé triky nezaberou.“

Usmál jsem se. „Přesto umíte velmi dobře zacházet s očima a se rty. Zvláště pak se svým hlasem, jehož jste chtěla použít, abyste se mě na něco zeptala.“ Přikývla. „Řekněte, Nero Wolfe ten karton potřebuje, jen aby se podíval, jestli jsem nevzala něco, co mi nepatří?“

„Ne.“ Nezdálo se mi, že by byly na místě nějaké vytáčky. „Chce jenom kufřík plukovníka Rydera. A vy ho

zřejmě chcete také. Asi o něj budete muset tahat sirky. To je vše?“

„Ach, bože.“ Zamračila se. „To je hrozný malér. Ale on neví, že mu ho vezete, že ho máte?“

„Jistěže to ví.“

„Nemůže to vědět. Neměl jste kdy mu povědět, že jste ho našel.“

„Jenže on ví, že pro něj poslal mě. Tedy taky ví, že už je na cestě anebo co nejdřív bude.“

Potřásla hlavou. „Vy se nikdy nevzdáte, že?“ Její tón jasně naznačoval, že by po práci ráda přišla ven si se mnou hrát. „Samozřejmě to nemůže vědět jistě. Nemohl vědět, že jsem ho vzala a co kdybych ho schovala někam jinam? Což

bych byla jistě udělala, kdybych používala mozek, vzhledem k tomu, že jste byl u toho vy.“ Položila mi ruku na paži, ne za nějakým konkrétním účelem, jako by mimoděk, jako by tam patřila. Přátelsky se na mě usmála. „Asi by vás překvapilo, kdybych vám za ten kartón i s obsahem nabídla deset tisíc dolarů s tím, že na něj zapomenete? Nebo ne?“

Mrkl jsem jedním okem. „Byl bych úplně perplex.“

„Ale brzy byste se vzpamatoval. A co byste pak řekl?“

„No, tedy, páni!“ Poplácal jsem ji po ruce. „Záleží na okolnostech. Jestli si jen tak povídáme, asi bych si hleděl svého, nastartoval auto a pokračoval v cestě. Kdybyste mi opravdu ukázala nějaké bankovky, viděli bychom, jak bych reagoval.“

Usmála se. „Nezdá se, že bych takový balík vozila s sebou.“

„To tedy ne. Zapomeňte na to.“ Sáhl jsem po startéru.

Ale ona mě pořád držela za paži. „Počkejte. Jste moc impulzivní. Je to poctivá nabídka. Deset tisíc.“

„V hotovosti?“

„Ano.“

„Kdy a kde?“

„Myslím…“ zaváhala. „Mohu je sehnat během čtyřiadvaceti hodin. O něco dřív. Zítra odpoledne.“

„A co bude do té doby s tím kartónem?“

„Dáme ho do banky. Do sejfu, který budeme moci otevřít jen oba společně. Podáme si ruce na znamení vzájemné důvěry.“

Očividně jsem ji obdivoval. Bylo mi to poznat i na hlase.

„Neviděl jsem vás jednou běhat v cirkusu po laně?

Možná to byla vaše sestra. Koukejte, myslím, že bych se mohl dát koupit, ale nebylo by to praktické. Nero Wolfe by na to určitě přišel, nakonec vždycky na všechno přijde, a pověděl by o tom chudákovi mojí staré mamičce. Nebýt mamičky, skočil bych po tom. Ale jednou jsem jí slíbil, že se neprodám laciněji než za milion. Hypotéka na naší staré farmě dělá náhodou rovný milión.“

Nastartoval jsem, odrazil od chodníku a zařadil se do provozu. Nezkoušela už přede mnou potřásat návnadou ani mě nepřemlouvala a i kdyby, asi bych ji neslyšel.

Napadaly mě různé hádanky a ta hlavní se týkala toho kufru. Wolfe prohlásil, že je důležitý a tadyhleta miloučká nevinná osůbka mně za něj nabídla deset tisíc babek, zatímco já, pokud jsem mohl soudit, bych ho typoval na aukční cenu ve výši maximálně dvaceti centů. Popouzelo mě, že jsem se ve svých propočtech zmýlil o $ 9999.80 a protože když mě něco popouzí, mívám sklon šlapat na plyn, zbytek cesty do Wolfova domu na 35. ulici jsme projeli, než

by řekl švec.

Do večeře zbývala jen půlhodina a já očekával, že Wolfa najdu v kuchyni, jak dohlíží na průběh pokusů, ale seděl v kanceláři u stolu a tvrdě pracoval. Nejspíš přemísťoval velící důstojníky na své operační mapě Ruska. Když jsme vešli, pokračoval v činnosti.

Bruceová poznamenala: „Tak tohle je kancelář Nera Wolfa,“ a prohlížela si kožená křesla, velký globus, police s knihami, staromódní dvoutunový sejf a vázičku, v níž

vždycky bývá kvetoucí orchidej.

Sundal jsem z kartónu provaz, otevřel ho, uchopil kufřík za jednu část jeho kostry, jemně, leč pevně jsem zatáhl, vyňal ho a položil na židli, protože celý stůl pokrývala mapa. V kartónu byly i jiné věci, papíry a různé drobnosti, ale nechal jsem je být a postavil to všechno ke stěně.

„Á, tak ho tedy máte,“ poznamenal Wolfe, když konečně vzhlédl. „Uspokojivé. Ale zřejmě jste to nedokázal zařídit

tak, aby vás nikdo neviděl. Slečna Bruceová vám ho pomáhala nést?“

„Ne. Přišla, protože nesnese pomyšlení, že by ho spustila z očí. Šel jsem tam, a kufřík tam nebyl. Byl pryč. Desátník tvrdil, že nikdo nic neodnesl. No, a jestli tedy nikdo nic neodnesl a přitom to tam nebylo, musel ten nikdo být seržantka Bruceová. Viděl jsem ji, jak si v předsíni balila věci do kartónu a protože ten kufřík ležel jen dva kroky od dveří do předsíně a desátník stál otočen zády, byla to pro ni hračka a pro kohokoli jiného nemožná věc. Zjistil jsem si její adresu, odjel tam, má dva pokoje s kuchyňkou a koupelnou, a našel jsem kufřík v komoře u ložnice. V té komoře byl také poručík Lawson. živý a zdravý.“

„Ale podívejme.“ Wolfe se zaklonil v křesle a mírně spustil víčka. „Neposadíte se, slečno Bruceová? Ne, na tohle křeslo, jestli vám to nevadí.“

Miloučká nevinná osůbka se posadila.

Pokračoval jsem. „Nevěděl jsem, jestli tam je Lawson jako rytíř nebo jako nosič či co vlastně. Z rozhovoru to nikterak nevyplynulo, až na to, že mu říkala Kene, drahoušku. Tak jsem ho tam nechal a přivezl ji a kufřík.

Cestou mi za kartón i s obsahem nabídla deset tisíc dolarů v hotovosti, splatných zítra odpoledne, když na to zapomenu.

Řekl bych, že zaplatí víc, když na ni zatlačíte, já jsem se nechtěl handrkovat, protože mě držela za ruku. Jestli se s ní nedohodnete, dám vám za to niklák.“

Wolfe zabručel:

„Ta nabídka byla za celý kartón i s obsahem? Co je ještě uvnitř?“

„Nedíval jsem se.“

„Tak se podívejte.“

Vzal jsem ho a vytahal z něj papíry a všechno ostatní, a navršil to na můj stůl. Byla to hubená kořist. Tenisová raketa, prázdná kabelka, pár punčoch, kniha Je Německo nevyléčitelné?, kelímek s krémem a podobné věci. V

papírech nebylo nic, co by mi zrychlilo tep, svazek Armádních řádů, čtyři čísla Yanku, asi tucet pohlednic.

Prolistoval jsem Řády a když z nich vypadl složený list papíru, sehnul jsem se a rozložil ho. Byl z jedné strany popsaný strojem:

INNISFREE

Tak vstát a jít, jít až do Innisfree a z proutí, jílu chýš si postavit, fazole v řádcích mít, med z úlu předobrý, ve včelím bzukotu tam na pasece žít.

Bylo tam toho víc. „Tohle by mohlo něco znamenat,“

upozornil jsem Wolfa. „Kde je Innisfree?“

Mračil se na mě. „Cože?“

„Píše básničky.“ Položil jsem list papíru před něj na stůl a obešel jsem ho, abych to mohl dočíst. „Chce jet do Innisfree, postavit si tam chatrč, založit zahrádku a pěstovat

včely. Možná jsou v tom ještě nějaká vodítka.“ Četl jsem dál:

Tam bude klid a mír, mír v kapkách stékající po jitřních závojích, kde cvrčků píseň zní, půlnoci jiskřivé, poledne rudolící a večery co křídla slavičí.

Tak vstát a jít, jít hned, neb ve dne v noci slýchám šum vod u břehů jezerních.

Na dlažbě šedé nebo na silnici slyším ten šum v mém srdci tiše znít.

„To je defétismus,“ prohlásil jsem. „Mírová propaganda.

Chce zastavit válku. A všimněte si…“

Wolfe mi vskočil do řeči. „Fuj. Tohle bylo napsáno před padesáti lety. Napsal to Yeats.“ Zašermoval prstem směrem k hromadě haraburdí na mém stole. „Jinak tam nic není?“

Jenže já očividně zachytil něco, čeho si on nevšiml. „Ale stejně,“ trval jsem na svém, „něco mi to připomíná.“ Otočil jsem se zády k seržantce Bruceové, aby neviděla, co dělám a vytáhl jsem z kapsy ten kus papíru, který jsem sebral z trosek v Ryderově kanceláři anonymní dopis, zaslaný Shattuckovi. Rozložil jsem ho a položil ho na stůl vedle básně.

„Tohle nenapsal Yeats, aspoň myslím, že ne.“ Mluvil jsem a ukazoval jsem mu podobnosti v detailech na obou listech papíru, c pod řádkou, a vysunuté doleva a další.

„Samozřejmě, mohla by to být jen zajímavá shoda okolností, ale rozhodně to bije do očí.“

„Je to zajímavé,“ připustil Wolfe neochotně. žárlil, protože jsem si toho všiml první. Vzal si ze zásuvky zvětšovací sklo a prohlížel střídavě oba listy. Já pokrčil rameny, odešel jsem ke své židli a sedl jsem si. Pokud si snad myslel, že je Bruceová tak hloupá, že nepochopí, co znamená porovnávání dvou strojopisů, časem se mu dostane ponaučení. Ale po chvíli bylo jasné, že to udělal úmyslně.

Odložil lupu a pochvalně na mě pokývl.

„Máte stále skvělý zrak, Archie. Nepochybně jsou totožné.“

„Moc mě těší.“ Pochopil jsem narážku a vypálil další granát. „Jestli hodláte po téhle stopě vypustit hafany, pro začátek by se mohla hodit přenosná underwoodka, kterou jsem zahlédl u ní doma.“

Opět přikývl. „To je výborný nápad. Zde se vtírá otázka v souvislosti s její štědrou nabídkou: o co jí především šlo?

O kufřík nebo o tenhle strojopis či snad o obojí?“

„Anebo o jedno ani o druhé?“ navrhla seržantka Bruceová.

Oba jsme se na ni podívali. Vypadala i mluvila zcela nevzrušeně, spíš trochu pobaveně.

„Ani jedno, ani druhé?“ opakoval Wolfe.

Usmála se na něj. „Především, o nic z toho, pane Wolfe. Především mi šlo o vás. Ta nabídka majoru

Goodwinovi, to byl jen takový malý pokus za účelem prověření jeho loajality vůči vám. On se žertem zmínil o miliónu, ale vy dobře víte, že milión dolarů je ve skutečnosti jen nepatrným zlomkem částek, o jaké se zde jedná, nebo se bude jednat. A služby, které v tomto ohledu můžete prokázat, budou zajisté stát za takový zlomek celkové sumy.

Nebo možná i za dva zlomky.“

5. KAPITOLA

Jednoho večera, asi před deseti lety, přitáhl do této kanceláře chlápek jménem Hallowell plátěnou tašku na zip se sto padesáti tácy v padesáti a stodolarových bankovkách, jimiž hodlal zkratovat elektrický obvod o napětí dvou tisíc voltů v sedačce, kterou pro něho Wolfe chystal, avšak to bylo jen pápěří ve srovnání s tímhle návrhem. Navíc, vzhledem k zjevně neveřejnému charakteru celé transakce, by se to celé obešlo bez daně z příjmu. Za milión dolarů se dají koupit čtyři milióny lahví nejlepšího piva.

Wolfe se opřel v křesle, zavřel oči a špulil a zatahoval rty, ven a dovnitř, ven a dovnitř a tak dál. Já jsem upřeně pozoroval obličej seržantky Bruceové, zcela neosobně, a přemýšlel jsem o tom, že Wolfa odhadla na stokrát vyšší částku než mě.

„Nemyslím, že byste měl v úmyslu plýtvat časem na triviálnosti,“ prohlásila miloučká, nevinná osůbka věcně.

„Major Goodwin má náhodou pravdu. Opsala jsem si tu báseň na svém přenosném stroji z vypůjčené knihy, protože se mi líbila. A předpokládám, neřekl byste mi, s čím jste to porovnával?“

Wolfe zamumlal, aniž by otevřel oči: „S dopisem, který obdržel pan Shattuck.“

Přikývla. „Ano, ten byl napsán na tomtéž stroji. Stejně jako víc než třicet dalších podobných dopisů, rozeslaných různým osobám v důležitých funkcích. Jak jste již

nepochybně sám zjistil, jedná se o nesmírně složitou záležitost. Velmi se to rozšířilo a sahá to velmi vysoko. To vás opravdu není důstojno, pane Wolfe, abyste plýtval časem na takové věci, jako je tenhle dopis nebo kufřík plukovníka Rydera. Již nějaký čas jsme si s vámi chtěli pohovořit, čekali jsme jen na vhodnou příležitost, a teď, s tím kufříkem, jste nás k tomu samozřejmě donutil.

Chápeme, že bude velice obtížné všechno zařídit. Bude třeba, aby obě strany poskytly jisté záruky. Závazky takového druhu, jež by oběma stranám znemožnily si to později rozmyslet. My jsme připraveni o tom jednat, jakmile budete připraven vy.“

Wolfe pootevřel oči. „Líbí se mi, že vám ten kufřík připadá triviální, slečno Bruceová. Když to tak chcete brát…

předpokládám, že by bylo zbytečné se vás na něj, či na tento dopis vyptávat?“

„Takové plýtvání časem!“ zaprotestovala.

„Asi to tak bude,“ přitakal Wolfe. „Jenže ten kufřík je v mých rukou a vy přiznáváte, že vás to donutilo k akci. Co se týče vaší nabídky, že byste mě chtěli najmout, stojí tomu v cestě prakticky nepřekonatelné obtíže. Například říkáte „my“. To je příliš mlhavé. O takové záležitosti bych mohl diskutovat jen s těmi, kdo vaši akci řídí, a jak by mi mohli odhalit svoji totožnost, je-li zde riziko, že jakmile se ji dozvím, prozradím je?“

Potřásla hlavou a zamračila se na něj. „Vy to nechápete, pane Wolfe. Ti, kdo naši akci řídí, jak jste je nazval, jsou mimo jakékoli riziko prozrazení. Jak už jsem uvedla, tahle věc sahá hodně vysoko. I tak si ovšem musíme počínat diskrétně, protože nechceme…“

Přerušilo ji zvonění telefonu. Zvedl jsem to u svého stolu a bylo mi řečeno, že pana Wolfa volá Washington. Zeptal jsem se, kdo přesně volá a po chvíli se mi dostalo odpovědi, že generál Carpenter. Požádal jsem o chvilku strpení, načmáral na stránku svého zápisníku „Gen. Carp.“, vstal jsem a podal ji Wolfovi. Přelétl vzkaz pohledem, odložil jej na stůl popsanou stranou dolů a zdvořile oznámil Bruceové: „Major Goodwin vás vezme nahoru a ukáže vám orchideje.“

„Jestli to je poručík Lawson…“ začala.

„Tak pojďte,“ vyzval jsem ji. „Třeba se vám podan to ze mě vymámit.“

Šla. Obyčejně, když doprovázím dámu na střechu, používám výtah, ale s tímto konkrétním exemplářem jsem neměl chuť setrvávat v tak uzavřeném prostoru. Co kdyby vytáhla z punčochy svazek bankovek a zadusila mě s ním.

Tak jsme ta tři patra absolvovali pěšky. Pochopitelně jsem měl hnusnou náladu. Ještě pořád jsem netušil, proč je ten kufřík vzácnější než * pytel rubínů. Vše co jsem věděl, bych byl dokázal sepsat na nehet svého malíčku. Neměl jsem ani zdání, do jaké cely zavírají majory, když je soudí vojenský soud, a jestli je pak zastřelí anebo pověsí. Pokud jde o to, co jsem nevěděl o seržantce Bruceové, to byla jen trivialita. Ať se jde seržantka Bruceová vycpat.

Ve sklenících bylo vedro. Zpotil jsem se a ona po tom stoupání mírně zrudla. Přiběhl k nám Horstmann a já mu sdělil, že jsem přivedl návštěvu. Vysvětlil jsem jí, že v místnosti na přesazování je o něco chladněji, ale ona že ne, že si chce prohlédnout květiny. Ve snaze přehlušit myšlenky na to, jak by bylo příjemné jí zlámat vaz, jsem jí začal recitovat latinské názvy orchidejí. Prohlásil jsem, že já osobně bych raději šel do místnosti na přesazování, jenže nemohu, protože kdybych ji tam nechal samotnou, určitě by štípla nějaké orchideje a zkusila jimi někoho podplatit.

Střelila po mně uznalým pohledem a opět vydala to

zachichotání či zakloktání, jako by na znamení, že mé poznámky shledává zábavnými.

Byli jsme ve třetí místnosti s nádobami na klíčení, když

jsem z přesazovací místnosti zaslechl zvonění telefonu a šel jsem to zvednout. Řekl jsem do sluchátka: „Goodwin u přístroje.“ Ozval se Wolfův hlas. „Pošlete slečnu Bruceovou dolů.“

„Myslíte tím, že ji mám přivést?“

„Ne. Vy, jakožto armádní důstojník jste v nevýhodě, protože jste složil přísahu. Já ne. Mohlo by to být trochu choulostivé. Raději si s ní promluvím soukromě.“

Už zase něco, co jsem neměl vědět. Doopravdy jsem byl báječně v obraze. Šel jsem Bruceové vyřídit vzkaz a otevřel jí dveře na schodiště. Sešla dolů. Já seběhl o patro níž do svého pokoje; neviděl jsem totiž žádný důvod, proč bych se nemohl opláchnout a tak jsem se svlékl a vlezl do sprchy.

Obvykle se mi v tomto prostředí nejlépe daří utřídit si myšlenky, ovšem v tomto případě jsem byl tvrdě odstaven, vyveden z arény až na místa k stání, a tak jsem nechal mozek odpočívat, udělal jsem si pohodu a obdivoval své svaly a zarostlou hruď. Právě jsem si zavazoval tkaničky u bot, když zavolal Fritz, aby mi oznámil, že má hotovou večeři.

Když jsem sešel dolů, Wolfe už postával v hale u dveří do jídelny. Počkal, až přijdu blíž a pak se otočil a prošel dveřmi.

„žádná společnost?“ otázal jsem se zdvořile. „Co naše nová zaměstnavatelka?“

„Slečna Bruceová odešla,“ řekl.

Objevil se Fritz s hliněnou mísou na servírovacím podnose, postavil ji před Wolfa a odklopil víko. Vyvalila se pára a vůně, rozplývající se v ovzduší. Wolfe začichal, naklonil se a opět začichal.

„Dršťky po kreolsku,“ vysvětlil. „Bez soleného vepřového a bez vepřových nožiček. Jsem zvědav, co tomu řeknete.“ Zabořil do mísy naběračku a vyvolal tak další erupci páry. Věděl jsem, že teď už nemá smysl vyptávat se ho na tak bezvýznamné věci, jako je milion dolarů.

Připouštím, že jsem snědl dvě porce drštěk.

Začali jsme jíst pozdě a než jsme dopili kávu a přesunuli se do kanceláře, bylo už deset hodin. Obsah kartónu, který jsem předtím navršil na svůj stůl, byl pryč a kartón taky.

Mapa Ruska byla uklizená. Kufřík ještě pořád ležel na židli.

Wolfe mi nařídil, abych jej uložil někam do bezpečí, a tak jsem ho zamkl do skříně, protože do sejfu by se nevešel.

Wolfe seděl opřený v křesle, s prsty propletenými v místě, kde se již nikdy v budoucnu nepodaří spojit oba konce stocentimetrového krejčovského metru. Na stole ležela kniha, kterou měl právě rozečtenou, Ve skrytu, od Johna Raye Carlsona, ale nesáhl po ní. Usedl jsem ke svému stolu a promluvil jsem:

„Nerad bych někomu kazil zábavu,“ začal jsem, „ani zde nechci uplatňovat osobní hledisko, ale již před nějakým časem mě napadlo, že pokud je Lawson řádný člověk a ohlásí svým nadřízeným, že jsem navštívil seržantku Bruceovou a odnesl její kartón, přijde mě to setsakra draho.“

Wolfe povzdechl. „Přistihl jste ho, jak se schovává v komoře.“

„Stejně je to nebezpečné,“ naléhal jsem.

„A on by určitě neučinil nic, čím by mohl ohrozit slečnu Bruceovou.“

„Ne? Co když je to vážně poctivec, jde po ní a snaží se ji načapat? Co když to dostal rozkazem od Rydera nebo dokonce od samého Fifea? Nebo od Tinkhama? Víte, jak tenhle spolek funguje. Nezáleží na tom, kdo tě chrání, vždycky se jedním okem ohlížej přes rameno.“

Wolfe potřásl hlavou. „Vy víte, že to tak není, Archie.

Viděl jste slečnu Bruceovou. že by ji Lawson dokázal vodit za nos? To je nesmysl.“

„Předpokládám,“ podotkl jsem pichlavě, „že vám určitě vysvětlila, jak do toho všeho Lawson zapadá. Tuhle podrobnost jste určitě neponechal bez povšimnutí. Třeba je jedním z jejích šéfů Lawson starší?“ Wolfe se zamračil a opět si povzdechl. „Archie. Nepopichujte mě. Zatraceně, musím tu sedět a pracovat a já po večeři pracuji nerad. Vy jste armádní důstojník se všemi závazky, jež z toho vyplývají, a tahle situace je pro vás příliš ožehavá.

Řekněme, že vám povím, že plukovník Ryder byl zavražděn a já se chystám odhalit vraha. Chápete, v jaké situaci byste se ocitl? Co když se vás někdo z vašich nadřízených zeptá na něco skutečně důležitého? Co když vám přikáže podat hlášení? Co se týče slečny Bruceové, hodlám ji využít. Chci využít i Lawsona. A taky vás. Ale teď, v tuto chvíli, mi dejte pokoj. Čtěte si, prohlížejte si obrázky nebo jděte do kina.“

Když říkal, že bude pracovat, myslel tím, že bude sedět se zavřenýma očima a třikrát za hodinu si vzdychne.

Vzhledem k tomu, že i kdyby ho něco báječného napadlo, stejně by mi to nechtěl povědět, rozhodl jsem se, že se ztratím. Stejně jsem musel jít ven, abych odvezl auto do garáže. Odešel jsem, zařídil jsem to a šel jsem se projít. Při zatemnění už večerní procházky nebyly to, co dřív, jenže já dnes stejně neměl smysl pro radostné stránky života, a tak na tom nezáleželo. Někde u padesátých ulic jsem se rozhodl ještě jednou se pokusit nechat přeložit do zámoří. Tady doma, pokud jsem tu pracoval v uniformě pro armádní kontrarozvědku, bylo to fajn a kdybych pracoval v civilu pro Nera Wolfa, i to by bylo snesitelné, ale měl jsem dojem, že budu-li dále zkoušet tyto dvě možnosti kombinovat, dříve či později bych mohl přijít o volební právo a pak bych už

nikdy nesměl kandidovat na prezidenta.

Když jsem se po jedenácté hodině vrátil do 35. ulice, dělala mi starosti spíše budoucnost než živá současnost, takže jsem ani nezaznamenal, že před domem zastavil taxík

a vyložil zde cestujícího. Všiml jsem si toho, až když

cestující přešel chodník a vystoupil po schodech, k nimž

jsem mířil i já. Než jsem vystoupal po osmi schodech až k němu, položil už prst na tlačítko zvonku. Uslyšel mě, otočil se a já poznal Johna Belle Shattucka.

„Dovolte,“ požádal jsem. Postavil jsem se před něj ke dveřím a otočil klíčem v zámku.

„Ach.“ V přítmí si mě mžouravě prohlížel. „To je major Goodwin. Přišel jsem za panem Wolfem.“

„A ví o tom?“

„Ano, telefonoval jsem mu…“

„V pořádku.“ Nechal jsem ho vejít a zavřel jsem dveře.

„Povím mu, že jste tady.“

Otevřenými dveřmi kanceláře se přivalilo Wolfovo hulákání: „Archie! Přiveďte ho sem!“

„Jděte po zvuku,“ vybídl jsem Shattucka. Poslechl.

Vstoupil jsem za ním do kanceláře a zamířil ke svému stolu.

„Pospíšil jste si, pane,“ zahučel Wolfe. „Sedněte si.

Tohle křeslo je nejlepší.“

Shattuck, oblečený na slavnostní večeři, s vázankou mírně vychýlenou od středu a s flekem na košili, vypadal jaksi neupraveně. Otevřel ústa, podíval se na mne a zase je zavřel, podíval se na Wolfa a opět je otevřel: „Generál Fife mě telefonicky informoval o plukovníku Ryderovi. Byl jsem na té večeři a musel jsem přednést projev. Uvolnil jsem se hned, jak to bylo možné a zavolal

vám.“ Opět se po mně podíval. „Když dovolíte, majore Goodwine, myslím, že byste raději měl…“

Hned zpočátku jsem co nejrychleji přešel ke svému stolu a sedl si, protože jsem očekával, že mě Wolfe určitě vystrnadí a já mu chtěl už předem naznačit, co si o tom myslím. Jenže Shattuck to celé postavil do jiného světla.

Nejen že naznačil, že bych měl vypadnout, což by Wolfovi vadilo už ze zásady, ale dokonce se pokusil mě vyhnat sám, aniž by se předtím Wolfa zeptal, což bylo docela nepřijatelné.

„Major Goodwin,“ poučil ho Wolfe, „mi byl na základě oficiálního rozhodnutí přidělen jako důvěrný asistent.

Chcete mi snad sdělit něco, co by se armáda neměla dozvědět?“

„To jistě ne.“ Shattuck se naježil. „Nevím o ničem, co bych chtěl před armádou tajit.“

„Nevíte?“ Wolfe pozvedl obočí. „Dobrý bože, to já tedy ano. Existují stovky věcí, u nichž bych si nepřál, aby se je dozvěděl kdokoliv. Tak čistý štít určitě nemáte, pane Shattucku, to jistě ne. Ale chtěl jste mi povědět něco o plukovníku Ryderovi?“

„Povědět ne. Zeptat se vás. Fife říkal, že to vyšetřujete a zítra mu podáte hlášení. Zjistil jste něco?“

„Nu… zdá se, že se nám podařilo odhalit jisté skutečnosti. Vzpomínáte si na ten granát, myslím ten růžový předmět, který dnes ráno plukovník Ryder uložil do svého

stolu, přinesl mu ho major Goodwin. Tak ten vybuchl a zabil plukovníka Rydera. Musel ho vyjmout ze zásuvky, protože je prokázáno, že vybuchl na desce stolu, nebo nad ní. Střepiny jsou rozeseté po celé kanceláři.“

Reprodukuji zde, o čem Wolfe mluvil, protože jsem mu naslouchal a ukládal si jeho slova do paměti, ale určitě se tím nezabývala hlavní část mé mysli. Ta se zabývala čímsi, co nezaznamenaly mé uši, ale oči. Právě jsem si toho povšiml. Za Wolfem, trochu napravo, z mého pohledu napravo, visel na stěně obrázek, malba na skle, zobrazující Washingtonův památník. (Mimochodem, ten obrázek byla kamufláž, ve skutečnosti šlo o speciálně konstruovaný panel, jímž bylo možné z výklenku na konci haly, vedle kuchyně, pozorovat kancelář, byla odtud vidět skoro celá místnost.) Hned pod obrázkem stála polička s úzkými přihrádkami, kam jsme ukládali různé drobnosti, včetně suvenýrů z některých případů, na nichž jsme pracovali.

Můj pohled upoutal předmět ležící ve čtvrté přihrádce shora, který tam dříve nebyl a musím přiznat, že mi to připadalo hodně zvláštní, mírně řečeno, protože se jednalo o suvenýr z případu, na němž jsme pracovali právě teď a který ještě nebyl vyřešen. Byl to ten granát, co zabil Rydera.

Stál tam na rovné spodní základně, stejně jako předtím nahoře, na mé skříňce se zásuvkami.

Samozřejmě, tohle byla jen první, překvapující myšlenka, která mě napadla, když jsem ho poprvé spatřil.

Ale myšlenka, která následovala bezprostředně poté, byla také překvapivá, uvědomil jsem si, že to je jiný granát, úplně stejný jako ten, který mi Wolfe přikázal odstranit z domu. Určitě jsem věděl, že když jsem před dvěma hodinami odcházel, ještě tam nebyl.

Úplně šokován jsem na něj hleděl asi dvě vteřiny, ale ne déle, protože jsem si uvědomoval, že není zdvořilé civět na majetek jiných lidí. Wolfe ani Shattuck si očividně neuvědomili, že zažívám něco výjimečného, protože pokračovali v hovoru. Jak jsem řekl, poslouchal jsem je.

Shattuck říkal: „Jak a proč to vybuchlo? Dospěl jste k nějakým závěrům?“

„Ne,“ opáčil Wolfe stroze. „V novinách to bude označeno za nehodu bez jakýchkoli upřesnění o tom, jak k ní došlo. Generál Fife tvrdí, že pojistka granátu je nárazuvzdorná, ale odborníci přece nejsou neomylní. Pokud jde o sebevraždu, určitě by to nebylo obtížné. Prostě by ho uchopil do ruky a vytrhl pojistku, ale musel by to chtít udělat. Chtěl to? O tom byste mohl něco vědět. Byl jste přece kmotrem jeho syna, říkal jste mu Harolde. Myslíte, že se chtěl zabít?“

Shattuckovi zacukalo v obličeji. Po chvíli polkl. Ale promluvil zřetelně, pevným hlasem. „Jestli ano, tak o tom určitě nevím. Jediným důvodem by mohla být smrt jeho syna. Ale zdravý chlap se zdravou myslí takovou věc dokáže snést aniž by spáchal sebevraždu, a Harold Ryder byl zdravý

chlap a mozek měl v pořádku. V poslední době jsem ho moc často nevídal, ale aspoň tolik mohu říci.“

Wolfe přikývl. „Pak je tu druhá možnost, že ho někdo zabil. Protože k tomu byl použit granát, musel ho někdo vyjmout ze zásuvky stolu, pravděpodobně někdo z nás, kdo jsme viděli, jak ho tam dnes ráno plukovník Ryder ukládal.

Bylo nás šest. Tím pádem je to poněkud choulostivé.“

„To jistě,“ přisvědčil Shattuck mrzutě. „To je jeden z důvodů, proč jsem přišel. Tak tedy ho vytáhl ze zásuvky, a co potom?“

„Já nevím. V tomto bodě vstupují do hry detaily, příchody, odchody, kdo byl přítomen a kdo ne. Nejspíš otevřel dveře, kterékoliv dveře, vytrhl pojistku a vhodil granát dovnitř.“ Wolfe se na něj na chvíli tázavě zahleděl.

„Předpokládám, pane Shattucku, že tento rozhovor budete považovat za důvěrný?“

„Samozřejmě. Naprosto.“

„Pak vám mohu sdělit, že čistě hypoteticky, by v tom mohla figurovat i sedmá osoba. Slečna Bruceová. Sekretářka plukovníka Rydera.“

„Myslíte ta voj anda v předsíni?“

„Ano. Nejsem připraven hovořit o podrobnostech, ale zdá se, že plukovník Ryder získal určité informace a napsal, nebo se vbrzku chystal napsat, hlášení, které by pro ni znamenalo katastrofu.“

Shattuck se zamračil. „To se mi nezdá.“

„Vskutku. Vám se to nezdá?“

„Chci říct, že ne…“ Shattuck se zarazil. Zamračil se ještě zuřivěji. „Myslím to tak,“ promluvil drsným, odhodlaným hlasem. „Když už mluvíme důvěrně. Měl jsem pocit, ať už

oprávněný nebo ne, že podrobnosti týkající se smrti kapitána Crosse byly úmyslně zatajeny a žádné opravdové vyšetřování neproběhlo.

V tomto směru se mi dostalo uspokojení, když jsem se dozvěděl, že vyšetřování svěřili vám. Možná se ptáte, proč tedy nejsem spokojen, máte-li na starosti i vyšetřování Ryderovy smrti? Jsem spokojen. Ale… vy sám se můžete mýlit. I při všem vašem nadání se můžete vydat po falešné stopě. Proto říkám, že se mi nezdá, že bychom do toho měli zatahovat to děvče. Neznám ji. Nic o ní nevím, ale vypadá to jako nějaký trik.“

„To je možné,“ připustil Wolfe. „Máte v tomto směru nějaký důkaz?“

„Ne.“

„Nebo o komkoli z těch šesti lidí? Přítomné ze zdvořilosti vynecháme. Tedy o těch třech? Můžete mi o nich cokoliv povědět?“

„Ne.“

„Tedy se obávám, že dnes večer již žádného pokroku nedosáhneme.“ Wolfe pohlédl na nástěnné hodiny. Položil dlaně na okraj stolu a odsunul své křeslo dozadu. „Už je půlnoc. Ujišťuji vás, pane, že zkouší-li na mě někdo nějaké

triky, určitě na to přijdu a ten kompliment mu oplatím.“

Vstal. „Snad vám zítra budu moci povědět něco určitějšího.

Řekněme v poledne. Hodilo by se vám zastavit se tu v poledne? Kdybych na něco přišel, nerad bych o tom hovořil do telefonu.“

„Myslím, že to stihnu,“ odvětil Shattuck, který už také vstal.

„Stihnu to. Mám rezervaci na letadlo do Washingtonu ve tři hodiny.“

„Dobrá. Tedy se zítra uvidíme.“

Vyprovodil jsem hosta ke dveřím, vypustil jsem ho, zavřel jsem dveře, zacvakl na noc zástrčku a vrátil jsem se do kanceláře. Domníval jsem se, že Wolfe je připraven pro dnešek skončit a jít spát, ale k mému údivu si sedl zpátky do křesla a, soudě dle výrazu jeho tváře, zapnul mozek.

Nevrle jsem poznamenal. „Takže Shattucka chcete taky využít. K čemu? Byl to on?“

„Archie, buďte zticha.“

„Ano, pane. Nebo snad je on šéfem slečny Bruceové a vy se chystáte uzavřít kšeft?“

žádná odpověď.

Přistoupil jsem k poličce, vzal granát do ruky, vyhodil jsem ho do vzduchu a zase chytil. Otřásl se. To už bylo něco. „Toto,“ prohlásil jsem, „je armádní majetek. Stejně jako já, což mi připomínáte každou hodinu. Neptám se, kde

jste k němu přišel, protože jste mi nařídil, abych byl zticha.

Ale uložím ho ve svém pokoji a ráno jej vrátím armádě.“

„Zatraceně! Dejte sem ten krám.“

„Nikoli, pane. Myslím to vážně. Protože mám jisté závazky, jak jste sám řekl, odnesu ten granát hned ráno generálu Fifeovi a oznámím mu…“

„Držte zobák!“

Stál jsem a mračil se na něj.

On se taky zamračil, jako by se stalo něco, co nemohl snést a on po mně žádal rozhodnutí, co to vlastně je.

Nakonec řekl: „Archie. Podřizuji se okolnostem. Vy byste se jim měl také podřídit. A nabízím vám ústupek.

Například, pokud jde o ten kufřík. Jeho rám je zohýbaný směrem ven, do všech stran. Jak by ten rám mohla vyboulit ven jakákoli exploze, k níž by došlo kdekoli mimo kufřík, v jakékoli vzdálenosti, blízko či daleko od něj? To není možné. Takže ten granát byl v kufříku, když vybuchl.

Potvrzuje to bezpočet děr a trhlin po střepinách v kůži.

Všechno je roztrhané zevnitř ven.“

Položil jsem granát na jeho stůl.

„To znamená,“ pokračoval, „že byl plukovník Ryder zavražděn. Ten granát nemohl v kufříku vybuchnout náhodou. Sebevražda? To také ne. Ten člověk nebyl idiot.

Nevzal si přece granát ze zásuvky aby se zabil tak, že ho vložil do kufříku, a nechal ho pootevřený jen natolik, aby dovnitř mohl vsunout ruku a vytrhnout pojistku. Jedině tak

by to byl mohl udělat, protože i rám víka byl vyboulený ven.

žádná sebevražda. Zbývá jediný myslitelný závěr. Byla to past.“

Uchopil granát a ukázal na tlusté zakončení pojistky „Vidíte ten zářez. Uložím granát do kufříku, pod ten zářez na pojistce upevním nějakou šňůrku, stačil by i proužek odtržený z kapesníku, přivřu víko tak, aby zbyla jen škvíra, jež mi umožní sáhnout dovnitř, druhý konec šňůrky připevním k potahu víka, třeba špendlíkem, který najdu přímo na stole, což je nejvhodnější místo pro takovou práci, a zaklapnu víko. Stačily by na to dvě minuty, určitě ne víc než tři. Jakmile plukovník Ryder ten kufřík otevře, zemře, ať je to kdekoliv. Jelikož víko bylo v době výbuchu zavřené, pravděpodobně ho prudce otevřel, něco vhodil dovnitř a hned ho zase zavřel, aniž si té šňůry povšiml. Samozřejmě, i kdyby si všiml, nebylo by to nic platné.“

Uvažoval jsem. Když domluvil, pokývl jsem hlavou.

„Tak dobře,“ přisvědčil jsem. „Souhlasím s vámi. A dál: Seržantka Bruceová ho odnesla, protože…“

„Ne,“ zarazil mě důrazně. Uložil granát do zásuvky ve stole. „To je vše…“

„To není ani začátek,“ odfrkl jsem.

„Pro dnešek je to všechno.“ Vstal. „Ráno v osm, až mi Fritz přinese snídani, přijďte do mého pokoje. Vezměte si zápisník. Dám vám nějaké instrukce. Čeká nás perný den.

Nalíčíme past, o něco složitější, než byla tahle.“

6. KAPITOLA

V úterý ráno pět minut před jedenáctou jsem seděl na rohu svého stolu v kanceláři Nera Wolfa a pohledem jsem kontroloval celou scénu a připravené pomůcky. Všechno jsem zaranžoval sám přesně podle instrukcí, ale o tom, co se vlastně chystá, jsem měl asi takový přehled, jako kdyby mě se zavázanýma očima spustili do studny.

V jednom ohledu měl Wolfe pravdu. Alespoň prozatím to byl perný den, pro mne. Po časné snídani jsem odešel do jeho pokoje, kde jsem obdržel pokyny, co mám udělat, ne proč a k čemu, jenom co. Pak jsem zajel do Duncan Street a pokračoval dle programu. Neměl jsem času nazbyt, protože generál Fife se v kanceláři objevil až skoro v deset. Když

jsem s ním vyřídil, co bylo třeba, vrátil jsem se domů připravit pomůcky.

Ne že by se jednalo o něco složitého, co by vyžadovalo dlouhé přípravy. Šlo jen o tři předměty, jeden z mého stolu a dva z Wolfova. Jedním z těch posledně zmíněných byla rozměrná obálka, která přišla ranní poštou. Byla na ní strojem napsaná Wolfova adresa a v dolním levém rohu stálo, také strojopisem:

Otevřít v úterý, 10 srpna v osmnáct hodin večer, pokud bych se do té doby neozval.

V horním levém rohu byla zpáteční adresa: Plukovník Harold Ryder

633 Candlewood Street

New York City

Obálka, která podle hmatu obsahovala několik listů papírů, byla důkladně zalepená, neotevřená. Ležela na desce Wolfova stolu, mírně vpravo od středu, pod těžítkem.

Těžítko, to byla druhá pomůcka, granát, dvojče toho, jímž

byl zabit Ryder.

A v řádcích, napsaných na obálce, se c propadalo pod řádku a písmeno a bylo vychýlené doleva. Bylo to napsáno na stejném stroji, jako báseň, která se líbila seržantce Bruceové a jako Shattuckův anonymní dopis.

Na mém stole ležel kufřík, který patřil mně. Byl to můj nejmenší kufřík, ze světle hnědé hovězí kůže, který jsem si brával na kratší cesty. Podle instrukcí jsem do něj měl něco zabalit, košile, pár knížek, cokoliv, a položit ho na svůj stůl, kde teď ležel.

Toto zřejmě byla ta past: obálka, granát a kufřík. Kdo se do ní měl chytit, jak a kdy, o tom jsem neměl ani ponětí.

Pokud šlo o další instrukce, jichž se mi dostalo, měl jsem pocit, že bláznivější a chabější pokus o polapení vraha ještě ničí mozek nevymyslel. Dal jsem průchod svým citům několika nahlas pronesenými výrazy, jež bych býval byl mohl pochytit v kasárnách, kdybych někdy v nějakých byl, opustil jsem scénu, vyšel o tři poschodí výš na střechu, našel Wolfa, jak si v místnosti na přesazování chystá rašelinu a oznámil mu: „Hotovo.“

Aniž by přerušil práci, otázal se: „Ty předměty v kanceláři?“

„Jo.“

„Požádal jste je, aby přišli přesně?“

„Požádal. Lawson v 11.15, Tinkham v 11.30, Fife v 11.45. Shattucka a Bruceovou jste pozval sám.“

„A Fritz? A ten panel?“

„Už jsem řekl,“ opáčil jsem ledově, „že je všechno hotové. Bůh ví, k čemu to bude.“

„No tak, Archie,“ zamumlal, otrhávaje mech. „Asi jsem trochu nervózní. Tohle je choulostivá věc. Když to nevyjde, možná ho nikdy nechytíme. Mimochodem, zavolejte mi pana Cramera.“

Když jsem mu vyhověl, s pomocí telefonu stojícího na lavici, předvedl mi Wolfe výstup. Poté, co mi sdělil, jak je nervózní, protože je to choulostivá věc, se takhle pustil do Cramera:

„Dobré jitro, pane. Ohledně té záležitosti v centru. Slíbil jsem vám, že vám dnes sdělím své mínění. Jde o předem promyšlenou vraždu. To je vše, co vám prozatím mohu povědět, ale lze předpokládat, že v krátké době dojde k dalšímu vývoji. Ne, pane, nic takového. Jen byste ze sebe dělal hlupáka. Jestli sem přijdete, neotevřeme vám.

Předpokládám, že vám později během dne telefonicky oznámím, kdo je vrahem a kam si pro něj máte jít. To jistě ne! Ne, pane.“

Položil sluchátko. „Fuj,“ zabručel a vrátil se ke své rašelině.

„Jestli to nevyjde, bude Cramer trochu mrzutý,“ podotkl jsem. „Tohle nebylo jen vykrucování, ale tanec svatého Víta.“

Sotva znatelně pokrčil rameny a opět je nechal sklesnout.

„Tak to bude muset vyjít. Kolik je hodin?“

„Jedenáct osm.“

„Jděte dolů do výklenku. Poručík Lawson by mohl přijít předčasně.“

Odešel jsem.

Nevzpomínám si, že bych si někdy připadal jako větší trouba než v hodině, jež následovala. Postup byl jednoduchý. Měl jsem se postavit do výklenku na konci haly u panelu, jímž bylo vidět do kanceláře. Pokaždé, když přišel návštěvník, Fritz mu měl vysvětlit, že Wolfe přijde dolů za deset minut, doprovodit ho do kanceláře a zavřít za ním dveře. Já měl sledovat, jak si počínají při čekání v kanceláři.

Neměl jsem dělat nic, pokud by někdo z nich neprováděl něco s jednou či více rekvizitami. Kdyby si je jen prohlédl, vzal je do ruky a zase odložil, to by bylo v pořádku. Pokud by s nimi prováděl něco drastického, měl jsem to telefonicky hlásit Wolfovi do kuchyně. Jinak jsem měl setrvat v klidu.

Pět minut před plánovaným příchodem další návštěvy měl Fritz zajít pro stávajícího hosta do kanceláře, vyřídit mu, že s ním Wolfe chce mluvit nahoře ve skleníku, odvést

ho tam a tím uvolnit kancelář pro další oběť. Kdyby někdo z nich přišel předčasně, měl ho Fritz usadit v předním pokoji, dokud nebude kancelář volná.

Nebyl v tom žádný zádrhel a všechno fungovalo úplně hladce. Lawson se dostavil v 11.13. Tinkham v 11.32. Fife dorazil v 11.50. Shattuck přišel ve 12.08. Seržantka Bruceová se objevila ve 12.23. Fritzův kyvadlový systém fungoval skvěle až do jisté chvíle, k níž se právě dostávám.

Jak už jsem řekl, nikdy jsem si nepřipadal hloupěji, než

když jsem stál přilepený u panelu a díval se, jak přicházejí a odcházejí. I kdyby jeden z nich byl vrah, co, k čertu, Wolfe čekal, že udělá? Popadne obálku a uteče? Zabije se granátem? Nebo si zopakuje ten včerejší trik s granátem a kufříkem? Byl jsem ochoten se vsadit, že by vrah nic takového, ani nic podobného, neudělal, i kdyby měl jen mozek, jaký stvořitel nadělil slepicím.

Byl-li mezi přítomnými, opravdu nic takového neudělal.

Lawson, který přišel jako první, poté, co ho Fritz nechal v kanceláři samotného, zůstal stát, rozhlédl se, přistoupil ke stolu, se skloněnou hlavou si prohlédl obálku a granát, posadil se a zůstal bez hnutí sedět, dokud pro něj Fritz nepřišel.

Tinkham projevil větší zájem. Rekvizity zpozoroval okamžitě. Když Fritz odešel a zavřel za sebou, Tinkham se ohlédl na dveře, zamířil k nim, rozmyslel si to a vrátil se ke stolu, vzal do ruky nejprve granát a potom obálku, a

prozkoumal je. Neustále se ohlížel na dveře. Snažil se dospět k nějakému rozhodnutí, co by měl podniknout, jenže tak daleko se nedostal, protože měl už potřetí v ruce obálku a prohlížel si ji, když se otevřely dveře a vstoupil Fritz.

Tinkham upustil obálku na stůl, pokud jsem mohl soudit, ani se mu při tom nezrychlil tep. Jakmile s ním Fritz odešel, zašel jsem do kanceláře, upravil vše do původního stavu a vrátil jsem se na své místo.

Fife mě totálně zklamal. Snad to ani nebylo možné, ale byl bych přísahal, že ty věci vůbec neviděl. Když ho Fritz přivedl, zamířil doprava místo doleva, uviděl velký glóbus a celých deset minut věnoval jen jemu. Pomyslel jsem si, že pokud celé to aranžmá zaznamenal, něco mu došlo a držel se od toho stranou, pak v něm dřímají netušené schopnosti kalit vodu.

Shattuck si zřejmě jako jediný všiml i kufříku, ovšem on si všiml úplně všeho. Na nic nesahal, jen se díval. Přistoupil ke stolu, podíval se, upřeně zíral na obálku a granát, pak poodešel k mému stolu a také se podíval. Potom se povšechně rozhlédl kolem a opět prozkoumal oba stoly. Ale na nic nesáhl.

Těšil jsem se na poslední a, pokud šlo o mne, nejméně významný exemplář, seržantku Bruceovou. Pochyboval jsem, že by mě mohla překvapit, ať už by udělala cokoliv, i kdyby odjistila granát a vyhodila ho oknem nebo otevřela můj kufřík a štípla mi košili. Jenže musím přiznat, že ve

skutečnosti mě překvapila. Poté, co Fritz odešel a zavřel dveře, nezůstala v kanceláři déle než dvacet vteřin. Popadla granát a obálku, aniž by jim věnovala jediný pohled, uložila je do zásuvky Wolfova stolu, zásuvku zavřela a šla pryč.

Vypadla. Kdybych ji býval chtěl zastavit, musel bych po ní skočit. Slyšel jsem, jak prošla halou a jak se zavřely venkovní dveře. Šel jsem se podívat za roh a seržantka nikde. Vypařila se.

V tom okamžiku jsem už všechno vzdal. Zašel jsem do kanceláře, k telefonu na mém stole, zavolal do skleníku a popsal Wolfovi, co se stalo. Potom, stále podle instrukcí, jsem se stáhl do kuchyně. Neměl jsem se ukazovat v kanceláři, dokud všichni nepřijdou ze skleníku. Proč? Pokud jsem věděl, tedy proto. Očividně nijak nespěchali. Snědl jsem dva banány a vypil sklenici mléka a teprve potom jsem uslyšel plačtivé skřípění výtahu. Když se z haly ozvaly hlasy, dal jsem jim dost času, aby stačili dojít do kancelářea vyřešit zasedací pořádek. Pak jsem se k nim připojil.

Jak jsem tak obcházel kolem křesel k židli u mého stolu, nezdálo se mi, že by zde vládla příliš veselá atmosféra.

Docela ochotně bych byl pozdravil své nadřízené, ale tvářili se, jako by o to nestáli. Nikdo z nich neměl pouta ani stržené nárameníky s hodnostním označením a pokud jsem to dokázal posoudit, naše past dopadla jako propadák.

V nejbližším křesle vedle mne seděl Shattuck a za ním Tinkham. Fife usedl do velkého křesla na opačném konci Wolfova stolu. Lawson seděl po jeho pravici, trochu vzadu.

Wolfe se pohodlně usadil a zhluboka si povzdechl.

„Teď,“ prohlásil spokojeně, „se do toho můžeme dát. Děkuji vám, pánové, za vaši trpělivost. Doufám, že se mnou budete souhlasit, když řeknu, že to stálo za to. Byl to jediný způsob, který mě napadl, jak zjistit, zda plukovníka Rydera zavraždil někdo z vás, anebo slečna Bruceová.“

„Vražda?“ Fife se na něho zamračil. „Goodwin mi tvrdil, že nevíte…“

„Prosím vás, generále.“ Okřikl ho Wolfe stroze. „Když

mě budete vyrušovat, potrvá nám to celý den. Pan Goodwin vám, plukovníku Tinkhamovi a poručíku Lawsonovi oznámil, že s vámi chci mluvit v soukromí, ve své kanceláři, že ještě nevím nic určitého o tom, jak plukovník Ryder zemřel, že jsem se dozvěděl, že je do věci zapletena seržantka Bruceová a to z hlášení, sepsaného plukovníkem Ryderem, které by ji mohlo zničit, a že jsem od plukovníka Rydera obdržel zapečetěnou zprávu, odeslanou včera poštou, kterou bych rád otevřel ve vaší přítomnosti.“

„Ale teď tvrdíte…“

„Prosím vás, generále.“ Wolfe je všechny přelétl pohledem. „Nyní vám již mohu povědět, že jsem provedl pokus. Zařídil jsem, abyste se sem dostavili v patnáctiminutových intervalech a byli ponecháni o samotě v

této kanceláři. Nemohli jste si nepovšimnout, že zde na tomto stole ležela obálka adresovaná mně, se soukromou adresou plukovníka Rydera jako zpáteční a s poznámkou: ‚Otevřít v úterý 10. srpna v šest hodin večer, pokud bych se do té doby neozval.‘ Mimochodem, ta obálka byla falešná.

Připravil jsem ji a odeslal včera večer.“

„Zdálo se mi to divné,“ podotkl suše plukovník Tinkham. „Bylo na ní razítko z jedenácti hodin večer, tou dobou už byl plukovník Ryder sedm hodin mrtev.“

„To není podstatné,“ vyštěkl Wolfe. „Existuje na tucet způsobů, jak to vysvětlit. Na obálku jsem postavil stejný granát, jako ten, jímž byl zabit plukovník Ryder. Požádal jsem o něj včera večer telefonicky generála Carpentera a on s ním poslal letecky kurýra. Můj pokus spočíval v tom, že zde každý z vás bude ponechán deset minut o samotě s řečenými předměty a uvidíme, co se stane. Poté, co každý z vás odešel, přišel sem Fritz provést kontrolu, zejména se měl přesvědčit, zda bylo nějak manipulováno s tou obálkou.

Možná se vám to zdá poněkud neohrabané. Ale uvědomme si. Představte si, v jakém stavu musí být vrahova mysl. Mohl zde snad deset minut stát, dívat se na tu obálku a neudělat s ní vůbec nic? Nepokusit se zjistit, co je uvnitř? To je nemožné. Naprosto nemožné!“

Fife pohrdavě zavrčel: „Vůbec jsem tu zatracenou věc neviděl. A nevidím ji ani teď.“ Jeho pohled na Wolfa nenaznačoval, že jej považuje za cenného spolupracovníka.

„A vy, proboha, máte tu drzost, přidat mě na seznam podezřelých!“

„Připadám si,“ podotkl Tinkham chladně, „jako v mateřské školce.“

„Ale plukovníku,“ Wolfe zašermoval prstem. „Ono to fungovalo!“ Ukázal prstem na stůl. „Jak správně poznamenal generál Fife, nikde tu obálku nevidí. Je pryč.“

Všichni na něj vytřeštili oči. Potom, když jim pomalu došlo, co to znamená, pohlédli jeden na druhého.

Překvapení, nejistota, nedůvěra, to vše poletovalo v jejich pohledech z očí do očí, všemi směry.

Fife vybafl na Wolfa: „O čem to, sakra, mluvíte? Co tím chcete naznačit?“

„Nic,“ opáčil Wolfe pokojně. „Jen vás seznamuji se situací. Chápu pánové, že jste nervózní, ale i tak byste mě mohli nechat domluvit. Jak jsem uvedl, Fritz sem chodil všechno kontrolovat poté, co zde každý z vás strávil deset minut. A všichni jste tu zkoušku absolvovali obdivuhodným způsobem. Lawson, Tinkham, Fife i Shattuck. Ale byl tu ještě někdo jiný. Jako poslední přišla slečna Bruceová. Také ona zde mohla zůstat deset minut. Jenže, pánové, ona zde setrvala jen sedm minut! Klíčovou dírkou v kuchyňských dveřích je vidět do haly. Po sedmi minutách Fritz uviděl slečnu Bruceovou vyjít z kanceláře a odejít venkovními dveřmi. Šel se podívat sem a obálka i granát byly pryč!

Netuším, proč odnesla i granát, leda by ho po mně chtěla hodit oknem.“

Všichni pohlédli na okno a já také, abych držel partu.

Fife se zvedl. „Potřebuju si zatelefonovat.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Musíme si trochu pohovořit, generále. Jednak si nemůžeme dovolit znepřátelit si policii.

A za druhé, oni už se o slečnu Bruceovou postarali. Dohodl jsem se s inspektorem Cramerem, že před můj dům postaví své lidi, aby sledovali kohokoli z vás, včetně slečny Bruceové, kdybyste vyšli ven před jednou hodinou. A ještě další věc: Včera večer mi z Washingtonu telefonoval generál Carpenter a dal mi určité speciální pokyny. Jak jsem vám pověděl, poslal mi ten granát. A s ním písemné pokyny.

Takže, kdybyste to se mnou ještě chvíli vydrželi…“

Fife si zase sedl.

„Netvrdím,“ pokračoval Wolfe, „že plukovníka Rydera zabila slečna Bruceová. Zdá se, že je to schopná, energická žena, ale v žádném případě nemáme dost důkazů, abychom ji mohli obvinit z vraždy. Proč tady zůstala celých sedm minut, místo aby tu obálku vzala hned, to nevím. Možná je natolik chladnokrevná, že ji otevřela a prohlédla si obsah, avšak to není pravděpodobné, protože uvnitř byly jen nepopsané papíry.

V každém případě, teď si ji můžeme vzít do práce a ať už ta vražda je či není jedním z jejích zločinů, zaplatí za vše, čeho se dopustila.“ Wolfe se zamračil. „Připouštím, nelíbí se

mi, že má ten granát. Na to jsem nepomyslel. Bude-li zahnána do úzkých a někoho jím zabije…“ Pokrčil rameny.

„Archie, raději byste měl zavolat inspektoru Cramerovi, aby své lidi varoval, ale ještě předtím, kde je ten dopis od generála Carpentera? Máte ho ve stole?“

Už jsem otevřel ústa k odpovědi, když jsem si uvědomil, oč mu jde. Tohle byla ta past. Všechno ostatní, ten složitý úvod, každé jeho slovo bylo jen přípravou na tento důležitý okamžik. Na vteřinu se mi zastavilo srdce a pak se prudce rozbušilo. Podle jeho teorie vždycky podávám lepší výkon, když mi předem nic nevysvětlí, když jednám podle momentální situace a podle jeho náznaků, jenže tahle teorie se málem sesypala, protože to tentokrát skoro přehnal.

Samozřejmě nehrozilo, že bych nepochopil jeho narážku o dopise od generála Carpentera, to byla rutinní záležitost; věděl jsem však, že vše záleží na tom, jak to provedu… a já si nebyl jist… srdce mi bušilo.

„Myslím, že ne,“ odvětil jsem. „Myslím, že jste si ho vzal. Podívám se.“ Otevřel jsem zásuvku ve stole. Byl bych obětoval celý svůj měsíční plat za pohled na to, jak se tvářili, ale věděl jsem, že tohle má na starosti Wolfe a věnoval jsem se svému úkolu. Zavřel jsem zásuvku a otevřel další. „Tady není.“ Otevřel jsem i třetí šuplík a zase jsem ho zavřel.

Wolfe se zakláněl v křesle se založenýma rukama a podrážděně zavelel: „Zkuste můj stůl.“

Přešel jsem na jeho stranu stolu a poslechl ho. Prostřední zásuvka, tři zásuvky na levé straně, čtyři na pravé. Už jsem chtěl zamumlat, že se podívám do registraček, když se ozval Wolfe:

„Zatraceně, už si vzpomínám! Uložil jsem ho zpátky do kufříku. Vyndejte ho.“

Vrátil jsem se ke svému stolu. Ve chvíli, kdy jsem se dotkl zámků kufříku, Wolfův hlas třeskl jako bič: „Pane Shattucku, co je s vámi?“

„Se mnou? Nic,“ odvětil Shattuck, ale neznělo to jako jeho hlas.

Rychle jsem se otočil a pohlédl na něj. Rukama svíral opěrky křesla, čelist měl pevně zaťatou a oči se mu leskly, pokud jsem to ze svého místa mohl posoudit, napůl strachem a napůl bojovností.

„To je adrenalin,“ poučil ho Wolfe. „Nedokážete ho kontrolovat. Možná byste podal lepší výkon, kdybyste byl statečný, ale vy jste zřejmě baba.“ Natáhl ruku dolů, otevřel zásuvku a když ruku zvedl, držel v ní granát. „Podívejte, tady je. To jen abych vás ubezpečil. Uklidněte se. Slečna Bruceová nenastražila žádnou past do těchto zásuvek ani do kufříku, jako jste to včera udělal vy s kufříkem plukovníka Rydera.“ Položil granát na stůl.

„Pane bože,“ vydechl Fife.

Lawson povstal a zůstal strnule stát před svým křeslem, jako by v pozoru.

Tinkham, který až do té doby upřeně sledoval Wolfa, se nyní zahleděl na Shattucka a špičkou prstu si hladil knírek.

Shattuck se nepohnul, ani nepromluvil. Ještě stále se neovládal a čekal, až se mu to podaří. Možná nebyl statečný, ale měl dobře seřízené brzdy.

Wolfe se zvedl. „Generále,“ oslovil Fifea. „Obávám se, že tohle se vás netýká. Pan Shattuck není v armádě, takže je to přece jen případ pro civilní úřady. Potřebuji ho dostat někam, kde bude moci volně mluvit, takže si teď spolu vyjedeme v mém autě. Pan Goodwin bude řídit. Jestli máte žízeň, pánové, Fritz vás obslouží.“ Otočil se. „Pane Shattucku. Můžete mě poslat k čertu. Pro tuto chvíli můžete dělat, cokoli se vám zlíbí. Můžete se rozběhnout ke svým advokátům. Ale důrazně vám radím, pokud mě aspoň trochu znáte, a z vašich řečí jsem včera vyrozuměl, že jste o mně už slyšel, abyste přijal mé pozvání a pohovořil si se mnou.“

7. KAPITOLA

„Do Van Cortlandova parku,“ přikázal mi Wolfe ze zadního sedadla.

Kdybych snad někdy napsal knihu nazvanou Mé zajímavé výlety, tenhle by byl první na seznamu.

Seděl jsem u volantu. Porušil jsem ustrojovací předpis, jelikož jsem si ponechal rozepnuté tři knoflíky u saka, abych měl pohodlný a rychlý přístup k pistoli uložené v ramenním pouzdře. To byl můj vlastní nápad. John Bell Shattuck seděl na předním sedadle vedle mě a nikdo ho neprohledal. Wolfe na zadním sedadle vypadal ještě legračněji než obvykle, protože rukou, jíž nesvíral držadlo po straně vozu, svíral něco jiného: granát. Nevěděl jsem, jestli si ho vzal s sebou za účelem obrany nebo aby ho konečně dostal z domu, ale držel se ho pevně, jen což. A proč jsme jeli do Van Cortlandova parku? Nikdy předtím tam nebyl, ani nikde v okolí.

Mířil jsem ke vjezdu z 42. ulice na dálniční spojku do West Side.

„To bylo rozumné, že jste se mnou jel bez protestů, pane Shattucku,“ zabručel Wolfe.

„Já jsem rozumný člověk,“ přisvědčil Shattuck. Zřejmě už byl zase v pohodě. V jeho hlase už nebylo po adrenalinu ani stopy. Otočil se na sedadle, aby viděl na Wolfa. „Ať už

vám jde o cokoliv, nemám tušení, kam miňte. Obviňovat mě z vraždy Harolda Rydera je prostě směšné a nemohl jste to snad ani myslet vážně. Jenže jste to vyslovil před čtyřmi svědky. Odjel jsem s vámi, pryč od nich, protože jsem ochoten poskytnout vám šanci, abyste mi to vysvětlil, pokud to vůbec jde. Ale bude to muset být setsakra dobré vysvětlení.“

„Vysvětlím to co možná nejlépe,“ ujistil ho Wolfe.

Přejeli jsme dvaačtyřicátou ulici. „Archie, jeďte pomaleji.“

„Ano, pane.“

„Budu se snažit držet se podstaty věci,“ pokračoval Wolfe. „Kdyby vám snad nebylo něco jasné, povězte mi to.

Zaprvé, přiznávám, že to, co jsem vám a ostatním dnes napovídal, byla většinou snůška lží.“

„Aha,“ řekl Shattuck. „Jenže jste mě odvedl s sebou samotného, abyste to přiznal. Očekávám, že to objasníte.

Tak povídejte.“

„Upřesním vám,“ Wolfe zavrčel, když jsme přejeli přes malý hrbol, „v čem jsem vám lhal. Nebyl jsem nikterak nejistý, pokud šlo o to, jak plukovník Ryder zemřel. Stačilo se podívat na pozůstatky toho kufříku, mimochodem, mám jej ve své kanceláři. Nedostal jsem od generála Carpentera žádné písemné instrukce, i když jsem s ním mluvil po telefonu. Přijede dnes odpoledne do New Yorku a dnes večer se mnou povečeří. Ale většina mých lží se týkala slečny Bruceové. Prakticky nic z toho, co jsem o ní řekl, nebyla pravda. Nebyla podezřelá. Plukovník Ryder nenapsal žádné hlášení, které by jí mohlo uškodit. Nedohodl jsem se s policií, aby ji sledovala, až odejde z mého domu. Po pravdě řečeno, slečna Bruceová je důvěrnou asistentkou generála Carpentera a podává hlášení pouze jemu. Včera večer mi pověděl, že vydá za kterékoli dva muže z jeho štábu. O tom pochybuji, ale pokud jde o ten kufřík, prokázala určitou

míru inteligence. Na vzdálenost několika stop, při pohledu ode dveří do předsíně pochopila, co je na jeho vzhledu důležité.“

„A co, k čertu, bylo na jeho vzhledu důležité?“ otázal se Shattuck.

„Ale no tak,“ opáčil Wolfe vyčítavě. „Prosím vás, ušetřte mě tak průhledných pokusů o předstírání nevinnosti. Slečna Bruceová byla dokonce natolik chytrá, že ten kufřík odtamtud odnesla, aby ho ukázala generálu Carpenterovi.

Vyslal ji do New Yorku, protože se vyskytly náznaky, že někdo v této jednotce je zapleten do podezřelých transakcí s průmyslovými tajemstvími. To ona napsala ten anonymní dopis, mimochodem, neměl jste se nechat tak vyděsit.

Nikdo vás ani v nejmenším nepodezříval. Tentýž dopis obdrželo nějakých třicet osob, z legislativních orgánů a z vlády. Prostě to jenom zkoušeli. U plukovníka Rydera však šlo o něco jiného. Neměli žádný důkaz, ale byl pod dohledem, a proto slečnu Bruceovou vyslali z Washingtonu, aby pracovala v jeho kanceláři. Možná něco podobného tušil a to jej přimělo k rozhodnutí vypravit se ke generálu Carpenterovi a vyříkat si to s ním. Další…“

„Pane bože!“ přerušil ho Shattuck. „Taková špína!

Taková všiváma! Jestli chcete roztrubovat nějaká bláznivá obvinění proti mně a snášet potom důsledky, to je jedna věc, jsem tady a dokážu se o sebe postarat. Ale Harold je mrtvý.

A šířit takové špinavé lži o mrtvém…“

„Nechte toho,“ odsekl Wolfe. „Nebo si budu myslet, že jste nejen zbabělec, ale i hlupák. Snažit se na mě udělat dojem takovými žvásty. Vy přece dobře víte, proč jste se mnou nastoupil do tohoto vozu: abyste zjistil, kolik toho vím. Tak mě nechte mluvit. Vy sám mluvte, jen když budete mít co říct. Kde jsem skončil? Á, u slečny Bruceové. O ní už

je to všechno. Mohl bych se zmínit o poručíku Lawsonovi, i on sem byl vyslán generálem Carpenterem jako pomocník slečny Bruceové. Na takový úkol by snad jeho schopnosti mohly stačit. Nevykládal bych vám všechny tyto věci, vlastně jde o vojenská tajemství, kdyby hrozilo nebezpečí, že je někomu prozradíte. Ale takové riziko zde není, protože za hodinu, řekl bych že dokonce dříve, už nebudete naživu.“

Shattuck oněměl a vytřeštil na něj oči.

Projížděli jsme po dálniční spojce do West Side.

Mě to překvapilo natolik, že jsem se otočil k Shattuckovi a vrátil se k řízení sotva včas na to, abych zabránil nárazu do obrubníku.

„Zbláznil jste se?“ zeptal se Shattuck, když konečně našel hlas.

„Ne, pane,“ ubezpečil ho Wolfe. „Jen jsem o velmi vysoké pravděpodobnosti mluvil jako o naprosté jistotě.

Všichni to tak děláváme.“

„Nebudu naživu? Už za hodinu?“ Shattuck se zasmál a byl to velmi dutý smích. „To je neuvěřitelné. Asi mi chcete hrozit, že mě tím granátem roztrháte na kusy, když

nepodepíšu přiznání ke všemu, co vás napadne. Naprosto neuvěřitelné.“

„Tak to nemyslím. Granát, to ano. Vzal jsem ho s sebou, abyste se jím sám zabil.“

„Proboha, vy jste vážně blázen.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Nekřičte na mě. Uchovejte si chladnou hlavu, budete ji potřebovat. Archie, kam to jedete?“

„Sjíždím z dálnice,“ vysvětlil jsem, „ke vjezdu do parku.

Co potom?“

„Zajeďte do postranních uliček v parku.“

„Ano, pane.“ Sjížděli jsme dál po svažující se vozovce.

„Začal jste na mě křičet,“ vysvětloval Wolfe, Shattuckovi, „protože vám v hlavě poprvé blesklo poznání, že bojujete o život. V kanceláři jsem na vás vytáhl ošklivý trik. Viděl jste ten granát na mém stole. Uslyšel jste, že osoba, mající za to, že ohrožuji její bezpečnost, zde zůstala na sedm minut o samotě, potom odešla a granát zmizel. V tu chvíli jste v mysli viděl živý obraz toho, co jste sám s podobným granátem provedl den předtím. Když major Goodwin začal otevírat zásuvky, v kterékoliv z nich mohla být nastražená stejná past, jakou jste nastražil vy sám.

Nebylo pochyb, že nejste schopen kontrolovat mimovolné procesy ve vašem těle. Když jsem mu nařídil, aby se podíval do kufříku, škoda, že jste se neviděl.

Bylo to skvělé, dokonce lepší, než kdybyste s křikem vyskočil a utekl z místnosti.

Zatraceně, Archie, vy jste tu díru neviděl?

Teď samozřejmě potřebujete zjistit, kolik toho vím.

Kolik toho ví generál Carpenter. Já vám to nepovím.

Nastoupil jste do tohoto automobilu, abyste změřil síly svého intelektu s mým. Nezkoušejte to. Kdybychom se střetli za rovných podmínek, těžko říct, jak by to dopadlo, jenže to tak není. Já jsem volný a v bezpečí, zatímco s vámi je konec. Jste v úzkých a nemůžete se ani pohnout.“

„Nechal jsem vás mluvit,“ poznamenal Shattuck. „A vy mluvíte nesmysly.“

Vjeli jsme do Van Cortlandova parku.

Wolfe jeho poznámku ignoroval. „Lump nemusí být vždycky hlupák,“ řekl. „Jak víte, pane Shattucku, na vysokých místech ve veřejném životě, dokonce i na tak vysokých postech, jako je váš, se najdou lidé prodejní, nečestní, zneužívající důvěry, kteří však přesto mírumilovně umírají na lůžku obklopeni poctami a hlavním důvodem k lítosti je pro ně skutečnost, že si nebudou moci nazítří přečíst své vlastní nekrology. Vy jste mohl být jedním z nich. Díky nesmírnému kreditu, který jste si získal mezi těmito bohatými a vlivnými osobami podvodnými machinacemi, jež jste řídil a chránil proti ohrožení z vnějšku, jste mohl uspokojit své ambice na sto procent.

Jenže jste měl smůlu. Narazil jste na mne. Já mám dvě významné schopnosti: za prvé vynalézavost. Té jsem využil dnes, s tím výsledkem, že jste teď tady se mnou. Za druhé jsem vytrvalý. Rozhodl jsem se, že nejjednodušší cestou k uzavření této záležitosti je vaše smrt. Spoléhám na to, že se mnou budete souhlasit. Když ne, když budete chtít bojovat, snažit se vrátit zpět do života, pak jste ztracen. Neexistují jednoznačné důkazy o tom, že jste zabil plukovníka Rydera.

Možná se nikdy nenajdou. Ale najde se toho dost, abyste mohl být postaven před soud. O to se postarám. Kdyby vás osvobodili, bude to pro mne jen začátek. Nikdy neustanu. Je tady vražda kapitána Crosse. Jsou tu všechny ty skryté transakce a kličky vašeho obchodu s obchodními tajemstvími, jež byla svěřena armádě, aby jí pomohla vyhrát válku. Teď, když vím, kdo jste a kde mám hledat, jak dlouho mi asi potrvá, než dosáhnu vašeho odvolání z funkce, postavení před soud a odsouzení? Týden? Měsíc?

Rok? A jak se zachovají vaši společníci, až zpozorují blesk, jež vám hrozí rozdrcením? Plukovník Ryder už proti vám nikdy svědčit nebude, o to jste se postaral, ale jsou tu ti ostatní. Co s nimi, pane Shattucku? Budete jim moci důvěřovat víc, než jste důvěřoval svému příteli Ryderovi?

Až se k nim dostaneme a oni se budou moci každou chvíli sesypat? Všechny je nemůžete zabít, to přece víte.“

Shattuck už se na Wolfa nedíval. Tělem byl otočený dozadu, ale koutkem oka jsem viděl, že jeho pohled míří kolem mé brady otevřeným oknem ven.

„Zastavte, Archie,“ přikázal Wolfe.

Zabočil jsem na travnatý pruh a zastavil. Byla to jedna z bočních ulic v horní části parku a v pracovní den zde nebyla ani živá duše. Po levé straně byl svah porostlý lesem, napravo se táhlo návrší s loukou a několika roztroušenými stromy. Stačilo by jen pár krav, aby to tu vypadalo jako někde v zapadlém koutě ve Vermontu.

„Je to slepá ulice?“ zeptal se Wolfe.

„Ne,“ odvětil jsem. „Pokračuje přes kopec a ústí v severní části na silnici, vedoucí na východ.“

„Tak si, prosím, vystupte.“ Poslechl jsem. Wolfe mi podal granát. „Vezměte si tohle.“ Ukázal směrem k návrší, kolmo od silnice, na velký strom na louce. „Položte ho tamhle u paty stromu. Hned u kmene.“

„Mám ho jen položit na zem?“

„Ano.“

Poslechl jsem. Cestou přes pastvinu, tam a zpátky to bylo dobrých sto yardů, jsem zkoušel kalkulovat. Nakonec jsem se usnesl na pravděpodobnosti fifty-fifty. Třeba se vám zdá, že tím Wolfovi trochu nadržuji, ale byl jsem přímo u toho, poslouchal jsem je a díval se na ně. Zpoloviny by postačil samotný zvuk Wolfova hlasu. Suchý, tvrdý, sebejistý. Člověk by těžko uvěřil, že se nestane to, o čem ten

hlas tvrdil, že se stane. Dále jsem vycházel z toho, jak se Shattuck tvářil. Teď, když už jsem neřídil, a mohl jsem si ho řádně prohlédnout, jsem si uvědomil, že se ještě ani nezačal vzpamatovávat z naprosto neočekávaného šoku, který utrpěl v kanceláři. Ležel na lopatkách, byl odpočítáván a odpočítávání prováděl Wolfe. Když jsem se vrátil k autu, Wolfe právě říkal: „…je-li tomu tak, tedy se mýlíte. Raději bych si to s vámi vybojoval a totéž platí i o generálu Carpenterovi. Nemáte šanci. Neodsoudí-li vás lid státu New York k smrti, stejně jste vyřízený. Přinejmenším budete nenapravitelně zdiskreditován, vaše kariéra je v troskách.

Ale nechci tvrdit, že jsem vás sem odvezl jen proto, abych vám udělal něco k vůli. Raději bychom si to s vámi vybojovali, ale pracujeme pro svoji zemi a ta země je ve válce. Takový skandál by v této době způsobil nesmírné škody. Je tedy třeba se mu vyhnout, je-li to jen trochu možné. Neříkám to proto, abych ovlivnil vaše rozhodování, protože vím, že by to bylo zbytečné, jen vám chci vysvětlit, proč jsem si dal tu práci a odvezl vás sem.“

Otevřel jsem dveře na Shattuckově straně, opřel se o ně, aby se nezavřely a řekl jsem Wolfovi: „Těsně vedle stromu leží plochý kámen. Postavil jsem ho na něj.“

Shattuck se na mě podíval, jako by chtěl promluvit, ale nic neřekl. Olízl si rty jazykem, pořád na mě hleděl a znovu si olízl rty.

Wolfe ho drsně pobídl: „Vystupte z vozu, pane Shattucku. Není to daleko, ne o moc dál, než tou chodbou do kanceláře plukovníka Rydera a zpátky. Tak třicet, čtyřicet vteřin, víc ne. My počkáme tady. Bude to nehoda, to vám slibuji. Nekrology budou skvělé, jak jen si může tak významný činitel přát.“

Shattuck se k němu zvolna otočil. „Nemůžete ode mě chtít…“ nedokázal promluvit moc nahlas a po chvíli to zkusil ještě jednou. „Nemůžete ode mě chtít…“

Pokusil se polknout, ale nešlo to.

„Pomozte mu ven, Archie.“

Vzal jsem ho za rameno a on šel. Uklouzl na stupačce, já ho zachytil a pár kroků po trávě jsem ho vedl.

„Už je v pořádku,“ prohlásil Wolfe. „Pojďte sem a nastupte si.“

Nasedl jsem do auta, zabouchl dveře a posunul jsem se na sousední sedadlo k volantu. Wolfe zavolal otevřeným oknem:

„Kdybyste si to rozmyslel, pane Shattucku, vraťte se na silnici, my vás odvezeme zpátky do města a pak začne boj.

Neradím vám to, ale pochybuji, že byste potřeboval moje rady. Vy jste přece zbabělec, pane Shattucku. Já mám nějaké zkušenosti, ale ještě jsem nezažil zbabělejší vraždu, než byla vražda plukovníka Rydera. Držte se toho jako základního kamene. Opakujte si cestou přes louku: ,Jsem zbabělec.

Jsem zbabělec a vrah.‘ To vám pomůže vydržet až do konce.

Potřebujete přece něco, co by vám pomohlo překonat oněch sto yardů a jelikož odvahu nemáte, pak se držte své integrity, své nesilnější nezbytnosti, jednat zbaběle. A také vědomí, že vrátíte-li se, vrátíte se ke mně. Budu na vás čekat…“

Wolfe se odmlčel, protože Shattuck se dal do pohybu.

Zvolna sešel po mírném svahu k odvodňovací strouze a pak začal stoupat. Po několika krocích zrychlil; šel úplně rovně, přímo ke stromu. Asi na půl cestě o něco zakopl a málem upadl, ale zase se vzpřímil a přidal do kroku. Wolfe zabručel:

„Nastartujte. Jeďte, ale pomalu.“

Zdálo se mi, že je to chyba. Shattuck určitě uslyší motor a těžko se dalo odhadnout, co to s ním udělá. Ale učinil jsem, co mi bylo řečeno, co možná nejtišeji. Pomaloučku jsem se rozjel a ploužil se po silnici směrem vzhůru. Ujeli jsme asi sto, dvě stě yardů, když Wolfe přikázal: „Zastavte.“

Zařadil jsem neutrál, zatáhl ruční brzdu, nechal motor běžet a otočil jsem se na sedadle, abych viděl zpátky na pastvinu. Naposledy jsem nakratičko zahlédl Johna Bella Shattucka, klečícího pod stromem s tělem skloněným dopředu a pak…

Dolehl k nám jen hluk výbuchu a nebyl ani tak hlasitý, jak jsem očekával. Ale po chvíli, asi za čtyři vteřiny, se ozval tichý, šustivý zvuk částeček dopadajících do trávy na

široké ploše kolem. Ten zvuk připomínal řídké dešťové kapky na začátku letní bouřky.

„Jeďte,“ rozkázal Wolfe stroze. „Někam k telefonu.

Zatraceně, musím si promluvit s inspektorem Cramerem.“

8. KAPITOLA

K večeři byly škeble, žabí stehýnka, pečená kachna a la Richards, pražená kukuřice, hlávkový salát, ostružinový koláč, sýr a káva. Seděl jsem naproti Wolfovi. Po mé pravici usedl generál Carpenter, po levici seržantka Bruceová.

Wolfe zřejmě věděl, že ji Carpenter přivede, protože ještě než dorazili, byl už stůl prostřený pro čtyři osoby, ale nezmínil se mi o tom. Jedla jako seržant, neplatí-li to o způsobech, tedy určitě o množství. Všichni jsme tak jedli.

V kanceláři po jídle jsem jí i sobě zapálil cigaretu.

Carpenter, usazený v červeném koženém křesle, kde předešlého večera seděl John Bell Shattuck, si nacpal dýmku, zapálil si ji, přehodil nohu přes nohu a zabafal.

Wolfe, lebedící si pohodlně na svém trůně za stolem, to přijal jako muž. Nenávidí dýmky, ale výraz v jeho obličeji jasně říkal, alespoň mně ano, že je válka, a člověk nesmí uhýbat před nesnázemi.

„Pořád ještě nechápu,“ prohlásil Carpenter, „proč se Shattuck takhle odkryl.“

Wolfe spokojeně vzdechl. „Nu,“ zamumlal, „on si nemyslel, že něco riskuje. Za prvé mě podcenil. A za druhé silně přecenil sám sebe, což je nemoc z povolání všech lidí v úřadech, jež přinášejí svým držitelům moc. Za třetí, ten anonymní dopis ho znejistěl. To byl geniální nápad, rozeslat takové dopisy prakticky kdekomu.“

Carpenter přikývl. „To Dorothy s tím přišla. Slečna Bruceová.“

Ha, pomyslel jsem si. Dorothy. Kene, drahoušku. Ta tedy umí navazovat přátelské vztahy.

„Zřejmě je do jisté míry inteligentní,“ připustil Wolfe.

„Nicméně, je nebetyčně pitomá. Určitě vám nepověděla, že se pokusila prověřit moji spolehlivost a spolehlivost pana Goodwina. Nabídla mi, že si mě koupí za milion dolarů.

Klidně jí používejte dál, jestliže má občas takové záblesky geniality, ale mám za to, že byste měl vědět, že má i chvíle, kdy jedná jako imbecil. Průhlednější trik ještě žádná ženská nevymyslela.“

„Snad vám to tak připadá,“ usmál se Carpenter. „Ale to jsem jí navrhl já. Řekl jsem jí, ať vás příležitostně vyzkouší.

Vzhledem k tomu, o jaké zájmy a o jak velké částky se jedná, musel jsem si dávat pozor i sám na sebe. A jestliže jsem si byl vědom vašeho nadání…“

Wolfe udělal obličej. „Pchá.“ Mávl rukou, jen od zápěstí nahoru. „Alespoň jste mohl tu léčku trochu vynalézavěji zamaskovat. Pokud jde o Shattucka, ten si prostě nemohl pomoci. Nejspíš už zaznamenal nějaké příznaky, že se Ryder každou chvíli sesype.“

„Ryder mi pořád nejde do hlavy. Byl bych přísahal, že je to poctivec každým coulem, jenže byl uvnitř prohnilý.“

„To nemusí být pravda,“ oponoval mu Wolfe. „Třeba měl jen nějakou slabost. Těžko říct, jakou. Byli staří přátelé a kdo jiný, než starý přítel, by měl znát tajné heslo či skrytou hrozbu, která z člověka učiní bezmocnou loutku? Ale Ryder zažil dva šoky po sobě, díky nimž ta hrozba, ať to bylo cokoliv, přestala účinkovat. Jeho jediný milovaný syn padl v boji a jeden z jeho mužů, kapitán Cross byl zavražděn. Ta první událost změnila jeho žebříček hodnot a shovívavé přehlížení vraždy nebylo součástí dohody. Rozhodl se, že půjde za vámi a všechno vám poví a informoval o tom Shattucka, ne v soukromí, nechtěl o tom diskutovat nebo se hádat, ale veřejně, neodvolatelně, před svědky. Tak to bylo.“

„Byl v pořádné bryndě,“ zamumlal Carter.

„Ano. A Shattuck také. I on byl vyřízený. Potom už

opravdu neměl na vybranou. A dané okolnosti, ne že by mu to usnadnily, ale určitě mu jeho postup příliš neztížily. Po obědě s generálem Fifem mu stačilo jen zůstat na tři, čtyři minuty o samotě v Ryderově kanceláři a nepochybuji, že pro

něj nebylo těžké si to zařídit. Potom nejspíš odešel na nějakou schůzku. Důležití lidé jako on vždycky mívají nějakou schůzku. Před večeří jste se mě ptal, zda zabil i kapitána Crosse. Lze se domnívat, že ano. Chcete-li si doplnit vaše spisy, zjistěte, zda byl minulou středu večer v New Yorku a sledujte stopu.“ Wolfe pokrčil rameny. „Je mrtvý.“

Carpenter přikývl. Upíral oči na Wolfa a ve tváři měl výraz, který jsem často vídával ve tvářích lidí, sedících Wolfovi tváří v tvář. Připomínal mi to, co spousta přespolních říkává o New Yorku: moc rádi tam jezdí, ale nebydleli by tam, ani kdyby jim za to platili. Já tam bydlím.

Carpenter se zeptal: „Co vás přimělo zaměřit se na něj?“

„To už jsem vám pověděl. Jeho reakce zde, když major Goodwin pozotvíral zásuvky a začal otvírat ten kufřík. Až

do té doby jsem si nebyl jist. Mohl to být Fife, Tinkham nebo i Lawson. Mimochodem,“ Wolfe mrknul na hodiny, „přijdou sem za dvacet minut. Vysvětlím jim, jak se věci mají se slečnou Bruceovou. Povím jim, že jsem jí prostě využil, protože si nepřejete, aby se někdo dozvěděl, jaké je její pravé postavení. Ale ohledně Shattucka musíte vydat rozkazy vy sám. Slíbil jsem mu, že to bude nehoda a vůči policii se tohoto tvrzení držím, i když inspektor Cramer ví své. Zná mě, přicházíme jeden s druhým do styku již řadu let. Ta dnešní scéna, to co jsem pověděl Shattuckovi, se nesmí dostat do žádných oficiálních hlášení, ani do řečí.“

„Na to dohlédnu,“ přisvědčil Carpenter. „Samozřejmě s podmínkou, že to nesmí ohrozit žádné budoucí operace.

Nikdy nedostaneme nikoho z těch, co se do toho namočili, ale aspoň to můžeme zastavit. Zarazit jim to. Tak si říkám…

mohli jsme Shattuckovi zlomit vaz, mohli jsme…

kdybychom ho ještě měli…“

„Fuj!“ Odsekl Wolfe pohrdavě. „Kdyby to byl opravdový chlap, kdyby se nám postavil a pustil se do boje, nikam bychom se nedostali. Usvědčit ho z vraždy? Nesmysl.

A kromě toho, celé batalióny bohatství, právnických talentů a politické moci by se shromáždily na jeho obranu… mohl by na nás dělat dlouhý nos.“ Wolfe si povzdechl. „Jenže on mě rozzlobil. Vyprovokoval mě. Přišel sem včera večer a varoval mě, abych prý nenaletěl někomu na nějaké triky! A protože se znám, věděl jsem, že bych ho nikdy nenechal být a to jsem si nemohl dovolit. Jak víte, za tuhle práci od vlády nedostávám žádné peníze a na privátní detektivní praxi mi zbývá málo času. Prostě jsem si nemohl dovolit věnovat panu Shattuckovi tři, pět nebo deset let a ani bych se o to nepokoušel.“

Carpenter se zahleděl na Wolfa a bafal z dýmky. Když

potáhl asi po šesté, uvědomil si, že mu vyhasla a sáhl do kapsy pro zápalky.

Vrhl jsem se do průlomu.

„Major Goodwin,“ prohlásil jsem, „žádá o dovolení promluvit s generálem Carpenterem.“

Carpenter se na mě zamračil. „Z vás nikdy voják nebude.

Vypadáte jako zatracený zelenáč. Co chcete?“

„Mám návrh, pane. Jak jsem pochopil, generál Fife a plukovník Tinkham nemají být informováni o tom, kdo je vlastně seržantka Bruceová. Jak se zdá, je mozkem oddělení G2. Tak jsem si říkal, že by je její přítomnost zde možná překvapila a mohli by začít tušit, že není jen obyčejnou příslušnicí pomocných sborů. A tak jsem se jí právě šeptem otázal, zda ráda tančí a ona mi taktéž šeptem odvětila, že ano. Dovoluji si navrhnout…“

„Jen jděte, vypadněte odtud, oba dva. To je dobrý nápad, ne, Dorothy?“

Přikývla. „Proto jsem mu řekla, že ráda tančím.“ Tohle jsem prozatím ponechal bez povšimnutí. Ale když jsme vyšli z domu, došli na roh ulice, zastavili taxík a ona si nastoupila, oslovil jsem ji otevřeným okénkem: „Začněme úplně od začátku. Může vás odvézt do Jedenácté ulice nebo nás může zavézt do centra. Tak tančíte ráda, nebo ne?“

„Ano,“ odvětila.

„Tedy vaše odpověď šéfovi, že jste mi odpověděla, že máte ráda tanec jen proto, abyste prospěla vlasti a pomohla vyhrát válku, to byla lež?“

„Ano.“

„Výborně. A teď všechny ty důvěrnosti. Kene, drahoušku. A šéf vám říká Dorothy. Sedávala jste jim snad jako děcko na klíně, nebo to je nějaká nová zvyklost?“

Zachichotala se nebo zakloktala, ať už to bylo cokoliv.

„To,“ odvětila, „je čistě přátelské přehánění. A také mám pocit, že je musím ochraňovat. Podobný pocit mívám u většiny mužů, tedy u těch, kteří se mi zamlouvají. Jsou všichni tak hrozně hloupí.“

Zazubil jsem se na ni. „Ode dneška za padesát let vám to připomenu a vy budete tvrdit, že jste to nikdy neřekla.“

Nasedl jsem do taxíku. „Sám o sebe nemám starost, ale jde mi o mé kolegy, o celou miliardu mužských, kteří na mě spoléhají.“

Šoférovi jsem řekl: „Do Flaminga.“

Vánoční

večírek

1. KAPITOLA

„Je mi líto, pane,“ řekl jsem. Snažil jsem se vypadat, že mě to mrzí. „Ale před dvěma dny, v pondělí, jsem vám říkal, že mám v pátek odpoledne schůzku, a vy jste nic nenamítal.

Takže na Long Island vás zavezu v sobotu nebo v neděli.“

Nero Wolfe zavrtěl hlavou. „To nepůjde. Loď pana Thompsona zakotví v pátek ráno. U pana Hewitta se zdrží pouze do soboty poledne, pak odjíždí do New Orleansu. Jak víte, je v Anglii nejlepším křížitelem a já jsem panu Hewittovi vděčný za to, že mě pozval, abych s ním mohl pár hodin strávit. Pokud si pamatuji, cesta trvá asi půl druhé hodiny, takže bychom v půl jedné měli vyjet.“

Rozhodl jsem se počítat do deseti, a otočil jsem se na židli ke stolu, abych k tomu měl soukromí. Jako obvykle, když neřešíme nějaký důležitý případ, už týden jsme si šli na nervy, a tak připouštím, že jsem byl trochu nedůtklivý, ale že tu věc považuje za samozřejmost, to bylo pro mě trochu moc. Když jsem skončil s počítáním, obrátil jsem hlavu k němu, jak tam trůnil za psacím stolem, a ať se propadnu, on už byl zase skloněn nad knihou, dávaje tím jasně najevo, že záležitost považuje za vyřízenou! Tak to bylo příliš. Otočil jsem židli, abych mu pohlédl přímo do tváře.

„Je mi opravdu líto, pane,“ řekl jsem a nesnažil se vypadat, že mě to mrzí, „ale tu schůzku v pátek odpoledne musím dodržet. Jde o vánoční večírek u Kurta Bottweilla, jistě si na něho pamatujete, před pár měsíci jsme pátrali po jeho ukradených goblénech. Možná si nepamatujete na jednu ženu z jeho týmu, Margot Dickeyovou, ale já ano.

Vídáme se a já jsem jí slíbil, že na večírek přijdu. My tady nikdy vánoční večírek nepořádáme. Co se týče cesty na Long Island, vaše představa, že auto je životu nebezpečné zařízení, pokud je neřídím já, je nepodložená. Můžete si vzít taxi, najmout řidiče u Baxtera nebo požádat Saula Panzera, aby vás tam zavezl.“

Wolfe sklonil knihu. „Já doufám, že od pana Thompsona získám nějaké užitečné informace a vy mi je zapíšete.“

„Ne pokud tam nebudu. Hewittova sekretářka zná názvy orchidejí stejně dobře jako já. A vy také.“

Uvědomuji si, že poslední tři slova byla trochu silná, ale neměl se dávat do čtení. Semkl rty. „Archie. Kolikrát jsem vás za poslední rok požádal, abyste mě někam zavezl?“

„Jestli tomu říkáte žádat, snad osmnáct nebo dvacetkrát.“

„Jistě to není nepřiměřené. Jestli můj pocit, že jenom vám se dá za volantem důvěřovat, je poblouznění, tak jsem tím postižen. Odjíždíme v pátek v půl jedné k panu Hewittovi.“

Tak prosím. Nadechl jsem se, ale nemusel jsem znovu počítat do deseti. Jestli měl dostat za vyučenou, a to

potřeboval, měl jsem u sebe naštěstí dokument, který to zařídí. Sáhl jsem do náprsní kapsy a vytáhl složený list papíru.

„Měl jsem v úmyslu,“ pověděl jsem mu, „překvapit vás tím až zítra, nebo možná dokonce ještě později, ale soudím, že to musím udělat teď. Asi to vyjde na stejno.“

Zvedl jsem se ze židle, rozložil papír a podal mu jej.

Odložil knihu, aby jej ode mne mohl vzít, pohlédl na něj, pak na mě, zpět na papír a pak ho pustil na stůl.

Zasupěl: „Fuj. Co je tohle za šaškárnu?“

„žádný nesmysl. Jak vidíte, je to svatební smlouva mezi Archie Goodwinem a Margot Dickeyovou. Stála mě dva doláče. Mohl bych být sentimentální, ale nebudu. Jenom řeknu, že jestli mě konečně jedna chytila do manželského chomoutu, tak musela prokázat opravdu mimořádné schopnosti. Má v úmyslu zveřejnit tu novinu na vánočním večírku a já samozřejmě musím být při tom. Když

oznamujete, že jste chytil rybu, je vhodné, aby ta ryba byla osobně přítomna. Abych byl upřímný, raději bych vás zavezl na Long Island, ale nejde to.“

Následovalo přesně to, co jsem si přál. Zíral na mě přimhouřenýma očima tak dlouho, že bych napočítal do jedenácti, pak vzal dokument a podíval se na něj. Odcvrnkl jej od sebe až na kraj stolu, jako by byl plný bacilů, a znovu se na mě zadíval.

„Jste blázen,“ řekl klidně a zřetelně. „Posaďte se.“

Přikývl jsem. „Asi to tak je,“ souhlasil jsem, ale zůstal jsem stát. „Je to druh bláznovství, ale co na tom, že mě postihlo?

Margot mi onehdy předčítala z knihy nějakého básníka, myslím Řeka, ‚Ó lásko, tvé moci se nelze protivit, vítězíš, i když –‘“

„Sklapněte a posaďte se!“

„Ano, pane.“ Nehnul jsem se. „Ale my to neuspěcháme.

Nestanovili jsme ještě datum a budeme mít ještě spoustu času, abychom mohli něco pozměnit. Snad mě tu pak nebudete chtít, ale to je na vás. Co se mě týká, rád bych zůstal. Má dlouholetá spolupráce s vámi měla své vady, ale velice nerad bych s ní skončil. Plat je oukej, obzvlášť jestli dostanu v novém roce, což je od pondělka za týden, přidáno.

Zvykl jsem si považovat tento starý hnědý pískovcový dům za svůj domov, ačkoliv patří vám a ačkoliv jsou v mém pokoji v podlaze dvě vrzající prkna. Cením si toho, že pracuji pro největšího soukromého detektiva ve svobodném světě, nehledě na to, jak je výstřední. Cením si toho, že mohu chodit do skleníků, kdy se mi zachce, a dívat se na deset tisíc orchidejí, obzvlášť na vonoklasy. Hluboce si cením –“

„Posaďte se!“

„Jsem příliš rozrušený, abych seděl. Velice si cením Fritzova kuchařského umění. Líbí se mi kulečníkový stůl v suterénu. Mám rád Západní třicátou pátou ulici. Mám rád to

jednosměrně průhledné sklo v domovních dveřích. Líbí se mi koberec, na kterém stojím. Mám rád vaši oblíbenou barvu, žlutou. To všecko jsem Margot řekl, a víc, včetně toho, že jste na ženy alergický. Probrali jsme to a myslíme si, že to za pokus stojí, řekněme na měsíc, až se vrátíme z líbánek. Můj pokoj by mohl sloužit jako naše ložnice a ten druhý na poschodí by mohl být obývák. Skříní je dost. Jedli bychom s vámi u stolu jako dosud, nebo bychom jedli nahoře, podle toho, čemu byste dal přednost. Jestli ten pokus vyjde, sami bychom se postarali o nový nábytek nebo o vymalování. Margot bude pracovat dál u Kurta Bottweilla, takže během dne by tady nebyla, a protože Kurt je interiérový architekt, získali bychom věci za velkoobchodní cenu. Samozřejmě je to jenom návrh k vašemu zvážení. Je to váš dům.“

Vzal jsem svou svatební smlouvu, složil ji a zasunul zpět do kapsy.

Oči měl stále přimhouřené a rty sevřené. „Nevěřím tomu,“ zavrčel. „Co slečna Rowanová?“

„Slečnu Rowanovou do toho zatahovat nebudeme,“ řekl jsem upjatě.

„Co ty tisíce dalších, se kterými laškujete?“

„Ne s tisíci. Ani s tisícem. Budu si muset vyhledat význam slova ‚laškovat‘. Dostanou své, stejně jako Margot.

Jak vidíte, jsem blázen jen do určité míry. Uvědomuji si –“

„Posaďte se.“

„Ne, pane. Vím, že je nutné to prodiskutovat, ale momentálně jsem rozrušen a bude lepší s tím den dva počkat, možná i déle. Možná, že ten nápad mít ženu v domě vás dostane do soboty do ještě většího varu než teď, ale možná taky, že už vás to vzkypění taky přejde. V prvém případě nebude žádné diskuse zapotřebí. V druhém se třeba rozhodnete, že to stojí za pokus. V to doufám.“

Otočil jsem se a odešel.

V hale jsem zaváhal. Mohl jsem jít nahoru do svého pokoje a telefonovat odtamtud, ale v jeho stávajícím rozpoložení bylo docela možné, že by poslouchal u svého psacího stolu, a hovor, který jsem chtěl uskutečnit, byl osobní. Vzal jsem si tedy ze stojanu kabát a klobouk, vyšel jsem z domu, sešel po příkrých venkovních schůdkách a v supermarketu na Deváté avenue jsem našel neobsazenou budku a vytočil číslo. Za okamžik jsem uslyšel melodický hlásek, spíš cvrkot než hlas.

„Ateliér Kurta Bottweilla, dobrý den.“

„Tady je Archie Goodwin, Cherry. Mohl bych mluvit s Margot?“

„Jistě. Okamžik.“

Byl to poměrně dlouhý okamžik. Pak jiný hlas: „Archie, miláčku!“

„Ano, má milá, mám to.“

„Věděla jsem, že to dokážeš!“

„Jistě, dokážu všechno. Nejen to, ale řekla jsi mi, že můžu jít do sta dolarů, a já jsem si myslel, že se budu muset rozloučit alespoň s dvaceti, ale stálo to jen pět. A nejen to, platím to já, protože ta legrace, kterou jsem si s tím už užil, stojí ještě za víc. Povím ti o tom, až se setkáme. Mám to poslat po poslovi?“

„Ne, radši ne, raději bych si to vyzvedla. Kde jsi?“

„V telefonní budce. Nechci se teď vracet do kanceláře, protože pan Wolfe se potřebuje nerušeně vyvztekat. Tak co bys řekla baru Tulipán u Churchilla za dvacet minut? Mám chuť tě pozvat na skleničku.“

„Já mám chuť koupit drink tobě!“

Měla by, protože ode mne už něco dostala, svatební smlouvu!

2. KAPITOLA

Když jsem se v pátek odpoledne ve tři hodiny vysoukal z taxíku před čtyřposchoďovou budovou na Východní šedesáté ulici, sněžilo. Kdyby se sníh udržel, zažil by New York špinavě bílé Vánoce.

Během dvou dnů, jež uplynuly od té legrace, kterou jsem si koupil svatební smlouvou, nebyla atmosféra u Wolfa příliš příznivá. Kdybychom pracovali na nějakém případu,

častá a usilovná jednání mezi námi by byla nevyhnutelná, ale bez něj nebylo nic, co muselo být absolutně nutně řečeno. Způsob, jakým jsme toto obtížné období zvládali, odhalil naši pravou povahu. Například u stolu jsem byl zdvořilý a zdrženlivý a hovořil jsem, když se to zdálo nutné, tichým, vybraným tónem. Když promluvil Wolfe, buď vyštěkl nebo vybafl. žádný z nás se nezmiňoval o svátosti, ke které jsem směřoval, ani o urovnání, ke kterému by muselo dojít, nebo o mé páteční schůzce se snoubenkou, nebo o jeho cestě na Long Island. Ale nějak si to zařídil, protože v pátek v půl jedné zastavila před domem černá limuzína a Wolfe, s krempou starého černého klobouku obrácenou dolů a s límcem nového šedého svrchníku ohrnutým proti sněhu, sešel po schůdcích před domem. Jeho tyčící se postava zůstala na posledním schodu stát, dokud mu uniformovaný šofér neotevřel dveře, přešla chodník a nastoupila. Sledoval jsem ho shora z okna svého pokoje.

Musím připustit, že se mi ulevilo a že jsem se cítil líp.

Nesporně potřeboval lekci na pamětnou a nelitoval jsem, že jsem mu jednu uštědřil, ale kdyby přišel o možnost pokecat si o orchidejích s nejlepším křížitelem z Anglie, nikdy by mi to nepřestal vyčítat. Šel jsem dolů do kuchyně a poobědval s Fritzem, který byl atmosférou v domě tak rozrušen, že zapomněl dát do suflé citronovou šťávu. Chtěl jsem ho utěšit tím, že jsem tvrdil, že do Vánoc, čili do tří dnů, bude všechno růžové, ale to ho samozřejmě neuspokojilo.

Měl jsem chuť si hodit mincí, aby rozhodla, jestli se podívám na novou výstavu dinosaurů v Přírodopisném muzeu, nebo půjdu na Bottweillův večírek, ale byl jsem zvědavý, jak Margot uspěla se svatební smlouvou, a taky, jak mezi sebou Bottweillovi zaměstnanci vycházejí.

Překvapovalo mě, že spolu vůbec ještě vycházejí. Postavení Cherry Quonově bylo zřejmě nedůležité, protože dělala hlavně recepční a zvedala telefony, ale všiml jsem si, jak černýma očima propichovala Margot Dickeyovou, která při svém postavení měla být mimo její dosah. Dal jsem si dohromady, že Margot má za úkol nahánět perspektivní zákazníky jako ovečky do ohrady, sám Bottweill je očaruje a Alfred Kiernan zajistí, aby kouzlo nepřestalo působit, dokud není objednávka na vytečkované lince podepsaná.

Samozřejmě to nebylo vše. Objednávka musela být vyplněna, což v podniku zařizoval pod Bottweillovým dozorem Emil Hatch. Nezbytné finanční prostředky na nákup materiálů poskytovala jistá osoba jménem Perry Porter Jeromeová. Margot mi řekla, že paní Jeromeová bude na večírku přítomna a přivede svého syna Lea, se kterým jsem se ještě nesetkal. Podle Margot, Leo, který neměl nic společného s Bottweillovým podnikem ani s žádným jiným podnikem, věnoval svůj čas dvěma důležitým činnostem: získávat dost peněz od své matky na to, aby mohl hrát mladého playboye, a bránit odlivu peněz k Bottweillovi, nebo ten odliv alespoň zpomalit.

Byla to docela zajímavá sbírka čile si vedoucích dvounožců, která slibovala více zábavy než mrtví dinosauři, a tak jsem si najal taxi do Východní šedesáté.

První poschodí čtyřposchoďové budovy, dříve luxusní rezidence dvojité šíře, patřilo salónu krásy, nad ním byla realitní kancelář. Ve třetím patře byla dílna Kurta Bottweilla a nahoře jeho ateliér. Z vestibulu jsem vyjel samoobslužným výtahem, otevřel jsem dveře a vystoupil do přepychové pozlátkové elegance, kterou jsem poprvé spatřil před několika měsíci, když si Bottweill najal Wolfa, aby vypátral, kdo tam štípl nějaké tapiserie. Při této první návštěvě jsem viděl, že jediný větší rozdíl mezi moderním chrómem a Bottweillovým moderním pozlátkem je barva, a myslím si to stále. To pozlátko bylo sotva desetitisícinu milimetru silné, ale pozlacené panely, regály a hrany nábytku dávaly velkému ateliéru se střešním oknem tón a koberce, závěsy, obrazy, všechny moderní, s tím ladily. Bylo to prima doupě pro slepého milionáře.

„Archie!“ ozval se hlas. „Pojď s námi ochutnávat!“

Byla to Margot Dickeyová. Ve vzdáleném rohu byl pozlátkový bar, nějakých osm stop dlouhý, a ona u něj seděla na pozlátkové stoličce. Cherry Quonová a Alfred Kiernan tam byli s ní, také usazeni na stoličkách, a za barem byl Santa Claus, nalévající šampaňské. Byl to jistě moderní počinek, nechat Santa Clause obsluhovat za barem, ale na jeho kostýmu nic moderního nebylo. Byl striktně tradiční,

střihem, barvou, velikostí, maskou, vším, snad kromě toho, že ruka držící láhev šampaňského měla navlečenou rukavici.

Předpokládal jsem, přecházeje k nim po vysokém koberci, že to je Bottweillův punc elegance, a teprve později jsem se dověděl, jak jsem se mýlil.

Popřáli mi ke svátkům a Santa Claus mi nalil skleničku bublinek. Sklenička nebyla pozlátková. Byl jsem rád, že jsem tam šel. Pít šampaňské s blondýnkou po levici a brunetkou po pravici poskytuje muži blahodárný pocit. Obě byly hezké, vysoká, štíhlá, pěkně tvarovaná a uvolněná Margot seděla na stoličce, malá, šikmooká, černooká Cherry Quonová mi sahala ve stoje jen po ramena, a když seděla, měla páteř rovnou jako šňůru olovnice, ale pružnou. Cherry stála za povšimnutí nejen jako soška, i když vysoce dekorativní, ale jako možný zdroj nového pohledu na lidské vztahy. Margot mi pověděla, že Cherryin otec je napůl Číňan a napůl Ind a její matka je Holanďanka.

Konstatoval jsem, že jsem asi přišel moc brzy, ale Alfred Kiernan řekl, že ne, že ostatní už taky přišli a co nevidět se objeví. Dodal, že to je příjemné překvapení, že jsem přišel, protože jde jen o setkání v úzkém kruhu a on ani nevěděl, že byl ještě někdo další pozván. Kiernanovi, což byl obchodní ředitel, se nelíbily některé moje kroky při vyšetřování ztracených tapiserií, a ještě stále se mu nelíbily, ale na vánočním večírku se Irovi líbí každý. Měl jsem dojem, že je opravdu potěšen, a tak jsem byl potěšen taky. Margot řekla,

že to ona mě pozvala, a Kiernan ji poplácal po rameni a dodal, že kdyby to neudělala ona, pozval by mě on. Byl asi stejně starý jako já i stejně pohledný, ten druh člověka, který umí poklepat po rameni královně nebo prezidentově ženě, aniž by se nad tím někdo pozastavil.

Řekl, že bychom měli ještě něco ochutnat, a obrátil se na barmana: „Santo, zkusíme Veuve Clicquot.“ A ke mně: „To je celý Kurt, má tu výběr různých značek. S Kurtem se člověk nenudí.“ K barmanovi: „Smím vám tykat, Santo?“

„Jistě, pane,“ řekl mu Santa Claus zpoza masky tenkou fistulí, která neseděla k velikosti jeho postavy. Když se vynořil z podřepu s lahví v ruce, otevřely se nalevo dveře a vešli dva pánové. Jeden byl Emil Hatch, se kterým jsem se už setkal. Když Bottweill tehdy informoval Wolfa o tapiseriích a svém osazenstvu, nazval Margot Dickeyovou svou pravou rukou, Cherry Quonovou děvčetem pro všechno a Emila Hatche svým mazánkem čarodějem, a on opravdu nejen na tu roli vypadal, on ji i hrál. Nebyl o moc vyšší než Cherry Quonová, byl hubený, a něco buď tlačilo jeho levé rameno dolů, nebo pravé nahoru, takže vypadal nesouměrný, a měl kyselý obličej, kyselý hlas a kyselou příchuť.

Cizí muž mi byl představen jako Leo Jerome a hned jsem si uvědomil, o koho jde. Byl jsem už seznámen s jeho matkou, paní Perry Porter Jeromeovou. Byla to vdova, a anděl, tedy, Bottweillův anděl. Během vyšetřování mluvila

o tapiseriích, jako by jí patřily, ale to mohly být jen její manýry, kterých měla plno. Mohl jsem se dohadovat, jaké že byly její osobní vztahy s Bottweillem, ale neobtěžoval jsem se. Měl jsem dost co dělat, abych zvládal své vlastní osobní vztahy, než abych namáhal své mozkové buňky vztahy jiných lidí. Co se týkalo jejího syna Lea, musel zdědit postavu po otci, vysoký, kost a kůže, s velkýma ušima a dlouhýma rukama. Šlo mu asi na třicet, byl tedy mladší než

Kiernan a starší než Margot a Cherry.

Když se vecpal mezi Cherry a mě, natočen zády ke mně, a Emil Hatch něco říkal Kiernanovi, nepochybně něco kyselého, dotkl jsem se Margotina lokte a ta sklouzla se stoličky a nechala se vést k divanu, který byl pokryt euklidovskými vzory v šesti nebo sedmi barvách. Stáli jsme a dívali se na ně.

„Moc pěkné,“ řekl jsem, „ale zdaleka ne tak jako ty. Kéž

by ta smlouva byla pravá. Mohu obstarat pravou za dva dolary. Co říkáš?“

„Ty!“ řekla opovržlivě. „Ty by ses neoženil ani s Miss Universe, i kdyby měla miliardu dolarů.“

„Jen ať to zkusí. Tak co, vyšlo to?“

„Perfektně. Jednoduše perfektně.“

„Takže mě házíš přes palubu.“

„Ano, miláčku, Archie. Ale budu ti sestrou.“

„Sestru mám. Chci tu smlouvu zpátky, jako suvenýr, rozhodně nechci, aby se tu povalovala. Mohli by mě zabásnout za padělek. Můžeš mi ji poslat.“

„Ne, to nemůžu. Roztrhal ji.“

„Sakra. Kde jsou ty kousky?“

„Pryč. Hodil je do odpadkového koše. Přijdeš nám na svatbu?“

„Do jakého koše? Kde?“

„Do toho pozlaceného vedle jeho stolu v kanceláři.

Včera po večeři. Přijdeš nám na svatbu?“

„Nepřijdu. Krvácí mi srdce. Panu Wolfovi bude taky krvácet, a mimochodem, raději bych odtud vypadl. Nebudu tu postávat a morousovat.“

„Není třeba. Kurt nebude vědět, že jsem ti to řekla, každopádně to od tebe neočekává, Tady přichází.“ Odběhla k baru a já ji následoval. Ve dveřích vlevo se objevila paní Perry Porter Jeromeová v celé své velikosti, buclatá, naparáděná, se záhyby norkového kožichu vlajícími za ní, jak se hnala jako vítr. Jak přicházela, ti na stoličkách vstali, ale ta zdvořilost mohla být určena jejímu společníkovi stejně jako jí. Byla sice anděl, ale Kurt Bottweill byl šéf. Zastavil se pět kroků před barem, rozpřáhl ruce a zahalasil: „Veselé Vánoce, zdravím vás! Veselé, veselé, veselé!“ Ještě jsem si ho nezařadil. První dojem jsem si udělal již před několika měsíci, že je jedním z tamtěch, ale mýlil jsem se. Byl oukej.

Otázkou zůstávalo, co je zač. Byl středně vysoký, zaoblený,

ale ne zavalitý, snad dva až třiačtyřicetiletý, pěkné černé vlasy měl ulízané dozadu, takže vypadal plešatější než byl.

Nebyl nic mimořádného, ale měl něco, co přitahovalo nejen ženy, ale i muže. Wolfe ho jednou pozval na večeři a hovořili spolu o svitcích od Mrtvého moře. Dvakrát jsem ho viděl na baseballu. Onálepkování musí počkat.

Když jsem si k nim přisedl u baru, kde Santa Claus naléval Mumms Cordon Rouge, Bottweill se na mě krátce zadíval a pak se usmál. „Goodwine! Vy jste tady? To je dobře! Edito, tvůj miláček slídič je tady!“

Paní Perry Porter Jeromeová, která zrovna sahala po skleničce, zadržela ruku a podívala se na mě. „Kdo vás pozval?“ zeptala se, pak pokračovala, aniž by mi dala čas odpovědět: „Zřejmě Cherry, ona je opravdu požehnání. Leo, přestaň do mě strkat, no tak dobře, vezmi si ho. Je tu teplo.“ Nechala syna, aby jí sundal kabát, a pak natáhla ruku po skleničce. Leo šel odložit kožich na pohovku, a než se vrátil, všichni jsme už měli skleničky v ruce, a když on uchopil svou, zvedli jsme je a pohlédli na Bottweilla.

Přelétl nás očima. „Je doba,“ řekl, „kdy láska převládne.

Je doba –“

„Okamžik,“ vložil se Alfred Kieman. „Musíte si taky pochutnat. Vy přece tohle nerad.“

„Jeden hlt vydržím, Alfrede.“

„Ale nepochutnáte si. Počkejte.“ Kieman odložil skleničku na bar, odešel dveřmi nalevo. Za pět vteřin byl

zpátky s lahví v ruce, připojil se zase k nám a požádal Santa Clause o skleničku. Přinesl pernod. Vytáhl zátku z láhve otevřené už dříve, naplnil do poloviny skleničku a podal ji Bottweillovi. „Tady máte,“ řekl. „Teď bude chutnat všem.“

„Díky, Alfrede.“ Bottweill ji přijal. „Moje tajná veřejná neřest.“ Zvedl skleničku. „Opakuji, je doba, kdy láska převládne. (Santo, kde je vaše? Ale vždyť nemůžete přes masku pít.) Je doba, kdy všichni malí zlí duchové zůstanou ve svých slojích a ošklivé se změní v krásné, kdy do nejtmavšího kouta zasvítí světlo, kdy i kamenné srdce pocítí teplo, kdy hlas dobré vůle zvítězí nad zlem. Toto je taková doba. Veselé Vánoce! Veselé, veselé, veselé!“

Chystal jsem se k přiťuknutí, ale anděl i šéf už pozvedli skleničky ke rtům; my ostatní jsme udělali totéž. Měl jsem pocit, že Bottweillův projev si zaslouží víc než hlt, takže jsem si pořádně přihnul a koutkem oka jsem zahlédl, že Bottweill naložil stejně se svým pernodem. Když jsem svou skleničku odkládal, pohlédl jsem na paní Jeromeovou, která promluvila.

„To bylo krásné,“ prohlásila. „Jednoduše krásné. Musím si to napsat a nechat vytisknout. Tu část o hlasu dobré vůle, Kurte! Co se děje? Kurte!“ Upustil skleničku a oběma rukama svíral hrdlo. Pak je pustil, rozhodil paže a zavřískl.

Myslím, že zavřískl veselé!, ale vlastně nevím. Všichni se k němu hrnuli, ale já mám lépe vytrénovaný reflex pro mimořádné události než kdokoli z nich, takže jsem byl u

něho první. Když jsem ho chytil, začal se dusit a chroptět a proběhla jím křeč od hlavy až k patě, takže se mi skoro vysmekl. Ostatní hlučeli, ale nekřičeli a někdo mi svíral rameno. Když jsem jim říkal, aby ustoupili a udělali mi místo, náhle ztěžknul a já bych s ním byl určitě upadl, kdyby ho Kiernan nezachytil.

„Zavolejte doktora!“ zavolal jsem a Cherry běžela ke stolu, kde byl pozlátkový telefon. S Kiernanem jsme položili Bottweilla na koberec. Byl bez sebe, dýchal rychle a ztěžka, ale když jsem mu narovnával hlavu, dech se mu zpomalil a na rtech se mu objevila pěna. Paní Jeromeová nám přikazovala: „Dělejte něco, dělejte něco!“

Nedalo se nic dělat, věděl jsem to. Když jsem ho držel, cítil jsem, jak oddechuje, a teď, když jsem u něj klečel, nahnul jsem se, abych měl nos u jeho nosu, a hned jsem poznal ten pach, jehož velká dávka udeří tak rychle a silně.

Kiernan uvolňoval Bottweillovi kravatu a límec. Cherry Quonová na nás volala, že se pokouší sehnat doktora, ale nedaří se jí to, zavolá jinému. Margot dřepěla Bottweillovi u nohou a sundávala mu boty; mohl jsem jí říct, že ho může nechat zemřít i s botami na nohou, ale neudělal jsem to.

Držel jsem mu dva prsty na zápěstí a druhou ruku pod košilí, a cítil jsem, že odchází.

Když jsem už nic necítil, stáhl jsem ruce z hrudi i zápěstí, vzal jeho ruku sevřenou v pěst, narovnal prostředníček a zatlačil na nehet, až zbělal. Když jsem dal

palec pryč, nehet zůstal bílý. Pustil jsem mu ruku, vyškubl chomáček vláken z koberce, požádal Kiernana, aby se nehýbal, dal jsem vlákna Bottweillovi k nosu, upřel na ně zrak a na třicet vteřin zadržel dech. Vlákna se nepohnula.

Vstal jsem a promluvil. „Srdce se zastavilo, už nedýchá.

Kdyby lékař přišel do tří minut a vypláchl mu žaludek chemikáliemi, které by neměl s sebou, mohla být naděje tak jedna k tisíci. Ale takhle –“

„Nemůžete něco udělat?“ vřeštěla paní Jeromeová. „Pro něho už ne. Nejsem od policie, ale jsem soukromý detektiv a měl bych vědět, jak v takovéhle situaci jednat, a nezachovám-li se dle předpisů, odnesu si to. Ovšem –“

„Dělejte něco,“ vřeštěla paní Jeromeová.

Kiemanův hlas se ozval za mnou. „Je mrtvý.“ Neotočil jsem se k němu, abych se zeptal, jaký test použil on. „Je to jasné,“ řekl jsem jim, „jeho nápoj byl otráven. Dokud nepřijde policie, nikdo se ničeho nedotkne, obzvlášť ne láhve pernodu, a nikdo neopustí místnost. Budete –“

Ztuhnul jsem. Zeptal jsem se naléhavě: „Kde je Santa Claus?“

Otočili hlavy k baru. Barman byl pryč. Bylo ovšem možné, že ho to prostě vyděsilo, a tak jsem se protlačil mezi Lea Jeromea a Emila Hatche, abych se podíval na konec baru, ale na zemi neležel.

Otočil jsem se. „Viděl ho někdo odejít?“

Neviděl. Hatch řekl: „Výtahem neodjel. Určitě. Musel –“

Vyrazil.

Zastavil jsem ho. „Zůstanete tady. Já se podívám.

Kiemane, zavolejte policii. Vytočte sedmdesát tři, sto.“

Namířil jsem si to ke dveřím vlevo, prošel jimi, zavřel je za sebou a vstoupil jsem do Bottweillovy kanceláře, kterou jsem už znal. Velikostí byla asi čtvrtinou ateliéru a mnohem skromnější, ale v žádném případě ne sešlá. Přešel jsem do vzdálenějšího kouta a přes skleněný panel jsem viděl, že Bottweillův soukromý výtah tam nestojí. Zmáčkl jsem knoflík. Z výtahové šachty se ozvalo klapnutí a vrčení a výtah přijížděl. Když byl nahoře a s trhnutím zastavil, otevřel jsem dveře a tam na zemi byl Santa Claus, ale jen jeho zevnějšek. Shodil svou srst. Sako, kalhoty, maska, paruka… Nezkontroloval jsem, zdali je tam všecko, protože jsem měl další úkol a málo času.

Postavil jsem židli do dveří výtahu, aby zůstaly otevřené, vrátil jsem se a obešel Bottweillův velký pozlacený stůl k pozlacenému koši. Byl plný z jedné třetiny. Sehnul jsem se a začal se v něm hrabat, to se mi však zdálo zdlouhavé, a tak jsem jej zvedl, vyklopil a začal házet věci zpět jednu po druhé. Byly tam kousky roztrhaných papírů, ale nikoliv naší svatební smlouvy. Když jsem skončil, zůstal jsem chvíli v dřepu a uvažoval, jestli jsem snad příliš nespěchal a nepřehlédl je, a byl bych asi obsah přebral ještě jednou,

kdybych tlumeně nezaslechl, jak se otvírají dveře výtahu v ateliéru.

Šel jsem ke dveřím, otevřel je, a když jsem překročil práh, dva uniformovaní policisté se právě rozhodovali, komu se budou věnovat dříve, zdali mrtvému, či živým.

3. KAPITOLA

Tři hodiny nato jsme seděli víceméně ve skupince a můj starý přítel a nepřítel z oddělení vražd, seržant Purley Stebbins, tam stál se svou vysunutou hranatou bradou a rozložitou vzpřímenou postavou a měřil si nás.

Řekl: „Pan Kiernan a pan Hatch odjedou do úřadu okresního prokurátora k dalšímu vyšetřování. Ostatní se mohou v tuto chvíli rozejít, ale budete se zdržovat na adrese, kterou jste uvedli. Než odejdete, chci se ještě jednou zeptat na muže, který tu vystupoval jako Santa Claus. Všichni jste tvrdili, že o něm nic nevíte. Trváte na tom?“

Bylo za dvacet minut sedm. Nějaké dva tucty městských zaměstnanců, soudní lékař, fotograf, muži snímající otisky prstů, nosítkáři a všichni ostatní, dokončili obvyklé šetření na místě činu včetně výslechu svědků. Nasbíral jsem nejvíc bodů, protože jsem měl posezení se Stebbinsem, s místním

policistou a s inspektorem Cramerem, který se odporoučel kolem páté, aby zorganizoval hon na Santa Clause.

„Neprotestuji,“ řekl Kieman Stebbinsovi, „půjdu do úřadu okresního prokurátora. Neprotestuji proti ničemu. Ale řekli jsme vám všechno, co víme, já určitě. Zdá se, že je na vás vraha najít.“

„Chcete říct,“ naléhala paní Jeromeová, „že nikdo o něm vůbec nic neví?“

„Tak to vypadá,“ řekl jí Purley. „Vypadá to, že nikdo ani nevěděl, že tu Santa Claus bude. Asi ve tři čtvrti na tři ho sem přivedl Bottweill ze své kanceláře. Bottweill to zřejmě zařizoval sám: nechal Santa Clause přijet svým soukromým výtahem a převléct se ve své kanceláři. Mohu vám říci, že k tomu máme určité důkazy. Zjistili jsme, odkud kostým pochází, od Burlesona ze Čtyřicáté šesté ulice. Bottweill jim včera odpoledne zatelefonoval a nechal si poslat objednané věci s označením ‚do vlastních rukou‘. Slečna Quonová údajně balík převzala a odnesla Bottweillovi do kanceláře.“

Policistovi

nikdy

nic

neoznamujete,

netvrdíte,

neprohlašujete ani se nevyjadřujete o faktu. Vy jej připouštíte.

„Také zjišťujeme,“ připustil Purley, „agentury, které by mohly zprostředkovat muže, jenž by zahrál Santa Clause, ale to je velká zakázka. Jestli Bottweill získal muže prostřednictvím agentury, nedá se říct, koho poslali. Jestli to

byl člověk s rejstříkem, tak když viděl, že je průšvih, práskl do bot. Všichni věnovali pozornost Bottweillovi, Santa se vytratil, popadl své šaty v Bottweillově kanceláři a sjel soukromým výtahem, kterým předtím vyjel nahoru. Shodil kostým po cestě dolů a nechal jej ve výtahu. Jestli tomu tak bylo, jestli to byl prostě ten člověk, kterého Bottweill najal, neměl by žádný důvod ho zabít, a kromě toho by nemohl vědět, že Bottweill pije jenom pernod, a nevěděl by, kde je ten jed.“

„Také,“ řekl Emil Hatch, kyselejší než kdy předtím, „když byl najat jen na tu práci, byl pěkný vůl, že zmizel.

Může si domyslet, že ho najdou. Takže on nebyl jen najat.

Byl to někdo, kdo znal Bottweilla a věděl o pernodu a jedu a měl nějaký dobrý důvod ho zabít. S agenturami ztrácíte čas.“

Stebbins zvedl svá těžká široká ramena a zase je spustil.

„Většinou ztrácíme čas, pane Hatchi. Možná, že byl příliš vystrašený na to, aby myslel. Chci, abyste pochopil, že pokud ho najdeme a Bottweill ho opravdu takhle najal, bude těžké uvěřit, že nasypal do láhve jed on; ale někdo ho tam dal. Takže jistě chápete, proč máte být všichni k zastižení na adrese, kterou jste uvedli. Doufám, že je vám to jasné!“

„Chcete říct,“ domáhala se paní Jeromeová, „že je na nás podezření? že máte na mě a mého syna podezření?“

Purley otevřel pusu a zase ji zavřel. Na takové lidi si vždycky musel dát pozor, aby neujel. Chtělo se mu říct:

‚Máte sakramentskou pravdu, že máme.‘ Řekl však: „Chci říct, že Santa Clause najdeme, a až ho najdeme, uvidíme.

Jestli u něj nic nezjistíme, budeme hledat dál a očekávat, že nám budete všichni nápomocni. Považuje se za samozřejmé, že budete chtít pomoct. Nebo snad nechcete, paní Jeromeová?“

„Pomohla bych, kdybych mohla, ale nic nevím. Jen to, že můj drahý přítel je mrtev a nechci, abyste mi vyhrožovali a nadávali. A co ten jed?“

„Víte o něm. Dotazovali jsme se vás na něj.“

„Vím, ale co to znamená?“

„Mělo to být zřejmé z otázek. Soudní lékař si myslí, že to byl kyanid, a pitva to ověří. Emil Hatch používá kyanid draselný při své práci s kovy a pokovováním. Je ho velká plechovka na polici v dílně o poschodí níž, a do dílny vedou z Bottweillovy kanceláře schody. Nikdo, kdo to věděl, a také to, že Bottweill mívá bednu pernodu ve skříni ve své kanceláři a jednu láhev otevřenou v zásuvce svého stolu, si nemohl přát lepší situaci. Čtyři z vás připustili, že o těchto skutečnostech víte. Tři z vás, paní Jeromeová, Leo Jerome a Archie Goodwin, připouštějí, že věděli o pernodu, ale popírají, že by věděli o kyanidu draselném. To –“

„To není pravda! Ona o něm věděla!“ vykřikla Cherry.

Ruka paní Jeromeové se vymrštila přes synova kolena a uhodila Cherry Quonovou do tváře nebo do úst, či do obojího. Syn ji chytil za paži. Alfred Kiernan vyskočil a

chvíli jsem si myslel, že paní Jeromeové jednu ubalí; on si to myslel taky a asi by to uskutečnil, kdyby ho byla Margot Dickeyová nezadržela za kabát. Cherry se chytla rukou za tvář, ale jinak se ani nehnula.

„Sedněte si,“ řekl Stebbins Kiernanovi. „Uklidněte se.

Slečno Quonová, vy říkáte, že paní Jeromeová věděla o kyanidu draselném?“

„Jistěže o něm věděla.“ Cherry své švitoření položila níž

než obvykle, ale byl to pořád cvrkot. „Jednou v ateliéru jsem zaslechla pana Hatche, jak jí říká, jak to používá a jak opatrný musí být.“

„Pane Hatchi? Potvrzujete, že –“

„Nesmysl,“ vyštěkla paní Jeromeová. „A co když to říkal? Možná že ano, stejně jsem na to zapomněla. Řekla jsem vám, nenechám se urážet.“

Purley na ni upřeně hleděl. „Podívejte se, paní Jeromeová, když najdeme toho Santa Clause a bude to někdo, koho Bottweill znal, a kdo měl motiv, pak se všechno vyřeší. Když ne, nikomu nepomůže mluvit o urážkách a vám taky ne. Dosudt pokud vím, jen jeden z vás lhal. Vy. Je to v zápisu. Říkám vám a všem, lži vám to jen zkomplikují, ale nám to někdy zjednoduší. Nechám to teď tak. Pane Kiernane a pane Hatchi, tito pánové –“ palcem ukazoval přes rameno na dva muže stojící za ním, „vás zavezou do města. Ostatní mohou odejít, ale pamatujte si, co jsem řekl. Goodwine, chci si s vámi promluvit.“

Už se mnou sice mluvil, ale nechtěl jsem se tím ohánět.

Kiernan naproti tomu něco prosadit chtěl: on sám musí odejít poslední, aby mohl zamknout. Bylo to tedy tak zařízeno. Ty tři ženy, Leo Jerome, Stebbins a já jsme sjeli výtahem dolů a ty dva fízly nechali s Kiernanem a Hatchem.

Před domem už šel každý svým směrem a nezdálo se, že by byl někdo sledován.

Ještě sněžilo; pěkná vyhlídka na Vánoce a pro metaře.

Stála tam zaparkovaná dvě policejní auta. Purley šel k jednomu, otevřel dveře a pokynul mi, abych nasedl.

Protestoval jsem. „Jestli jsem také pozván do města, vyhovím, ale musím se nejdříve najíst. Už jsem tam jednou málem umřel hlady.“

„Ve městě vás nepotřebujeme, momentálně ne.

Nasedněte si, ať nestojíte v tom sněhu.“

Poslechl jsem a proklouzl jsem pod volantem, abych mu udělal místo. Potřebuje prostor. Posadil se vedle mě a zavřel dveře.

„Jestli tu máme sedět,“ navrhl jsem, „můžeme zrovna popojet. Neobtěžujte se přes město, vyhoďte mě na Třicáté páté.“

Zaprotestoval.

„Nerad řídím a mluvím. Nebo poslouchám. Co jste tam dneska dělal?“

„Řekl jsem vám to. Bavil jsem se. Tři druhy šampaňského. Pozvala mě slečna Dickeyová.“

„Dávám vám další šanci. Byl jste tam jediný outsider.

Proč? Nic zvláštního pro slečnu Dickeyovou neznamenáte.

Měla si vzít Bottweilla. Proč tedy?“

„Zeptejte se jí.“

„To jsme udělali. Říká, že neměla nějaký zvláštní důvod, věděla, že Bottweill vás má rád, a považovali vás za jednoho z nich, protože jste jim našli nějaké tapiserie. Koktala o tom pořád dokola. Co se mne týče, kdykoliv vás najdu někde blízko vraždy, chci se o tom něco dozvědět. Dávám vám ještě příležitost.“

Takže se o svatební smlouvě nezmínila. Dobře udělala.

Raději bych snědl všechen sníh, co napadl od poledne, než

vysvětloval seržantu Stebbinsovi nebo inspektoru Cramerovi tu zpropadenou smlouvu. Proto jsem přece přebral obsah odpadkového koše. „Díky za tu příležitost,“ řekl jsem mu, „ale nemohu ji využít. Pověděl jsem vám všecko, co jsem tam dneska viděl a slyšel.“ Tím jsem se zařadil k paní Jeromeová, protože jsem se nezmínil o svém krátkém hovoru s Margot. „Pověděl jsem vám všecko, co o těch lidech vím. Dejte mi pokoj a běžte hledat vraha.“

„Znám vás, Goodwine.“

„Jo, už jste mě kdysi dokonce oslovoval Archie. Moc rád na to vzpomínám.“

„Znám vás.“ Otočil hlavu na své býčí šíji a naše pohledy se setkaly. „Očekáváte, že vám uvěřím, že ten člověk zmizel z místnosti, aniž byste o tom věděl?“

„Blbost. Klečel jsem na zemi a hleděl na umírajícího muže a další lidé stáli kolem nás. Vy jenom mluvíte, abyste se poslouchal. Nemyslíte si, že jsem byl zúčastněný na vraždě nebo vrahově úniku.“

„To jsem neřekl. Měl rukavice, a pro co jiného, než aby nezanechal otisky?, Neříkám, že je vrah. Ale jestli víte, kdo to byl, a nechcete, aby byl do toho zapleten, a nechal jste ho uniknout, a jestli nás necháte honit se a hledat ho, tak co?“

„To by bylo zlé. Kdybych se zeptal sám sebe na radu, byl bych proti.“

„Sakra,“ štěkl, „víte, kdo to je?“

„Ne.“

„Měl jste vy nebo Wolfe něco společného s tím, že tam přišel?“

„Ne.“

„Dobrá, vystupte si. Budou si vás žádat ve městě.“

„Doufám, že ne dnes večer. Jsem unavený.“ Otevřel jsem dveře. „Máte moji adresu.“ Vystoupil jsem do sněhu, on otočil klíčem v zapalování a odstartoval.

Trvalo by normálně dobrou hodinu sehnat taxi, ale za vánoční sněhové bouřky mi to trvalo jen deset minut. Když

jsme zastavili před starým pískovcovým domem na Západní třicáté páté ulici, bylo pět minut před osmou.

Jako obvykle za mé nepřítomnosti bylo zavřeno na řetěz, a tak jsem musel zazvonit na Fritze, aby mě pustil dovnitř.

Zeptal jsem se ho, jestli se Wolfe už vrátil, a on odpověděl,

že ano a že večeří. Když jsem pověsil svůj klobouk na věšák a kabát na ramínko, zeptal jsem se, jestli na mě něco zbylo, a on odpověděl, že spousta, a ustoupil, abych mohl jít před ním ke dveřím do jídelny. Fritz má dobré způsoby.

Wolfe mi ve svém objemném křesle na konci stolu popřál dobrý večer, aniž by to na mě vypálil nebo vyštěkl.

Opětoval jsem pozdrav, usadil se na své místo, vzal jsem si ubrousek a omluvil se za zpoždění. Fritz přišel z kuchyně s teplým talířem, mísou s dušenou vykostěnou kachnou a druhou s pečenými brambory s houbami a sýrem. Nabral jsem si dost. Wolfe se zeptal, jestli ještě sněží, a já jsem odpověděl, že ano. Když jsem spolkl pořádné sousto, promluvil jsem.

„Jak víte, respektuji pravidlo nemluvit při jídle o práci, ale mám něco na srdci a není to o práci. Je to osobní věc.“

Zabručel: „Smrt pana Bottweilla byla v rádiu ve zprávách v sedm. Byl jste tam.“

„Jo. Byl jsem tam. Klečel jsem u něho, když umíral.“

Vyprázdnil jsem si pusu. Zpropadené rádio. Neměl jsem v úmyslu zmínit se o vraždě, dokud jsem nepojednal o hlavní záležitosti z mého hlediska. Když měl můj jazyk dost místa k pohybu, pokračoval jsem: „Podám vám podrobnou zprávu, jestli budete chtít, ale pochybuji, že z toho plyne nějaká práce. Paní Perry Porter Jeromeová je jediná podezřelá, která má dost prachů, aby vám zaplatila, ale už upozornila Purleyho Stebbinse, že se nenechá urážet. Kromě toho, až

najdou Santa Clause, je to vyřešeno. Co bych chtěl vyprávět, je to, co se stalo, než Bottweill zemřel. Svatební smlouva, kterou jsem vám ukázal, je pro kočku. Slečna Dickeyová odřekla. Přišel jsem o dva dolary. Řekla mi, že se rozhodla vzít si Bottweilla.“ Namáčel si kůrku chleba do šťávy na svém talíři. „Opravdu,“ řekl.

„Ano, pane. Byla to rána, ale během času se z toho dostanu. A pak, deset minut nato byl Bottweill mrtev. Kam to staví mě? Seděl jsem tam, zatímco probíhal obvyklý postup vyšetřování, a uvažoval jsem. Možná bych ji mohl získat zpět, ale děkuji, nechci. Smlouva je zničená. Mohu získat další, za další dva doláče, a ona mi řekne, že se rozhodla vzít si Joa Doakese. Zapomenu na ni. Odepíšu ji.“

Vrátil jsem se ke kachně. Wolfe byl zaneprázdněn žvýkáním. Když mohl mluvit, řekl: „Pro mě je to samozřejmě uspokojivé.“

„Vím, že je. Chcete si vyslechnout to o Bottweillovi?“

„Po večeři.“

„Oukej. Jak se vydařila schůzka s Thompsonem?“ Ale to se mu jako téma u večeře taky nehodilo. Vlastně se mu nehodilo žádné. Obyčejně se ovšem u stolu baví rád, o čemkoli od ledniček po Republikány, ale zřejmě ho výlet na Long Island a zpět se vším nebezpečím unavil. To mi hovělo, protože já jsem prožil také vzrušující odpoledne a vítal jsem trochu ticha. Když jsme si pochutnali na

kachničce, bramborách, salátu, zapékaných hruškách, sýru a kávě, odsunul svou židli.

„Nahoře ve vašem pokoji je kniha,“ řekl, „na kterou bych se chtěl podívat, Tady a teď od Herberta Blocka.

Přinesl byste mi ji, prosím?“

Ačkoliv to znamenalo vyjít dvě poschodí s plným žaludkem, rád jsem vyhověl a ocenil tak jeho klidné přijetí mého oznámení otřesených nadějí. Mohl k tomu mít plno řečí. Radostně jsem tedy vyběhl po schodech a šel do svého pokoje k policím, na kterých mám knihy. Bylo jich tam jen nějakých pětadvacet a přesně jsem o každé věděl, ale Tady a teď tam nebyla. Kde měla být, byla mezera. Rozhlédl jsem se, uviděl knihu na prádelníku a přikročil jsem k němu.

Ležela tam kniha Tady a teď, a na ní pár bílých bavlněných rukavic.

Přihlouple jsem na ně civěl.

4. KAPITOLA

Rád bych řekl, že mi to došlo hned v okamžiku, kdy jsem je spatřil, ale nebylo to tak. Vzal jsem je do ruky, prohlížel si je, jednu jsem si navlékl a zase sundal, než jsem si plně uvědomil, že se naskýtá jenom jedno možné vysvětlení. Když jsem to vstřebal, okamžitě jsem měl v

lebce dopravní zácpu, troubení klaxonů, skřípání brzd, čelní nárazy. Abych se s tím srovnal, posadil jsem se na židli.

Trvalo mi minutu, než jsem dospěl k prvnímu zřejmému závěru.

Uchýlil se k tomuto způsobu, aby mi řekl, že byl Santa Clausem, místo aby mi to prostě pověděl, protože chtěl, abych si to sám v hlavě srovnal, než o tom budeme spolu mluvit.

Proč chtěl, abych si to sám probral? To trvalo trochu déle, ale uvedením dopravního provozu pod kontrolu jsem se prokousal k jediné přijatelné odpovědi. Rozhodl se vzdát se svého výletu a návštěvy Thompsona a místo toho si domluvil s Bottweillem účast na vánočním večírku v převlečení za Santa Clause, protože z myšlenky mít v domě ženu, nebo z další alternativy, mého odchodu, byl absolutně zoufalý, a musel se přesvědčit. Musel se podívat na Margot a na mě společně a promluvit s ní, pokud by to bylo možné. Kdyby zjistil, že svatební smlouva je švindl, měl by mě v hrsti; mohl by mi říct, že s radostí přivítá moji nevěstu, a pozorovat, jak se budu kroutit. Kdyby zjistil, že to fakt míním vážně, věděl by, na čem je, a z toho by vycházel.

Šlo o to, že projevil, co si o mně vlastně myslí. Ukázal, že než by mě ztratil, raději by udělal něco, co by neudělal za žádný myslitelný honorář. Raději by se týden obešel bez piva, než by to připustil, ale teď byl na útěku před spravedlností za vraždu a potřeboval mě. Tak mi to musel

dát najevo, ale chtěl, abych pochopil a nezmiňoval se o tom.

Budu dělat, že mám za to, že šel k Bottweillovi místo na Long Island proto, že se rád převléká za Santa Clause a obsluhuje u baru.

Jedna buňka v mém mozku se snažila dobrat k otázce, vzhledem k událostem, jak velké zvýšení platu bych mohl po Novém roce očekávat? Ale rychle jsem tu otázku zaplašil.

Uvažoval jsem o dalších rysech případu. Navlékl si rukavice, abych nepoznal jeho ruce. Kde ty rukavice sehnal?

V kolik hodin dorazil k Bottweillovi a kdo ho viděl? Věděl Fritz, kam jde? Jak se dostal domů? Ale pak jsem si uvědomil, že mě neposlal nahoru do svého pokoje, abych si kladl otázky, na které může odpovědět, tak jsem ještě zvažoval, jestli snad chce, abych tu přemýšlel o něčem jiném. Když jsem na nic nepřišel, vzal jsem z prádelníku Tady a teď i rukavice, sešel po schodech a vešel do pracovny.

Díval se na mě zpoza svého stolu, jak jsem přicházel.

„Tady to je,“ řekl jsem a podal mu knihu. „A vřelé díky za ty rukavice.“ Zvedl jsem je, každou mezi palcem a ukazováčkem v ruce, a nechal je houpat.

„To není příležitost pro šaškámy,“ zamručel.

„To určitě ne.“ Pustil jsem rukavice na stůl, otočil svou židlí a posadil se. „Kde začneme? Chcete vědět, co se stalo po vašem odchodu?“

„Podrobnosti mohou počkat. Nejdříve, jak jsme na tom.

Byl tam pan Cramer?“

„Ano. Jistě.“

„Dospěl k něčemu?“

„Ne. Ani nedospěje, dokud nenajde Santa Clause. Dokud nenajdou Santa Clause, nebudou do druhých rýpat. Čím déle to potrvá, než ho najdou, tím jistější si budou, že to byl on.

Tři věci tomu nahrávají: nikdo neví, kdo to byl, zmizel a měl rukavice. Tisíc mužů ho hledá. Bylo dobře, že jste měl rukavice, byl bych poznal vaše ruce, ale kde jste je sehnal?“

„V obchodě na Deváté avenue. K sakru, nevěděl jsem, že tam dojde k vraždě!“

„Ovšem že jste to nevěděl. Smím se vás něco zeptat?“

Zamračil se. Považoval jsem to za ano. „Kdy jste se s Bottweillem domluvili?“

„Včera odpoledne v půl třetí. Byl jste v bance.“

„Máte nějaký důvod si myslet, že Bottweill o tom někomu řekl?“

„Ne. Neměl to v úmyslu.“

„Vím, že to on sehnal kostým, to je v pořádku. Když jste odtud ve dvanáct třicet odcházel, jel jste přímo k Bottweillovi?“

„Ne. Odešel jsem v tu dobu proto, že jste to vy a Fritz očekávali. Zastavil jsem se pro ty rukavice. S Bottweillem jsme se setkali u Rustermana, kde jsme poobědvali.

Odtamtud jsme si vzali taxíka k němu, dorazili jsme tam

chvíli po druhé a jeho soukromým výtahem jsme vyjeli do jeho kanceláře. Hned jak jsme vešli, vytáhl ze zásuvky ve stole láhev pernodu s tím, že prý si vždycky po obědě trochu naleje, a mě taky pozval na skleničku. Odmítl jsem. Dal si štědře, asi dvě deci, vypil to dvěma loky a láhev vrátil do stolu.“

„Můj bože.“ Zahvízdl jsem. „Policisté by to rádi věděli.“

„Nepochybně. Kostým tam ležel v krabici. Vzadu v jeho kanceláři je šatna s koupelnou –“

„Vím. Použil jsem ji.“

„Vytáhl jsem ten kostým a oblékl si ho. Objednal největší velikost, ale byl těsný, a tak mi to chvíli trvalo. Byl jsem tam půl hodiny nebo i déle. Když jsem se vrátil do kanceláře, byla prázdná, ale brzy vyšel po schodech z dílny Bottweill a pomohl mi s maskou a parukou. Sotva jsme byli hotovi, objevili se paní Jeromeová se synem a Emil Hatch, také po schodech z dílny. Já jsem odešel do ateliéru, kde jsem našel slečnu Quonovou, slečnu Dickeyovou a pana Kiernana.“

„A netrvalo dlouho a byl jsem tam i já… Nikdo vás tedy neviděl bez masky. Kdy jste si navlékl rukavice?“

„Naposled. Těsně před tím, než jsem vešel do ateliéru.“

„Mohl jste tedy zanechat nějaké otisky. Jistě, nevěděl jste, že dojde k vraždě. Vaše oblečení jste si nechal v šatně?

Určitě jste tam nic nenechal, když jste odcházel?“

„Určitě. Nejsem přece úplný osel.“

Nechal jsem to tak. „Proč jste nenechal rukavice ve výtahu s kostýmem?“

„Protože nepřišly s kostýmem, tak jsem si myslel, že je raději vezmu.“

„Ten soukromý výtah je vzadu na chodbě. Viděl vás někdo odcházet z výtahu nebo jít po chodbě?“

„Ne. Nikdo tam nebyl.“

„Jak jste se dostal domů? Taxíkem?“

„Ne. Fritz mě čekal až v šest nebo později. Šel jsem pěšky do veřejné knihovny, strávil tam dvě hodiny a pak jsem si najal taxi.“

Našpulil jsem rty a soucitně jsem potřásl hlavou. Byla to jeho nejdelší a nejtvrdší túra od Černé Hory. Přes míli. Razil si cestu vánicí s hrůzou ze zákona v zádech. Vše, čeho se mi dostalo za můj soucit, bylo, že se zaškaredil, a tak jsem se uvolnil. Zasmál jsem se. Zaklonil jsem hlavu a nechal to vybuchnout. Od okamžiku, kdy jsem se dověděl, že byl Santa Clausem, jsem k tomu měl chuť, ale měl jsem toho moc k přemýšlení. Bylo to ve mně zazátkované, tak jsem to teď vypustil. Můj smích zrovna přecházel v chichotání, když

vybuchl.

„K sakru!“ křičel, „ožeňte se a jděte k čertu!“

To bylo nebezpečné. Takový postoj nás mohl přivést k těm rysům případu, které mě poslal promyslet o samotě nahoru do mého pokoje, a kdybychom o tom začali mluvit, mohlo se stát cokoli. Vyžadovalo to takt.

„Promiňte, prosím,“ řekl jsem. „Něco mi zaskočilo v krku. Chcete situaci zhodnotit vy, nebo to mám udělat já?“

„Rád si vyslechnu vás,“ řekl zachmuřeně.

„Ano, pane. Domnívám se, že jediné, co se dá dělat, je hned zatelefonovat inspektoru Cramerovi, pozvat ho sem na popovídání, a když přijde, vyklopit mu to. To bude –“

„Ne. To neudělám.“

„Pak, další možnost je, že já půjdu k němu a vyklopím to tam. Samozřejmě –“

„Ne.“ Myslel to smrtelně vážně.

„Dobře, popíšu to. Co se ostatních týče, přešlapují na místě, dokud nenajdou Santa Clause. Musí ho najít. Jestli zanechal nějaké otisky, budou je porovnávat se všemi svými záznamy a dříve nebo později se dostanou k vašim. Prověří si ve všech obchodech prodej bílých bavlněných rukavic.

Prověří si každý Bottweillův pohyb a zjistí, že jste spolu u Rustermana obědvali, odešli jste spolu, a vysledují i váš příchod k Bottweillovi. Samozřejmě, že vaše cesta k němu nedokazuje, že jste byl Santa Clausem, z toho se můžete vykecat a vysvětlí to případné vaše otisky, jestli nějaké najdou, ale co ty rukavice? Vysledují jejich prodej, když jim dáte čas, a s popisem kupujícího Santa Clause najdou. Jste v maléru.“

Nikdy jsem neviděl jeho obličej zarputilejší.

„Jestli nic nepodniknete, než ho najdou,“ argumentoval jsem, „bude to docela otrava. Cramer už léta má sto chutí

vás zavřít a každý soudce by vás zadržel jako důležitého svědka, který utekl. Naproti tomu, kdybyste zavolal Cramerovi teď, a míním tím teď hned, a pozval ho na sklenku piva, bude to pořád ještě otrava, ale snesitelná.

Samozřejmě bude chtít vědět, proč jste tam šel a hrál si na Santa Clause, ale můžete mu říct, cokoliv se vám zlíbí.

Řekněte mu, že jste se se mnou vsadil o sto doláčů, nebo hernajs, řekněte o tisíc dolarů, že bych mohl být s vámi v jednom pokoji deset minut a nepoznal bych vás. Budu rád spolupracovat.“

Nahnul jsem se dopředu. „Další věc. Jestli počkáte, až

vás najdou, neodvážíte se jim říct, že Bottweill se z té láhve krátce po druhé hodině napil a nic mu z toho nebylo. Když

jim to řeknete, až vás vypátrají, mohli by vás obvinit z neposkytnutí informace a asi by to udělali a přišijí vám to na triko. Jestli přimějete Cramera přijít teď, ocení to, ačkoliv to přirozeně nepřizná. Je pravděpodobně ve své kanceláři.

Mám mu zavolat?“

„Ne. Nebudu se zpovídat panu Cramerovi. Nechci zítra ráno otevřít noviny a najít v nich tu pošetilou maškarádu.“

„Chcete tedy sedět a číst Tady a teď, dokud nepřijdou se zatykačem?“

„Ne. To by bylo pošetilé.“ Zhluboka se ústy nadechl a nosem vydechl. „Najdu vraha a předvedu ho panu Cramerovi. Nic jiného mi nezbývá.“

„Ach tak, vy mu ho najdete.“

„Ano.“

„Mohl jste to říct a nenechat mě zbytečně žvanit.“

„Chtěl jsem vědět, jestli se váš odhad situace shoduje s mým. Shoduje.“

„To je prima. Pak taky víte, že na to máme snad dva týdny, ale mohou to být taky dvě minuty. Právě v této chvíli možná nějaký expert telefonuje do oddělení vražd, že našel otisky prstů, které odpovídají těm na záznamu Wolfa, Nera –“

Zazvonil telefon a já jsem sebou škubl, jako by do mě někdo vrazil jehlu. Možná nebudeme mít ani ty dvě minuty.

Ruka se mi doufám netřásla, když jsem zvedal sluchátko.

Wolfe zřídka zvedá svůj telefon, dokud nezjistím, o koho se jedná, ale tentokrát ho zvedl.

„Kancelář Nera Wolfa, u telefonu Archie Goodwin.“

„Tady je úřad okresního prokurátora, pane Goodwine.

Ve věci vraždy Kurta Bottweilla. Dostavte se sem, prosím, zítra ráno v deset hodin.“

„Ano. Jistě.“

„Přesně v deset, prosím.“

„Budu tam.“

Zavěsili jsme. Wolfe vzdychl. Já jsem vzdychl.

„No,“ řekl jsem, „už jsem jim šestkrát řekl, že o Santa Clausovi nic nevím, takže se mě už na něj třeba nebudou ptát. Pokud přece, bude zajímavé srovnat můj hlas, když lžu a když říkám pravdu.“ Zavrčel. „Tak teď bych chtěl, abyste

mi podrobně vylíčil všechny skutečnosti poté, co jsem odešel, ale nejdříve doprovodné okolnosti. Během vašeho intimního přátelství se slečnou Dickeyovou jste se musel o těch lidech dovědět různé věci. Co víte?“

„Nic moc.“ Odkašlal jsem si. „Asi vám budu muset něco objasnit. Moje přátelství se slečnou Dickeyovou nebylo intimní.“ Odmlčel jsem se. Nebylo to snadné.

„Vybírejte si vlastní adjektiva. Neměl jsem v úmyslu žádné narážky.“

„Není to otázka adjektiv. Slečna Dickeyová je dobrá tanečnice, výjimečně dobrá, a posledních pár měsíců jsem si s ní tu a tam vyšel, tak šestkrát nebo sedmkrát všehovšudy.

V pondělí večer v klubu Flamingo mě požádala, abych jí prokázal laskavost. Říkala, že už rok se Bottweill chystá vzít si ji za ženu, ale stále se vytáčí a svatbu odkládá, a ona s tím chce něco udělat. Říkala, že Cherry Quonová se ho snaží získat pro sebe, a ona nehodlá připustit, aby jí Cherry vypálila rybník. Požádala mě, abych sehnal čistý formulář svatební smlouvy, vyplnil jej na naše jména a předal jí jej.

Ukázala by ten papír Bottweillovi a řekla mu, teď nebo nikdy. Připadalo mi to jako dobrý skutek, který nevyžaduje z mé strany žádný risk, a jak říkám, je dobrá tanečnice. V

úterý odpoledne jsem sehnal bianko formulář, nezáleží na tom jak, a ten večer, nahoře ve svém pokoji, jsem jej vyplnil včetně uměleckého podpisu.“

Wolfe zamručel.

„To je všechno,“ řekl jsem, „jen bych ještě chtěl dodat, že jsem neměl v úmyslu vám smlouvu ukázat. Udělal jsem to v náhlém hnutí mysli, když jste si bral knihu. Vaše paměť je stejně dobrá jako moje. Ještě než skončím, nepochybně jste si všiml, že dnes, těsně předtím, než se objevili Bottweill s paní Jeromeovou, jsme s Margot poodešli stranou, abychom si krátce promluvili. Pověděla mi, že ta smlouva splnila svůj účel. Její slova byla: ,Perfektní, prostě perfektní.‘ Říkala, že ji včera večer roztrhal ve své kanceláři a hodil kousky do koše. To je v pořádku, policajti je nenašli.

Podíval jsem se, než přišli, a ty kousky tam nebyly.“

Pohyboval ústy, ale neotevřel je. Netroufl si. Byl by se rád na mě obořil a pověděl mi, že moje nesnesitelně domýšlivé balamucení ho dostalo do pěkné bryndy, ale kdyby tak učinil, dostal by se k okolnosti, o které se nechtěl zmínit. Uvědomil si to včas a taky viděl, že já to viděl. Ústa se pohybovala, ale to bylo všechno. Konečně promluvil.

„Pak tedy nemáte se slečnou Dickeyovou intimní vztah.“

„Ne, pane.“

„I tak, určitě mluvila o tom podniku a svých spolupracovnících.“

„Něco ano.“

„A jeden z nich zabil Bottweilla. Jed byl nasypán do láhve mezi deseti minutami po druhé, když jsem se díval, jak se napil, a půl čtvrtou, když Kiernan donesl láhev. Nikdo za tu dobu, co jsem byl v šatně, nepřijel soukromým

výtahem. Navlékal jsem si ten kostým a nevěnoval jsem pozornost krokům nebo jiným zvukům v kanceláři, ale výtahová šachta sousedí s šatnou, a to bych slyšel. Je velmi pravděpodobné, že příležitost byla časově ještě víc omezena, že jed byl nasypán do láhve v době, kdy jsem byl v šatně, protože tři z nich byli v kanceláři s Bottweillem, když jsem odcházel. Musí se předpokládat, že jeden z těch tří nebo jeden ze tří v ateliéru se chopili dřívější příležitosti. Co o nich víte?“

„Nic moc. Většinou z pondělního večera, kdy Margot mluvila o Bottweillovi. Jsou to všechno klepy z její strany.

Paní Jeromeová vložila půl milionu do podniku, asi bychom to měli vydělit aspoň dvěma, a myslí si, že ho vlastní. Nebo si to myslela. žárlila na Margot a Cherry. Co se Lea týče, jeho matka servírovala prachy, které doufal zdědit. Bottweill se snažil ovládnout světový trh s pozlátkem a matka se mohla za něj třeba i provdat, a jestli Leo věděl o tom jedu v dílně, tak mohl být v pokušení. Kieman, nevím, ale z poznámky, kterou Margot utrousila, a z toho, jak si Cherry dnes odpoledne prohlížel, mám dojem, že by rád smísil trochu irské krve s její čínskou, indickou a holandskou, a jestli si myslel, že by mu to Bottweill mohl zmařit, mohl být v pokušení také. Tolik klepy.“

„Pan Hatch?“

„Od Margot o něm nic nevím, ale podle toho, jak jednal během vyšetřování ztracených tapiserií, by mě nepřekvapilo,

kdyby sprovodil ze světa celou tu partu už ze zásady. Jeho srdce pumpuje kyselinu, ne krev. Je to tvořivý umělec, to mi sám řekl. Prakticky mi řekl, že je zodpovědný za úspěch tohoto podniku, ale nedostává se mu žádného uznání. Neřekl mi, že považuje Bottweilla za šaška a podvodníka, ale myslel si to. Asi si pamatujete, že jsem vám říkal, že má komplex stihomanství, a vy jste mi odpověděl, abych přestal užívat žargon druhých.“

„To jsou čtyři. Slečna Dickeyová?“

Zvedl jsem obočí. „Získal jsem jí povolení k sňatku, ne k zabití. Jestli lhala, když říkala, že splnilo svůj účel, byla by skoro stejně dobrá lhářka, jako je tanečnice. Možná že je.

Jestli to nevyšlo, mohla být taky v pokušení.“

„A slečna Quonová?“

„Je napůl orientálka. Nejsem zasvěcen do povahy orientálců, ale pokud vím, tak přivírají oči, aby udrželi člověka v nejistotě. To je činí tajemnými. Kdybych už musel být otráven jedním z té party, chtěl bych, aby to byla ona.

Jenže Margot řekla –“

U dveří zazvonil zvonek. To bylo horší než zazvonění telefonu. Kdyby přišli na stopu Santa Clausovi a přivedlo je to k Neru Wolfovi, bylo pravděpodobnější, že by Cramer přišel než zavolal. Vyměnili jsme si s Wolfem pohledy.

Podíval jsem se na hodinky, bylo osm minut po desáté, tak jsem vstal, šel do haly, cvrnknul jsem vypínačem, abych rozsvítil na schodech před vchodem, a podíval se

jednosměrně průhledným sklem v domovních dveřích.

Dobře vidím, ale ta postava byla zachumlaná do těžkého kabátu s kapucí, tak jsem šel ke dveřím, abych se ujistil, o koho se jedná. Vrátil jsem se do pracovny a řekl Wolfovi: „Je to Cherry Quonová. Sama.“

Zamračil se. „Chtěl jsem –“ Nedořekl. „Dobře. Přiveďte ji.“

5. KAPITOLA

Jak jsem řekl, Cherry byla krásná a moc jí to v červené kožené klubovce na konci Wolfova stolu slušelo. Vešly by se do ní tři takové. Dovolila mi v hale, abych jí pomohl z kabátu, a stále měla na sobě ty pěkné vlněné šaty jako na večírku. Nebyly přesně žluté, ale žlutá v nich byla. Nazval bych tu barvu dozlatova; spolu s červenou klubovkou a čajovým odstínem její hladké tváře by to vytvořilo pěknou barevnou fotografii.

Seděla na krajíčku, zpříma, ruce složené v klíně.

„Obávala jsem se zatelefonovat,“ řekla, „protože jste mohl říct, že si nepřejete, abych přišla. Tak jsem prostě přišla.

Prominete mi to, prosím?“

Wolfe zamručel. žádné závazky. Usmála se na něho přátelským úsměvem, tak mi to aspoň připadalo. Byla nakonec napůl orientálka.

„Musím se vzchopit,“ švitořila. „Jsem nervózní, protože být tady je tak vzrušující.“ Rozhlédla se. „Tady je ten glóbus a police s knihami, sejf, pohovka a samozřejmě Archie Goodwin. A vy. Za psacím stolem v obrovském křesle! Ach, já to tu znám. Tolik jsem o vás četla, všechno, co je k mání, myslím. Je to vzrušující, tady být, sedět tady v té klubovce a dívat se na vás. Samozřejmě, viděla jsem vás dnes odpoledne, ale to nebylo totéž, mohl jste v tom hloupém kostýmu Santa Clause být kdokoliv. Měla jsem chuť vás zatahat za vousy.“

Zasmála se přátelským, zvonivým hlasem.

Vypadal jsem, myslím, zmaten. Byl jsem tak zaneprázdněn ovládáním svého obličeje, že jsem neměl čas dívat se na Wolfa. Ten měl asi ještě více napilno, protože Cherry se na něho upřeně dívala. Pohlédl jsem na něho, až

když promluvil.

„Jestli vám, slečno, rozumím, jsem zmaten. Pokud si myslíte, že jste mě dnes odpoledne viděla v kostýmu Santa Clause, mýlíte se.“

„Ach promiňte!“ vykřikla. „Vy jste jim to tedy neřekl?“

„Drahá dámo.“ Hlas měl ostřejší. „Jestli musíte mluvit v hádánkách, obraťte se na pana Goodwina. On to má rád.“

„Ale promiňte, pane Wolfe. Nejdřív vám vysvětlím, jak to vím. Ráno u snídaně mi Kurt řekl, že jste mu telefonoval a domluvil se s ním, že se na večírku objevíte jako Santa Claus, a odpoledne jsem se ho zeptala, jestli jste přišel, a on odpověděl, že ano a že se převlékáte do kostýmu. Tak to vím. Ale vy jste to nepřiznal policii? Pak je dobře, že jsem jim to taky neřekla, že?“

„To je zajímavé,“ řekl Wolfe chladně. „Co očekáváte, že dosáhnete těmi fantastickými nesmysly?“ Zavrtěla svou pěknou hlavičkou. „Vy, tak rozumný. Musíte vidět, že to nemá smysl. Když jim to řeknu, tak i kdyby mi nechtěli uvěřit, zahájí šetření. Vím, že neumí vyšetřovat tak dobře jako vy, ale určitě na něco přijdou.“

Zavřel oči, stiskl rty a opřel se v křesle. Já si nechal oči otevřené, upřené na ni. Vážila asi sto liber. Unesl bych ji pod paží a druhou rukou bych jí mohl zacpat pusu. Dát ji do volného pokoje nahoře by nepomohlo, protože by mohla otevřít okno a křičet, ale v suterénu je vedle Fritzova pokoje kumbálek s pohovkou. Ještě byla další možnost, že bych vytáhl ze zásuvky stolu zbraň a zastřelil ji. Pravděpodobně nikdo nevěděl, že sem šla.

Wolfe otevřel oči a napřímil se. „Dobře. Je to fantazie, ale připouštím, že byste vytvořila nepříjemnou situaci, kdybyste tu historku pověděla policii. Nepředpokládám, že jste sem přišla pouze proto, abyste mi řekla, že to máte v úmyslu. Co vlastně zamýšlíte?“

„Myslím, že si rozumíme,“ švitořila. „Předpokládám, že něco chcete. Co je to?“

„Jste tak přímý,“ postěžovala si. „Tak strohý, že jsem asi řekla něco špatně. Ale něco chci. Víte, když si policie myslí, že to udělal muž, který předstíral Santa Clause a utekl, mohou se dostat na správnou stopu, až bude příliš pozdě. To byste nechtěl, že ne?“ žádná odpověď.

„Já bych to nechtěla,“ řekla a ruce v klíně sevřela v pěst.

„Nechtěla bych, aby někdo zabil Kurta a unikl, ať je to kdokoli, ale víte, já vím, kdo ho zabil. Řekla jsem to policii, ale ta nechce nic slyšet, dokud nenajde Santa Clause, a i kdyby mě vyslechla, bude si myslet, že jsem jen žárlivá kočka, a kromě toho, jsem orientálka a jejich nahlížení na orientálce je velice primitivní. Chtěla jsem, aby mě vyslechli, chtěla jsem jim říct, kdo byl Santa Claus, ale vím, co si o vás myslí z toho, co jsem četla, a obávala jsem se, že by se pokusili usvědčit z vraždy Kurta vás, a samozřejmě, mohl jste to být, vždyť jste utekl, ale oni mě neposlouchali, ani když jsem jim řekla, kdo ho zabil.“

Odmlčela se, aby nabrala dech. Wolfe se zeptal: „Kdo to udělal?“

Přikývla. „Řeknu vám to. Margot Dickeyová a Kurt spolu měli poměr. Před několika měsíci si začal se mnou, a pro mě to bylo těžké, protože já, já –“ Svraštila čelo, hledala slovo a našla. „Cítila jsem k němu sympatie. Velké sympatie. Ale víte, jsem panna a jemu bych se nevzdala.

Nevím, co bych dělala, kdybych nevěděla, že má poměr s Margot, ale já jsem to věděla a řekla jsem mu, že muž, se kterým se poprvé vyspím, bude můj manžel. Řekl, že se chce Margot vzdát, ale i kdyby to udělal, mě si vzít nemůže kvůli paní Jeromeové, protože by ho přestala finančně podporovat. Nevím, co on znamenal pro paní Jeromeovou, ale vím, co ona znamenala pro něj.“ Otevřela dlaně a zase je sevřela. „Tak to šlo dál a dál, ale Kurt ke mně také něco cítil. Včera pozdě v noci, po půlnoci, mi telefonoval, že se s Margot nadobro rozešel a chce si mě vzít. Chtěl ke mně přijít, ale já jsem řekla, že jsem v posteli a že se uvidíme ráno. Řekl, že to budou v ateliéru další lidé, až jsem konečně slíbila, že přijdu k němu do bytu na snídani, a to jsem dnes ráno taky udělala. Ale ještě jsem panna, pane Wolfe.“

Díval se na ni přimhouřenýma očima. „To je vaše věc, dámo.“

„Ach,“ řekla, „je to tak? U té snídaně mi právě řekl o vás, o tom ujednání, že budete Santa Claus. Když jsem přišla do ateliéru, byla jsem překvapena, že jsem tam našla Margot a že byla tak přátelská. Patřilo to k jejímu plánu, být ke všem přátelská a veselá. Řekla policii, že Kurt si ji chtěl vzít, že se večer dohodli, že se příští týden vezmou. Týden po Vánocích. Já jsem křesťanka.“

Wolfe se pohnul v křesle. „Došli jsme už k jádru věci?

Zabila slečna Dickeyová pana Bottweilla?“

„Ano. Jistěže ho zabila.“

„Řekla jste to policii?“

„Ano. Neřekla jsem jim všecko to, co vám, ale dost.“

„A důkazy?“

„žádné důkazy nemám.“

„Pak se vystavujete nařčení z urážky na cti.“ Otevřela pěsti a otočila dlaně nahoru. „Vadí to, když vím, že mám pravdu? Když to vím? Ale ona byla tak chytrá, tím, jak to udělala, že neexistují důkazy. Všichni o tom jedu věděli a všichni měli příležitost jej do láhve nasypat. Nikdy se nedokáže, že to byla ona. Nedokáže se ani, že lže, když říká, že se měli s Kurtem brát, protože on je mrtvý. Chovala se dneska tak, jak by se chovala, kdyby to byla pravda. Ale nějak se to bude muset dokázat. Musí existovat způsob, jak to dokázat.“

„A vy chcete, abych to dokázal.“

Na to nereagovala. „Já jsem si jen myslela, pane Wolfe, že vy jste napadnutelný taky. Budete vždycky v nebezpěčí, že policie zjistí, kdo byl Santa Claus, a když to zjistí a vy jste jim to nepřiznal –“

„Já se k tomu nehlásím,“ vyštěkl Wolfe.

„Tak tedy řekněme, že vždycky bude trvat nebezpečí, že jim řeknu, co mi pověděl Kurt, a vy už jste připustil, že by to bylo nepříjemné. Takže by bylo lepší, kdybychom prokázali, kdo Kurta zabil, a taky prozradili, kdo byl Santa Claus. Ne?“

„Pokračujte.“

„Myslela jsem si, že pro vás získat důkazy bude jednoduché. Máte lidi, kteří pro vás pracují, kteří pro vás udělají cokoli, a jeden z nich může říct, že jste ho požádal, aby šel na večírek a hrál Santa Clause, a on vám vyhověl.

Samozřejmě, že by to nemohl být pan Goodwin, protože ten byl na večírku, ale musel by to být člověk, kterému by nemohli dokázat, že byl někde jinde. Může říct, že když byl v šatně a převlékal se, slyšel někoho v kanceláři, vykoukl, aby se podíval, kdo to je, a uviděl Margot Dickeyovou, jak vytahuje ze zásuvky stolu láhev a něco do ní dává a vrací ji do zásuvky a odchází. Muselo to být v té době, kdy si Kurt vždycky po obědě dává skleničku pernodu.“ Wolfe si konečkem ukazováčku třel rty. „Aha,“ mumlal.

Neskončila ještě. „Může říct,“ pokračovala, „že utekl, protože se bál, a chtěl o tom nejdřív povědět vám.

Nemyslím, že by mu něco udělali, kdyby za nimi zítra ráno zašel a řekl jim o tom, co vy na to? Stejně jako já.

Nemyslím, že by něco udělali mně, kdybych jim zítra ráno zašla říct, že jsem si vzpomněla, že Kurt mi prozradil, že vy budete dělat Santa Clause, a dnes odpoledne podotkl, že si v šatně oblékáte kostým. To by bylo totéž, ne?“

Její malé tvarované rty se zúžily a pak se rozšířily do úsměvu. „To bych chtěla,“ švitořila. „Vysvětlila jsem to srozumitelně?“

„To určitě,“ ujistil ji Wolfe. „Podala jste to obdivuhodně.“

„Nebylo by pro vás lepší, kdyby místo toho, aby on jim to šel říct, přišel inspektor Cramer sem a vy byste mu to řekl? Mohl byste toho muže pozvat sem. Víte, já vím, jak vy postupujete, z toho, co jsem četla.“

„Mohlo by to být lepší,“ připustil. Suše, ale ne nepřátelsky. Všiml jsem si, jak mu cuknul sval pod pravým uchem, ale ona ne. „Předpokládám, slečno Quonová, že uvažovat o možnosti, že někdo z ostatních ho zabil, je bezpředmětné, a kdyby tomu tak bylo, byla by to škoda –“

„Promiňte, že vás přerušuji.“ Štěbetání bylo stále štěbetání, ale byla v něm tvrdost ocele. „Vím, že ho zabila.“

„Já ne. A i když se skláním před vaším přesvědčením, než bych se začal zabývat strategií, kterou nabízíte, musel bych se ujistit, že neexistují skutečnosti, které by tuto strategii potopily. Nebude mi to dlouho trvat. Uslyšíte to ode mě zítra. Chci –“

Znovu ho přerušila. „Nemohu čekat déle než do zítřka rána, než jim řeknu, co mi pověděl Kurt.“

„Fuj. Vy můžete a musíte. V okamžiku, kdy to přiznáte, ztrácíte bič, kterým mě udržujete v nejistotě. Uslyšíte to ode mě zítra. Teď chci přemýšlet. Archie?“

Zvedl jsem se ze židle. Podívala se na mě a zpět na Wolfa. Několik vtěřin seděla a zvažovala, samozřejmě nevyzpytatelná, pak vstala.

„Bylo to vzrušující, být tady,“ řekla a tvrdost z hlasu se jí vytratila, „navštívit vás tu. Musíte mi prominout, že jsem

se telefonicky neohlásila. Doufám, že se zítra brzy ozvete.“

Otočila se, zamířila ke dveřím a já ji následoval.

Pomohl jsem jí do kabátu, vyprovodil ji a díval se, jak schází těch sedm schodů před domem. Pak jsem zavřel dveře na řetěz, vrátil se do pracovny a řekl Wolfovi: „Přestalo sněžit. Kdo, myslíte si, by se pro tuto úlohu nejlépe hodil, Saul nebo Orrie nebo Bill?“

„Posaďte se,“ zavrčel. „Vy vidíte do žen. Co soudíte o této?“

„Do této nevidím. Vzdávám se úsudku. Nevsadil bych na ni tak nebo tak ani krejcar. Vy ano?“

„Ne. Je pravděpodobně lhářka a možná vražedkyně.

Posaďte se. Musím vědět podrobně, co se tam dnes po mém odchodu stalo. Každé slovo a gesto.“ Posadil jsem se a vyprávěl. Včetně jeho otázek to trvalo hodinu a pětatřicet minut. Bylo po jedné, když odšoupnul křeslo dozadu, zvedl své masivní tělo, popřál mi dobrou noc a šel nahoru spát.

6. KAPITOLA

Následující odpoledne v sobotu v půl třetí jsem seděl v jedné místnosti v budově na Leonardově ulici, v místnosti, kde jsem jednou čmajznul asistentovi okresního prokurátora oběd. Tentokrát jsem to představení opakovat nemusel,

protože jsem se právě vrátil z restaurace Osts, kde jsem zblajznul vepřové kolínko se zelím.

Pokud jsem byl informován, nejenom že nebyly podniknuty žádné kroky k obvinění Margot z vraždy, nebyly podniknuty kroky vůbec žádné. Wolfe tráví každé dopoledne od devíti do jedenácti ve sklenících, a jelikož

snídá nahoře ve svém pokoji a já jsem byl očekáván v deset hodin ve městě, zavolal jsem mu domácím telefonem chvíli před devátou, abych se zeptal na pokyny, ale bylo mi řečeno, že pro mě žádné nemá. Náměstek okresního prokurátora Farrell poté, co mě nechal v předpokoji hodinu čekat, se mnou strávil dvě hodiny, spolu se stenografkou a jedním fízlem, který byl přítomen na scéně v pátek odpoledne, tím, že jsme probírali tam a zpátky to, o čem jsem už referoval, ale také moje dřívější vztahy s Bottweillovým personálem. Na Santa Clause se mě zeptal jenom jednou, takže jsem musel zalhat jenom jednou, když

nebudeme počítat, že jsem se vyhýbal zmínce o svatební smlouvě.

Když udělal přestávku a řekl mi, abych se v půl třetí vrátil, cestou do Osts na vepřové kolínko jsem zavolal Wolfovi, abych mu řekl, že nevím, kdy se dostanu domů, a opět pro mě neměl žádné instrukce. Říkal jsem mu, že pochybuji, že Cherry Quonová počká do Nového roku, než

všechno vyklopí, a on řekl, že taky ne, a zavěsil.

Když jsem byl v půl třetí opětně uveden do Farrellovy kanceláře, byl sám, bez stenografky a toho fízla. Zeptal se mě, jestli jsem měl dobrý oběd, a dokonce počkal na odpověď, podal mi nějaké papíry popsané strojem a opřel se ve své židli.

„Pročtěte si to,“ řekl, „a uvidíte, jestli to chcete podepsat.“

Tón jeho hlasu naznačoval, že třeba nebudu chtít, tak jsem si text pozorně pročetl, plných pět stran. Nenašel jsem v tom žádné pozměněné pasáže, proti kterým bych mohl něco namítat, tak jsem si přitáhl židli blíž k psacímu stolu, položil na něj svou výpověď a vytáhl si z kapsy pero.

„Počkejte okamžik,“ řekl Farrell. „Nejste špatný chlapík, i když jste nafoukaný, tak proč byste si to nemohl v klidu rozmyslet. Píše se tu, že jste vypověděl všecko, co jste tam včera odpoledne dělal.“

„Jo. Přečetl jsem si to, tak o co jde?“

„Kdo zanechal na papírech v Bottweillově koši vaše otisky?“

„Proklatě,“ řekl jsem. „Zapomněl jsem si vzít rukavice.“

„V pořádku, jste nafoukaný. To už vím.“ Propichoval mě očima. „Musel jste se hrabat v tom koši, prohlížet každý kousek, když jste šel na oko hledat do Bottweillovy kanceláře Santa Clause, a jen tak jste na to nezapomněl. Vy nezapomínáte. Vynechal jste to úmyslně. Chci vědět proč a chci vědět, co jste si z toho koše vzal a co jste s tím udělal.“

Zakřenil jsem se na něj. „Krucinál, myslel jsem si, že vím, jak jsou důkladní, a zřejmě nevím. Nepředpokládal bych, že půjdou tak daleko a budou snímat otisky z obsahu koše na odpadky, když k tomu není důvod, ale jak vidím, mýlil jsem se, a já se mýlím nerad.“ Pokrčil jsem rameny.

„No, každý den se učíme něčemu novému.“ Výpověď jsem si přitáhl, na poslední stránce dole podepsal, posunul ji k němu, svoji kopii jsem si složil a vsunul do kapsy.

„Napíšu to, jestli na tom trváte,“ řekl jsem mu, „ale pochybuji, že to stojí za námahu. Santa Claus utekl, Kiernan volal na policii a já jsem byl asi trochu vyvedený z míry. Asi jsem se rozhlédl, co by mi mohlo dát informaci o Santa Clausovi, a pohled mi padl na koš a já probral obsah.

Nezmínil jsem se o tom, protože to nebylo moc chytré, a já mám rád, když si lidé o mně myslí, že chytrý jsem, obzvlášť policisté. To je mé vysvětlení. Jestli se ptáte, co jsem vzal, tak odpovídám nic. Vysypal jsem koš, zase jsem do něj všecko vrátil a nic jsem nevzal. Chcete, abych to tam ještě dopsal?“

„Ne. Ale prodiskutujeme to. Vím, že chytrý jste. A nebyl jste vyvedený z míry. Vy se nenecháte vyvést z míry. Chci vědět pravý důvod, proč jste se hrabal v koši, po čem jste šel, jestli jste to našel a co jste s tím dělal.“

Stálo mě to více než hodinu, ze které jsme dvacet minut strávili v kanceláři samotného okresního prokurátora za přítomnosti Farrella a dalšího náměstka.

V jednom okamžiku to vypadalo, že si mě tam nechají jako důležitého svědka, ale na to je potřeba soudní příkaz, a vánoční víkend začal a nic nenasvědčovalo tomu, že bych si zahrával s něčím, co by mohlo posloužit jako důkaz, a tak mě konečně vyprovodili ven, když jsem rukou dopsal do výpovědi vsuvku. Nebylo dobré zdržovat tak důležité veřejné činitele opisováním vepsané řádky na svoji kopii, ale mám rád věci v pořádku.

Než jsem se dostal domů, bylo deset minut po čtvrté a Wolfe samozřejmě nebyl v kanceláři, protože odpoledne tráví od čtyř do šesti ve sklenících. Na stole jsem od něj nenašel vzkaz, takže asi pro mě neměl žádné pokyny, ale informace tam pro mě byla. Popelník, který bývá na mém psacím stole, většinou pro dekoraci, protože zřídka kdy kouřím –, dárek, nikoliv Wolfovi, ale mně, od bývalého klienta, je nefritová miska o průměru šesti palců. Popelník byl na svém místě, ale byly v něm tři nedopalky z cigaret Pharaoh.

Egyptské Pharaoh kouří Saul Panzer. Předpokládám, že pár dalších lidí taky, ale šance, že někdo z nich seděl u mého pacího stolu v době, kdy jsem nebyl přítomen, byly tak malé, že jsem se jimi nezatěžoval. A nejenže tam byl Saul, ale Wolfe chtěl, abych to věděl, protože jednou z osmi milionů věcí, které netoleruje ve své pracovně, jsou popelníky s nedopalky. Šel by dokonce až do koupelny, aby takový vyprázdnil.

Tak se nakonec nějaké kroky podnikly. Jaké? Saul, nejlepší soukromý detektiv na volné noze v okolí, žádá a taky dostává šedesát doláčů za den, a stojí za dvakrát tolik.

Wolfe ho nepovolal na žádnou běžnou pochůzku, a samozřejmě o tom, že ho pověřil zaskočením za Santa Clause, jsem vůbec neuvažoval. Vykonstruovat proti někomu obvinění z vraždy, i když by to byla žena, která by mohla být vinna, nepatřilo do jeho krámu. Vzal jsem domácí telefon a zazvonil mu do skleníků; po chvilce čekání jsem uslyšel Wolfův hlas.

„Ano, Fritzi?“

„To není Fritz. To jsem já. Jsem zpátky. Nemám nic neodkladného k hlášení. Našli moje otisky na papírech v koši, ale vyzul jsem se z toho bez šrámu. Můžu si vyprázdnit svůj popelník?“

„Ano, udělejte to, prosím.“

„A pak?“

„Řeknu vám to v šest hodin. Možná dřív.“

Zavěsil. Šel jsem k sejfu a podíval se do zásuvky s hotovostí, jestli byla Saulovi poskytnuta štědrá odměna, ale hotovost byla stejná, jako když jsem se díval naposledy, a v knize nebyl žádný záznam. Vyprázdnil jsem popelník. Šel jsem do kuchyně, kde Fritz právě naléval nějakou směs do misky s čerstvou svíčkovou, a řekl jsem, že doufám, že Saulovi chutnal oběd, a on odpověděl, že Saul na oběd nezůstal. Takže kroky se musely začít podnikat hned ráno po

mém odchodu. Vrátil jsem se do pracovny, přečetl si kopii své výpovědi, než jsem ji založil, a vyplnil jsem čas promýšlením osmi různých kroků, které mohly být Saulovi předepsány, ale žádný z nich mi nepřipadal slibný. Chvíli po páté zazvonil telefon a já jsem se ohlásil. Byl to Saul. Říkal, že je rád, že jsem zpátky doma a v pořádku, a já jsem odpověděl, že já také.

„Jenom vzkaz pro pana Wolfa,“ řekl. „Řekněte mu, že je všechno zařízeno, žádná potíž.“

„To je všecko?“

„Ano. Uvidíme se.“

Zavěsil jsem sluchátko, na okamžik jsem se posadil, abych zvážil, jestli mám vyjet do skleníků, nebo použít domácí telefon, pak jsem se rozhodl, že telefon postačí, přitáhl ho k sobě a stiskl knoflík. Když se Wolfe ohlásil, měl nevrlý hlas; nemá rád, když je tam nahoře rušen.

„Ano?“

„Volal Saul a říkal, abych vyřídil, že je všechno zařízeno, žádná potíž. Gratuluju. Nepřekážím?“

„Kupodivu ne. Nachystejte židle pro hosty, deset by mělo stačit. Čtyři nebo pět jich přijde krátce po šesté, doufám, že ne víc. Další přijdou později.“

„Občerstvení?“

„Nápoje, samozřejmě. Nic jiného.“

„Máte pro mě ještě něco?“

„Ne.“

Byl pryč. Než jsem se vydal do předního pokoje pro židle a do kuchyně pro zásoby, dal jsem si čas, abych se zeptal sám sebe, jestli mám nejmenší tušení, jakou šarádu připravuje tentokrát. A neměl jsem.

7. KAPITOLA

Byli čtyři. Všichni dorazili mezi šesti patnácti a šesti dvaceti, nejdříve paní Perry Porter Jeromeová se svým synem Leem, pak Cherry Quonová a jako poslední Emil Hatch. Paní Jeromeová urvala pro sebe červenou koženou klubovku, ale když přišla Cherry, přesadil jsem ji, i s norkem a vším ostatním, na jednu ze žlutých židlí. Byl jsem ochoten připustit, že Cherry může skončit na úplně jiném křesle, napojeném na vysoké napětí, ale přesto jsem soudil, že si zaslouží to pozadí, zatímco paní Jeromeová nikoliv. Do půl sedmé, kdy jsem odešel přes halu do jídelny, mezi nimi nepadlo ani slovo.

V jídelně Wolfe právě dopíjel láhev piva. „Dobrá,“ řekl jsem mu, „je šest jednaatřicet. Jsou čtyři. Kiernan a Margot Dickeyová se nedostavili.“

„Uspokojivé.“ Zvedl se. „žádali informace?“

„Dva ano, Hatch a paní Jeromeová. Řekl jsem jim, že jim je sdělíte vy, podle vašeho pokynu. Bylo to jednoduché, žádné informace jsem totiž nedostal.“

Namířil si to do své pracovny a já ho následoval.

Ačkoliv nevěděli, kromě Cherry, že to on jim naléval ten den předtím šampaňské, nebylo nutné žádné představování, protože se s ním už všichni setkali během pátrání po tapiseriích. Když obešel červenou koženou klubovku s Cherry, postavil se za svůj stůl, zeptal se, jak se jim vede, a pak se usadil.

„Neděkuji vám, že jste přišli,“ řekl, „protože jste přišli ve vlastním zájmu, ne v mém. Poslal jsem –“

„Přišel jsem,“ vpadl mu do řeči Hatch, kyselejší než kdy předtím, „abych zjistil, co máte za lubem.“

„To zjistíte,“ ujistil ho Wolfe. „Poslal jsem každému z vás naprosto stejný vzkaz, že pan Goodwin má určitou informaci, kterou, jak cítí, musí do večera předat policii, ale já jsem ho přesvědčil, aby mi dovolil ji s vámi nejdřív prodiskutovat. Než –“

„Nevěděla jsem, že tu ostatní budou také,“ vyhrkla paní Jeromeová a dívala se přitom na Cherry.

„Já také ne,“ řekl Hatch a díval se přitom na paní Jeromeovou.

Wolfe si toho nevšímal. „Vzkaz, který jsem poslal slečně Quonové, byl poněkud odlišný, ale to vás nemusí zajímat.

Než vám povím informaci pana Goodwina, potřebuji zjistit

několik fakt od vás. Například vím, že každý z vás, včetně slečny Dickeyové a pana Kiernana, kteří se k nám pravděpodobně připojí později, mohl najít příležitost dát do láhve jed. Popírá to někdo z vás?“

Cherry, paní Jeromeová a Leo promluvili najednou.

Hatch se jenom kysele tvářil.

Wolfe je zarazil vztyčenou dlaní. „Prosím. Já na vás neukazuji prstem a neobviňuji vás. Jenom říkám, že nikdo z vás, včetně slečny Dickeyová a pana Kiernana, nemůže dokázat, že neměl příležitost. Můžete?“

„Blbost.“ Leo Jerome byl znechucen. „Byl to ten chlápek hrající si na Santa Clause. Jistě to byl on. Byl jsem celou dobu s Bottweillem a matkou, nejdříve v dílně a pak v kanceláři. To mohu dokázat.“

„Ale Bottweill je mrtev,“ připomněl mu Wolfe, „a matka je matka. Šel jste nahoru do kanceláře chvíli před nimi, nebo šla vaše matka chvíli před vámi a Bottweillem? Existuje přijatelný důkaz, že jste vy nešel dřív? Ostatní mají stejný problém. Slečno Quonová?“

Nehrozilo nebezpečí, že by to Cherry zkazila. Wolfe mi řekl, co jí pověděl po telefonu. že udělal plán, o kterém se domnívá, že i ona ho shledá uspokojivým, a kdyby přišla ve čtvrt na sedm, že zjistí, jak ten plán funguje. Měla na něho upřené oči od okamžiku, kdy vešla. Teď zašvitořila. „Jestli chcete říct, že nemohu dokázat, že jsem včera nebyla v kanceláři sama, to nemohu.“

„Pane Hatchi?“

„Nepřišel jsem tu nic dokazovat. Řekl jsem vám, proč jsem přišel. Jakou má pan Goodwin informaci?“

„K tomu se dostaneme. Nejdřív několik faktů. Paní Jeromeová, kdy jste se dověděla, že se pan Bottweill rozhodl vzít si slečnu Quonovou?“

Leo vykřikl. „No ne!“, ale jeho matka byla příliš zaneprázdněna civěním na Wolfa, než aby ho slyšela.

„Cože?“ zaskřehotala. Pak nalezla svůj hlas. „Kurt a vzít si ji? Tu běhnu?“

Cherry nepohnula ani svalem, oči upřené na Wolfa.

„To je báječné!“ řekl Leo. „To je ohromné!“

„Ne tak proklatě báječné,“ prohlásil Emil Hatch. „Už

chápu, Wolfe. Goodwin nemá žádnou informaci a vy taky ne. Proč jste chtěl, abychom se tu sešli a začali se navzájem napadat, to nevím, taky nevím, proč vás to zajímá, ale možná to zjistím, když vám pomůžu. Tato parta vypustila pěknou dávku jedu, jak jste viděli. Možná jste dali všichni jed do láhve, a proto ho tam byla tak velká dávka. Jestli to je pravda, že se Kurt rozhodl vzít si Cherry, a Al Kiernan to věděl, tak je to jasné. Al by zabil sto Kurtů, kdyby tím získal Cherry. Kdyby to věděla paní Jeromeová, myslím, že by se zbavila Cherry místo Kurta, ale možná, že si uvědomila, že se může brzy vyskytnout další žena, a tak že je lépe to vyřídit navždycky. Co se Lea týče, myslím, že měl Kurta docela rád, ale co od něj můžete čekat? Kurt ukrajoval z

matčina krajíce, o kterém Leo doufal, že bude jednou patřit jemu, a já mám podezření, že ten krajíc není tak velký, jak se soudí. Vlastně –“

Odmlčel se a já jsem se zvedl ze židle. Leo už vstával se zřejmým úmyslem tomu tvořivému umělci jednu ubalit.

Chtěl jsem mu v tom zabránit, tak jsem ho odstrčil a jeho matka ho zatahala za kabát. To ho zadrželo, ba skoro ztratil rovnováhu, a já jsem ho zavedl zpátky k židli a pak jsem se postavil vedle něho. Hatch se ptal: „Mám pokračovat?“

„Rozhodně,“ řekl Wolfe.

„Stejně se mi Cherry zdá tou nejpravděpodobnější. Má tady z té party nejvíc rozumu a daleko nejsilnější vůli. Ale dovídám se, že zatímco ona říká, že si ji chtěl Kurt vzít, Margot tvrdí, že si chtěl vzít ji. Samozřejmě, tak se to komplikuje, ale já bych podezíral Margot až na druhém místě. Margot oplývá snadno zranitelnou pýchou, a proto nesnese ani škrábnutí. Jestli se Kurt opravdu rozhodl vzít si Cherry a řekl to Margot, byl ještě větší imbecil, než jsem si myslel. Což nás přivádí ke mně. Já jsem třída sama o sobě.

Nesnáším je všechny. Kdybych se rozhodl použít jed, nasypal bych ho do šampaňského i pemodu, a sám bych se napil vodky, které dávám přednost, a mimochodem, na stole je láhev vodky Korbeloff. Tu jsem neochutnal patnáct let. Je to pravá Korbeloff?“

„Je. Archie?“

Nabízet nápoje jako občerstvení skupině pozvaných hostů může být příjemná povinnost, ale tentokrát nebyla.

Když jsem se zeptal paní Jeromeové, co si dá, jen se na mě dívala, ale než jsem nalil Cherry podle přání skotskou se sodou a Hatchovi štědrou dávku Korbeloífu, neředěného, a Leo mi řekl, že si dá bourbon s vodou, zamumlala jeho matka, že si dá totéž. Když jsem naléval bourbon, uvažoval jsem, jak to půjde dál. Vypadalo to, že nadešel čas, aby Wolfe přišel s informací, kterou jsem měl předat neodkladně policii, což bylo obtížné, protože jsem žádnou neměl.

Stačilo to jako návnada, abychom je sem dostali, ale co teď?

Asi by je Wolfe nějak zdržel, ale ani nemusel. Zazvonil si pro pivo, které Fritz právě přinesl a na tácku pokládal na jeho stůl, když se ozval zvonek u dveří. Podal jsem Leovi bourbon s vodou a šel do haly. Na schodech před domem se skoro dotýkal skla ve dveřích velký kulatý obličej inspektora Cramera z oddělení vražd.

Wolfe mi řekl dost, než se ta společnost sešla, abych měl nějakou představu o programu děje, takže objevení se Cramera, pouze Cramera, se teď nehodilo. Když jsem však procházel halou, objevily se další postavy, nikoliv neznámé, a to už bylo lepší. Vlastně to vypadalo dobře. Otevřel jsem dveře dokořán a vcházeli, Cramer, pak Saul Panzer, Margot Dickeyová, Alfred Kiernan a jako poslední seržant Purley Stebbins. Než jsem zavřel dveře i na řetěz, už si odložili kabáty, včetně Cramera, a tak bylo taky příjemné

vidět, že má v úmyslu se na chvíli zdržet. Obvykle, jakmile je uvnitř, vmašíruje halou bez ceremonií do pracovny, ale tentokrát mávnutím ruky dal ostatním znamení, aby šli dál, včetně mě, a on a Stebbins vešli jako poslední, když

stádečko vehnali dovnitř. Přestoupil jsem práh, ustoupil stranou a kochal se pohledem na jeho obličej, jak zíral na přítomné a na prázdné židle čekající na další hosty.

Nepochybně očekával, že najde Wolfa samotného, jak si čte knihu. Udělal dva kroky dovnitř, rozhlédl se, ostře pohlédl na Wolfa a vyštěkl: „Co znamená tohle?“

„Očekával jsem vás,“ řekl zdvořile Wolfe. „Slečno Quonová, přesedněte si, prosím. Pan Cramer má rád tu klubovku. Dobrý večer, slečno Dickeyová. Pane Kiernane, pane Stebbinsi. Posaďte se, prosím.“

„Panzere!“ vyštěkl Cramer. Saul, který byl na cestě k židli vzadu, se zastavil a otočil.

„Já to vedu,“ prohlásil Cramer. „Panzere, jste zatčen, zůstaňte u Stebbinse a buďte zticha. Nechci –“

„Ne,“ řekl Wolfe ostře. „Jestliže je zatčen, odveďte si ho odtud. Vy to nevedete, ne v mém domě. Jestli máte na někoho z přítomných zatykač nebo jste je zadržel ze zákonné policejní moci, vezměte si je a opusťte tyto prostory. Chcete mě zastrašit, pane Cramere? Měl byste mít rozum.“

Cramer ho ovšem znal. Celá scéna už byla přichystána.

Byli tu paní Jeromeová, Leo, Cherry, Emil Hatch a volné

židle, a nadevše tu byla skutečnost, že byl očekáván. Nevěřil by Wolfovi, nevěřil by Wolfovi v ničem, ale kdykoliv se objevil na schodech před domem neočekávaně, vždycky jsem nechal zavřeno na řetěz, dokud mi nevyložil svůj záměr a já ho nepřednesl Wolfovi. A jestliže byl očekáván, nedalo se říct, čím Wolfe může překvapit. Tak se Cramer vzdal štěkání a jenom zavrčel: „Chci s vámi mluvit.“

„Samozřejmě.“ Wolfe mu nabídl červenou koženou klubovku, kterou Cherry uvolnila. „Posaďte se.“

„Ne tady. O samotě.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Byla by to ztráta času. Takto to bude lepší a rychlejší. Víte docela dobře, pane, že byla chyba vrazit dovnitř a řičet na mě, že řídíte můj dům. Buď odejděte, s kýmkoliv, koho si zákonně odvedete, nebo se posaďte, zatímco vám řeknu, kdo zabil Kurta Bottweilla.“

Wolfe ukázal prstem. „Vaše židle.“

Cramerův kulatý červený obličej byl ze zimy venku ještě červenější než obvykle, a teď ještě více zčervenal. Rozhlédl se kolem sebe, sevřel rty, až žádné nebyly vidět, šel k červené kožené klubovce a posadil se.

8. KAPITOLA

Wolfe obhlédl celou místnost, když jsem obcházel stůl.

Saul se nakonec posadil vzadu a Stebbins také, vedle něj.

Margot prošla před Jeromeovými a Emilem Hatchem, aby se dostala k židli na konci vedle mě, a Cherry a Al Kiernan seděli na druhém konci, trochu více vzadu za ostatními.

Hatch dopil Korbeloff a položil skleničku na zem, ale Cherry a Jeromeovi si své vysoké skleničky drželi v rukou.

Wolfe se zadíval na Cramera a promluvil. „Musím se přiznat, že jsem to trochu přehnal. Nemohu vám v tomto okamžiku říct, kdo Bottweilla zabil, mám o tom pouze svou představu, ale brzy to budu moci říct. Nějdříve několik skutečností. Asi víte, že poslední dva měsíce se pan Goodwin setkával se slečnou Dickeyovou. Říká, že dobře tančí.“

„Jo,“ ozval se Cramerův hlas jako nejhrubší pískový papír. „To si můžete nechat na později. Chci vědět, jestli jste poslal Panzera na setkání –“

Wolfe ho přerušil. „Dozvíte se. Směřuji k tomu. Ale asi dáte přednost informaci z první ruky. Archie, prosím. O co vás minulé pondělí večer požádala slečna Dickeyová a co se událo.“

Odkašlal jsem si. „Tančili jsme v klubu Flamingo.

Říkala, že Bottweill jí už rok slibuje, že si ji příští týden vezme, ale příští týden nepřicházel a ona chtěla, aby položil

karty na stůl. Požádala mě, abych sehnal formulář svatební smlouvy, vyplnil jej pro nás dva a předal jí jej, a ona by ho ukázala Botweillovi s tím, že buď si ji vezme teď, nebo nikdy. Obstaral jsem v úterý formulář, vyplnil jej a ve středu jsem jí ho předal.“ Odmlčel jsem se.

Wolfe mě vybídl: „A včera odpoledne?“

„Řekla mi, že ta svatební smlouva perfektně zabrala. To bylo asi minutu před tím, než vešel Bottweill do ateliéru.

Řekl jsem to ve své výpovědi okresnímu prokurátorovi, že mi řekla, že si ji Bottweill vezme, ale nezmínil jsem se o formuláři. Bylo to nepodstatné.“

„Řekla vám, co se stalo s formulářem?“

Tak jsme s tím museli ven. Kývl jsem. „Řekla, že Bottweill ho roztrhal a hodil kousky do koše u stolu v jeho kanceláři. Večer předtím. Ve čtvrtek večer.“

„A co jste udělal, když jste šel do kanceláře poté, co Bottweill zemřel?“

„Vysypal jsem koš a vrátil obsah zpět, kousek po kousku. Ani jeden nebyl z formuláře.“

„Víte to určitě?“

„Ano.“

Wolfe mě nechal a zeptal se Cramera. „Máte otázky?“

„Ne. Ve své výpovědi lhal. To si vyřídíme později. Co chci –“

Margot Dickeyová vybreptla: „Pak to vzala Cherry!“

Natáhla krk, aby viděla přes ostatní. „Ty jsi to vzala, ty děvko!“

„Nevzala.“ Ve švitoření Cherry byla opět tvrdost ocele.

Nespouštěla oči z Wolfa a řekla mu: „Nebudu už déle čekat –“

„Slečno Quonová!“ vypálil. „Já to vedu.“ Vrátil se ke Cramerovi. „Teď další skutečnost. Včera jsem s panem Bottweillem obědval u Rustermana. Jednou byl u mě na večeři a chtěl se revanšovat. Krátce než jsem odcházel na náš oběd, mi telefonoval, aby mě požádal o laskavost. Říkal, že je neobyčejně zaneprázdněný a možná se o pár minut zpozdí a potřebuje pár bílých bavlněných rukavic střední velikosti pro muže, a jestli bych se v nějakém obchodě nezastavil a nekoupil mu je. Považoval jsem to za zvláštní žádost, ale byl to zvláštní člověk. Jelikož pan Goodwin měl nějaké povinnosti a jelikož já nejezdím taxíkem, pokud existuje jiná možnost, objednal jsem si auto u Baxtera a jeho šofér mi doporučil obchod na Osmé avenue mezi Třicátou devátou a Čtyřicátou ulicí. Zastavili jsme tam a já jsem koupil ty rukavice.“

Cramerovy oči se zúžily natolik, že jejich šedomodrou barvu nebylo vidět. Nevěřil z toho ničemu, což bylo nespravedlivé, protože něco z toho byla pravda.

Wolfe pokračoval. „U stolu při obědě jsem rukavice předal Bottweillovi a on mi vysvětlil, poněkud vágně, na co

je potřebuje. Zdá se, že mu bylo líto nějakého pobudy, kterého viděl na lavičce v parku, a tak ho najal, aby mu v kostýmu Santa Clause podával na večírku občerstvení, a aby měl ruce přijatelné pro společenský styk, dal mu rukavice.

Kroutíte hlavou, pane Cramere?“

„To máte sakra pravdu, že ano. Přece byste to nahlásil.

Neměl byste žádný důvod na světě, abyste to nenahlásil.

Pokračujte a dokončete to.“

„Nejdříve vám odpovím. Nenahlásil jsem to, protože jsem si myslel, že vraha najdete i bez toho. Bylo prakticky jisté, že pobuda vezme ze strachu nohy na ramena, protože on nemohl vědět o jedu v dílně a dalších okolnostech. A jak víte, mám silnou averzi k vměšování se do záležitostí, které se mě netýkají a na kterých nemám zájem. Můžete si to samozřejmě ověřit, u personálu u Rustermana moji přítomnost s panem Bottweillem, u šoféra moji poradu o rukavicích, naši zastávku u obchodu a jejich koupi.“

„Hlásíte to nyní.“

„Ano, hlásím.“ Wolfe zůstával klidný. „Protože vím od pana Goodwina, že rozšiřujete a posilujete pátrání po muži, který tam byl jako Santa Claus, a s vaší armádou a vašimi zdroji nebude asi dlouho trvat, než si zjistíte, jakmile skončí svátky, kde byly rukavice koupeny a jak vypadal muž, který je kupoval. Můj vzhled není jedinečný, ale není zas tak běžný a jedinou otázkou bylo, jak dlouho by trvalo, než

byste přišli ke mně a podrobili mě výslechu. Samozřejmě

jsem musel tuto epizodu nahlásit a přijmout pokárání, že jsem ji nenahlásil dříve. Měl jsem jednu velkou výhodu.

Věděl jsem, že muž, který se vydával za Santa Clause, téměř určitě nebyl vrahem, a to jsem se rozhodl využít. Potřeboval jsem si nejdříve promluvit s jednou osobou tady z těchto přítomných, a to jsem udělal, se slečnou Quonovou, která mě včera večer navštívila.“

„Proč slečna Quonová?“

Wolfe otočil ruku dlaní nahoru. „Až skončím, můžete zvážit, jestli tyto podrobnosti jsou důležité. Prodiskutoval jsem s ní její spolupracovníky a jejich vztahy a získal jsem přesvědčení, že se pan Bottweill ve skutečnosti rozhodl vzít si ji. To je všechno. Později také můžete zvážit, jestli stojí za to požádat ji, aby podepřela mé tvrzení, a nepochybuji o tom, že to udělá.“

Díval se na Cherry, zjevně, jestli hrozí nějaké nebezpečí.

Začala už jednou švitořit a mohla by znovu. Ale když se jejich pohledy setkaly, nepohnula ani brvou.

Wolfe se otočil ke Cramerovi. „Dneska ráno jsem jednal.

Pan Goodwin byl nepřítomen, byl v úřadě okresního prokurátora, tak jsem zavolal panu Panzerovi. Strávil jsem s ním tady hodinu a on pak odešel vyřídit nějaké pochůzky.

Ta první byla zjistit, jestli byl ve čtvrtek večer v Bottweillově kanceláři vyprázdněn koš po jeho rozhovoru se slečnou Dickeyovou. Jak víte, pan Panzer je vysoce kompetentní. Od slečny Quonové si zjistil jméno a adresu

uklízečky, našel ji a promluvil si s ní a dozvěděl se, že koš byl vyprázdněn ve čtvrtek asi v šest večer, a to bylo naposledy. Mezitím jsem –“

„Cherry ty kousky papíru vzala,“ řekla Margot. Wolfe si jí nevšímal. „Mezitím jsem zatelefonoval všem zúčastněným, paní Jeromeové a jejímu synovi, slečně Dickeyové, slečně Quonové, panu Hatchovi a panu Kiernanovi, a pozval je na konferenci na šest patnáct. Řekl jsem jim, že pan Goodwin má informaci, kterou zamýšlí předat policii, což nebyla pravda, a že myslím, že by bylo nejlepší ji s nimi nejdřív prodiskutovat.“

„Říkal jsem vám to,“ mumlal Hatch.

Wolfe si ho taky nevšímal. „Druhá pochůzka nebo další série pochůzek pana Panzera bylo doručení vzkazů. Napsal je tady vlastní rukou, jak jsem mu je nadiktoval, na čisté listy papíru, a taky napsal adresy na čisté obálky. Byly všechny stejné a zněly takto:

Když jsem si včera navlékal svůj kostým, zahlédl jsem vás štěrbinou ve dveřích a viděl jsem, co jste udělal (a).

Mám to říct policii? Dostavte se dnes v šest třicet do informačního stánku na nádraží Grand Central v horním patře. Přijdu k vám a představím se jako sv. Mikuláš.“

„Bože,“ řekl Cramer, „vy to připouštíte.“

Wolfe kýval. „Prohlašuji to. Vzkazy byly podepsány „Santa Claus“. Pan Panzer doprovodil posla, který je odnesl

jmenovaným, a ujistil se, že byly doručeny. Nebyly to střely nazdařbůh, jak se to může jevit.

Jestli jeden z těch lidí zabil Bottweilla, bylo velice pravděpodobné, že jed byl dán do láhve v době, kdy se ten pobuda oblékal do kostýmu Santa Clause. Slečna Quonová mi řekla, jak nepochybně řekla i vám, že Bottweill si pravidelně po návratu z oběda dával skleničku pernodu, a protože Santa Claus byl pro všechny na večírku překvapením a nikdo nevěděl, kdo to je, bylo vysoce pravděpodobné, že vrah uvěří, že byl pozorován, a že bude neodolatelně hnán na schůzku s pisatelem vzkazu. Bylo tedy rozumné předpokládat, že jedna ze střel zasáhne svůj cíl.

Otázkou bylo která?“

Wolfe se odmlčel a nalil si pivo. Naléval je, ano, ale skutečný důvod, proč se odmlčel, byl, aby přítomným poskytl čas na poznámku či protest. Nikdo nic neříkal, dokonce ani Cramer. Všichni jen seděli a zírali. Chytře vynechal jeden detail, že vzkaz od Santa Clause nebyl poslán Cherry Quonové. Ta o něm věděla příliš moc.

Wolfe odložil láhev, obrátil se na Cramera a pokračoval.

„Byla tu samozřejmě možnost, že se více než jeden k vám dostaví se vzkazem, ale i kdybyste se rozhodl, že se jedná o kachnu, chtěl byste vědět, kdo to spáchal, a poslal byste jednoho z nich na to randevous pod dohledem. Kterýkoliv z nich, nebo i více z nich, s výjimkou vraha, mohli za vámi přijít, nemusel taky přijít nikdo, ale určitě jenom vrah by šel

na tu schůzku, aniž by si s vámi nejdřív promluvil. Takže jestli některý z těch šesti lidí je vinný a jestli bylo možné, aby je Santa Claus při činu zpozoroval, odhalení se zdálo skoro jisté. Saule, můžete teď podat zprávu. Co se stalo? Byl jste v blízkosti informačního stánku krátce před půl sedmou?“

Všichni se otočili k Saulu Panzerovi. Přikývl. „Ano, pane. V šest dvacet. Do tří minut jsem na různých místech poznal tři muže z oddělení vražd. Nevím, jestli oni poznali mě, nebo ne. V šest dvacet osm jsem viděl ke stánku přicházet Alfreda Kiemana, zastavil se asi deset stop od stánku. Právě jsem chtěl k němu jít a promluvit s ním, když

jsem uviděl ze strany Čtyřicáté druhé ulice přicházet Margot Dickeyovou. Přišla asi do vzdálenosti třiceti stop od stánku, zastavila se a rozhlížela se. Podle vašich pokynů, kdyby se dostavil více než jeden z nich a slečna Dickeyová byla jednou z nich, šel jsem k ní a řekl: ‚Svatý Mikuláš.‘ Řekla: ‚Kdo jste a co chcete?‘ Řekl jsem: ‚Promiňte, hned se vrátím.‘ Šel jsem za Alfredem Kiernanem a řekl mu: ‚Svatý Mikuláš.‘ Jakmile jsem to řekl, zvedl ruku k uchu a pak k nám hned přistoupili ti tři, které jsem poznal, a dva další, a pak inspektor Cramer a seržant Stebbins. Obával jsem se, aby slečna Dickeyová neutekla, a ona už začínala utíkat, ale oni viděli, že jsem s ní mluvil, a dva z nich ji zastavili a drželi.“

Saul se odmlčel, protože byl přerušen. Purley Stebbins, sedící vedle něho, vstal a postavil se za židli Margot Dickeyové. Mně se to zdálo zbytečné, protože já jsem seděl od ní vzdálen ne víc než na délku paže a mohlo se mi důvěřovat, že bych ji chytil, kdyby se o něco pokusila, ale Purley nikdy není k druhým taktní, obzvlášť ne ke mně.

Saul pokračoval: „Přirozeně to byla slečna Dickeyová, o kterou jsem měl zájem, protože policisti se seběhli na znamení dané Kiernanem. Ale oni už ji měli, tak to bylo oukej. Vzali nás dozadu k úschovně zavazadel a začali se vyptávat, ale já jsem se držel pokynů. Řekl jsem jim, že nebudu odpovídat na žádné otázky, že neřeknu vůbec nic, vyjma v přítomnosti Nera Wolfa, protože plním jeho příkazy. Když viděli, že na tom trvám, vzali nás do dvou policejních vozů a přivezli nás sem. Ještě něco?“

„Ne,“ odpověděl Wolfe. „Uspokojivé.“ Obrátil se na Cramera. „Předpokládám, že pan Panzer říká pravdu, když

se domnívá, že pan Kiernan dal vašim mužům znamení.

Přišel k vám pan Kiernan s tím vzkazem?“

„Ano.“ Cramer si vytáhl z kapsy doutník a mačkal jej v prstech. Dělá to někdy, když by rád zmáčkl místo doutníku Wolfův krk. „Stejně tak i další tři, paní Jeromeová, její syn a Hatch.“

„Ale slečna Dickeyová nepřišla?“

„Ne. Ani slečna Quonová.“

„Slečna Quonová asi váhala, pochopitelně. Řekla mi včera večer, že představy policie o orientálcích jsou velmi primitivní. Co se týká slečny Dickeyové, mohu říct, že nejsem překvapen. Z důvodu, který se vás netýká, jsem dokonce potěšen. Řekl jsem vám, že řekla panu Goodwinovi, že Bottweill roztrhal svatební smlouvu a hodil kousky do koše, a ty tam nebyly, když je pan Goodwin hledal, a koš nebyl od čtvrtka večera vyprázdněn. Bylo těžké nalézt důvod, proč by měl někdo něco lovit v koši, takže podle všeho slečna Dickeyová lhala, a když lhala o svatební smlouvě, je ostatní, co řekla panu Goodwinovi, podezřelé.“

Wolfe otočil ruku dlaní nahoru. „Proč by říkala, že si ji Bottweill vezme, když to nebyla pravda? Byla by to pěkná hloupost, protože pan Goodwin by se nevyhnutelně pravdu dověděl. Ale nebylo to tak hloupé, když věděla, že Bottweill brzy zemře, skutečně, vůbec to nebylo hloupé, když už dala jed do láhve, zbavovalo ji to motivu, nebo aspoň jí to mohlo pomoct se ho zbavit. Je tedy třeba se domnívat, že při jejich setkání ve čtvrtek večer jí v kanceláři Bottweill neřekl, že si ji vezme, nýbrž že se rozhodl vzít si slečnu Quonovou, a ona se rozhodla ho zabít, a taky to uskutečnila. A musí se připustit, že by nebyla nikdy odhalena, kdyby nebylo komplikací způsobených Santa Clausem a mého následného zásahu. Chcete k tomu něco poznamenat, slečno Dickeyová?“

Cramer vstal ze židle a poručil jí: „Neodpovídejte! Teď to vedu já,“ ale ona promluvila: „To Cherry vzala ty papírky z koše! Ona to udělala! Ona ho zabila!“

Vyskočila, ale Purley ji držel za paži a Cramer jí říkal, když k ní přistupoval: „Ona se nešla setkat s vyděračem, ale vy ano. Podívejte se jí do kabelky, Purley. Dám na ni pozor.“

9. KAPITOLA

Cherry Quonová byla zpátky v červené kožené klubovce.

Ostatní odešli a ona zůstala s Wolfem a se mnou sama.

Margot Dickeyové nedali želízka, ale Purley ji držel za paži, když přecházeli práh, a Cramer šel těsně za nimi. Saul Panzer je na jejich žádost doprovázel, již ne coby zatčený.

Paní Jeromeová a Leo odešli jako první. Kiernan se zeptal Cherry, jestli ji smí doprovodit domů, ale Wolfe řekl, že ne, že s ní chce soukromě mluvit, a tak Kiernan a Hatch odešli spolu. Tím projevili dobrou vánoční pohodu, protože Hatch nikoho nevyjímal, když řekl, že jimi všemi opovrhuje.

Cherry seděla na kraji židle, vzpřímená, ruce složené v klíně. „Neudělal jste to tak, jak jsem chtěla,“ řekla, ovšem bez tvrdosti v hlasu.

„Ne,“ souhlasil Wolfe, „ale dokázal jsem to.“ Byl strohý.

„Nevzala jste v úvahu jednu komplikaci, možnost, že vy sama jste Bottweilla zabila. Já ji v úvahu vzal, ujišťuji vás.

Nemohl jsem vám přece za těchto okolností poslat vzkaz od Santa Clause, ale kdyby vzkazy nepřinesly kořist, kdyby nikdo z nich nepřišel na schůzku, aniž by předem uvědomil policii, předpokládal bych, že jste vinna, pokračoval bych ve vyšetřování a odhalil bych vás. Jak, to nevím, čekal jsem s tím, až by k tomu došlo, a teď, že se slečna Dickeyová chytila na návnadu a vyzradila se, na tom už nezáleží.“

Oči se jí rozšířily. „Vy jste si opravdu myslel, že jsem Kurta mohla zabít?“

„Jistě. žena, která je schopna pokusit se vydírat mě, abych vykonstruoval důkaz vraždy, je schopna všeho. A když už mluvíme o důkazu, jelikož není žádná jistota, jaké bude rozhodnutí poroty, když je za vraždu souzena pohledná mladá žena, teď, když je evidentně slečna Dickeyová vinna, můžete si být jista, že pan Cramer vykope všechno, co bude v jeho moci, a mělo by toho být dost. To mě přivádí k tomu, o čem jsem chtěl mluvit. Při hledání důkazů budete všichni dotazováni, opakovaně a důkladně. Bude to –“

„Nebyli bychom,“ vložila se Cherry, „kdybyste jednal tak, jak jsem navrhovala. To by byl důkaz.“

„Dal jsem přednost svému způsobu.“ Wolfe se ovládal, protože jí potřeboval něco říct. „Bude to pro vás tvrdá zkouška. Budou se vás dlouze vyptávat na váš hovor s

Bottweillem včera ráno u snídaně a budou chtít vědět všechno, co řekl o setkání se slečnou Dickeyovou v kanceláři ve čtvrtek večer, a pod tlakem vyslýchání byste mohla nechtěně říct něco, co vám pověděl o Santa Clausovi.

Jestli to uděláte, určitě se toho chytí. Snažně vám doporučuji, abyste se vyhnula takovému prořeknutí. I kdyby vám věřili, totožnost Santa Clause už není důležitá, protože vraha mají, a kdyby za mnou s takovou pohádkou přišli, nebudu mít potíže si s tím poradit.“

Otočil rukou. „Nakonec vám stejně neuvěří. Budou si myslet, že jste si to vymyslela z nějakého mazaného, nejasného důvodu, jak říkáte, jste orientálka, a jediné, co byste si vysloužila, by bylo víc otázek. Mohli by i nabýt podezření, že jste se nějak na vraždě podílela. Jsou schopni nepodložených podezření. Navrhuji, abyste to zvážila kvůli sobě i kvůli mně. Myslím, že budete chytrá a Santa Clause zapomenete.“

Dívala se na něho přímo a pevně. „Jsem ráda chytrá,“

řekla.

„To věřím, slečno Quonová.“

„Stále si myslím, že jste měl jednat podle mě, ale už se stalo. Je to všechno?“

Přikývl. „To je všechno.“

Podívala se na mě a mně chvíli trvalo, než jsem si uvědomil, že se na mě usmívá. Pomyslel jsem si, že neuškodí, budu-li její úsměv opětovat, a tak jsem se na ni

usmál také. Vstala, přišla ke mně, podala mi ruku, já jsem se zvedl a přijal ji. Vzhlédla ke mně.

„Ráda bych si potřásla rukou s panem Wolfem, ale vím, že on to dělá nerad. Víte, pane Goodwine, musí to být velká radost, pracovat pro muže tak chytrého, jako je pan Wolfe.

Tak mimořádně chytrého. Bylo to vzrušující, být tady. Teď se tedy loučím.“

Otočila se a odešla.

Velikonoční

procesí

1. KAPITOLA

Otočil jsem židlí tak, abych se mohl Neru Wolfovi podívat přes šíři psacího stolu přímo do očí. Pak jsem spustil.

„Ani nápad. Kdybyste po mně chtěl, abych ukradl něco opravdu hodnotného, jako je rubín Mogok, zvážil bych to, ale zlodějem orchidejí nebudu. Za to, co mi platíte, vyřizuji vaši poštu, chovám se k lidem nepřístojně, sleduji je, když je to nutné, střílím, když musím, nechám na sebe střílet, sedím tu a snáším vaše nálady, pomáhám vám a Theodorovi ve sklenících, když je to třeba, lžu inspektorovi Cramerovi a seržantu Stebbinsovi, ať je to třeba nebo ne, dokonce pomáhám Fritzovi v kuchyni při nepředvídaných příležitostech, a beru telefony. Mohl bych pokračovat. Ale na velikonočním procesí z dámského poprsí orchidej neseberu. Existuje –“

„Nežádal jsem vás o to,“ vyštěkl Wolfe a zakýval prstem. „Předpokládal jste, že k tomu směřuji, ale mýlil jste se. Řekl jsem jen, že chci pro tuto záležitost někoho najmout, někoho šikovného, nenápadného, rozhodného a spolehlivého.“

„Tedy mne,“ trval jsem na svém.

„Fuj. Nesporně k tomu máte předpoklady, nejste ovšem bezkonkurenční unikát. Zaplatím tomu člověku sto dolarů, dalších sto, když se mu to podaří, a všechny výdaje, pokud by se vyskytly potíže.“

Zvedl jsem obočí. „Ale. Možná, že já nejsem unikát, ale ta orchidej musí být setsakramentský.“

„To tedy je.“ Sedmina tuny se v židli vyrobené na zakázku nahnula dopředu. „Pan Miliard Bynoe vypěstoval temně růžový tučnopysk, jak okvětní lístky, tak kališní lístky, žádné odstíny, žádné skvrny nebo obruba.“

„Hurá!“

„Ale já tomu nevěřím. Vím to od pana Lewise Hewitta, který to ví od svého zahradníka, ten to ví od zahradníka pana Bynoea, ale já tomu nevěřím. Jak víte, už léta se snažím vypěstovat hybrid tučnopysku růžové barvy, ale nedospěl jsem dál než k růžově fialové peetersii nebo nachové sandarae. Nevěřím tomu a musím to vidět.“

„Zavolejte tedy Bynoeovi a zařiďte to. Nejedná se o obchodní záležitost, jde o akutní záchvat nevyléčitelné závisti. Půjdu s vámi, abych viděl váš obličej –“

„Zavolal jsem mu. Srdečně mě pozval k sobě na Long Island, abych si prohlédl jeho sbírku, kdy se mi to hodí, ale nepřipouští, že má růžový tučnopysk, takže bych ho neviděl.

Podle pana Hewitta má v úmyslu vystavit tučnopysk v plné slávě příští rok na mezinárodní květinové výstavě, ale to by znamenalo příliš dlouhé čekání. Nikdo tučnopysk neviděl,

kromě samotného pana Bynoea, jeho ženy a zahradníka. Ale to vím taky od pana Hewitta, jeho žena ho přemluvila a smí na Boží hod velikonoční mít stonek s květy na šatech.

Půjdou na bohoslužby do kostela sv. Tomáše. To skýtá příležitost, i když ne květ prozkoumat, alespoň uvidět.“

„To jistě,“ souhlasil jsem nadšeně. „Nikdy jste se ještě nezúčastnil velikonočního procesí, a tak to pro vás bude svátek. Budete ovšem potřebovat nový oblek a klobouk, a už

zbývá jen pět dní –“

Odmlčel jsem se, protože na to nereagoval, jak by měl.

Místo aby nadával a vrčel, či obojí, jen zamyšleně kýval, jako by pro něj představa, že se bude dotýkat lokty, nemluvě o dalších částech těla, dalších spoluobčanů ve velikonočním davu na Páté avenue, nebyla vůbec odpudivá. Závistí se člověk stává tolerantnějším.

„To nepůjde,“ prohlásil. „Kdybych se mohl před ni postavit a podrobně si květ prohlédnout…“ Povytáhl ramena a zase je spustil. „Ne. Musím si ho prohlédnout v klidu, aspoň jeden květ, a s lupou. Neočekávám od vás, že to uděláte. Ani od Saula. Co Orrie?“ Zavrtěl jsem hlavou.

„Pochybuji. Za pouhých dvě stě ne, ale třeba by to pro vás udělal jako osobní laskavost.“

Zašklebil se. „Nebudu se prosit o laskavost.“

„Dobrá. Nemáme dost času, abychom dali do novin inzerát, že sháníme zloděje orchidejí. Chcete, abych nějakého splašil?“

„Chci.“

„Udělám tedy průzkum. Mám představu, vlastně dvě.

Ale zapomeňte na výdaje v případě nesnází. Nesnáze, pokud nastanou, jsou jeho věc. Stovka za pokus, další stovka, když

ten stonek s květy nebo použitelnou část získá. Ano?“

„Ano.“ Wolfe se mračil. „Ale když se mu to nepodaří –“

Zamračil se na mě. „Vy máte barevný fotoaparát.“

„Vy ho máte,“ opravil jsem ho. „Vy jste za něj zaplatil.

Já ho příležitostně používám.“

„Navrhuji, abyste tohle považoval za příležitost. Neděle patří vám, když nepracujeme na důležitém případu, ale můžete si vzít volno jiný den. Nejsou v té vřavě po celé Páté avenue tucty lidí s fotoaparáty?“

„Ne tucty. Tisíce.“

Otočil ruku dlaní nahoru. „Tak co?“

„No jo.“ Zvažoval jsem to. „Připouštím, že by to mohl ten někdo zvorat, a připouštím, že bych to mohl vyfotit, ačkoliv nemohu říct, jak vyjde barva. Růžová je ošidná. Ale asi z toho nic nebude, protože, jak říkáte, neděle patří mně, a já bych vám to udělal jen jako osobní laskavost, ale vy se o laskavosti neprosíte. Škoda.“

„Měl jsem to blíže vymezit. Jsou čtyři lidé, které bych o laskavost požádal, a Orrie mezi ně nepatří. Vy ano.“

„Pak tedy do toho, požádejte mě. Oslovte mě pane Goodwine.“

Stiskl rty. „Pane Goodwine,“ řekl chladně. „Uctivě vás prosím o laskavost.“

Je ohromující, co člověk dokáže udělat ze závisti.

2. KAPITOLA

Na velikonoční neděli nebylo počasí perfektní, ale už

jsem zažil horší. Když jsem krátce před polednem odcházel ze starého pískovcového domu, slunce svítilo šikmo do Západní třicáté páté ulice a já přešel na druhou stranu, aby svítilo na mne. Vánek od řeky nebyl tak chladný jak jsem očekával, a tak jsem si rozepnul kabát. Nebyl jsem slavnostně oblečen, měl jsem svůj obvyklý oblek, a přes rameno se mi na řemínku houpal fotoaparát značky Centrex.

Přes celé město k Páté avenue a kolem pěti bloků vilové čtvrti to byla pěkná procházka, všude bylo dost místa. Před knihovnou se už srocovali časní příchozí. Procházeli se nebo postávali na slunci a já jsem se jim musel začít vyhýbat.

Odtud už proudy houstly, bylo dobré, že jsem si nechal určitou časovou rezervu. Řekl jsem totiž Tabbymu, že budu před Svatým Tomášem v půl jedné.

Tabby na to bude stačit, i když znám jeho jméno a adresu. Tabby na to bude stačit. Byla nicméně chyba navnadit ho na dvě stovky, jednu jistou a jednu případně,

protože dvě dvacky by mu seděly víc, takhle bude zbytečně nervózní, ale já jsem jen plnil rozkazy. Podrobně jsem ho informoval, ukázal jsem mu fotky pana Miliarda Bynoea a jeho ženy, seznámil jsem ho s Vandou neboli tučnopyskem a dal jsem mu snítku z Wolfova hybridu, i když ne růžovou. V

té tlačenici bude hodně orchidejí, od rodu Cattleya až po Calanthey. Ale abych to posichroval, dám mu znamení.

Asi tři bloky před Svatým Patrikem na Padesáté ulici už

to nebylo na ulici o nic lepší než na chodníku, všude bylo plno nastrojených dvounožců, z nichž někteří vypadali potěšeně, ba dokonce šťastně. Ta přehlídka barev rtěnek a oděvů, pitvorných klobouků a hedvábných vázanek si zasložila více ocenění, než na kolik jsem měl čas, když jsem se prodíral na sever, přičemž jsem se o ostatní otíral nejen lokty, ale i rameny a boky. Když jsem se protlačil na chodník před Svatým Tomášem, uvažoval jsem, že by stálo za to vrátit se tam příští rok, sám, abych si důkladně prohlédl to panorama, v případě, že bych si mohl za výhodnou cenu vypůjčit brnění. Na Padesáté druhé ulici mě dloubla do žeber vysoká amazonka v purpurovém kostýmu.

Povytáhl jsem svých šest stop tím, že jsem se postavil na špičky, a zahlédl jsem Tabbyho, zakotveného mimo proud ve výklenku vedle vchodu do kostela. Byl to prcek, několik palců pod šest stop, ale viděl jsem na něj dost, abych pochopil, že stovku, kterou jsem mu předal, vyhodil za nový kabát, šedý pléd a nový, prudce elegantní šedý klobouk s

krempou. Ten se správně vystrojil na velikonoční procesí, pomyslel jsem si, a uculil jsem se na něj, když se naše pohledy setkaly. Nebylo nutné se k němu tlačit, znal všechny instrukce.

Potřeboval jsem výhodné postavení, abych na ně mohl zamířit objektiv, když budou vycházet z kostela. Tam vedle mě na kraji chodníku ležela dřevěná bedýnka, nějakých šestnáct palců vysoká, a právě takové vyvýšení jsem potřeboval. Ale byla obsazená. Stála na ní mladá žena ve vlněném kabátě s páskem, s foťákem v ruce ve výši prsou, a dívala se na ten meloucí se dav. Dotkl jsem se jejího lokte a ona na mě pohlédla. Usmál jsem se na ni, jak nejpříjemněji jsem uměl, k čemuž jsem se po letmém pohledu na její tvář nemusel přemáhat.

„Už jste někdy stála,“ zeptal jsem se, „na bedýnce s pairem?“

„Jistě,“

prohlásila.

„Neobtěžujte

mě,

jsem

zaneprázdněná.“ Vrátila se k pozorování davu.

Pokračoval jsem: „Ale nikdy jste nestála na bedýnce s potomkem královské rodiny, a tady k tomu máte příležitost.

Moje babička, královna vdova, bude vycházet z tohoto kostela a já si ji chci vyfotit. Postavím se jen na kraj a nebudu se strkat.“

Opět se zadívala dolů. „Nerada odmítám, vaše výsosti, ale ta bedýnka není moje. Půjčil mi ji jeden grand, a on by, “

„Hej, Archie Goodwine!“

Ten hlas se ozval za mnou a já jsem se otočil. Dva kroky dál stála na chodníku další bedýnka a za ní ještě jedna. Na každé stál jeden muž s fotoaparátem, třetí stál rozkročmo levou nohou na jedné bedýnce a pravou na druhé, a ten se na mě culil.

Promluvil: „Nepamatujete si na mě?“

„Jistě že si pamatuju. Gazette. Joe. Joe Merrick, ne, počkejte okamžik, Herrick. Joe Herrick. Půjčil jste tady té dámě tu bedýnku, co na ní stojí?“

„Jo, kdo by to neudělal? Jen se na ni podívejte!“

„Už jsem se podíval. Měl byste námitky, kdybych se s ní o bedýnku podělil?“

„To záleží na ní. Byl bych raději, kdyby se o ni podělila se mnou, ale vy jste měl ten nápad jako první. Co sháníte?

Kde máte mrtvolu?“

„žádná mrtvola. Jen trénuju.“ Obrátil jsem se, abych jí řekl, že jsem si to s grandem vyříkal, ale v tom okamžiku zvedli všichni foťáky k bradě, obráceni ke vchodu kostela.

Lidé začali vycházet. Stoupl jsem levou nohou na kraj její bedýnky, vyšvihl se, zachytil se pravou nohou o kraj sousední bedýnky, takže jsem stál široce rozkročen. Byl to úkon blízký provazu, a tak to nebylo moc pohodlné, ale alespoň jsem byl dost vysoko, abych viděl na dav. Jedním pohledem jsem zjistil, že Tabby už opustil své stanoviště a pomalu se sune k vycházejícím z kostela.

Muži měli na sobě všechno možné, od žaketů po krátké volné kabáty, od cylindrů po klobouky s širokým zvlněným okrajem, ne více než polovina z nich měla svrchníky, a ženy předváděly celý sortiment kožichů, kabátů, krátkých kabátků, štól, kostýmů a zdobených klobouků. Udělal jsem pár snímků, abych zahřál foťák, a už jsem si myslel, že jsem zahlédl svůj cíl, ale ten muž vedle ní nebyl Miliard Bynoe, a když se přiblížila, viděl jsem, že její orchidej není Vanda, ale Phalaenopsis. Pak se najednou objevila: šla přímo ke mně, po každém boku jednoho muže, po její pravici byl Bynoe. Svůj sobolí kožich, nebo dlouhosrstého křečka nebo něco takového, měla rozepnutý a pod levým ramenem měla vadnoucí stonek růžových květů. Patřila mezi nejpůvabnější bytosti, jaké jsem ten den zahlédl, a jak se přibližovala, udělal jsem další snímek a přitom jsem si uvědomil, že neexistuje lepší důvod pro muže, aby si vzal o dvacet let mladší ženu, a že právě to Miliard Bynoe udělal.

Dal jsem znamení Tabbymu a zase jsem si dal fotoaparát k očím, takže jsem vlastně neviděl, co se v příštích dvou sekundách stalo, ale mohu vám z toho ukázat jeden okamžik, a to ten, když jsem zmáčkl spoušť. Vyfotil jsem ji čtyřikrát. Varoval jsem Tabbyho, aby se nepokoušel uzmout orchidej, až budou na ni zacíleny fotoaparáty, protože to jsem věděl, že jistě budou, až bude vycházet z kostela, a samozřejmě to, že měla po každém boku doprovod, znemožňovalo přiblížit se k ní z boku, ale zřejmě vidina

další stovky byla pro Tabbyho moc, a tak se k ní probojoval zepředu. Když jsem v hledáčku uviděl jeho hlavu a paži a ruku muže po levici paní Bynoeové, jak ho zahání, sklonil jsem fotoaparát, sklouzl z bedýnek a vyrazil k nim, abych ho chytil za kabát a odtáhl pryč, ale on se vykroutil dřív, než

jsem se tam dostal. Paní Bynoeová vypadala rozrušená, zuby vtisknuté do rtu. Její kavalíři se jí na něco ptali, ona zavrtěla hlavou, něco řekla manželovi a otočila se směrem do ulice, s oběma muži stále po boku. Růžový hrozen květů zůstal nedotčen.

Rozhlížel jsem se, přes ramena lidí a mezi klobouky, a uviděl jsem Tabbyho, jak se krčí u zábradlí a pak se pouští po ulici dál. Ten nervní človíček se pověsil na svou kořist.

Nebylo by diskrétní promluvit s ním na veřejnosti, i kdybych mu chtěl něco poradit, a stejně bylo domluveno, že bude pracovat úplně sám. Mohl jsem být ovšem nezaujatým pozorovatelem. Tak jsem Tabbyho sledoval nějakých osm řad klobouků za ním a nějakých patnáct za tou trojicí.

Nespěchali. Pátá avenue byla ovšem pro vozidla uzavřena, ale jedna z Bynoeových limuzín byla pravděpodobně zaparkovaná blízko Madison Avenue, takže Tabby neměl zrovna moře času. Na Padesáté čtvrté ulici přecházeli příčnou třídu, a to dost pomalu, šli všichni tři vedle sebe. Než přešli na druhou stranu, Tabby se přiblížil na osm až deset stop, přičemž já jsem si udržoval svou vzdálenost od Tabbyho.

Došlo k tomu, když ušli asi padesát yardů po Padesáté čtvrté ulici, asi v polovině cesty na Madison Avenue. Už

tam nebyla taková tlačenice, ale stále tam byl ještě nával.

Tabby byl téměř přímo za nimi a já jsem od nich nebyl daleko, když se najednou paní Bynoeová zastavila, chytila se manželovy paže a řekla mu přiškrceným hlasem: „Nevydržím to. Nechtěla jsem, tady na ulici, nemohu dýchat! Mil, ty –“ Pustila se jeho paže, narovnala se, ztuhla, celá se zachvěla a zakymácela. Oba muži ji zachytili, ale pak dostala záchvat křeče, prohnula se dozadu, vytrhla se jim a skácela se na chodník.

Tabby vyběhl z kruhu kolemstojících, čmajznul jí stonek s růžovými květy, vyrazil přes kruh a běžel k Madison Avenue.

Mohl jsem udělat jen jedno, a to jsem taky udělal. Běžel jsem za ním. Zaprvé, kdyby ještě někdo dostal chuť ho honit a viděl mě před sebou, považoval by to za zbytečné.

Zadruhé, nemohl jsem mít lepší výmluvu pro to, abych se zdejchnul. Vyrazil jsem, a ačkoliv už neudělám stovku za 10,7, běhat stále umím. Tabby rovněž. Když se dostal na Madison Avenue, byl jsem stále deset kroků za ním. Zabočil za roh směrem do města, aniž by zvolnil, a pádil jak o závod. Nějakých dvacet yardů dál vystupovalo pár pasažérů z taxíku. Tabby tam byl, než zavřeli dveře, a já též. Skočil dovnitř a já taky neokouněl. Taxikář se ohlédl, podíval se na nás a jemně se zeptal: „Honí vás strašidlo?“

Přemohl jsem oddechování a promluvil: „Jo. Můj přítel tady ještě nikdy nebyl v kostele a oblečení sboru ho vyděsilo. Západní třicátá pátá ulice devět set osmnáct.“

Taxikář prozkoumal ulici za sebou, a když neviděl žádného poldu ani jiného pronásledovatele, který by si šel pro uprchlíka, zařadil a vyjel. Když jsme ujeli jeden blok, Tabby otevřel pusu a chtěl promluvit, ale já jsem ho pohledem umlčel. Taxikáři mívají dobrý sluch, někdy až

moc dobrý, a nepomohlo by nám, kdybychom mu umožnili, aby si nás zapamatoval. Už tak to bylo dost zlé. Nic tedy neuslyšel, protože nebylo co slyšet, než nás vyložil před starým pískovcovým domem. Šel jsem napřed nahoru po sedmi schodech ke vchodu, odemkl jsem, odložil jsem si v hale kabát na věšák a klobouk na polici a chtěl jsem Tabbyho vyzvat, aby si odložil, ale on si nechal kabát na sobě, opatrně vsunul levou ruku do levé kapsy a opatrně ji zase vytáhl. Mezi palcem a ukazováčkem svíral stonek s květy.

„Tady to je,“ řekl. „Vezměte si to. Já odcházím.“

„Počkat! Musím pumpnout pokladnu.“ Pověsil jsem mu kabát na věšák a klobouk mu odložil na polici, zavedl jsem ho přes halu do předního pokoje a řekl jsem mu, aby počkal.

Pak jsem otevřel zvukotěsné dveře do pracovny, prošel dovnitř a zavřel za sebou.

Wolfe seděl za stolem s rozházenými částmi nedělních novin kolem sebe. Vzhlédl, a když viděl, že v rukou kromě fotoaparátu nedržím nic, dožadoval se: „Nuže?“

Šel jsem ke svému stolu a položil na něj foťák. „Ano, pane. Mám nafocené obrázky a on má hrozen květů. Ale nejdřív chci –“

„Kde to je?“

„Okamžik. On stojí v předním pokoji a bude držet květinu, dokud nedostane peníze, a jakmile mu zaplatím, bude chtít utéct. Jenže nastala komplikace. Paní Bynoeová se v křečích zhroutila na chodník, a zatímco tam ležela s hlavou zakloněnou skoro až k patám, on přiskočil, sebral jí ten stonek a utekl. Nebyl to příjemný pohled a byl bych ho rád chytil pod krkem a zavolal policii, ale jí by to nepomohlo a taky jsem myslel na vás, jak tu sedíte a slintáte. Tak jsem běžel za ním. Kdybych ho včas chytil, byl bych ho dovedl sem, ale než jsem ho doběhl, naskočil do taxíku. Nemělo smysl –“

„Chci vidět ten hrozen květů.“

„Okamžik. Můžeme –“

„Budeme mít hodně okamžiků. Přiveďte ho.“

Bylo tedy po jeho, protože stejně neposlouchal. Šel jsem do předního pokoje a přivedl Tabbyho. Když přišel k Wolfově stolu a Wolfe natáhl ruku, myslel jsem si, že se Tabby odmítne s kytkou rozloučit, dokud neuvidí peníze, a on si to myslel taky, ale Wolfe zavrčel jako lev při pohledu

na flák šťavnatého masa. Tabby mu podal květinu, trochu pomačkanou, ale ne moc. Asi půl tuctu květů zůstalo nedotčeno. Wolfe si je prohlédl, květ po květu, pak si ze zásuvky vytáhl zvětšovací sklo a prohlížel je znovu s tak sevřenými rty, že ani nebyly vidět. Konečně odsunul židli, zvedl se, květinu držel za konec stopky, prošel halou do kuchyně, kde byly dvě ledničky, z nichž jedna chladila více a jedna méně. Brzy se vrátil bez květu, šel za svůj stůl, posadil se a oznámil: „Za tuto orchidej bych dal tři tisíce dolarů.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nedívejte se na mě. Ne, děkuji. A jestli chcete jednat s Tabbym, jednejte s ním přímo. Než mu zaplatím, rád bych vám dopodrobna všechno vylíčil, ovšem až se ovládnete natolik, že budete poslouchat.“

„Fuj. Už jste někdy zažil, že bych se neovládal?“

„To teď nechme. Připomeňte mi to někdy jindy. Tabby, posaďte se.“ Posadil jsem se za svůj psací stůl a pokračoval jsem ve vyprávění, což netrvalo dlouho, protože k žádným dlouhým dialogům nedošlo. Wolfe mě zřejmě vnímal.

Uzavřel jsem: „Záleží na tom, co se stalo paní Bynoeové.

Myslím si, že mohlo jít o epileptický záchvat. Ale jestli to bylo něco jiného, něco, co přiměje policisty k akci, tak se zjistí, že člověk, který se před kostelem snažil k ní přistoupit, byl tentýž, kdo později sebral ty orchideje, a pravděpodobně ho najdou. Jestli najdou, promluví? Ano.

Dříve nebo později, a předpokládám, že spíš dříve. A tak

myslím, že bychom měli Tabbyho pozvat, aby tady zůstal, dokud nebudeme znát výsledek.“ Podíval jsem se na hodinky. „Uplynula už víc než hodina. Zkusím zavolat Lonu Cohenovi do Gazette.“

Wolfe se na mě mračil. „Udělejte to.“

Vytočil jsem číslo. Obvykle mě hned spojí s Lonem, ale tentokrát to trvalo pět minut. Když se konečně ozval, řekl, že má fofr a ať sebou hodím.

„Jen jednu nebo dvě otázky. Máš nějaké zprávy o paní Miliarda Bynoea?“

„Ano. Je mrtvá. Proto ten fofr. Minulou středu sis tu vyzvedával jejich fotky. Chtěl jsem ti právě volat. Co ty máš s tím společného? A Nero Wolfe? Mluv.“

„Momentálně jsem jen zvědav, a tento hovor je absolutně neoficiální. Jestli a kdy se tím budeme zabývat, to ti dám vědět. Kde a kdy zemřela a co se jí stalo?“

„Zemřela asi před hodinou na chodníku na Padesáté čtvrté ulici mezi Madison Avenue a Pátou ulicí. Co se jí stalo, nevím, tělo odvezli do márnice a je u toho šéf policie, nemluvě o dalších. Kápneš božskou nebo ne?“

„Jsem jen zvědavý. Zajímá mě to. Mohl bys mi každou celou hodinu zavolat.“

Řekl že jistě, vždyť nemá nic jiného na práci, a zavěsil.

Otočil jsem se a předal informaci Wolfovi, a když jsem domluvil, Tabby vyletěl ze židle a šlehal pohledem svých ostrých oček z Wolfa na mě a zase zpět.

„Chci své peníze,“ skoro zakvičel. „Ty chci.“ Celý se chvěl. „Sakra!“

Šel jsem a přátelsky jsem mu položil ruku na rameno.

„Jen klid, Tabby,“ řekl jsem mu. Obrátil jsem se k Wolfovi.

„Setkal jsem se s tímhle pánem před pár lety ve spojení s jedním naším případem a prokázal jsem mu malou laskavost, ale on nezná moji opravdovou povahu, ani vaši.

Podezírá nás, že se ho chceme zbavit, a je k smrti vyděšený, a nemůžete se mu vlastně divit. Možná, že se vyleká snadno, ale ví svoje, a tak ví, že by na velikonoční neděli nevolali šéfa policie, kdyby se o nic závažného nejednalo, a já to vím taky. Sázím deset ku jedné, že je to vražda, a pokud ano, najdou Tabbyho, a když najdou jeho, najdou mě, a když

najdou mě, najdou vás.“

Wolfe na nás zíral. „K čertu,“ mumlal si.

„Jo,“ souhlasil jsem. „Tak vy a Tabby máte problém, když nemluvím o sobě. Najal jste si ho mým prostřednictvím, aby spáchal malou krádež, no to bude četba! Tu malou krádež spáchal, ale co je horší, teď si vzal do hlavy, že jsme na něj zkonstruovali falešné obvinění z vraždy a chceme to dát ve známost. Je příliš vystrašený, aby poslouchal hlas rozumu. Vymyslete něco jiného kromě rozumu, co by mohl poslouchat.“

„Je možné, že využil tu příležitost? Když k ní přišel zepředu, jak přecházela chodník?“

„Ne. To je vyloučeno. Viděl jsem to. A proč? Zapomeňte na to. Taky ho znám, na to on není.“

„Kdo je to vlastně? Jak se jmenuje?“

„Říkejte mu prostě Tabby. Má to radši.“

„Chci své peníze,“ zakvíkal. „To je všecko, co chci.“

Wolfe se na něj zadíval, nadechl se a zase vydechl.

„Chápete, pane,“ řekl, „že to všechno může být jenom falešný poplach. Paní Bynoeová mohla zemřít přirozenou smrtí.“

„Chci své peníze,“ zakvíkal Tabby opět. „Nepochybně.

Ale jestli nezemřela z přirozených příčin, bude v tom případě šetření důkladné. Brzy se to dovíme, a jestli to byla vražda, jsem v louži. Jde mi přinejmenším o to, aby se o mně nepsalo, že si najímám muže ke krádežím květin, obzvlášť když ji strhl z prsou ženy, která umírala. Chcete své peníze. Když vám je dám a vy odejdete, co se stane?

Buď je utratíte na to, abyste se nedostal do rukou policie, což pro vás není moc příjemné pomyšlení, nebo půjdete hned na policii a přiznáte se, což není příjemné pomyšlení pro mě.“

Wolfe zase vzdychl. „Takže já vám nezaplatím, ne, nechte mě prosím domluvit. Nezaplatím vám teď.

V tomto domě je ve třetím poschodí pohodlný pokoj a žádný kuchař není lepší než můj, ba možná se mu ani žádný nevyrovná. Když se ubytujete v tom pokoji, nebudete s nikým komunikovat a neopustíte dům, dokud vám neřeknu,

pak vám zaplatím těch sto dolarů a také deset dolarů za každý den, co tu zůstanete.“

Během následující minuty otevřel Tabby třikrát pusu a pokaždé ji zase zavřel. Bylo to pro něj sousto, a když

konečně našel slova, nemluvil na Wolfa. Otočil se ke mně a dožadoval se: „Co je to za chlapa?“

Usmál jsem se na něj. „Mohl by vás lehce obalamutit, Tabby. Ale je příliš povznesen na to, aby někoho podfoukl, natož kvůli něčemu, co nestojí za řeč. Pokud má moje rada nějakou váhu, já bych to bral.“ Zašilhal na Wolfa, pak polkl a kývl. „Dobrá, ale ne za mizerných deset dolarů denně. Za dvacet.“

Jak jsem se zmínil, nabídka dvou stovek byla chyba.

Přecenění vlastní důležitosti. Wolfe, jelikož byl v bryndě, by na to byl přistoupil, ale vložil jsem se do toho já. „Nic takového,“ řekl jsem rozhodně. „Deset za den plus bezplatné ubytování a strava, a počkejte, až tu stravu ochutnáte.“ Dotkl jsem se jeho lokte. „Pojďte, ukážu vám váš pokoj.“

3. KAPITOLA

Večer v sedm osmnáct, tedy o pět hodin později, zazvonil domovní zvonek. Šel jsem ke dveřím a na schodech před domem stál inspektor Cramer. Jelikož Lon Cohen

zavolal ve čtyři hodiny, že paní Bynoeová byla zavražděna, a žádal mě o zprávu pro tisk, kterou jsem mu nedal, čekal jsem návštěvu již nějakou dobu, ale samozřejmě jim to chvíli trvalo, než získali informace o fotografech, kteří stáli na bedýnkách nebo jiných stanovištích před kostelem.

Tabby dal přednost obědu ve svém pokoji, než by se posadil k nám v jídelně, ale pak se natolik uvolnil, že si šel se mnou zahrát do suterénu kulečník, a tak jsme zbytek odpoledne strávili spolu. Vyřídil jsem jen tři telefonní hovory a vykonal jednu pochůzku, kterou jsem považoval za potřebnou, totiž, že jsem vytáhl film z Centrexu a zamkl jej do zásuvky ve stole. Byli jsme v suterénu, když zazvonil zvonek u dveří. Vzal jsem Tabbyho s sebou a poslal ho nahoru dříve, než jsem otevřel. Také, když jsem se podíval přes jednosměrně průhledné sklo ve dveřích a uviděl inspektora Cramera, zašel jsem se podívat do pracovny, jestli tam nezůstal stonek Vandy, a abych řekl Wolfovi, kdo nás přišel navštívit. Odložil knihu, kterou četl, a zavrčel.

Když mi Cramer v hale dovolil, abych mu odebral kabát a klobouk, bylo jasné, že nechce jen vypálit pár nábojů a odejít. Rázoval si to přede mnou do pracovny, a když jsem vešel já, byl už usazen v červené kožené klubovce na konci Wolfova psacího stolu a odmítal nabízené pivo, a když jsem přecházel ke svému psacímu stolu, oslovil můj zátylek.

„Od vás, Goodwine, chci informaci a chci ji hned a rychle. Co jste dneska dělal před kostelem Svatého Tomáše?“

Posadil jsem se a zvedl obočí. „Proč mám začít tam?

Proberme si celý den. Probudil jsem se v osm, uvědomil jsem si, že je nejen neděle, ale velikonoční neděle, a rozhodl jsem se vychutnat si –“

„Přestaňte šaškovat a odpovězte mi na otázku!“

„Fuj,“ mumlal Wolfe. Pokýval jsem na Cramera hlavou.

„Jistě víte, co se sluší a patří. I když jste rozrušen, a vidím, že jste, stejně máte mít rozum. Jaký máte k vyslýchání důvod?“

Jeho dychtivé modrošedé oči, které v tom velkém kulatém obličeji vypadaly menší, na mne upíraly chladný pohled. „Proklatě,“ řekl, „spěchám, ale už bych vás za tu dobu měl znát. Paní Miliarda Bynoea dnes vycházela z kostela, když vy jste stál na chodníku a fotil. Doprovázeli ji její manžel a pan Frimm. Přešli ulici a šli východně po Padesáté čtvrté ulici, když se uprostřed bloku najednou v křečích zhroutila a vzápětí na tom chodníku zemřela. Tělo odvezli do márnice. Předběžná zpráva naznačuje přítomnost strychninu, a v břišní dutině byla nalezena jehla.

Podrobnosti o jehle neposkytli, jen že je dutá a obsahovala strychnin, a podle její velikosti a tvaru mohla být na ni vystřelena pružinou z dosahu dvaceti stop, možná víc, podle mechanismu pružiny.“

Cramer střílel pohledem na Wolfa a zpět na mě. „Chcete důvod. Bylo to asi dvanáct, řekněme deset až patnáct minut poté, co vyšla z kostela, když se na chodníku zhroutila.

Když vycházela z kostela, bylo na ni zaměřeno nejméně pět fotoaparátů, o pěti aspoň vím, a jeden z nich patřil vám.

Proč?“

Naše pohledy se setkaly. „Máte důvod, dobrá,“ připustil jsem. „Ptal jste se, co jsem dnes dělal před kostelem Svatého Tomáše, a určitě máte právo to vědět, tak vám to řeknu.“

Vypověděl jsem mu všechno se všemi detaily, jen jsem vynechal Tabbyho, paní Bynoeovou a orchidej, a nezahrnul jsem skutečnost, že jsem byl přítomen, když se paní Bynoeová zhroutila. Uzavřel jsem tím, že jsem odkráčel od kostela na Madison Avenue a vzal si taxi.

Opřel jsem se. „To je vše,“ řekl jsem. „Teď chápu, proč jste přišel a nepozval mě k vám. Přirozeně budete chtít fotoaparát, a za těchto okolností vám to nemám za zlé.“

Otočil jsem se, vytáhl ze stolu Centrex v koženém pouzdru s řemínkem a otočil se zpět. „Tady je. Jestli si ho chcete odnést, prosím o stvrzenku.“ Řekl, že si ho určitě chce odnést s sebou, napsal jsem tedy na psacím stroji potvrzení o převzetí a on je podepsal. Když jsem je pouštěl do zásuvky, řekl, že mnou podepsané prohlášení by mělo zahrnovat větu, že fotoaparát, který jsem mu odevzdal, je týž, který jsem použil před kostelem, a já jsem s tím souhlasil.

Když jsem se otočil zpět, měl zase pohled upřený na mě.

„Jak dobře se znáte s Josephem Herrickem?“ dožadoval se.

„Ne moc dobře. Vím, že je už několik let fotografem Gazette. Párkrát jsem se s ním setkal, to je vše.“

„Znáte ty další dva muže s fotoaparáty? Nebo tu dívku?“

„Ne. žádného z nich jsem předtím nikdy neviděl, ani nevím, jak se jmenují.“

„Znal jste paní Bynoeovou?“

„Ne. Tu jsem taky nikdy neviděl.“

„Nebyl jste tam, abyste si ji vyfotil?“

„Ji? Ne.“

„Proč jste tam byl?“

Mávl jsem rukou. „Fotit. Jako deset tisíc dalších spoluobčanů.“

„Ti nebyli všichni před kostelem. Víte, Goodwine, jak to teď vypadá, ta jehla byla vystřelena jakýmsi mechanismem z jednoho z těch fotoaparátů, které mířily na paní Bynoeovou. Vy si všímáte věcí. Nevšiml jste si na některém aparátu něčeho zvláštního?“

„Ne. Budu ještě přemýšlet, ale určitě ne.“

„Nebo něčeho divného na chování a jednání těch čtyř s foťáky?“

„Ne. Taky o tom budu přemýšlet, ale ne. Sám jsem fotil a nezajímal jsem se o ně nebo o jejich aparáty.“ Cramer zamručel. Dlouze se na mě zadíval a pak pohlédl na Wolfa.

„Povím vám to,“ řekl. „Povím vám, proč jsem přišel sem, místo abych poslal pro Goodwina a fotoaparát. Paní Bynoeová měla na sobě stonek orchidejí a její manžel říká, že to jsou velmi vzácné orchideje. Na světě existuje jen jedna taková rostlina, a tu má on. Když paní Bynoeová ležela na chodníku v křečích, z davu vyběhl muž, sebral orchidej a utekl. Frimm ho chytil za rameno, ale on se mu vytrhl. Samozřejmě, že to nebyl on, kdo do ní vrazil tu jehlu, to už umírala, ale o to nejde. Jde o to, že vím, jaký jste pěstitel orchidejí, a vyskytoval se tam Goodwin. Samotné orchideje nebo samotného Goodwina bych přešel, ale ty dva dohromady, proto jsem tady. Chci vědět, jestli mi máte k tomu co říct, a pokud ano, co to je, a chci vám položit pár otázek.“

Wolfe sevřel rty. „Je možné,“ zeptal se, „že tím chcete naznačit, že to byl Goodwin, kdo vzal ty orchideje?“

„Ne. Vím, že to nebyl on. Mám popis muže, který je vzal. Ale vy víte sakra moc dobře, jak to bývá, když se vy nebo Goodwin vyskytnete v okruhu jedné míle od vraždy, a navíc je tu Goodwin a ty orchideje. Můžete mi k tomu něco říct?“

„Ano. žádám vás, abyste opustil můj dům.“

„Až mi odpovíte na mé otázky.“ Cramer se nahnul dopředu. „Víte něco o muži, který vzal paní Bynoeové orchideje?“

Wolfe položil ruce na kraj psacího stolu, odstrčil židli, napřímil své masivní tělo a postavil se. „Pane Cramere,“

řekl odměřeně, „máte mimořádný talent chovat se pohoršlivě. Vyšetřujete vraždu, a troufáte si narušit mé soukromí doma s absurdním úmyslem zahrnout mě do krádeže kytek.“ Byl už v půli cesty ke dveřím, zastavil se a otočil. „Jestli si přejete zeptat se mě na tu vraždu, budu poslouchat, a dokonce i odpovídat. Nevím o ní naprosto nic.

Nevím nic o paní Bynoeové, neznám nikoho, kdo ji zná, a nemohu vám poskytnout žádnou informaci, která by mohla mít vztah k její vraždě. Protože předpokládáte, že jehla byla vystřelena mechanismem ukrytým v jednom z fotoaparátů, dodám, že nevím nic o lidech, kteří tam byli s fotoaparáty, kromě pana Goodwina, a ten už vám řekl, co viděl a co dělal. Jestli ho tím ještě chcete trápit a on se podvolí, tady ho máte.“

Odešel. Cramer se otáčel, jak ho sledoval, pak se otočil zpět ke mně.

„Trápit,“ zaskřípal. „Je to velký žvanec sebedůležitosti a vy nejste o moc lepší. Dobrá, zeptám se vás, víte něco o tom muži, co vzal ty orchideje?“

Tvářil jsem se omluvně. „Je mi líto, inspektore, pracuji pro pana Wolfa a –“

„Odpovězte mi na otázku!“

„Víte, jak to chodí. Je to náročné, pracovat pro takového chorobného egocentrika, ale dobře mi platí a jednoduše si

nemohu dovolit odpovídat na otázky, na které by on neodpovídal. Co řekl o vraždě, platí i pro mě, nevím absolutně nic. Co se týká mých známostí se zloději kytek, to musím přejít. Podívejte se, jak jste ho urazil.“

Provrtával mě očima. „Odmítáte odpovídat.“

„Jistě. Odmítl bych odpovídat, i kdybyste se mě zeptal, jestli jsem ukradl tuto kravatu. To by opravdu urazilo pana Wolfa. Ale jestli –“

„Jak by se vám líbilo, kdybych vás vzal s sebou na posezení s poručíkem Rowcliffem?“

„To bych byl moc rád. Jednou se mi podařilo, že ze mě do osmi minut koktal, to byl největší úspěch, a chtěl bych –“

Nechal jsem toho, protože mi začal nadávat. Potom vstal a s fotoaparátem houpajícím se na řemínku směřoval ke dveřím. Jelikož jsem si myslel, že půjde možná hledat Wolfa, následoval jsem ho, ale on prošel halou dopředu.

Protože jsem pochyboval, že by ocenil, kdybych mu pomohl do kabátu, jen jsem stál a pozoroval ho, dokud nevyšel a netřískl za sebou dveřmi. Pak jsem udělal čelem vzad a otevřel lítačky do kuchyně.

Byla to příjemná scéna. Ten egocentrik jako obvykle v neděli večer jedl s kuchařem. Fritz seděl u dlouhého stolu uprostřed a právě si dával do otevřené pusy srdíčko endivie.

Wolfe usazený u stolu u stěny, kde snídávám, si naléval med na teplé pečivo. Měl tam skleničku a láhev mléka a já jsem mu nalil.

Zeptal jsem se, kde je Tabby, a bylo mi řečeno, že mu Fritz odnesl tác s jídlem nahoru do pokoje. Fritz mi řekl, že v ohřívači je pečivo. Poděkoval jsem mu a pár kousků si vzal.

„Víte,“ řekl jsem rovnou, když jsem si bral sklenici sirupu, „je to velice zajímavá situace. Tolik věcí se mohlo stát. Například Lon Cohen není jediný v Gazette, kdo ví, že jsem ve středu sháněl fotky pana a paní Bynoeových.

Například, když Cramer zjistí, že byl z mého, vašeho, fotoaparátu vytažen film, pošle k nám asi četu s příkazem k domovní prohlídce. Napří –“

„Jím,“ mumlal Wolfe rozmrzele.

„Ale já nemluvím o práci. To není práce, je to jen útes, přes který jste přepadl, když jste šel za svým potěšením, a teď na něm visíte za nehty. A já taky. Když třeba najdou toho řidiče taxíku, a oni ho najdou, pokud budou chtít, dozví se, že Tabby měl společníka a že jsme přijeli sem. Kdybych tehdy věděl, že došlo k vraždě, nebyli bychom sem přijeli, ale to jsem nevěděl. Na –“

„Zbavte se toho filmu,“ nařídil Wolfe.

„Ano. Hned ráno. Ale je to dobrý fotoaparát, a jestli ta jehla byla vystřelena tak, jak se Cramer domnívá, a jestli jsem právě zmáčkl spoušť, když jehla letěla, může se objevit na fotce. Vím o místě, kde by vyvolali takový film velmi rychle za vyšší cenu. Co tomu říkáte?“

Wolfe řekl ano.

„Dobře. A další příklad, jestli Cramer pošle skupinu s příkazem k domovní prohlídce, až najde fotoaparát prázdný, a to by se mohlo stát, co s orchidejemi? Kdybyste neunesl, aby se zahodily, navrhuji je schovat ve sklenících pod spoustu listí. To by samozřejmě nestačilo, kdyby přišel Bynoe, ale není moc pravdě –“

Zazvonil telefon. Vstal jsem, šel k polici s kuchyňskou přípojkou a zvedl sluchátko.

„Rezidence Nera Wolfa, u telefonu Archie Goodwin.“

Kultivovaný mužský hlas, tichý a vyrovnaný, řekl, že si přeje, aby s ním pan Wolfe laskavě promluvil, a já jsem ho požádal, aby laskavě udal své jméno, a on na to řekl, že by raději neudával své jméno po telefonu, a tak nastal problém.

Když jsem mu vysvětlil, že pan Wolfe je u stolu a večeří a nechce být rušen a že jsem jeho důvěrný asistent a že nesmím domlouvat schůzku, aniž bych znal jméno dotyčného, rozhodl se kápnout božskou.

Zbytek byl jednoduchý. Zavěsil jsem a vrátil se k pečivu a sirupu. Wolfovi jsem řekl: „Teď to bude ještě zajímavější.

Promiňte, že jsem se s vámi nedomluvil, ale byl jsem si jist, že budete s návštěvou souhlasit. Do půl hodiny se tu zastaví pan Miliard Bynoe.“

4. KAPITOLA

Miliard Bynoe seděl v červené kožené klubovce. On si snad za těch svých pětapadesát let nikdy nehověl, seděl zpříma na půl zadku, nohy spořádaně u sebe, s pěstmi položenými na stehnech. ‚Pěsti‘ mohou vyvolat nesprávný dojem. U člověka, který trávil celý život utrácením velkých částek ze zděděné hromady peněz, je jen přirozené, že má prsty pevně sevřené.

Jako komukoli jinému, i mně byla známa široká pusa a velké uši Miliarda Bynoea, ale muž, kterého přivedl s sebou a jehož představil jako pana Henryho Frimma, byl pro mě poměrně cizí. Už jsem ho jednou viděl, když vycházel z kostela vedle paní Bynoeové. Byl mnohem mladší než

Bynoe, mnohem pohlednější, a nebál se uvolnit. Na žluté židli, kterou jsem mu postavil u rohu Wolfova psacího stolu, se opřel o opěradlo, a dokoce si dal nohu přes nohu.

Bynoe nevěděl, jak začít. Řekl Wolfovi dvakrát, že se přišel poradit ve velice delikátní záležitosti, a zjevně už ta myšlenka byla pro něj příliš. Dlouhou chvíli seděl a pak začal znovu.

„Měl bych vysvětlit, pane Wolfe, že jsem za vámi přišel v této naléhavé záležitosti, protože mám plnou důvěru ve vaše schopnosti, vaši diskrétnost a poctivost. Můj přítel Lewis Hewitt mi často vyprávěl o službě, kterou jste mu před pár lety prokázal, a o vašem nadání a charakteru, a on

umí lidi dobře posoudit. Také vyprávěl o panu Goodwinovi.

Takže když jsem se na policii dověděl, že tam dnes pan Goodwin byl před kostelem přítomen, a když jsem se ocitl před choulostivým problémem, rozhodl jsem se přijít za vámi.“

Odmlčel se. Zase ta choulostivost. Wolfe ho vybídl: „A ten problém?“

„Je to velice důvěrné. Musím se spolehnout na vaši diskrétnost.“

„Pokud se nejedná o podíl na zločinu, tak můžete.“

Wolfe se na něj díval s přimhouřenýma očima. „Jestliže se ten problém týká smrti vaší ženy, mohu vám ušetřit čas tím, že řeknu, že jsem poměrně dobře informován. Vím, jak byla zavražděna. Inspektor Cramer sem přišel vyslechnout pana Goodwina a pan Goodwin mi pověděl, co se před kostelem událo. Přijměte mou soustrast.“

„Děkuji.“ Bynoe sklonil hlavu a zase ji zvedl. „Určitě chápete, že mám těžkosti se ovládat. Vy tedy víte o té jehle?“

„Ano.“

„Víte, že policie má za to, že byla vystřelena z fotoaparátu?“

„Ano. Vy máte jiný názor?“

„Rozhodně ne. Sám jsem policii ten nápad nadhodil a zjistil jsem, že už to zvažovali. Nevidím žádné jiné možné vysvětlení. Byl jsem vedle ní v kostele, i pak, dokud –“

Odmlčel se a ztuhla mu čelist. Za chvíli se zas uvolnila a on pokračoval. „Promiňte. Dokud ji to nepřemohlo. Jsme s panem Frimmem přesvědčeni, že se jí nikdo nedotkl. Jeden muž se o to zjevně před kostelem pokusil, ale nepodařilo se mu to. Pan Frimm to nebezpečí odvrátil. Hned poté udělala prudký pohyb, kousla se do rtů a my jsme se ptali, jestli se něco stalo, ale ona zavrtěla hlavou.“ Čelist mu zase poskakovala. „Moje žena by nepřipustila scénu na veřejnosti. Plně přijímám teorii policie, ačkoliv tady vyvstává i můj problém.“ Otočil hlavu. „Henry, raději to vysvětlete vy, prosím.“

„Samozřejmě, pane Bynoe, jak si přejete.“ Frimm nevypadal nadšeně. Podíval se na Wolfa a Odkašlal si. „Asi nevíte, kdo jsem nebo co dělám. Jsem výkonný sekretář Bynoeova fondu obnovy, předního podnikání pana Bynoea.

Byla to taky jedna z hlavních oblastí činnosti paní Bynoeové, byla ve fondu velice činná. Ale to jen, abych vám řekl, kdo jsem; pan Bynoe si však přeje, abych vás seznámil s nešťastnou okolností, že se totiž znám s jednou osobou, která měla před kostelem fotoaparát. Je to mladá žena jménem Iris Innesová.“

Podíval se na pana Bynoea, ale Bynoe pouze řekl: „Pokračujte, Henry,“ a Frimm se otočil zpět k Wolfovi.

„Vlastně jsme byli se slečnou Innesovou zasnoubeni, ale před měsícem jsme zasnoubení zrušili. Policie se tu skutečnost dověděla a vyslýchala mě. Taky se mě vyptávali

na můj vztah k paní Bynoeové, a některé otázky naznačovaly podezření, že moje zasnoubení se slečnou Innesovou bylo zrušeno kvůli mým sympatiím k paní Bynoeové, podezření, které je naprosto nepodložené. Ale z jejich otázek vyplynulo, že vlastně zvažují možnost, že slečna Innesová měla dostatečný důvod chtít, hm, ublížit paní Bynoeové. Je to absolutně směšné, ale považoval jsem za nutné, víc než to, za svou povinnost, říct o tom panu Bynoeovi.“

Zase se podíval na Bynoea, ale ten dobrodinec hleděl na Wolfa. Frimm se zeptal: „Stačí to, pane Bynoe?“

Bynoe mu neodpověděl a řekl Wolfovi: „Vidíte, proč jsem říkal, že jde o choulostivý problém. Mluvil jsem s šéfem policie, byl maximálně taktní, ale novináři se už na to vyptávali Frimma, a nebezpečí je velké. Jestliže byla moje žena zavražděna, je samozřejmě nemožné zabránit publicitě, ale nedovolím, aby byla její památka zneuctěna nějakou skvrnou na její osobnosti, její, její čistotě. Radil jsem se už s právníkem a on mluvil s okresním prokurátorem, ale víc než to se prý nedá podniknout. Tak jsem se rozhodl přijít za vámi. Jestli jste tak schopný a důmyslný, jak si můj přítel Lewis myslí, budete vědět, co dělat.“

Wolfe se na něho mračil. „Jestli doufáte, pane Bynoe, že se nějaké narážky neobjeví v novinách, tak s tím nepočítejte.

Potřebujete ještě něco kromě toho?“

„Chci, aby památka mé ženy zůstala bez poskvrny. Chci, aby policie pochopila, že její podezření na slečnu Innesovou a na její motivy ublížit mé ženě je nepodložené a neodůvodněné. Jestli byla moje žena zabita jedovatou jehlou, vystřelenou z fotoaparátu, a já tu teorii přijímám, protože nevidím, jak jinak k tomu mohlo dojít, musel to udělat jeden z těch tří mužů a já chci, aby byl dopaden a potrestán. Další důvod, proč jsem přišel, je, že tam byl pan Goodwin. Vím, že stál přímo vedle slečny Innesové, mezi ní a jedním z těch mužů, a určitě může říct, že její fotoaparát byl obyčejný. Chci zabránit těm absurdním a zlovolným spekulacím.“ Otevřel pěsti a sepjal prsty. „Moje žena byla čistá a ušlechtilá žena a já ty spekulace nemohu tolerovat.“

Wolfe přikývl. „Je to přirozený postoj člověka ve vašem postavení. Nikdy jste skoro nic nemusel snášet. Spekulace o vraždě se však dají zastavit jen jedním způsobem: odhalením pachatele.“ Otočil hlavu. „Pane Frimme.

Nejzřejmější otázka. Má slečna Innesová hodnověrnou výmluvu pro to, že tam byla s fotoaparátem?“

Frimm přikývl. „Ano. Víc než hodnověrnou. Je povoláním fotografka, pracuje pro časopis Seňorita. Ještě jsem s ní od té doby nemluvil, ale předpokládám, že měla zadaný úkol.“

„Kdy jste se s ní naposledy viděl?“

„Před měsícem. Když bylo zrušeno naše zasnoubení.“

„Kdo a co je zrušilo?“

„My oba. Se vzájemným souhlasem. Zjistili jsme, že se k sobě nehodíme.“ Frimm semkl rty. „Jak jsem vám řekl, pane Wolfe, toto podezření policie je absolutně směšné.“

„Nepochybně.“ Wolfe se obrátil k Bynoeovi. „Jistě chápete, pane, že si nemohu troufnout dokazovat negativa.

Nemohu ukončit spekulace a narážky dokazováním, že pan Frimm se nerozešel se slečnou Innesovou proto, protože ji v jeho milostných touhách nahradila paní Bynoeová, a že bolest nad tím nedohnala slečnu Innesovou k pomstě. Tyto domněnky se mohou popřít jen jejich vyloučením, a vyloučit se dají jen poskytnutím nějaké náhrady, a jediná přijatelná náhrada je jeden z těch tří mužů s fotoaparáty. Víte něco o nich?“

„Ne. Řekli mi jejich jména, ale nepamatuji si je. Paměť mi teď neslouží. Henry?“

„Ano, pane Bynoe. Joseph Herrick, fotograf deníku Gazette. Augustus Pizzi, zaměstnán u firmy komerční fotografie, okamžik –“ Frimm zavřel oči. Zase je otevřel.

„Ano. Allover Pictures, a.s. A Alan Geiss, fotograf na volné noze.“ Viděl, že si píšu do notýsku, a zeptal se, jestli to mám zapsáno, a já jsem odpověděl, že ano. Obrátil se zpět k Wolfovi. „Nikdy jsem o žádném z nich neslyšel a pan Bynoe taky ne. Pokud víme, žádný z nich nikdy neměl s paní Bynoeovou nic do činění, ani s ničím, co by se jí týkalo.“

Wolfe zabručel. „Určitě, protože to by na něj ukazovalo.

Je pravděpodobnější, že byl k tomu najat, a jestli nepromluví, a to určitě nepromluví, kde budeme hledat člověka, který mu zaplatil? Máte nějaké podezření, pane Frimme?“

„Ne, nemám.“

„Ani nejmenší tušení?“

„Ne, nevím o nikom, kdo by neměl rád paní Bynoeovou, nemluvě o tom, že by někdo chtěl, chtěl její smrt.“

„A vy, pane Bynoe?“

„Ne. Policie to už přirozeně chtěla vědět a už jsem o tom přemýšlel. Vlastně na tom trvala, ale já jsem jim nemohl poskytnout žádné jméno.“

„Pak není divu, že se zajímají o slečnu Innesovou.“

Wolfe zdvihl bradu. „Předejděme nedorozuměním, pane.

Jestli si mě najmete, abych ukončil spekulace o vaší ženě, přijmu to za jedné podmínky, a to, že nezjistím důvod pochybovat o vašem prohlášení, že ty spekulace nemají opodstatnění. Kdybych takový důvod našel, odstoupím a zaúčtuji si honorář, a jestliže najdu důkaz o zločinu, budu o tom informovat policii.“

„žádný takový důvod nenajdete,“ řekl upjatě Bynoe. „A ujišťuji vás, že bych od vás neočekával utajení důkazů o zločinu. Náznak, že bych to já mohl udělat, je urážející.“

Polkl. „Pan Hewitt mi řekl, že budete nepříjemný, a asi to musím tolerovat, buď to, nebo… odejít domů a čekat a

nedělat nic.“ Čelist se mu pohybovala. „Přijímám vaši podmínku. Ještě mám možnost, ne. Přijímám. Přejete si šek jako zálohu?“

Wolfe řekl, že to není nutné, a začal klást otázky. Měl jsem svůj poznámkový blok otevřený, ale za půlhodinu jsem si nezapsal téměř nic, kromě spousty záporných odpovědí.

Nevěděli o Herrickovi ani Pizzim ani Geissovi nic, nebyli schopni jmenovat nikoho, kdo mohl mít motiv. Paní Bynoeová pocházela ze staré ctihodné rodiny, byla dcerou episkopálního biskupa, a oni nevěděli o žádném šrámu z její minulosti či její rodiny. Jediným nejasným náznakem přispěl Bynoe: v pátek večer měl pocit, že ji něco tíží, a zeptal se jí, co to je, a ona mu řekla, že Velký pátek není den, kdy člověk hovoří o lidských selháních, a nebude ho tím zatěžovat až do doby po Velikonocích. Moc to nepomohlo, protože neměl tušení, o co se mohlo jednat.

Když jsem je šel vyprovodit, zůstal jsem stát na prahu dost dlouho, abych viděl, že limuzína, která na ně čekala, byla Rolls-Royce, a pak jsem se vrátil do pracovny. Wolfe seděl nahrben dopředu, se zavřenýma očima a zkřivenými rty.

„Trpíte?“ zeptal jsem se.

Zavrčel.

Stál jsem a díval se na něj. „Nóbl klient,“ prohlásil jsem.

„Asi mu zůstalo pár stovek milionů a ta růžová Vanda.

Škoda, že nemůžete splnit jeho požadavek. Jak to vypadá,

bude nejlépe tu orchidej schovat. Kdybychom tak mohli vymyslet způsob, jak to svést na Tabbyho –“

„Sklapněte,“ vrčel. Otevřel oči. „Ta žena. Musím se na ni podívat.“ Pohlédl na hodiny na stěně. „Jestli je to možné, ještě dnes večer. Sežeňte ji.“

„Jistě. Pěkně zabalenou v krabičce! Pravděpodobně bude u okresního prokurátora, jestli se jim líbí tak, jak si Frimm myslí… ale vy ji potřebujete víc než oni. Zjistím, kde je.

Nejdřív se podívám, jestli najdu její jméno v telefonním seznamu.“ Šel jsem si k mému psacímu stolu pro telefonní seznam Manhattanu, otočil jsem na stranu s I a našel tam: ‚Innesová Iris, 116 Arbor… SOIvn 7-6608’. Řekl jsem Wolfovi: „To musí být ona,“ a sáhl jsem po sluchátku.

„Okamžik,“ řekl. „Mám návrh.“

5. KAPITOLA

Tu velikonoční neděli jsem se ještě o půlnoci opíral o stěnu na chodbě horního patra budovy na Leonardově ulici 155, a jelikož jsem tam byl už dobře přes hodinu, začínalo mě to unavovat. Wolfe vyslovil svůj návrh, já jsem vytočil číslo jejího bytu, na kterém to nikdo nebral, a tak jsem zavolal do Gazette. Lon Cohen nebyl přítomen, ale jeho asistent mi řekl, že poslední zpráva je, že Iris Innesová je ještě v úřadě okresního prokurátora, a protože jsem věděl, že zřídka zadržují ženu celou noc, i když je obviněna, vytáhl jsem z garáže sedana a jel tam. O půlnoci jsem ještě stál na stejném místě. Tři minuty po půlnoci se objevila. Otevřely se dveře a ona stála v nich, ovšem že ne sama.

Trvalo mi dvě vteřiny odhadnout jejího průvodce. Nebyl to náměstek okresního prokurátora. Nebyl to ani její právník. Byl to tedy fízl z týmu okresního prokurátora, kterého jsem neznal. Jeho pověřením bylo pouze doprovodit ji k policejnímu autu, které ji mělo odvézt domů. Postavil jsem se před ně, když vyšli na chodbu, a řekl jsem: „Dobrý večer, Iris. Zavezu vás domů.“

„Kdo jste?“ dožadoval se ten fízl.

„Její přítel. Nějaké námitky?“

„Přítele bych mohla potřebovat,“ řekla, chytila se mě pod paží a šli jsme k výtahu. Ten fízl nám něco za zády povídal, ale my jsme si ho nevšímali. U výtahu jsem pohlédl zpátky a viděl, že se rozhoduje, jestli má něco podniknout, a pořád tam ještě stál, když se otevřely dveře a já ji vedl dovnitř. Dole nás chtěl zastavit novinář, když poznal nejen ji, ale i mne. Držel se nás až ven na chodník, kde jsem mu vynadal a rýpl ho do žeber.

Když jsme byli půl bloku odtamtud, promluvil jsem: „Za rohem mám auto.“

„Ne, děkuji,“ řekla. „Jen mi sežeňte taxi. Potomek královské rodiny mi ještě nikdy nesháněl taxi. Připadáte mi víc jako skaut.“

Zašli jsme za roh. „Reagovala jsem na váš pokyn, když mě chtěli zavézt domů,“ řekla, „protože jsem ty policajty už nemohla vystát, bylo jich na jeden den akorát, kolik unesu.

Jak jste věděl, že nejsem zatčená?“

„Podle výrazu v jeho obličeji. Jsem odborník na policajtské obličeje. Taky podle jeho způsobu chůze.“ Dotkl jsem se její paže, abych ji zastavil. „Tady mám auto.“

Otevřel jsem dveře. „Nastupte si. Víte, kdo jsem, a víte, že chci něco říct nebo vysvětlit, proč jsem přišel. Povím vám to po cestě na Arbor Street 116.“ Pohlédla na mě. V tom matném pouličním světle vypadal její obličej spíš jako ten, který jsem viděl před dvanácti hodinami, když se na mě dívala zvysoka ze svého stanoviště na bedýnce, ne takový mrzutý a splihlý, jaký měla na té chodbě. Zřejmě jsem prošel, protože se otočila a nasedla si, a já jsem obešel auto na druhou stranu, usadil se za volant, nastartoval a vyrazil.

„Chtěl jste mi něco říct,“ řekla.

„Jo. Asi víte, že pracuji pro Nera Wolfa.“

„Samozřejmě.“

„Dnes večer ho přišli navštívit Miliard Bynoe a Henry Frimm.“

Trhla hlavou. „A proč?“

„Bylo to důvěrné. Ale víte o tom, že jste si měla brát Frimma a že teď už to neplatí?“

„Ach můj bože, ne zase tohle! Nechte mě vystoupit.

Jestli nenajdu taxi, půjdu pěšky.“

„Jen se přece ptám, jestli to víte.“

„Jistě že to vím.“

„Pak smím přiznat, že se o tom mluvilo.“ Nepospíchal jsem, zahnul jsem doleva. „Předpokládám, že taky víte, že si policajti myslí, že na paní Bynoeovou byla vystřelena jedovatá jehla někým z nás s fotoaparátem. Nebo si to nechali až na zítra?“

„Nenechali. Mají můj fotoaparát. Ukázali mi tu jehlu.“

„Pak jste v obraze a já mohu říct to, co jsem chtěl. Je všeobecně známo, že jsem bystrý pozorovatel a mám dobré oči. Jestliže půjdu na úřad okresního prokurátora odpovídat na otázky, řekněme zítra ráno, a řeknu, že jsem viděl váš fotoaparát zblízka a že jsem si jist, že fotoaparát neměl žádné tajné zařízení, nepřiměje je to k tomu, aby vás vyškrtli ze seznamu, ale určitě je to zchladí. Obzvlášť když dodám, že bych to odpřisáhl v soudní síni. Jistě, teď je to jenom kdyby. Chci navrhnout, abychom to prodiskutovali s Nero Wolfem. Teď hned.“

Otočila hlavu ke mně, a protože jsem zůstal stát na červenou, otočil jsem svou k ní.

„Nechápu,“ řekla.

„Je to jednoduché. Kdyby vás podezírali, že jste vystřelila tu jehlu –“

„Ach, to chápu. Nechápu vás a Nero Wolfa.“ Zavřela oči. „Jsem příliš unavená myslet. Ale to nebyl Henry Frimm, kdo si vás najal, ne Henry, a proč by to dělal Miliard Bynoe? Zavezte mě domů.“

Nemohl jsem se už na ni dívat, protože naskočila zelená a my jsme jeli. „Pan Wolfe vám to vysvětlí,“ ujišťoval jsem ji. „Až něco sníte a něčeho se napijete, bude vám líp. Řeknu vám, co –“

„Ne! Chci domů!“ Zvýšila hlas. „Vystoupím si u příštích semaforů.“

Byla by to udělala. Další semafory byly za dvacet vteřin a nebyl čas na to, ji umluvit, a kdybych na červenou zastavil, vyskočila by, a kdybych ji chtěl držet, křičela by. Její nervy byly napjaté na nejvyšší míru.

„Dobrá,“ řekl jsem jí, „necháme toho. Zavezu vás domů.

Ráno vám zatelefonuji.“

Arbor Street ve Village byla vzdálena jen asi tři minuty a na velikonoční neděli v tuto noční dobu tam nebyl žádný provoz. Když jsem zastavil před domem 116, otevřela dveře a ve vteřině byla venku, pak ale strčila hlavu do auta a usmála se na mě, nebo to aspoň tak myslela. Moc to s úsměvem společného nemělo, ale zkusila to. „Stejně vám děkuji,“ řekla. „Vyspím se na to, jestli usnu.“

Počkal jsem, až vejde do domu, a jel jsem dál směrem ke garážím. Nechal jsem tam auto, pak jsem šel za roh k pískovcovému domu, vyšel po schodech před domem, odemkl si, ale dveře šly otevřít jen na dva palce. Bylo zavřeno na řetěz. Zazvonil jsem a když jsem musel čekat plnou minutu, bylo mi jasné, že nepřijde otevřít Fritz, nýbrž Wolfe. Klapla zástrčka, dveře se otevřely a já jsem vešel.

„Ne?“ řekl s úlevou v hlasu. Jistě, dalo se to očekávat.

Nepřiznal by, že by se raději nechal zatknout za krádež květin, než se dohadovat s ženskou, ale viditelně se mu ulevilo. Nepříjemná chvíle se odkládá.

„Našel jsem ji,“ řekl jsem a odkládal si kabát, „a měl jsem ji v autě. Nechal jsem ji ale jít, protože i kdybych ji sem přivedl, zhroutila by se, tak jsem ji zavezl domů.

Zkusím to ráno. Něco nového?“

„Ne.“

„Nevylezl Tabby?“

„Ne. Kéž bych nikdy neslyšel o orchidejích.“

Čuměl jsem. „Jste pln úzkostí. V nejhorším dostaneme třicet dní a možná by dovolili, aby nám Fritz něco nosil.“

Mačkal knoflík u výtahových dveří.

„Když nám odeberou licence, můžeme na ulici prodávat orchideje,“ řekl jsem, abych ho rozveselil, a šel jsem do pracovny zamknout sejf.

6. KAPITOLA

V pondělí ráno jsem nebyl doma, byl jsem telefonicky vybídnut, abych navštívil úřad okresního prokurátora. V

Osm patnáct, poté, co jsem jako obvykle v kuchyni posnídal, jsem vytočil číslo Iris Innesové, ale nikdo to nebral. Šel jsem nahoru do Wolfova pokoje, doprovázen Fritzem, který mu nesl snídani, abych se zeptal na jeho pokyny, a pak jsem šel dál nahoru, abych pozdravil Tabbyho. Ten byl ještě v posteli, tak jsem šel do pracovny, vytáhl ze zásuvky film a odešel na ranní procházku. Bylo zamračeno, větrno a sychravo, tak jsem si zapnul svrchník.

U Surequick Pix, na Čtyřicáté ulici u Lexington Avenue, měli mít otevřeno v devět, ale bylo zamčeno a musel jsem počkat. Když ten chlápek přišel, zřejmě mi měl za zlé, že jsem ho načapal, jak jde pozdě; tak jsem se mu omluvil a on slíbil, že do pěti hodin budu mít diapozitivy hotovy. Lépe to zařídit nešlo. Nechal jsem tam ten film a šel jsem najít telefonní budku, abych zavolal Iris Innesové, ale opět to nikdo nebral. Tak jsem vytočil číslo, které jsem znal nejlépe.

Za okamžil se ozval Wolfův hlas, naštvaný jako vždycky, když je vyrušen při práci ve sklenících. „Ano?“

„Dostanu diáky v pět. U Iris Innesové nikdo nebere telefony. Řekl jsem Fritzovi, ať dohlédne na Tabbyho. Mám pokračovat?“

„Ne. Chtějí vás u okresního prokurátora a mám za to, že tam musíte jít.“

„Mohl jsem zapomenout zatelefonovat domů.“

„Ne. Běžte tam. Můžete se něco dovědět.“ Zavěsil. Od té chvíle byl ten den jedno dlouhé bezútěšné fiasko. žádný detektiv ještě nikdy nezjistil během devíti hodin méně než to pondělí já. První dvě hodiny jsem strávil na Leonard Street zdlouhavým hovorem s jedním fízlem a s náměstkem okresního prokurátora, který neuspokojil nikoho. Když jsem jim odmítl poskytnout další biografické detaily kromě těch, které měly spojitost s událostmi před kostelem Svatého Tomáše, mysleli si, že mě zadrží jako důležitého svědka, ale protože by nedosáhli ničeho kromě toho, že by mi způsobili starosti a výdaje se sháněním kauce, a nakonec to mohlo způsobit potíže i jim samým, nechali toho. Největší bengál se odehrál kolem filmu. Připustil jsem, že jsem ho vytáhl z fotoaparátu, než jsem aparát odevzdal Cramerovi. Oni tvrdili, že film je důkazný materiál a já že ho zadržuji. Já zase tvrdil, že zatímco fotoaparát může případně být důkaz, protože se předpokládá, že vražedná jehla byla vystřelena z fotoaparátu, film s tím absolutně nemá nic společného a je to můj majetek, a kdyby se pokusili mi ho vzít na základě soudního předpisu, vezmu si advokáta. Připustil jsem, že jestli se na vyvolaném filmu ukáže nějaký důkaz, jako například jehla v letu, bude mou povinností jej předložit.

Konečně mi náměstek okresního prokurátora, který už toho

měl po krk, řekl, abych vypadl, ale byl k dispozici, a když

jsem řekl, že mám nějaké pochůzky, dostal jsem instrukce, abych alespoň jednou za hodinu zavolal.

Ty pochůzky! Stále žádná reakce na mé vyzvánění u Iris Innesové, a když jsem zašel na Arbor Street a zazvonil, nikdo mi nepřišel otevřít. V Gazette mi Lon Cohen řekl, že Joe Herrick je v úřadě okresního prokurátora a asi tam bude celý den. Stejně tak Iris Innesová, ale nebyl si jist, jak je to s Alanem Geissem a Augustem Pizzim.

Po půlhodinové přestávce na oběd v ústřicovém baru jsem navštívil firmu Allover Pictures, a.s., ale na otázky o Augustu Pizzim tam nikdo nechtěl odpovídat. Od Lona Cohena jsem získal adresu Alana Geisse, fotografa na volné noze, a aby mi uběhl čas, jel jsem podzemkou na Washington Heights a taky to bylo jen zabíjení času. Jeho paní domácí, pro kterou bylo vzrůšo, že její nájemník je na fotce v novinách, by se byla moc ráda vybavovala, ale byla šilhavá a já jsem byl mrzutý, a tak jsem odešel, našel telefonní budku a zase vytočil tři čísla, jako každou hodinu.

Iris Innesové, kde to nikdo nebral, Wolfovi, jenž neměl nic nového, a náměstkovi okresního prokurátora, který se jmenoval Doyle. Když mi Doyle řekl, že mám k němu přijít, měl jsem radost. Diskutovat o důkazech bude stejně užitečné jako to, co jsem dělal, a bude to větší legrace. Vyhledal jsem stanici podzemní dráhy.

Ale Doyle se neměl k diskusi o důkazech. Jakmile jsem se posadil na konci jeho psacího stolu, vytáhl ze zásuvky fotku, podal mi ji a zeptal se: „Znáte toho muže?“

Byla to neobvykle dobrá policejní fotogragie, dokonalá podoba, jak čelní pohled, tak profil, ale považoval jsem za správné ji trochu studovat. Po chvíli jsem přikývl a položil ji na stůl.

„Nepřísahal bych, ale vypadá to jako někdo, s kým jsem se setkal ve spojení s jedním případem, počkejte, řeknu vám, jak se jmenuje. Jo. Tabby. Bylo to před pár lety. Mohl jsem ho tehdy předvést za malou chybu, které se dopustil, ale neudělal jsem to. Proč, udělal další chybu?“

„Byl rozpoznán jako muž, který vzal paní Bynoeové orchideje, když ležela na chodníku. Třemi lidmi.“

„Ať se propadnu. On sám byl identifikován třemi lidmi, nebo ta fotka?“

„Ta fotka. Kdy jste ho naposledy viděl?“

Usmál jsem se na něj. „Podívejte se. Řekl jsem vám dnes ráno, co řekl pan Wolfe inspektoru Cramerovi. Sám Cramer říkal, že on nemohl tu jehlu vystřelit, když bral ty orchideje, protože ona už umírala, tak co to má s vraždou společného?

Je to přesně jako s tím filmem. Nejsme přece v soudní síni, takže nejste vázán pravidly důkazního řízení, ale já jsem.

Nemám v úmyslu –“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Ne. Řekněte mi, co ho spojuje s tím případem, a já vám povím každé slovo, které jsem s ním kdy promluvil. Mám báječnou paměť.“

Bezpochyby nebyl potěšen. Chvíli to vypadalo, jako že napříště, až zase vyjdu ven, budu pod kaucí, a když pak odcházel z místnosti a řekl mi, abych tam počkal, samozřejmě ve společnosti řízla, byl jsem si tím už jistý.

Když se však za dlouhou čtvrthodinku vrátil, měl už na mysli něco jiného a jen mi řekl, že je to vše. Dokonce mě ani neupozornil, abych zůstal k dispozici.

Krátce po páté jsem se tedy vrátil do města do Surequick Pix, jen abych zjistil, že musím ještě počkat. Diapozitivy nebyly ještě hotovy a mělo to trvat ještě další hodinu.

Vysvětlili mi, že den po Velikonocích patří mezi nejvytíženější dny v roce, tak jsem šel do telefonní budky, zavolal Wolfovi a ještě jednou zkusil zavolat Iris Innesové a pak jsem koupil večerní noviny, abych se dověděl poslední novinky o vraždě paní Bynoeové. Byly tam uveřejněny fotky všech fotografů přítomných před kostelem. Obrázek se mnou byl udělán ten den v kanceláři Gazette a já jsem na něm šilhal, což mě dělalo starším.

Něco po šesté byly diáky hotovy, a i když jsem neočekával, že bych na nich našel něco tak zajímavého jako jehlu v letu, byla tam na pultě prohlížečka, a tak jsem si řekl, že bych se mohl přece podívat. Diáků bylo celkem jedenáct.

Pět záběrů ze skleníků, dva byly před kostelem, než se

objevila paní Bynoeová, a čtyři byly s ní a jejím doprovodem, jak vycházeli z kostela. Na čtvrtý a poslední jsem se díval nejdéle a bylo na něm to, co jsem si pamatoval z pohledu do hledáčku: Tabbyho paže s ramenem a hlavou zezadu, když byl dobré tři stopy od paní Bynoeové.

žádná jehla, žádný důkaz o vraždě; přesto neškodilo trochu opatrnosti, a tak jsem požádal toho muže ještě o jednu obálku, kterou mi laskavě dal bezplatně, vložil jsem do ní obrázky s Bynoeovými a jednu obálku jsem si dal do pravé kapsy a jednu do levé. Kdyby mě na ulici zastavil primátor nebo guvernér nebo J. Edgar Hoover, a žádal o diáky z velikonočního procesí, nebylo nutné, aby věděl, že jsem se soustředil na paní Miliard Bynoeovou. Nikdo mě nezastavil. Bylo půl sedmé, ještě denní světlo, když jsem vycházel po schodech do pískovcového domu, odemkl, a ke svému překvapení zjistil, že není zavřeno na řetěz.

Ale to nebylo nic proti překvapení, které následovalo. Ta stará dubová police byla plná klobouků a věšák tak plný kabátů, že jsem si svůj musel odložit na židli. Wolfův hlas, poněkud hlasitější pro větší publikum, přicházel otevřenými dveřmi z pracovny. Prošel jsem halou, nahlédl dovnitř a uviděl jsem okresního prokurátora Skinnera usazeného v židli za mým stolem a pokoj plný lidí. Byl to šok. Nemám rád, když mi někdo sedí na židli, okresního prokurátora nevyjímaje.

7. KAPITOLA

Když jsem vešel, všichni se ke mně otočili a Wolfe přestal mluvit. Moje židle byla obsazená, tak jsem se chtěl zeptat, jestli jsem zvaný, ale neudělal jsem to. Obešel jsem skupinku židlí, když Wolfe řekl: „Je to psací stůl pana Goodwina, pane Skinnere. Když dovolíte.“

Trochu to pomohlo, ale moc ne. Ještě nikdy neuspořádal žádnou šarádu, aniž by mi o ní předem nepověděl, a kromě toho jsem část dne trávil podle jeho pokynů, tedy sháněním čtyř z přítomných: Iris Innesové, Joea Herricka, se kterým jsem se znal, Alana Geisse a Augusta Pizziho, kteří den předtím stáli na bedýnkách před kostelem. Za Geissem byla volná židle. Skinner se zvedl a přesedl si na ni. Inspektor Cramer seděl hned za ním a Henry Frimm před ním.

V červené kožené klubovce, jako předešlý večer, seděl na půl zadku vzpřímeně, s pěstmi na stehnech, Miliard Bynoe.

Bynoea, Frimma, Cramera a Skinnera jsem mohl vystát, ale pohled na čtyři fotografy po dni, jaký jsem strávil, byl pro mě příliš. Stál jsem u svého stolu a zeptal se Wolfa: „Nepřekážím?“

„Posaďte se, Archie,“ řekl příkře. „Nápad této schůzky vyšel od pana Bynoea a s panem Skinnerem ji i zorganizoval. Jsme tu půl hodiny, ale ještě jsme nepokročili.

Posaďte se.“

Přijal jsem to, protože multimilionář filantrop může mít značný vliv u okresního prokurátora. I tak, jestli se tam sešli v šest hodin, určitě schůzku připravovali déle než hodinu, a já jsem ve čtvrt na šest telefonoval a on se mi o ní nezmínil.

Potřeboval lekci o spolupráci. Vytáhl jsem obálku z pravé kapsy a hodil mu ji na stůl. Kdyby byl Cramer zvědavý a dožadoval se, aby se mohl podívat, a divil se, proč jsem měl zvláštní zájem o paní Bynoeovou, ať si s tím Wolfe poradí.

Samozřejmě, on obálku jen zvedne a hodí do zásuvky.

Ale nebylo to tak. Centrex koupil, aby měl permanentní záznam o barevných odchylkách květů, a prohlížečka ležela na stole. Přitáhl si ji k sobě, vytáhl diáky z obálky, vložil tam jeden, prohlédl si ho, vytáhl ho ven a vložil tam další.

Cramer promluvil: „Co tam máte?“

„Prosím o shovívavost,“ zamumlal Wolfe a dále si prohlížel jeden po druhém. Jeden se mu hodně líbil a já jsem usoudil, že to bude ten poslední ze série. Když diák vložil do prohlížečky potřetí a díval se na něj dobrou minutu, zvedl hlavu.

„Pane Cramere a pane Skinnere.“ Hlas měl ostřejší.

„Pojďte se, prosím, podívat. Jsou to snímky, které včera udělal pan Goodwin, podívejte se na ten poslední.“

Otočil prohlížečku a posunul ji přes stůl. Cramer tam byl jako první a nahnul se nad ni, aby měl oči ve správné výši.

Po deseti vteřinách zabručel a uvolnil místo Skinnerovi.

Okresnímu prokurátorovi to trvalo déle, pak se napřímil.

„Zajímavé,“ řekl Wolfovi. „Ten muž vpředu se určitě zaměřil na paní Bynoeovou. Přistupoval k ní, došel až k ní?“

„Myslím, že ne. Pan Goodwin říkal, že ne, a mám dojem, že ostatní souhlasí. Ale pokud vím, je tu pozoruhodný detail. Podívejte se, pánové, znovu. Pozorně.“

Dívali se déle než předtím. Pak se Cramer zeptal: „Jaký detail máte na mysli?“

Wolfe si přitáhl prohlížečku zpátky k sobě, znovu se podíval a pak zvedl hlavu. „Můžu se mýlit,“ připouštěl, „ale zaslouží si to prozkoumání a já bych si to rád vyzkoušel. Ne s vámi, pánové, protože vy jste ten snímek již viděli. Pan Goodwin jej viděl také. Pan Bynoe a pan Frimm tam byli.“

Přehlédl je očima. „Slečno Innesová a pane Herricku, mohl bych vás požádat o pomoc? Slečno Innesová, vstaňte, prosím, a stoupněte si trochu dozadu, abychom všichni viděli. Jste paní Bynoeová, přecházíte chodník a jste čelem k fotoaparátům. Archie, vy jste ten muž, který se snaží k ní přiblížit. Pojďte před ni, ve správné vzdálenosti, zády k fotoaparátům. Pane Herricku, doprovázíte paní Bynoeovou, jste po její levici. Prosím, postavte se tak. Blíže k ní, docela blízko, podle obrázku.

Tak je to správné. Tak. Jak jdete po chodníku vedle ní, pomalu, náhle se objeví nějaký muž s úmyslem se jí dotknout. Instinktivně a rázně před ní rozpažíte, abyste mu v

tom zabránil. Nepřemýšlejte o tom, prostě to udělejte, je to reflex. Prosím!“

Já, v roli Tabbyho, jsem vykročil dopředu a Herrick roztáhl paže před Iris Innesovou.

„Znovu, prosím,“ nařizoval Wolfe. „Neútočíte na něho, jen se ho snažíte zadržet. Znovu!“

Znovu jsem vyrazil a Herrick rozpažil.

Wolfe přikývl. „Děkuji. Slečno Innesová, zůstaňte. Pane Pizzi, prosím, předvedete nám to?“

Skinner něco řekl Cramerovi, ale já jsem to nezachytil, protože Augustus Pizzi, zavalitý jak soudek, s uhlazenými černými vlasy, vystřídal Joea Herricka a vžil se do své úlohy tím, že si mě pronikavě mění očima. Předváděl útočníka s poněkud větším elánem než Herrick, a když to ještě dvakrát zopakoval, předal štafetu Alanu Geissovi. Geiss, soudě podle výrazu v jeho dlouhém kostnatém obličeji, si myslel, že je to pořádný nesmysl, ale dvakrát tu roli sehrál.

„To stačí,“ řekl nám Wolfe. „Prosím, posaďte se zase.“

Otočil prohlížečku a posunul ji přes stůl. „Pane Bynoe a pane Frimme, myslím, že byste se měli na ten obrázek podívat.“

Museli počkat, protože jak Cramer, tak Skinner se chtěli také ještě jednou podívat. Miliard Bynoe byl na řadě poslední. Zíral na to tři vteřiny, ne více, pak se vrátil do červené kožené klubovky a napřímil páteř.

Cramer zaskřípal: „Vím, kam míříte, Wolfe, ale dejte si pozor.“

„Dám,“ ujistil ho Wolfe. Střelil pohledem zprava doleva a zpět. „Samozřejmě, že prozkoumám možnost, zda paní Bynoeovou nezabil Henry Frimm. Po této demonstraci by bylo hloupé to neudělat. Všichni tři předvádějící drželi paže v zhruba stejné poloze s rukou dlaní ven, zatímco pan Frimm má na obrázku pravou ruku otočenou dlaní dovnitř, a navíc konečky jeho palce a ukazováčku se dotýkají, což je absurdní. Všichni, co to hráli, měli prsty na obou rukou roztažené. Poloha ruky a prstů pana Frimma se dá vysvětlit pouze předpokladem, že se právě chystal vpíchnout do paní Bynoeové jehlu.“

Byl jsem si vědom, že Skinner něco říká a že Frimm chce vstát ze židle, ale pak to neudělal, a že Iris Innesová vydala nějaký zvuk, ale všechno jsem zaznamenal jen matně, protože mě zaujal Miliard Bynoe. Sklesla mu brada, otáčel hlavou ze strany na stranu, z Wolfa na Frimma a zpět, prostě dokonalý obrázek trdla. Nesnažil se nic říct. Frimm se o to zase pokusil. „Jsou tady svědci, Wolfe.“

Wolfe na něj pohlédl. „Ano, pane, vím. Ten snímek jsem viděl teprve teď, ale měl jsem příliš naspěch, abych byl opatrný. Pan Bynoe tak spěchal s tou záležitostí, na kterou mě najal, že jsem mu dovolil, aby vás sem všechny svolal, ačkoliv jsem neměl nejmenší tušení, co podniknu, a byl bych asi ničeho nedocílil, kdyby se byl neobjevil pan

Goodwin s tím obrázkem. Víte, proč si mě pan Bynoe najal.

Popíráte mé právo prozkoumat některou možnost?“

„Ne, nepopírám,“ polkl Frimm. „Ale jsou tu svědci.“

„Opravdu jsou.“ Wolfe měl přivřené oči. „Není pochyby, že jste měl příležitost; byl jste tam a měl jste ruku v té poloze. Otázka je jiná, proč jste si vybral tak veřejné prostranství, kde na vás byly zaměřeny fotoaparáty? Zřejmě jste to udělal úmyslně, protože jste kalkuloval, že se bude předpokládat, že jehla byla vystřelena z fotoaparátu; a to se opravdu myslelo. Zůstávají dvě otázky: kde jste sehnal jehlu a jed a proč jste to udělal?“

Otočil ruku dlaní nahoru. „Ta první otázka je pro pana Cramera a jeho armádu. Jeho schopnosti a zdroje se k tomu ideálně hodí. Na druhou otázku mohu odpovědět jenom zkusmo. Zkoumáme možnosti a jednu nabízí skutečnost, že jste pověřen vedením Bynoeova fondu obnovy, jehož správy se účastnila také paní Bynoeová. Mohla zjistit, že zacházíte s penězi fondu jako se svými vlastními, nebo vás z toho podezírat, a chystala se to říct manželovi. To se dá zjistit prozkoumáním účetních knih fondu. Druhou možnost nám dává to, v jaké úctě měl pan Bynoe počestnost své ženy, on tomu raději říká ‚čistota‘. Je možné, že –“

Bynoe mu vpadl do řeči. Bradu měl už zas na svém místě a vrátil se mu i hlas, ač ho měl změněný. Promluvil drsně a hlasitěji, než bylo nutné. „To vynechte, pane Wolfe.“

„Ne, pane,“ prohlásil Wolfe, „nevynechám.“ Upřeně zíral na Frimma. „Možná, že jste pokoušel její poctivost, a byl jste odmítnut. Určitě byste ji nezabil, kdyby vám vyšla vstříc. Ale co když jste byl tak neodbytný, že se rozhodla informovat manžela? Ztratil byste svou práci a všechno, na čem vám tolik záleželo. Jistě, prozkoumat tuto možnost může být neobyčejně složité. Jestliže jste se dopustil zpronevěry, existují záznamy, které ji odhalí, ale odmítnutí milostných návrhů za sebou nemusí zanechat nic. Možná, že kromě vás už nežije nikdo, kdo o tom něco ví.

V tom případě –“

„Já o tom něco vím.“

Všechny zraky se upřely na Ines Irrisovou. Ona sama upřela pohled na Frimma a ten se otočil, aby jí pohlédl do očí.

„Ty mizerný hochštaplere,“ řekla hlasem, kterému nedovolila, aby se chvěl. „Naznačoval jsi mi, že je tvou milenkou, ale já jsem celou tu dobu věděla, že to tak není.

Alespoň jsem konečně dostala rozum a uvědomila si, co jsi zač. Pamatuješ, Hanku? Pamatuješ, co jsi mi říkal? Nechala jsem si to pro sebe, protože už tak jsem měla dost starostí, ale teď se to mohou dovědět.“ Pohlédla na Wolfa. „Ano, vím o tom. Řekl mi –“ Frimm se na ni vrhl. Byl jsem příliš daleko od něj a Cramer také. Skinner byl sice blízko, ale okresní prokurátor je od toho, aby myslel, ne jednal. Zastavil ho Joe Herrick. Frimm ji chtěl popadnout, už byl u ní, ale

Herrick ho chytil za rameno a zatočil s ním, a to už jsme tam byli oba s Cramerem a, považte, Miliard Bynoe tam byl s námi! Dokonce si myslím, že ho chtěl udeřit pěstí, konečně po všech těch letech, ale Cramer se dostal mezi ně a já jsem zatlačil Frimma do židle. Taky jsem mu už přimáčkl paže k tělu pro případ, že by měl další jehlu.

Bynoe, ruce sevřené v pěst, se otočil na Cramera a promluvil. „Nápad jehly vystřelené z fotoaparátu mi vnuknul on. On ten nápad vnuknul mně a já vám.“ Měl potíž

s čelistí. „Moje žena mi o tom nechtěla říct na Velký pátek.

Chtěla počkat, až bude po Velikonocích. On to věděl. Jistě že to věděl. On –“ Náhle sevřel čelist a prudce se obrátil k Frimmovi.

„Jen klid, pane Bynoe.“ Cramer mu položil ruku na rameno.

Wolfe zabručel: „Ujme se někdo slečny Innesové a usadí ji na židli?“

8. KAPITOLA

Ale o odmítnutí milostných návrhů nepadla u soudu ani zmínka a Iris Innesová nebyla předvolána. Nebylo to nutné, protože v pokladně fondu obnovy pana Bynoea našli nesrovnalosti za více než čtvrt milionu a protože Cramer mohl prokázat oprávněnost Wolfova ohodnocení svých schopností zjištěním, jak a kde sehnal Frimm jehlu a jed.

Kdybyste snad chtěli vidět růžovou orchidej Vandu, zavolejte mi, a jestli nebudu příliš zaneprázdněn, zařídím to.

Má místo sama pro sebe ve sklenících na polici. Přišla Wolfovi spolu s šekem od Bynoea za prokázanou službu.

Nemohu prokázat, že Wolfe Bynoeovi něco o Vandě naznačil, ale jelikož jsem s ním nebyl, když Bynoeovy skleníky navštívil, mám právo na vlastní názor.

A jestli máte nějaký malý důvěrný úkol, kterým byste rádi pověřili Tabbyho, mohu to zprostředkovat, ale varuji vás, nenabízejte mu příliš moc. Stoupá mu to do hlavy.

Piknik

čtvrtého července

1. KAPITOLA

Flora Korbyová mě pozorovala svýma tmavohnědýma očima. Odložila si klobouk a vysvobodila tak husté prameny kaštanových vlasů.

„Asi jsem měla vzít auto a jet před vámi,“ řekla.

„Jede se mi dobře,“ ujišťoval jsem ji. „Ještě bych mohl zavřít jedno oko.“

„To nedělejte, prosím,“ žadonila. „Už tak jsem dost okouzlená. Smím vás požádat o autogram, tedy, až

zastavíme?“

Jelikož byla velice příjemná, nevadilo mi, že předpokládá, že držím volant jednou rukou proto, abych ji pravou paží mohl obejmout kolem ramen, ale mýlila se. Z

toho jsem už vyrostl. Nemělo smysl jí vysvětlovat, že Nero Wolfe, který seděl vzadu, má hlubokou nedůvěru v auta a velice nerad v nich jezdí, pokud neřídím já. Byl jsem rád, že mám důvod řídit jednou rukou a udělat tak Wolfovi cestu napínavější.

Možná, že to stejně uhodla. Jediné, co smí zasáhnout do Wolfova osobního pohodlí, nemluvě o luxusu, je Rustermanova restaurace. Její zakladatel Marko Vukčič zemřel a restauraci odkázal personálu. Vykonavatelem

závěti ustanovil Wolfa, kterého v dopisu žádal, aby dohlédl na to, že budou zachovány standard a věhlas restaurace.

Wolfe tak činil neohlášenými návštěvami jednou nebo dvakrát týdně, někdy i častěji, aniž by nevrle vrčel, snad jen výjimečně. Ale rozhodně vrčel, když ho ředitel restaurace Felix požádal, aby měl v Den nezávislosti proslov na pikniku Sdružení amerických zaměstnanců restaurací.

Nejenom, že vrčel, odmítnul. Jenže Felix se nenechal odbýt a svou bitvu dovedl do vítězného konce, když se jednoho dne dostavil do Wolfovy pracovny s posilou, Paulem Ragoem, mistrem omáček u Churchilla, dále Jamesem Korbym, presidentem Sdružení, H.L.Griffinem, dovozcem jídel a vína, který dodával lahůdky, které se těžce sháněly, a to nejen Rustermanovi, ale také na Wolfův stůl, a Philipem Holtem, organizačním ředitelem Sdružení. Ti se také měli uplatnit v programu pikniku, ale naléhali, že jednoduše musí mít s sebou muže, jehož zásluhou je i po smrti Marka Vukčiče Rusterman nejlepší restaurací v New Yorku. Jelikož je Wolfe nadutý jenom jako tři pávi a jelikož

měl Marka rád, pokud vůbec někdy někoho rád měl, nachytali ho na to. Existoval ještě jeden důvod: Philip Holt souhlasil s tím, že nechá na pokoji Fritze, který dělá Wolfovi kuchaře a domácí práce. Už tři roky docházel Fritz tu a tam do Rustermanovy restaurace jako poradce a Holt ho pořád otravoval naléháním, aby vstoupil do Sdružení. Dovedete si asi představit, jak se to líbilo Wolfovi.

Jelikož dělám všechno, co je třeba ve spojitosti s Wolfovým podnikáním a sporými společenskými aktivitami, samozřejmě kromě uvažování, které bylo, podle Wolfa, výhradně jeho záležitostí, ale to teď nebudeme rozebírat, je na mně, abych ho čtvrtého července dovezl na piknik na louku Culps Meadows na Long Islandu. Na konci června zatelefonoval James Korby a představil mi svou dceru Floru.

Ta mi řekla, že cesta na Culps Meadows je velice složitá, a já jsem odpověděl, že veškeré cesty na Long Islandu jsou velmi složité; řekla, že nás tam raději zaveze svým autem.

Líbil se mi její hlas, to je pravda, ale mám také bujnou fantazii, a tak mě okamžitě napadlo, že to bude nový a vzrušující zážitek pro mého zaměstnavatele, až mě uvidí, jak řídím auto jednou rukou. Řekl jsem jí tedy, že jelikož musím jet Wolfovým autem a musím řídit já, velice bych ocenil, kdyby jela s námi a navigovala mě. Tak se taky stalo, a když

jsme konečně projížděli bránou na Culps Meadows po nějakých třiceti mílích dálnic Long Islandu a dalších deseti mílích úrovňových křižovatek a zapeklitých odboček, měl Wolfe rty tak pevně semknuté, že nebyly ani vidět.

Promluvil jenom jednou, na čtvrté nebo páté míli, když jsem myškou předjel jednoho loudala.

„Archie. Máte rozum?“

„Ano, pane.“ Samozřejmě, že jsem koukal před sebe.

„Ale mám nutkání takhle držet paži a obávám se ji dát dolů,

protože když bojuji proti takovému nutkání, jsem nervózní, a nervozita je při řízení nepatřičná.“

Pohledem do zrcátka jsem viděl, že sevřel rty ještě pevněji a že zůstávají sevřené.

Když jsme projížděli bránou do Culps Meadows a proplétali se podle pokynů Flory Korbyové, držel jsem volant oběma rukama. Bylo tři čtvrti na tři, takže jsme dojeli včas, proslovy se plánovaly na tři hodiny. Flora nás ujistila, že vzadu za stanem bude místo na zaparkování, a když jsme prokličkovali mezi auty kousek dál, zjistil jsem, že má pravdu, a zastavil jsem tak, že jsem chladičem stál jen kousek od plátna stanu. Flora vyskočila, otevřela zadní dveře na své straně a já jsem udělal totéž na své. Wolfe pohlédl na ni a pak na mne. Byl rozpolcený. Nechtěl dát přednost ženě, ani mladé a krásné, ale musel nutně projevit, co si o mém řízení jednou rukou myslí. Střelil očima znovu doprava a celá sedmina tuny s námahou vystoupila na její straně.

2. KAPITOLA

Stan na dřevěné plošině se tyčil tři stopy nad zemí nebyl moc větší než Wolfova pracovna a byl plný lidí. Protlačil jsem se jím k přednímu vchodu a dále ven, kde plácek

pokračoval venku. Byl tam čerstvý vzduch, hodně slunka a od oceánu přicházející vánek. Pěkný den na čtvrtého července. Podlouhlé prostranství bylo plné židlí, většinou prázdných. O stavu trávy na louce nemohu nic říct, protože v pohledu na ni mi bránilo asi deset tisíc, možná i více, zaměstnanců restaurací a jejich hostů. Pár tisíc, tvořících pořádný dav, stálo čelem k pódiu, asi ti, kteří chtěli být vpředu při proslovech, ostatní byli roztroušeni všude kolem až k okrajovému stromořadí a řadě chat.

Uslyšel jsem za sebou Flořin hlas. „Vycházejí, tak jestli se vám zamlouvá některá židle, obsaďte ji. Kromě těch šesti vpředu, ty jsou pro řečníky.“

Přirozeně jsem jí začal povídat, že bych rád seděl vedle ní, ale nestihl jsem to, protože lidé se tlačili ze stanu na plac.

Uvažoval jsem, že bych měl varovat Wolfa, že židle, na které bude asi hodinu sedět, je jen z poloviny tak široká jako jeho panimanda. Aby měl dost času ovládnout své pocity, protlačil jsem se ke vchodu, a když ten exodus prořídnul, vešel jsem do stanu. Vedle lehkého lůžka, postaveného u plátna na vzdálené straně stanu, stálo ve skupince pět mužů.

Na lůžku ležel nějaký muž. Na levé straně stál Nero Wolfe a zkoumal obsah otevřené kovové bedýnky na stole.

Šel jsem k němu, abych se taky podíval, a uviděl jsem sadu osmi nožů s kostěnými rukojeťmi, s čepelemi různé délky, od šesti do dvanácti coulů. Neleskly se, vypadaly ostré a

opotřebované hojným používáním po mnoho let. Zeptal jsem se Wolfa, čí krk chce podříznout.

„Jsou to Dubois,“ řekl. „Opravdové staré Dubois. Ty nejlepší. Patří panu Korbymu. Přinesl si je na soutěž v krájení a vyhrál, což se dalo čekat. Rád bych je ukradl.“

Otočil se. „Proč nenechají toho člověka na pokoji?“

Otočil jsem se a skulinou mezi lidmi ve skupince jsem uviděl, že na tom lůžku leží Philip Holt, organizační ředitel Sdružení. „Co je mu?“ zeptal jsem se.

„Něco snědl, prý šneky. Asi nějaký špatný druh. Lékař mu už něco dal, aby je střeva lépe strávila. Proč ho nenechají i s jeho střevy na pokoji?“

„Půjdu se zeptat,“ řekl jsem a šel jsem tam.

Když jsem přicházel k lůžku, mluvil právě pan Korby.

„Říkám, že by ho měli odvézt do nemocnice, ať si tady ten doktor říká, co chce! Podívejte se, jakou má barvu!“

Korby, malý, zavalitý a plešatý muž, vypadal spíš jako konzument než jako zaměstnanec restaurace, což mohlo být jedním z důvodů, proč byl presidentem Sdružení.

„Souhlasím,“ řekl důrazně Dick Vetter. Nikdy jsem neviděl Dicka Vettera osobně, ale dost často jsem ho vídával v televizních pořadech, totiž trochu moc často. Jestliže si nebudu pouštět jeho kanál, nebude mu to líto, protože dvacet milionů Američanů, většinou žen, je přesvědčeno, že je nejmladší a nejpohlednější konferenciér na obrazovce. Flora Korbyová mi řekla, že tu bude a proč. Jeho otec třicet let

sbírá nádobí v broadwayské restauraci a pořád ještě nehodlá tu práci opustit.

Paul Rago nesouhlasil a taky to řekl. „Býla by to škoda,“

prohlásil. Vyslovil slovo býla zvláštním způsobem. Se svými širokými rameny a výškou šesti stop, s černými uhlazenými vlasy, které již počínaly šedivět, a s knírem se zašpičatělými konečky, stále ještě zcela černým, vypadal víc jako vyslanec nějaké latinskoamerické země než mistr omáček. Pokračoval. „Holt je nejdůležitější člověk ve Sdružení, kromě, samozřejmě, presidenta, a měl by dnes vystoupit. Snad se vzchopí dříve, než na něho přijde řada.“

„Doufám, že mi prominete.“ To byl H.L.Griffin, dovozce jídel a vína. Hubený malý zakrslík s dlouhou úzkou bradou, který měl něco s okem, ale mluvil s vážností člověka, jehož firma zabírá v centru města celé patro.

„Nemám nárok prosazovat svůj názor, protože nejsem členem vaší ohromné organizace, ale prokázali jste mi čest, že jste mě laskavě pozvali na oslavu Dne nezávislosti naší země, a vím, jak si Philipa Holta vaši členové považují a jak je mezi členstvem oblíben. Chci jen říct, že si myslím, že pan Rago má pravdu, že členové budou zklamáni, když se pan Holt neobjeví na pódiu. Doufám, že nejsem moc troufalý.“

Z tlampačů v rozích plošiny před stanem se ozýval hřmotný hlas, svolávající účastníky pikniku roztroušené po louce, aby se shromáždili a přišli poslouchat. Skupinka u

lůžka se dále dohadovala, až k nim přišel i státní gardista, stojící zdvořile bokem, a podíval se na Philipa Holta; ale neporadil jim nic. Wolfe se na něj šel taky podívat. Já bych byl řekl, že potřebuje dobrou postel a přitažlivou ošetřovatelku, která by mu otírala čelo. Aspoň třikrát jsem viděl, že se celý chvěje. Konečně si to rozhodl sám, když

zamumlal, aby ho nechali na pokoji, a otočil se na bok čelem k plátnu. Byla tam už i Flora Korbyová a ta ho přikryla dekou. Všiml jsem si, že Dick Vetter jí s tím chtěl pomoct. Profukoval tam vánek a kdosi řekl, že by neměl ležet v průvanu. Wolfe mi řekl, abych u zadního vchodu spustil tu chlopeň, a já jsem to udělal. Ta chlopeň nedržela dole, tak jsem ji přivázal plastikovou tkaničkou a udělal na ní kličku. Pak všichni i se státním gardistou prošli stanem na plac, já jsem šel jako poslední. Když procházel Korby kolem stolu, zastavil se, aby sklopil víko na bedýnce s noži, těmi opravdovými Dubois.

Proslovy trvaly hodinu a osm minut a těch deset tisíc členů Sdružení a hostů je vyslechlo vstoje jako dámy a pánové. Asi doufáte, že vám proslovy přetlumočím slovo od slova, ale já jsem si je nezapisoval a taky jsem tak pečlivě neposlouchal, abych si je vryl do paměti. Nebyla to taková sláva, jak jsem očekával. Ze svého sedadla v zadní řadě jsem ale viděl na většinu posluchačů, a ta podívaná stála za to.

Prvního řečníka jsem neznal, zřejmě to byl ten, kdo svolával přítomné obecenstvo k pódiu. Po několika

vhodných poznámkách představil Jamese Korbyho. Zatímco Korby řečnil, opustil Paul Rago své místo, prošel uličkou uprostřed a vešel do stanu. Protože trval za každou cenu na vystoupení Philipa Holta, myslel jsem si, že ho hodlá přitáhnout živého nebo mrtvého, ale nebylo tomu tak. Za minutu byl zase zpět a právě včas, aby se posadil, když

Korby skončil a jako další byl uveden on sám, Rago.

Všichni se při Korbyho proslovu tvářili vážně, ale Ragův přízvuk většinu přítomných rozesmál. Když Korby vstal ze své židle a prošel uličkou, podezříval jsem ho, že chce odejít, protože Rago taky odešel, ale ne, zdržel se ve stanu kratší dobu než Rago. Vrátil se zpět, posadil se a věnoval pozornost Ragovu přízvuku.

Další byl H.L.Griffin, dovozce, kterému museli snížit mikrofon. Jeho hlas zněl v tlampačích lépe než hlasy ostatních a šlo mu to fakt moc dobře. Je jenom fér, myslel jsem si, aby ten zakrslík slízal smetanu, a s chutí jsem se připojil k davu, když mu nakonec plnou minutu tleskali.

Skutečně je probudil a provolávali mu slávu, ještě když se otočil a uličkou procházel do stanu. Předsedovi chvíli trvalo, než dav uklidnil.

Pak, právě když uváděl Dicka Vettera, tu televizní hvězdu, vyrazil Vetter uličkou, s rozhodným výrazem ve tváři, a nebylo těžké uhodnout proč. Zřejmě si myslel, že Griffin využije nadšení, které vzbudil, a dotáhne Philipa Holta na pódium, a on tomu chtěl zabránit. Nemusel se

snažit. Byl dva kroky před vchodem do stanu, když se Griffin objevil sám. Vetter ustoupil stranou, aby ho nechal projít, a pak zmizel ve stanu. Když šel Griffin ke své židli v první řadě, ještě se ozývaly ojedinělé pochvalné projevy přítomných a předseda je musel ztišit, aby mohl pokračovat.

Představil Dicka Vettera, který přišel ze stanu k mikrofonu.

Ve vhodný okamžik mu mikrofon zase; zvýšili.

Jakmile začal Vetter hovořit, Nero Wolfe se zvedl a zamířil do stanu, a já jsem zvedl obočí. Říkal jsem si, že se určitě nebude chtít zaplést do Holtovy záležitosti, ale pak, když jsem viděl, jak se tváří, jsem pochopil. Hrany židle ho už skoro hodinu tlačily do panimandy, a tak měl špatnou náladu a chtěl se trochu uvolnit, než ho povolají k mikrofonu. Soucitně jsem se na něj usmál, když šel kolem, a pak jsem poslouchal Vettera. Jeho mýdlový (skutečně mýdlový) hlas vycházel z tlampače jako pěna a po pár minutách jsem si říkal, že je jenom fér, že Griffin, ten špunt, zněl jako muž, a Vetter, ten hezký mladý idol milionů, zní jako šlehačka. Pak upoutal mou pozornost Wolfe: stál u stanu a kýval na mě ukazováčkem. Vstal jsem a šel za ním; on zacouval do stanu a já ho následoval. Přešel k zadnímu konci, zvedl chlopeň, vymanévroval svůj objem tou dírou a přidržel chlopeň pro mě. Když jsem prolezl, sešel po pěti schodech na zem. Šel k autu, vzal za kliku zadních dveří a zatáhl. Nic. Otočil se na mě.

„Odemkněte to.“

„Potřebujete něco?“

„Odemkněte, nasedněte a nastartujte. Jedeme.“

„Ani nápad. Máte proslov.“

Zíral na mě. Zná tón mého hlasu, tak jako já znám jeho.

„Archie,“ řekl, „nejsem potrhlý. Mám pádný a naléhavý důvod a vysvětlím vám ho po cestě. Odemkněte ty dveře.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Až uslyším ten důvod. Připouštím, že je to vaše auto.“ Vytáhl jsem klíče z kapsy a nabídl je.

„Prosím. Já to skládám.“

„Dobrá.“ Vypadal vážně. „Ten člověk na lůžku je mrtvý.

Chtěl jsem mu urovnat deku. Má v zádech jeden z těch nožů, až po rukojeť. Je mrtvý. Jestli tady budeme, až se to zjistí, víte, co nastane. Ztvrdneme tu celý den, celou noc, týden, do nekonečna. To je nesnesitelné. Můžeme na otázky odpovídat doma stejně dobře jako tady. K sakru, odemkněte ty dveře!“

„Jak je mrtvý?“

„Řekl jsem vám, je mrtvý.“

„Dobrá. Měl byste mít rozum. Však vy víte, na čem jsme. Jsme v troubě. Nebudou se nás vyptávat doma, přivlečou nás sem zpátky. Budou na nás čekat na schodech před domem, ani nás nepustí dovnitř.“ Vrátil jsem klíče do kapsy. „Utéct, když jste další na programu, to by bylo pěkné. Vyvstává jediná otázka, ohlásíme to teď, nebo budete mít proslov a necháme na to přijít někoho jiného?“

Přestal zírat. Zhluboka se nadechl a vydechl. „Přednesu svůj projev.“

„Fajn. Byla by škoda, kdyby přišel nazmar. Otázka.

Když jste zvedal tu chlopeň, abyste vyšel, byla tkanička rozvázaná?“

„Ano.“

„To je tedy pěkné.“ Vrátil jsem se ke schůdkám, vystoupil po nich, zvedl jsem mu chlopeň a šel za ním do stanu. Wolfe prošel stanem a vyšel ven a já jsem přistoupil k lůžku. Philip Holt ležel otočený ke stěně, přikrytý dekou až

po krk. Stáhl jsem deku, abych se podíval na rukojeť nože, coul napravo od lopatky. Celá čepel v něm byla úplně zapíchnutá. Stáhl jsem deku ještě kousek, abych se mu dostal k ruce, silně jsem mu zmáčkl asi na deset vteřin koneček prstu, a když jsem ho pustil, to místo zůstalo bílé.

Sebral jsem z deky chomáček chmýří a asi půl minuty jsem mu ho přidržoval u nozder. Ani se nezachvělo. Vrátil jsem deku tak, jak byla, a šel se podívat do kovové bedýnky na stole. Zvedl jsem víko a viděl, že nejkratší nůž, ten s šesticoulovou čepelí, schází.

Když jsem šel k zadnímu vchodu a zvedal chlopeň, Vetterova pěna nebo šlehačka, jak chcete, právě končila, a když jsem sestupoval z těch schodků, účastníci pikniku na louce mu tleskali a jásali.

Náš sedan byl třetí napravo od schodů. Druhé auto vlevo od schodů byl Plymouth ročník 1955 a potěšilo mě, že v

něm stále ještě někdo sedí. Té ženy jsem si všiml už dříve, seděla vpředu, ale ne za volantem: neupravené šediny, široký obličej, hranatá brada.

Přešel jsem k její straně vozu a promluvil na ni otevřeným okénkem. „Promiňte. Smím se představit?“

„Nemusíte, mladý muži. Jste Archie Goodwin a pracujete pro detektiva Nera Wolfa.“ Měla unavené šedé oči. „Teď jste tu s ním byl.“

„Správně. Doufám, že vám nebude vadit, když se na něco zeptám. Jak dlouho už tu sedíte?“

„Dost dlouho. Ale je to dobré, projevy slyším. Právě začíná mluvit Nero Wolfe.“

„Byla jste tady, když ty projevy začaly?“

„Ano, byla. Přejedla jsem se a nechtělo se mi v tom davu stát, tak jsem si šla sednout do auta.“

„Pak jste tu tedy celou dobu od začátku proslovů?“

„Už jsem vám to řekla. Proč to chcete vědět?“

„Jen si něco ověřuju, jestli vám to nevadí. Šel někdo do stanu nebo vyšel někdo za tu dobu, co jste tady?“

Její unavené oči se trochu probraly. „Ha,“ řekla, „něco se ztratilo. Nepřekvapuje mě to. Co postrádáte?“

„Nic, pokud já vím. Ověřuji jen jednu skutečnost. Jistě jste viděla pana Wolfa a mě vyjít a zase vejít. Zahlédla jste vycházet nebo vcházet ještě někoho?“

„Nedělejte ze mě hlupáka, mladý muži. Něco se ztratilo, vždyť jste detektiv.“

Usmál jsem se na ni. „Dobrá, ať je po vašem. Ale potřebuju odpověď, jestli nemáte nic proti.“

„Nemám. Jak jsem řekla, sedím tu od začátku projevů, ještě déle. A nikdo nešel do stanu, nikdo kromě vás a Nero Wolfa. Seděla jsem pořád tady. Jestli chcete něco vědět o mně, jsem Anna Banauová, žena Alexandra Banaua, a můj muž je kapitán u Zolleru –“

Ze stanu se ozval výkřik, mohutný výkřik z plných plic.

Vyběhl jsem po schodech a prošel pod chlopní do stanu. U

lůžka stála Flora Korbyová, zády k němu, a rukou si držela pusu. Zklamal jsem se v ní. Jistě, že má žena právo vykřiknout, když najde mrtvolu, ale mohla se přece ovládnout, dokud Wolfe neukončí svůj proslov.

3. KAPITOLA

Bylo krátce po čtvrté, když Flora Korbyová vykřikla.

Bylo 4:34, když jsem se podíval ven skulinou u chlopně zadního vchodu stanu, bylo to potřetí, co se mi to podařilo udělat, a zjistil, že Plymouth s paní Banauovou je pryč.

Bylo 4:39, když s kabelou dorazil policejní lékař a konstatoval, že Philip Holt je mrtvý. Bylo 4:48, když přišli odborníci s fotoaparáty a s vybavením pro snímání otisků a dalším zařízením a já s Wolfem a s dalšími jsme byli pod

dohledem vyvedeni na pódium. Bylo 5:16, když jsem napočítal celkem sedmnáct policistů, státních a okresních, v uniformách i v civilu. Bylo 5:30, když mi Wolfe hořce oznamoval, že to určitě potrvá celou noc. Bylo 5:52, když

mi hlavní detektiv Baxter začal klást tak osobní otázky, že jsem se s konečnou platností rozhodl, že s ním nebudu spolupracovat. Bylo 6:21, když jsme odjížděli z Culps Meadows na nějaké úřední místo.

V našem autě jsme jeli čtyři: jeden uniformovaný policista seděl s Wolfem vzadu a jeden neuniformovaný se mnou vpředu. Opět jsem měl vedle sebe někoho, kdo mě navigoval, ale ruku kolem ramen jsem mu nedával.

Mluvili s námi i samostatně, ale většinou šlo o panelovou diskusi, pod širým nebem na pódiu, a tak jsem moc dobře věděl, jak se věci mají. Nikdo nikoho z ničeho nenařkl. Tři z nich, Korby, Rago a Griffin, udávali přibližně stejný důvod k návštěvě stanu během proslovů: měli starost o Philipa Holta a chtěli se podívat, jestli je v pořádku. Čtvrtý, Dick Vetter, udal důvod, jak jsem předvídal, že si myslel, že Griffin přitáhne Holta na plošinu, a že on měl v úmyslu mu v tom zabránit. Vetter, mimochodem, byl jediný, kdo dělal při zadržování humbuk.

Říkal, že pro něj nebylo jednoduché odejít odpoledne od svých povinností a že má v šest ateliérové zkoušky a musí na nich každopádně být. V 6:21, když jsme odjížděli na to úřední místo, byl už zralý tak na želízka.

Nikdo s jistotou netvrdil, že Holt byl naživu, když byli ve stanu; všichni se domnívali, že usnul. Všichni kromě Vettera říkali, že šli k lůžku, podívali se na Holta, na jeho tvář, a vůbec si nemysleli, že mu něco je. Nikdo z nich na Holta nepromluvil. Na otázku: ‚Kdo si myslíte, že to udělal a proč?‘ dávali stejnou odpověď, že někdo musel vejít do stanu zezadu, bodnout ho a zmizet. Skutečnost, že organizační ředitel Sdružení měl žaludeční potíže a byl ošetřen lékařem, nebyla tajemstvím.

O účasti Flory jsem vůbec neuvažoval, protože jsem věděl tak jako vy, že s tím nemá nic společného, ale policisté to nevěděli. Slyšel jsem jednoho říct druhému, že to asi byla ona, protože bodnout nemocného člověka by mohla spíš žena než muž.

Zajisté, že pro teorii, že někdo vešel zezadu, bylo přivázání chlopně důležitým faktem. Řekl jsem, že já jsem tu tkaničku zavázal, než jsme odešli ze stanu, a všichni přisvědčili, že mě přitom viděli, kromě Dicka Vettera, který říkal, že to nezpozoroval, protože se snažil upravit Holtovi deku. A Wolfe a já jsme svědčili, že tkanička visela volně, když jsme vešli do stanu ve chvíli, kdy mluvil Vetter. V této teorii nešlo o to, kdo tkaničku rozvázal, protože vrah mohl snadno prostrčit zvenku ruku skulinou a zatáhnutím kličku rozvázat; otázkou bylo, kdy se to stalo. To nikdo nevěděl.

Nikdo z těch čtyř si nevšiml, jestli byla tkanička uvázaná nebo ne, když přišli do stanu.

Takový byl stav věcí, pokud vím, když jsme odjížděli z Culps Meadows. Úředním místem se ukázala být budova, ve které jsem už jednou nebo dvakrát byl, i když nikoliv jako podezřelý z vraždy, okresní soud za rovnou plochou trávníku s několika vysokými stromy. Nejdříve nás shromáždili v jedné místnosti v přízemí a po dlouhém čekání nás odvedli o jedno poschodí výš dveřmi s nápisem OKRESNÍ STÁTNÍ ZÁSTUPCE.

Nejméně 91,2 procenta okresních zástupců ve státě New York si o sobě myslí, že by se dobře hodili do guvernérské rezidence v hlavním městě Albany, a to by měl mít člověk na paměti, když zvažuje chování okresního zástupce Jamese R. Delaneyho. Alespoň čtyři z té skupiny, možná všech pět, byli pro něj čestní a důležití občané v postavení ovlivnit určitou část voličstva. Jeho postoj, když se pustil do zkoumání problému, naznačoval, že jen předsedá schůzi rady, svolané k řešení vážného a obtížného, naléhavého případu, kromě okamžiků, když se díval na Wolfa či na mě nebo s námi mluvil. Pak jeho úsměv ochabl, tón zpříkřel a zorničky se zúžily.

Za pomoci stenografky, která u vedlejšího stolu všechno zapisovala, se hodinu s námi, nebo spíš s nimi, zabýval probíráním událostí, s občasným přispěním detektivního komisaře Baxtera a dalších přítomných, a pak nám otevřeně řekl své mínění.

„Zdá se,“ řekl, „že všichni souhlasíme s tím, že někdo neznámý vešel zezadu do stanu, bodl Holta a odešel.

Vyvstává otázka, jak mohl takový člověk vědět, že tam bude nůž? Ale to nemusel vědět. Mohl se k vraždě rozhodnout, teprve až viděl nože, nebo mohl mít nějakou zbraň s sebou, a když uviděl nože, usoudil, že jeho účelu poslouží lépe.

Obojí je možné. Musí se připustit, že celá teorie je přijatelná a žádná z dosud známých skutečností s ní není v rozporu.

Souhlasíte, komisaři?“

„Správně,“ připustil Baxter. „Dosud. Pokud ta známá fakta jsou fakta.“

Delaney přikývl. „Jistě. Musí se ověřit.“ Pohlédl na přítomné. „Vy, pánové, a vy, slečno Korbyová, chápete, že musíte zůstat ve státě New Yorku, dokud vám nedáme další zprávu, a musíte být k dispozici. Pak v současnosti není třeba, abychom vás drželi jako důležité svědky. Máme vaše adresy a víme, kde vás najdeme.“

Obrátil se k Wolfovi a jeho tón se změnil. „U vás, Wolfe, je situace trochu jiná. Jste koncesovaný soukromý detektiv, stejně jako Goodwin, a vaše svévolné konání nevzbuzuje důvěru ve vaši, hm, upřímnost. Asi existují nějaké komplikované a tajuplné důvody, proč vám úřady New York City tolerují vaše fígle, ale tady, na předměstí, jsme prostší, nemáme knify rádi.“

Spustil bradu, čímž se mu pod hustým obočím sešikmily oči. „Podívejme se, jestli jsem vás správně pochopil. Říkáte,

že když začal Vetter mluvit, sáhl jste do kapsy a zjistil jste, že papír, na kterém jste měl poznámky pro váš proslov, nemáte. Myslel jste si, že jste ho nechal v autě, šel jste si pro něj, ale ve stanu jste si uvědomil, že auto je zamčené a klíče má Goodwin, a tak jste ho zavolal a šli jste k autu spolu. Pak si Goodwin vzpomněl, že papír zůstal v pracovně na stole, vrátili jste se do stanu a vy jste se šel zpátky na pódium posadit. A ještě něco: když jste byli u zadního vchodu na cestě k autu, visela tkanička volně na chlopni, nebyla uvázaná. Je to tak?“

Wolfe si odkašlal. „Pane Delaney. Předpokládám, že je bezpředmětné něco namítat proti vašim poznámkám o mé upřímnosti, nebo vás žádat, abyste položil otázku méně urážlivě.“ Zvedl ramena a zase je spustil. „Ano, je to tak.“

„Jen jsem položil otázku.“

„Odpověděl jsem.“

„Ano.“ Okresní zástupce se podíval na mě. „A samozřejmě, Goodwine, vaše výpověď je stejná. Kdyby bylo třeba ji upravit, bylo k tomu spousta času během toho chaosu po výkřiku slečny Korbyové. Ale vy máte něco navíc. Říkáte, že když jste s Wolfem znovu vstoupili do stanu a on šel dál na pódium, napadlo vás, že přece jen ten papír ze stolu vzal a dal si ho do kapsy, a díval se na něj během jízdy a pak ho nechal v autě. Vrátil jste se tedy znovu, abyste se podíval, a bylo to tehdy, když slečna Korbyová zakřičela. Je to tak správně?“

Protože jsem se už dávno rozhodl, že nebudu spolupracovat, když mi Baxter kladl tak osobní otázky, řekl jsem jen: „Ověřte si to.“

Delaney se vrátil k Wolfovi: „Jestli máte námitky, že vás urážím, zeptám se takto: Je to prostě pro mě těžko uvěřitelné. Někdo tak pohotový, jako jste vy, že by potřeboval poznámky na tak krátký proslov? A to, že jste si myslel, že jste ten papír nechal v autě, a Goodwin si vzpomněl, že zůstal doma na stole, a pak že by přece nakonec mohl být v autě? Jsou tu také jisté skutečnosti. Vy a Goodwin jste byli ve stanu jako poslední, než vešla slečna Korbyová a našla tu mrtvolu. To připouštíte. Všichni ostatní tvrdí, že si nepamatují, jestli tkanička byla uvázaná, nebo nebyla, když byli ve stanu; vy a Goodwin to ovšem říct nemůžete, protože jste tudy vycházeli a viděli tkaničku rozvázanou.“

Zvedl bradu. „Připouštíte, že jste se během posledního roku s Philipem Holtem hádali. Připouštíte, že se choval nepřístojně, to je vaše slovo, trváním na tom, že váš osobní kuchař se musí stát členem Sdružení. Sledování vaší dřívější činnosti mě opravňuje říct, že člověk, který se k vám zachová nepřístojně, si má raději dávat pozor. Kdyby neexistovala možnost, že neznámá osoba vešla do stanu zezadu, a já takovou možnost připouštím, byli byste s Goodwinem ve vyšetřovací vazbě, dokud by se nenašel soudce, který by vydal soudní příkaz k vašemu zadržení jako

důležitých svědků. Ale já vám to usnadním.“ Podíval se na hodinky. „Je za pět minut osm. Pošlu s vámi jednoho muže tady v ulici do restaurace a do půl desáté budete zpátky.

Projdu s vámi všechny podrobnosti a důkladně.“ Uhnul očima. „Vy ostatní smíte prozatím odejít, ale musíte být k dispozici.“

Wolfe vstal. „Pan Goodwin a já jdeme domů,“ oznámil.

„Dnes večer se sem už nevrátíme.“

Delaney přimhouřil oči. „Jestli se k tomu stavíte takhle, tak tady zůstanete. Můžete si poslat pro sendviče.“

„Jsme zatčeni?“

Okresní zástupce otevřel pusu, zavřel ji a zase ji otevřel.

„Ne.“

„Pak tedy jdeme.“ Wolfe byl sebejistý, ale ne agresivní.

„Chápu vaši rozmrzelost, pane, že jste přišel o sváteční volno, jsem si vědom, že mě nemáte rád, a že se vám nezamlouvá to, co víte, nebo co si myslíte, že víte, o mé dosavadní činnosti. Ale já se kvůli vaší špatné náladě nevzdám svého pohodlí. Můžete mě zadržet, pouze když mě obviníte, ale z čeho? Pan Goodwin a já jsme vám poskytli veškeré informace, které máme. Vaše narážka, že jsem schopen zavraždit člověka, nebo vyprovokovat k vraždě pana Goodwina, protože mně byl někdo protivný, je dětinská. Připustil jste, že vrahem může být kdokoli z tisícového davu. Nemáte vůbec žádné opodstatnění k předpokladu, že pan Goodwin a já tajíme něco, co by vám

mohlo pomoci. Kdyby se něco takového objevilo, víte, kde nás najdete. Pojďte, Archie.“

Otočil se a zamířil ke dveřím, a já jsem ho následoval.

Nemohu popsat Delaneyovu reakci, protože byl u svého psacího stolu za mnou a nebylo by bývalo vhodné podívat se přes rameno. Byl jsem si vědom jen toho, že Baxter udělal dva kroky a pak se zastavil a že žádný z policistů se ani nehnul. Prošli jsme chodbou a vyšli ven na chodník, aniž po nás někdo vystřelil, a pak jsme šli půl bloku k zaparkovanému autu. Wolfe mi řekl, abych našel telefonní budku a zavolal Fritzovi, kdy přijedeme k večeři, a pak jsem zamířil autem do středu města.

Musel jsem se v ten sváteční den vypořádat s velkým provozem, takže bylo už půl desáté, když jsme se dostali domů, opláchli se a usadili se ke stolu. Jedoucí auto není vhodné místo pro vyslechnutí špatné zprávy, ba ani dobré zprávy, a nemělo cenu Wolfovi kazit večeři, tak jsem počkal, až jsme dojedli vařeného, lanýži nadívaného brojlera, brokolici, brambory, salát a sýr. Při kávě, kterou nám Fritz přinesl do pracovny, jsem mu to chtěl sdělit.

Wolfe právě sahal po ovladači, aby zapnul televizor a pak si udělal radost tím, že ji zase vypne, když jsem řekl: „Počkejte okamžik, chci vám něco sdělit. Nedivím se, že máte pocit uspokojení, šikovně jste nás odtamtud vyvedl, ale je tu háček. Nebyl to někdo, kdo přišel zezadu. Byl to jeden z nich.“

„Opravdu?“ Byl klidný, po večeři spokojený, v pohodlném velkém křesle vyrobeném na objednávku a u svého psacího stolu. „Co je to za výmysl?“

„Nikoliv, pane. A to tentokrát nechci vypadat chytřejší než vy. Jde o to, že víc vím. Když jste odešel ze stanu k autu, myslel jste na to, jak rychle zmizet, tak jste snad nezpozoroval, že tam v autě vlevo sedí žena, ale já ano.

Když jsme se vrátili do stanu a vy jste vyšel předním vchodem, dostal jsem nápad, a tak jsem se zase vrátil a promluvil si s ní. Zopakuji vám to slovo od slova, protože to je důležité.“

Vypověděl jsem mu to. Bylo to snadné ve srovnání s reprodukcí konverzací tří nebo čtyř osob. Když jsem skončil, mračil se na mě tak černě jako jeho káva v šálku.

„K sakru!“ bručel.

„Ano, pane. Chtěl jsem vám to říct, když jsme si domlouvali detaily, proč jsme šli k autu, a o papíru s poznámkami, ale jak víte, byli jsme vyrušeni a pak už

nebyla vhodná příležitost. Stejně jsem viděl, že paní Banauová i auto jsou už pryč, a ten buran Baxter mě urazil a já se rozhodl nespolupracovat. Ovšem nejdůležitější jste byl vy a vaše touha odjet domů. Kdyby byli věděli, že to musel být jeden z nás šesti, nebo sedmi, počítaje Floru, byli bychom tam zůstali všichni jako důležití svědci a vy byste byl čtvrtého července nesehnal kauci, a nepomohli by vám ani všichni svati. Já bych to v cele zvládl, ale vy jste příliš

rozložitý. A dále, dostat vás domů mohlo znamenat, že budete mít třeba chuť diskutovat o zvýšení mého platu. že ano?“

„Sklapněte.“ Zavřel oči a za okamžik je zase otevřel.

„Jsme v bryndě. Mohou každým okamžikem tu ženu najít nebo ona se může přihlásit. Jaká je? Vypověděl jste mi její slova, ale jaká je vlastně?“

„Je dobrá. Uvěří jí. Já jí uvěřil. Vy byste jí taky uvěřil.

Tam, kde seděla, sotva deset yardů od stanu, viděla na schody a vchod do stanu zblízka, nic jí nestálo v cestě.“

„Jestli měla oči otevřené.“

„Myslí si, že měla, a policistům to bude stačit, až ji najdou. Já si též myslím, že měla. Když říkala, že nikdo do stanu nevešel, jen vy a já, myslela to vážně.“

„Existuje možnost, že ona sama, nebo někdo, koho znala a chtěla chránit… Ne, to je absurdní, protože zůstala sedět v autě ještě nějakou dobu poté, co byla objevena mrtvola.

Jsme v bryndě.“

„Ano, pane.“ Naše pohledy se setkaly, ale neviděl jsem žádný náznak vděčnosti, kterou jsem celkem vzato mohl očekávat, a tak jsem pokračoval. „Rád bych navrhl, když

zvažuji situaci, abyste si o mě starost nedělal. Nemohu být obviněn ze zadržení důkazu, když jsem náš hovor neohlásil.

Mohu říct, že jsem jí nevěřil, a neviděl tedy důvod záležitost ještě komplikovat tím, že ten hovor do toho zatáhnu. Fakt, že někdo mohl přijít zezadu, nás nevylučuje. Budu muset

vysvětlit, proč jsem se jí vyptával, ale to je jednoduché.

Mohu říct, že jsem zjistil, že je mrtvý, když jste odešel na pódium promluvit, a protože jsem si jí předtím všiml v autě, šel jsem ji ven vyslechnout, než své zjištění ohlásím, a tehdy jsem byl vyrušen výkřikem ve stanu. Takže o mě se nestarejte. Rozhodněte se jakkoliv. Mohu třeba zavolat ráno Delaneymu, nebo vy to můžete udělat a vyklopit mu to, nebo můžeme zůstat sedět a čekat na ohňostroj.“

„Fuj,“ řekl.

„Amen,“ řekl jsem já.

Nadechl se, slyšitelně, a zase vydechl. „Ta žena jim to možná právě ohlašuje nebo ji právě mohli najít.

Nestěžuji si na vaše jednání; naopak, chválím je.

Kdybyste tu konverzaci ohlásil, trávili bychom dnešní noc ve vězení.“ Zkřivil obličej. „Jak se věci mají, můžeme se aspoň o něco pokusit. Kolik je hodin?“ Podíval jsem se na hodinky. Sám by musel otočit hlavu skoro do pravého úhlu, aby se podíval na hodiny na stěně, a to se nedalo čekat.

„Osm minut po jedenácté.“

„Můžete je sem na dneska večer sezvat?“

„Pochybuji. Všech pět?“

„Ano.“

„Snad do východu slunce. Do vaší ložnice?“

Třel si nos špičkou prstu. „Nechte to na ráno, zavolejte jim a uvidíte, kolik jich seženete. Domluvte to na jedenáct

hodin. Řekněte jim, že chci něco vyklopit a musím se s nimi o tom poradit.“

„To by je mohlo zajímat,“ uznal jsem a sáhl jsem po telefonu.

4. KAPITOLA

Do doby, než se Wolfe vrátil ze skleníků, aby uvítal hosty, dvě minuty po jedenácté následující dopoledne, o sobě longislandská policie nedala ani v nejmenším vědět.

Což neznamenalo, že se to za minutu nemohlo změnit. Podle ranních novin krajský zástupce Delaney a šéf detektivů Baxter připustili, že kdokoliv mohl vejít do stanu zezadu, a že proto je řešení otevřené. Jestli Anna Banauová četla noviny, a asi je četla, může každou chvíli zdvihnout telefon a zatelefonovat jim.

Já jsem uskutečnil několik telefonických hovorů, jak večer předtím, tak toho rána, abych svolal ty hosty; a pak jsem měl ještě jeden hovor zvlášť. V manhattanském telefonním seznamu sice byla adresa a telefonní číslo nějakého Alexandra Banaua, ale já jsem se rozhodl to číslo nevytočit. Taky jsem se rozhodl nezavolat do restaurace Zollers na Padesáté druhé ulici. Jedl jsem tam jen párkrát, ale znal jsem muže, který tam už léta chodil pravidelně, a

tomu jsem zavolal. Ano, řekl, jeden kapitán je u Zollerů stálým zákazníkem, a ano, jmenuje se Alexander, a ano, jeho příjmení je Banau. Ten muž měl Alexe rád a doufal, že to, že se na něj ptám, neznamená, že z toho má mít Alex nějaké nepříjemnosti. Řekl jsem, že z toho nevyplynou žádné trable, že jsem si jen chtěl ověřit jednu maličkost, a poděkoval jsem mu. Pak jsem seděl a díval se na papírek, na který jsem si napsal číslo k Banauovým domů, prst mě svědil, ale číslo jsem nevytočil. Co bych řekl?

Zmíním se, že kolem půl jedenácté jsem vytáhl ze zásuvky Marley a dal si ho do kapsy, ne abych vás připravil na krveprolití, ale jen abych ukázal, že jsem naprosto věřil tvrzení paní Banauové. S vrahem jako hostem, a navíc velice nervózním, člověk nikdy neví.

H.L.Griffin, dovozce, a Paul Rago, mistr omáček, přišli sami a každý zvlášť, ale Korby, Flora a Dick Vetter přišli spolu. Chtěl jsem nechat Floru sedět v červené kožené klubovce, ale když jsem je uvedl do pracovny, Rago, šest stop vysoký, s knírem a proslulým přízvukem, ji již obsadil a Flora se posadila na jednu ze žlutých židlí v řadě naproti Wolfovu stolu. Její otec seděl po její pravici a Vetter po levici. Griffin, ten šprček, který měl nejlepší proslov, seděl na kraji řady nejblíž k mému stolu. Když Wolfe sešel dolů ze skleníků, vešel, pozdravil je a šel ke svému stolu. Vetter promluvil, ještě než se posadil.

„Doufám, že to nebude dlouho trvat, pane Wolfe. Zeptal jsem se pana Goodwina, jestli se nemůžeme sejít dříve, ale on řekl, že ne. Slečna Korbyová a já dnes musíme obědvat brzy, protože v půl druhé mám konferenci o scénáři.“

Zvedl jsem obočí. Byl jsem poctěn. Vždyť jsem řídil auto a měl paži kolem ramen dívky, kterou Dick Vetter považuje za hodnou pozvání na oběd.

Wolfe, usazen v křesle, řekl klidně: „Neprotáhnu to déle, než bude nutné, pane. Jste se slečnou Korbyovou přátelé?“

„Co to s tím má společného?“

„Asi nic. Ale teď nic, co se týká kohokoliv z vás, nepřesahuje hranice mé zvědavosti. Je skličující, co teď musím říct, vzhledem k tomu, že včerejší setkání se konalo u příležitosti výročí narození této země svobody, ale říct to musím. Jeden z vás zabil Philipa Holta.“

Teď šlo o to sledovat je a dívat se, kdo omdlí nebo vyskočí a bude utíkat. Ale nikdo to neudělal. Všichni jenom civěli.

„Jeden z nás?“ dožadoval se Griffin.

Wolfe přikývl. „Myslel jsem si, že bude nejlepší, když

začnu tímto smělým tvrzením, místo abych se k němu nějak propracovával. Myslel jsem –“

Vložil se Korby. „To je dobré. To musí být vtip. Po tom, co jste včera řekl okresnímu zástupci. Je to špatný vtip.“

„Není to vtip, pane Korby. Kéž by byl. Včera jsem si myslel, že to vidím jasně, ale nebylo to tak. Teď vím, že

existuje svědek, a věrohodný jistý svědek, který dosvědčí, že nikdo nevešel do stanu zezadu od doby, kdy začaly projevy, až do objevení mrtvoly. Vím také, že jsme ho nezabili ani já, ani pan Goddwin, takže to byl jeden z vás. Měli bychom si tedy o tom promluvit.“

„Říkáte svěděk?“ zeptal se Rago svou výslovností. „Kdo je to?“ chtěl vědět Korby. „Kde je?“

„Je to žena, a je k dispozici. Pan Goodwin s ní mluvil, je plně spokojen s její způsobilostí a věrohodností, a řeknu vám, uspokojit pana Goodwina je těžké. Je vysoce nepravděpodobné, že by se o ní dalo pochybovat. To je vše –“

„Nechápu to,“ vyhrkl Vetter. „Jestli mají takového svědka, proč si pro nás nepřišli?“

„Oni ji nemají. Nic o ní nevědí. Ale mohou si ji každým okamžikem najít nebo ona může přijít za nimi. A v tom případě už brzy nebudete diskutovat se mnou, ale s policií a soudními úředníky, a já taky. Když budete diskutovat se mnou a diskuse bude plodná, samozřejmě se nebudu hrnout do toho, abych o ní říkal pravdu panu Delaneyovi. Nechtěl bych to a vy taky ne. Kdyby ji vyslechl, jeho jednání s vámi i se mnou by bylo zcela jiné než včera. Chci vám položit pár otázek.“

„Kdo je to?“ dožadoval se Korby. „Kde je?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Nebudu ji jmenovat ani jinak identifikovat. Všiml jsem si, jak se tváříte, obzvlášť vy,

pane Korby, a vy, pane Griffine. Máte pochybnosti. Ale jaký myslitelný důvod bych mohl mít pro to, abych vás svolal a takto vás obvinil, kdybych k tomu nebyl donucen okolnostmi? Proč bych si vymýšlel tak obtížnou situaci?

Mně, stejně jako vám, by se mnohem víc hodilo, aby vrah přišel zvenku, ale nestalo se to. Připouštím, že mě i pana Goodwina můžete podezřívat taky, a můžete nám tedy klást otázky, stejně jako já kladu vám. Ale jeden z nás zabil Philipa Holta a odpovídat na otázky je jasně v zájmu nás všech.“

Vyměnili si pohledy. Ale nebyly to takové pohledy, jaké by si byli vyměnili před pěti minutami. Byly to pohledy plné pochybností, podezíravosti a dohadů, nebyly to pohledy přátelské.

„Nechápu,“ namítl Griffin, „k čemu ty otázky budou.

Byli jsme tam všichni společně a všichni víme, co se stalo.

Víme, co kdo vypovídal.“

Wolfe přikývl. „Ale všichni jsme podporovali teorii, která nás samé vylučovala. To teď už nemůžeme. Jeden z nás má ve své minulosti něco, co by mohlo vysvětlit, kdybychom o tom věděli, jeho rozhodnutí zabít toho člověka. Navrhuji, abychom začali stručným životopisem každého z nás, a tady je můj. Narodil jsem se v Černé Hoře a strávil jsem tam dětství. V šestnácti letech jsem se rozhodl vydat se do světa a během dalších čtrnácti let jsem poznal velkou část Evropy, něco z Afriky a dost z Asie, kde jsem

působil v různých rolích a zaměstnáních. V roce 1930 jsem přijel do téhle země, ne zcela bez peněz, koupil jsem si tento dům a otevřel praxi jako soukromý detektiv. Jsem naturalizovaný americký občan. O Philipu Holtovi jsem se poprvé dozvěděl před dvěma lety, když Fritz Brenner, který pro mě pracuje, si mi přišel na něho stěžovat. Můj jediný důvod přát mu zlé, ovšem ne zrovna smrt, byl odstraněn, jak víte, když jsme se domluvili, že promluvím na vašem zatraceném pikniku a on přestane pana Brennera otravovat s tím, aby vstoupil do vašeho Sdružení. Pane Goodwine?“

Otočil jsem se k posluchačům. „Narodil jsem se v Ohiu.

Na soukromé střední škole mi šla geometrie a fotbal, dokončil jsem ji se ctí, ale bez vyznamenání. Po dvou týdnech na vyšší střední škole jsem se rozhodl, že zůstat na ní by bylo dětinské, a tak jsem přišel do New Yorku a začal jsem pracovat jako stráž v přístavu, zastřelil jsem dva muže, vyhodili mě, byl jsem doporučen Neru Wolfovi k určitému úkolu a ten úkol jsem vykonal. Pak mi pan Wolfe nabídl zaměstnání na plný úvazek, já jsem je přijal a vykonávám je dodnes. Mně osobně víc bavilo než trápilo to, že se Holt snažil získat od Fritze Brennera příspěvky pro Sdružení.

Jinak s ním nemám nic společného.“

„Můžete nám položit nějaké otázky později, jestli si budete přát,“ řekl jim Wolfe. „Slečno Korbyová?“

„No –“ řekla Flora. Pohlédla na otce, a když kývnul, obrátila se k Wolfovi a pokračovala. „Moje autobiografie

toho moc neobnáší. Narodila jsem se v New Yorku a od té doby tu žiju. Je mi dvacet let. Philipa Holta jsem nezabila a taky jsem k tomu žádný důvod neměla.“ Rozhodila ruce.

„Co ještě?“

„Jestli smím něco navrhnout,“ nabídl H.L.Griffin, „jestli existuje svědkyně, jak říká Wolfe, jestli opravdu existuje, všechno z ní dostanou. Například o vás a Philipovi.“

Pohlédla na něj. „Co o nás, pane Griffine?“

„Nevím. Jen jsem slyšel, co se o vás povídá, to je všecko. A oni zjistí, co se povídá.“

„K čertu s tím, co se povídá,“ vyhrkl Dick Vetter. Ta šlehačka teď byla zkyslá.

Flora pohlédla na Wolfa. „Nemohu za to, co se povídá,“

řekla. „Určitě není tajemství, že Philip Holt byl, no, že byl na ženské. Není to žádné tajemství, že jsem žena, a myslím, že není tajemství, že se mi Philip Holt nelíbil. Pro mě byl stejně jako pro vás otrava. Když něco chtěl.“

Wolfe zabručel: „A on chtěl vás?“

„Myslel si, že ano. Nic víc v tom nebylo. Byl to neřád, to je všecko, co se dá říct.“

„Říkala jste, že jste neměla důvod ho zabít.“

„Proboha! Dívka nezabije muže jenom proto, že jí nechce věřit, když ho odmítne!“

„Odmítne co? Nabídku k sňatku?“

Vložil se otec. „Podívejte se, všichni vědí, že se Phil Holt měl k ženám. Nikdy žádnou nepožádal o ruku a asi by

nikdy nepožádal. Moje dcera je dost stará a dost chytrá na to, aby se o sebe postarala, a to taky dělá, ovšem ne tím, že by vrážela muži do zad nůž.“ Obrátil se k Griffinovi. „A vám tedy pěkně děkuji, Harry!“

Dovozce to z míry nevyvedlo. „Muselo to vyjít na povrch, Jime, a myslel jsem si, že bude lépe to udělat teď.“

Wolfe pohlédl na Korbyho. „Přirozeně vyvstává otázka, jak daleko by šel otec, aby ochránil svou dceru před neřádem.“

Korby zafrkal. „Jestli se na to ptáte, tak odpověď je, neudělal by nic. Moje dcera se umí o sebe postarat sama.

Jestli chcete najít důvod, proč bych měl zabít Philipa Holta, musel byste najít lepší.“

„Pak se o to pokusím, pane Korby. Jste presidentem Sdružení a pan Holt v něm zastával důležité postavení a v současnosti se píše o záležitostech odborů, obzvlášť o jejich finančních záležitostech, na předních stranách novin. Máte nějaký důvod obávat se šetření, nebo měl k tomu důvod pan Holt?“

„Ne. Mohou si vyšetřovat, jak si jen sakra přejí.“

„Byl jste obeslán?“

„Ne.“

„A pan Holt?“

„Ne.“

„Byli někteří funkcionáři obesláni?“

„Ne.“ Korbyho zavalitý obličej a lysinka trochu zrůžověly. „Opět jste na špatné adrese.“

„Ale alespoň jsem na nějaké adrese. Uvědomujete si, pane, že jestli se do nás Delaney vážně pustí, bude Sdružení zaměstnanců amerických restaurací jedním z jeho hlavních zájmů? K vraždě Philipa Holta jsme měli všichni příležitost, a prostředek byl po ruce. Co budou hledat, je motiv. Jestli existovalo choulostivé místo při operacích vašeho Sdružení, ať už finančních či jiných, navrhuji, abyste je předložil tady k diskusi.“

„žádné neexistovalo.“ Korby byl ještě růžovější. „Jsou to jenom pomluvy. To je vše, pomluvy. Kde jsou odbory, na které se nekydá hnůj? Nejsme ničím a nikým napadnutelní.“

„O jaké pomluvy se jedná?“

„Jakékoliv. Já jsem lump. Všichni funkcionáři jsou lumpi. Vyrabovali jsme benefiční fond. Prodali jsme všechno spekulantům. Krademe tužky a kancelářské sponky.“

„Můžete být přesnější? Co byla nejhorší pomluva?“

Korby přestal poslouchat. Vytáhl si z kapsy složený kapesník, rozložil ho, utřel si obličej a lysinu, znovu ho pečlivě složil a vrátil ho do kapsy. Pak se podíval znovu na Wolfa.

„Jestli chcete něco určitého,“ řekl, „není to pomluva. Je to přísně interní záležitost odborů, ale ona stejně prosákne na veřejnost, tak ať prosákne nejdříve tady. Padla nějaká

obvinění, která se projednávají, z úplatků od dealerů funkcionářům a členům odborů. Phil Holt s tím měl něco společného, ačkoliv to nespadalo do jeho působnosti. Štvalo ho to.“

„Bylo nějaké obvinění vzneseno proti vám?“

„Nebylo. Mám plnou důvěru společníků i zaměstnanců.“

„Říkal jste dealerů. Zahrnuje to dovozce?“

„Jistě, dovozci jsou dealeři.“

„Byl pan Griffin zmíněn v nějakém z obvinění?“

„Neuvedu vám žádné jméno bez zmocnění rady. Tyto věci jsou důvěrné.“

„Pěkně ti děkuji, Jime,“ řekl H.L.Griffin ironicky.

„Promiňte.“ Dick Vetter byl na nohou. „Je skoro dvanáct hodin a slečna Korbyová a já musíme odejít. Musíme se naobědvat a já nemohu přijít pozdě na konferenci. Stejně si myslím, že jsou to všechno blbosti. Pojď, Floro.“

Okamžik váhala, pak vstala a šla. Ale když Wolfe vyštěkl Vetterovo jméno, otočil se. „Ano?“

Wolfe otočil své křeslo. „Omlouvám se. Měl jsem si pamatovat, že vás tlačí čas. Dejte nám, řekněme, ještě pět minut.“

Televizní hvězda se shovívavě usmála. „Abych řekl svou biografii? Můžete si ji přečíst. Byla vytištěna v TV Guide před pár měsíci nebo v časopisu Clock, datum si nepamatuji.

Říkám, že to jsou nesmysly.

Jestli je jeden z nás vrahem, dobrá, přeji vám hodně štěstí, ale takhle se nikam nedostaneme. Můžu vám říct, co si myslím?“

„Můžete, jistě, pane Vettere. Ale jestli další zjištění odhalí, že jste lhal nebo zamlčel nějaké podstatné skutečnosti, bude to zajímavé. Ty články v časopisech, o kterých jste se zmínil, obsahují taky váš zájem o slečnu Korbyovou?“

„To je kravina!“ Mnohým z jeho dvaceti milionů obdivovatelů by se nelíbil ani jeho tón, ani dikce.

Wolfe potřásl hlavou. „Když už se musíte chovat přezíravě ke mně, pane Vettere, tak prosím, ale k policii se tak chovat nebudete moct, až se o vás začnou zajímat. Zeptal jsem se vás už dříve, jestli jste se slečnou Korbyovou přátelé, a vy jste se ptal, co to má s čím společného, a já jsem řekl, že asi nic. Teď říkám, že asi přece něco, protože Philip Holt přece slečnu Korbyovou pronásledoval. Jste se slečnou Korbyovou přátelé?“

„Ovšem že jsme. Zvu ji přece na oběd.“

„Jste jí oddaný?“

Jeho úsměv už nebyl tak shovívavý, ale byl to přece ještě úsměv. „No, to je choulostivá otázka,“ řekl. „Řeknu vám, jak to je. Jsem veřejná osoba a musím si dávat pozor na jazyk. Když řeknu ano, jsem oddaný slečně Korbyové, bude to zítra ve všech sloupcích v novinách a já dostanu deset tisíc telegramů a milion dopisů. Když řeknu ne, nejsem

slečně Korbyové oddaný, nebude to v její přítomnosti zdvořilé. Takže na to neodpovím. Pojď, Floro.“

„Ještě jedna otázka. Pokud vím, pracuje váš otec v newyorské restauraci. Nevíte, jestli se ho týkalo nějaké obvinění, o kterých mluvil pan Korby?“

„Proboha. Zase blbosti.“ Otočil se ke dveřím a táhl Floru s sebou. Vstal jsem, šel jsem do haly, otevřel jsem jim vstupní dveře a zase je za nimi zavřel na řetěz a vrátil jsem se do pracovny. Wolfe právě mluvil.

„…a ujišťuji vás, pane Rago, že mám společný zájem s vámi všemi, kromě jednoho z vás. Nechcete, aby po vás šla policie, a já také ne.“

Mistr omáček se vzpřímil v červené kožené klubovce a konečky jeho kníru jako by se mu taky narovnaly. „Trik,“

řekl svou výslovností.

„Ne, pane,“ řekl Wolfe. „Nic nenamítám proti fíglům, když fungují, ale toto je pouze otevřená diskuse o žalostné události. žádné fígle. Máte něco proti tomu, abyste nám řekl, jaké byly vaše vztahy s Philipem Holtem?“

„Jsem zklámán,“ prohlásil Rago svou zvláštní výslovností. „Samozřejmě jsem věděl, že se živíte detektivní prací, každý to ví, ale podle mě jsou vaší největší slávou vaše příspěvky ke kuchařskému umění, vaše sauce printemps, váš ústřicový piroh, vaše artichauts drigants a další. Vím, co o vás řekl Pierre Mondor. Takže jsem

zklamán, že když jsem ve vaší společnosti, mluví se pouze o věci tak hnusné, jako je vražda.“

„Mně se to nelíbí o nic víc než vám, pane Rago. Těší mě, že se Pierre Mondor o mně tak hezky vyjádřil. Teď k Philipu Holtovi.“

„Jistě, jestli na tom trváte. Ale co mohu k tomu říct?

Nic.“

„Což jste ho neznal?“

Rago rozpažil, zvedl ramena i obočí. „Setkal jsem se s ním. Jak se člověk s lidmi setkává. Jestli jsem ho znal?

Koho člověk vlastně zná? Znám snad vás?“

„Se mnou jste se setkal teprve před dvěma týdny. S

panem Holtem jste se jistě setkal mnohokrát. Byl přece důležitou postavou ve Sdružení, ve kterém jste vyvíjel činnost.“

„Já jsem žádnou činnost v odborech nevyvíjel.“

„Měl jste včera na pikniku Sdružení proslov.“

Rago přikývl a usmál se. „Ano, je to tak. Ale to bylo kvůli mé činnosti v kuchyni, ne v odborech. Mohu říct, já, že co se omáček týče, jsem prvotřídní. Bylo to kvůli téhle přednosti, že mě tam chtěli mít.“ Otočil hlavu. „že pane Korby?“

President Sdružení přikývl. „Je to pravda,“ řekl Wolfovi.

„Mysleli jsme si, že nejlepší kuchařské umění má být zastoupeno, a vybrali jsme Raga. Pokud já vím, ještě se

nikdy schůze Sdružení nezúčastnil. Přáli bychom si, aby na ně chodil, a to nejen on, ale i mnozí jemu podobní.“

„Jsem muž kuchyně,“ prohlásil Rago. „Jsem umělec.

Byznys přenechávám jiným.“

Wolfe se obrátil na Korbyho. „Objevilo se jméno pana Raga v některém z obvinění, o kterých jste mluvil?“

„Ne. Řekl jsem, že nebudu uvádět jména, ale Ragovo jméno se v nich neobjevilo.“

„Neřekl jste ne, když jsem se ptal na pana Griffina.“

Wolfe se obrátil k dovozci. „Chcete k tomu něco říct, pane?“

Pořád jsem ještě nezjistil, co má Griffin s levým okem.

Nevypadalo to jako poranění, zdálo se, že funguje dobře, ale bylo jaksi mimo střed. Z úhlu, ze kterého jsem se díval od svého psacího stolu, vypadalo normálně.

Zvedl úzkou bradu. „Co očekáváte?“ zeptal se.

„Moje očekávání jsou bezvýznamná. Jen vás vyzývám ke komentáři.“

„žádný nemám. O žádných obviněních nevím. Co chci, je vidět toho svědka.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Jak jsem řekl, v tomto okamžiku svědka nepřivedu. Máte stále pochyby?“

„Mám vždycky pochyby.“ Griffinův hlas by odpovídal muži dvakrát tak velkému. „Chci vidět toho svědka a slyšet, co má co říct. Nevidím důvod, proč byste si ji měl vymyslet, jestli takový důvod existuje, je to pro mě příliš komplikované, protože vás to staví do stejné situace s námi

– ale já uvěřím, až ji uvidím. Možná, že uvěřím, a možná taky, že ne.“

„Myslím, že uvěříte. Mezitím nám řekněte o svém vztahu k Philipu Holtovi. Jak dlouho a jak dobře jste ho znal?“

„Ach, k sakru s tím žvaněním!“ Griffin vyskočil.

„Kdyby v našem vztahu byl důvod, proč bych ho měl zabít, řekl bych vám to?“ Položil ruce na Wolfův stůl. „Předvedete toho svědka? Ne?“ Otočil se. „Mám toho dost! Vy také, Jime? A Rago?“

Tak skončila ta schůzka. Wolfe mohl Korbyho a Raga zdržet na další žvanění, ale asi mu to nestálo za to úsilí. Ptali se, co se teď Wolfe chystá udělat a co udělá ta svědkyně, proč se s ní nemohou setkat, proč jí Wolfe věří, zda půjde za ní a bude se jí vyptávat, a samozřejmě se nedočkali žádné odpovědi. Atmosféra nebyla příliš srdečná, když odcházeli.

Když jsem je vyprovodil, vrátil jsem se do pracovny a postavil se před Wolfův psací stůl. Opíral se v křesle a měl založené ruce.

„Oběd je za dvacet minut,“ řekl jsem vesele. „Nebude v klidu,“ bručel.

„Ne, pane. Nějaké pokyny?“

„Fuj. Potřeboval bych celou armádu, ale nemám ji.

Podívat se na ně na všechny, podívat se na jejich konexe a styky s mužem, kterého jeden z nich zavraždil.“ Rozložil založené ruce a položil pěsti na stůl. „Nemohu ani pátrání

zúžit tím, že bych předpokládal, že to byl čin náhlého hnutí, způsobeného něčím, co se řeklo nebo stalo ten den nebo bezprostředně před tím. Ta potřeba či touha ho zabít může být stará týden, měsíc, dokonce i rok a byla ukojena včera v tom stanu jenom proto, že okolnosti nabídly příležitost.

Nezáleží na tom, kdo to byl, Rago, který šel do stanu jako první, nebo Korby nebo Griffin nebo Vetter, kteří tam šli po něm v tomto pořadí, ať to byl kterýkoliv z nich, ta příležitost ho uvedla v pokušení. Ten muž tam ležel, natažený na loži a oslabený, a zbraň byla při ruce. Vrah měl dobrý důvod vejít do stanu. Jediné, co musel udělat, aby rozšířil mrak podezření na spoustu lidí, bylo odvázat tkaničku, držící tu chlopeň. I kdyby se mrtvola objevila brzy poté, co odešel ze stanu, i třeba hned za chviličku, nenašla by se otázka, na kterou by nemohl odpovědět.“

Zavrčel. „Ne, k sakru, ne. Motiv může být pohřben nejen ve spletitosti lidských vztahů, ale také v minulosti. Mohl existovat už měsíce. Musím něco vymyslet.“

„Jo. To bude jistě hračka.“

„Možná, že na to není čas. V tom je ten háček. Sežeňte Saula, Freda a Orrieho. Nevím zatím k čemu, ale to nevadí, sežeňte je. A nechte mě o samotě.“

Šel jsem ke svému stolu a přitáhl si telefon.

5. KAPITOLA

Pamatuji si jen na pět případů, kdy Wolfe zkrátil své dvě hodiny odpoledne od dvou do čtyř u orchidejí ve sklenících, a tentokrát to bylo po páté.

Jestli snad došlo k nějakému vývoji uvnitř jeho lebky, pak jsem o tom nebyl informován. Vně se nestalo nic, pokud nepočítáte mé svolání Saula, Freda a Orrieho, našich tří nejspolehlivějších nezávislých pomocníků, a domluv, že budou v pohotovosti. Po obědě si Wolfe u svého psacího stolu nervózně pohrával s novinami, počítal v zásuvce víčka z lahví z posledního týdne, zazvonil na Fritze, aby mu donesl pivo, které pak nepil, vzal třikrát nebo čtyřikrát do ruky knihu Pád od Alberta Camuse a zase ji odložil, a mezitím malíčkem smetával zrnka prachu z povrchu psacího stolu. Když jsem zapnul rádio, abychom ve čtyři hodiny vyslechli zprávy, počkal, až to skončí, a pak se odebral do skleníků.

Později, skoro o hodinu později, jsem se přistihl, jak smetávám malíčkem zrnka prachu ze svého stolu; řekl jsem něco, co bych tu nerad opakoval, a šel jsem si do kuchyně pro sklenku mléka.

Když ve čtvrt na šest zazvonil zvonek, vyskočil jsem, pádil do haly, uvědomil si, že je to nedůstojné, a přiměl jsem nohy k normálnímu tempu. Přes jednosměrně průhledné sklo ve vstupních dveřích jsem na schůdkách viděl vysokého

hubeného muže v hnědém obleku, který potřeboval vyžehlit, a hnědém slamáku. Nadechl jsem se, což jsem zřejmě potřeboval, a otevřel jsem dveře na dva palce, nakolik to řetěz dovoluje. Ačkoliv vzhledem na to vůbec nevypadal, člověk neví, koho má okresní zástupce Delaney nebo náčelník detektivů Baxter ve sborech.

Mluvil jsem přes skulinu. „Prosím, pane?“

„Rád bych mluvil s panem Wolfem. Jmenuji se Banau, Alexander Banau.“

„Ano, pane.“ Sundal jsem řetěz, otevřel dveře a on překročil práh. „Váš klobouk, pane.“ Dal mi ho a já ho položil na polici. „Tudy, pane.“ Zavedl jsem ho do pracovny, nabídl mu červenou koženou klubovku a řekl: „Pan Wolfe je momentálně zaneprázdněn. Ohlásím vás.“

Šel jsem přes halu do kuchyně, zavřel dveře, zazvonil do skleníků domácím telefonem a za tři vteřiny místo obvyklých patnácti nebo dvaceti jsem uslyšel zabručení.

„Ano?“

„Máte společnost. Kapitán Alexander Banau.“ Ticho, potom: „Pozvěte ho dál.“

„Už jsem to udělal. Nějaké instrukce, jak ho mám do šesti zaměstnat?“

„Ne.“ Dlouhá pauza. „Jdu dolů.“

Jak jsem řekl, bylo to po páté za celé ty roky, co jsem u něho. Vrátil jsem se do kanceláře a zeptal se hosta, co by si dal k pití, on řekl, že nic, a za dvě minuty byl slyšet výtah,

jak sjíždí, pak zastavuje a dveře se otevírají a zavírají, a ozvaly se Wolfovy kroky. Vešel, obešel červenou koženou klubovku a podal mu ruku. „Pan Banau? Já jsem Nero Wolfe. Těší mě, pane.“

Opravdu se překonával. Nerad si s někým podává ruku, dělá to zřídka. Když se uvelebil ve svém křesle, podíval se na Banaua společensky, vzhledem ke svým zvyklostem až

podlézavě.

„Prosím, pane?“

„Obávám se,“ řekl Banau, „že budu muset být nepříjemný. Dělám to nerad. Je tento pán –“ kývnul ke mně, „pan Archie Goodwin?“

„Ano, je, pane.“

„Pak to bude dvojnásob nepříjemné, ale nemohu si pomoci. Týká se to včerejší tragické události na Culps Meadows. Podle novin policie pracuje s pravděpodobností, že vrah vešel do stanu zezadu a zase tudy vyšel poté, co provedl ten skutek. Právě před hodinou jsem telefonoval na Long Island, zdali tuto verzi stále považují za pravděpodobnou, a bylo mi řečeno, že ano.“ Odmlčel se a odkašlal si. Rád bych mu rukama na krku pomohl.

Pokračoval.

„Píše se také, že vy a pan Goodwin jste byli mezi dotazovanými, a já jsem nucen usuzovat, že pan Goodwin vám neřekl o konverzaci, kterou vedl s mojí ženou, když

seděla za stanem v zaparkovaném autě. Musím vysvětlit, že

jsem byl v tom davu vpředu a poté, co byla vaše řeč přerušena výkřikem a následoval zmatek, došel jsem, i když

s těžkostmi, k autu, nasedl a odjel. Nemám rád vřavu.

Teprve až doma mi moje žena řekla o konverzaci s panem Goodwinem. Považuje za nemoudré mluvit, když řídím.

Řekla mi, že pan Goodwin přišel k autu a mluvil s ní otevřeným okénkem. Zeptal se jí, jestli někdo –“

„Když dovolíte.“ Wolfe zakolébal prstem. „Vaše domněnka, že mi pan Goodwin nepověděl o té konverzaci, je nesprávná. Pověděl mi o ní.“

„Cože! Pověděl?“

„Ano, pane. Jestli –“

„Pak tedy víte, že moje žena si je jista, že během proslovů nikdo nevešel do stanu zezadu. Nikdo kromě vás a pana Goodwina. Absolutně jista. Víte, že mu to řekla?“

„Vím, co mu řekla, ano. Ale kdybyste –“

„A vy jste to neřekl policii?“

„Ne, ještě ne. Rád bych –“

„Pak nemám na vybranou.“ Banau byl na nohou. „Je to ještě nepříjemnější, než jsem se obával. Musí s nimi okamžitě promluvit. To je hrozné, muž ve vašem postavení, a ti ostatní také. Je to hrozné, ale nedá se nic dělat. V zemi práva se právu musí sloužit.“ Otočil se a zamířil ke dveřím.

Vstal jsem. Zadržet ho by nebyl problém, ale zastavil mě výraz na Wolfově tváři. Cítil úlevu, dokonce vypadal potěšen. Zíral jsem na něj, a ještě stále jsem na něj zíral,

když jsem slyšel zavírat domovní dveře. Šel jsem do haly, abych si ověřil, že je pryč a že si nezapomněl klobouk. Pak jsem se vrátil a postavil se před Wolfův stůl.

„Prima,“ řekl jsem, „tučné nápady? Předejte mi jich trochu.“

Nadechl se zhluboka a zase vydechl. „Teď už je to lepší,“ prohlásil. „Zažil jsem nejhorší pokoření, jaké snesu.

Vyletět z kůže, kdykoliv zazvoní telefon. Všiml jste si, jak rychle jsem nahoře zvedl sluchátko? Bože, měl jsem dokonce strach zajít do tropického skleníku podívat se na Renanthera imschootiana. Teď vím, na čem jsme.“

„Jo. A na čem brzy budeme. Já na vašem místě, bych ho tu byl zadržel aspoň tak dlouho, abych mu řekl –“

„Sklapněte.“

Sklapl jsem. Jsou situace, kdy se mu do toho nesmím plést, a hlavně tehdy, když se opře ve svém křesle, zavře oči a jeho rty začnou pracovat. Vyšpulí je, stáhne, vyšpulí, stáhne, vyšpulí, stáhne… To znamená, že jeho mozek pracuje na tryskové obrátky. Už jsem ho v takové situaci viděl, dovede pracovat se rty až hodinu. Seděl jsem u svého stolu, abych byl blízko u telefonu.

Tentokrát to netrvalo hodinu, protože tolik času neměl.

Spíš nějakých osm minut. Otevřel oči, napřímil se a promluvil.

„Archie. Řekl vám, kde je jeho žena?“

„Ne. Neřekl mi nic. Šetřil si to pro vás. Mohla být v supermarketu na rohu, v telefonní budce.“

Zavrčel. „Musíme vyjít odtud. Zjistím, kdo z nich Holta zabil, dříve, než nás všechny zajistí. Motiv a důkaz budou muset počkat, teď je nutné identifikovat vraha a předhodit ho jako kost panu Delaneymu. Kde je Saul?“

„Doma, čeká, až se ozveme. Fred a Orrie –“

„Potřebujeme jen Saula. Zavolejte mu. Řekněte mu, že jsme na cestě k němu. Kde má pan Vetter tu konferenci?“

„Asi ve studiu MXO.“

„Sežeňte ho. A jestli je tam slečna Korbyová, ji taky. A další. Sežeňte je všecky dřív, než to udělá pan Delaney. Ať se neodkladně sejdou u Saula. V nejkratší možné době.

Řekněte jim, že se setkáme, abychom kladli otázky svědkyni, a že je to velice naléhavé. Když odmítnou, promluvím si s nimi a –“

Už jsem měl u sebe telefon a vytáčel.

6. KAPITOLA

Když se všichni sešli, Wolfe začal a trvalo mu méně než

patnáct minut, než zjistil, který z nich to byl. Já bych to zvládl, kdybych měl štěstí, za patnáct dní. Jestli máte rádi hry, opřete se, zavřete oči a pracujte se rty, vyšpulte je a

stáhněte a uvidíte, jak dlouho vám bude trvat, než zjistíte, jak na to. Je to fér, protože víte všechno co Wolfe a já. Ale aby bylo jasno, nesnažte se ho jmenovat nebo přinést důkaz, který by ho usvědčil; jde o to, jak využít to, co už víte, abyste na něj mohl ukázat prstem. Tak to udělal Wolfe a od vás bych nečekal víc než od něho.

Saul Panzer, podprůměrný co do vzrůstu, ale nadprůměrný v inteligenci, žil sám v horním patře přestavěného domu na Třicáté osmé ulici mezi Lexingtonskou a Třetí avenue, kde měl obývák, ložnici, kuchyňku a koupelnu. Obývací pokoj byl velký a i v červenci v sedm hodin večer byl osvětlený dvěma stojacími a dvěma stolními lampami, protože měl stažené žaluzie. Na jedné stěně byla okna, druhá stěna byla plná knih a na dalších dvou byly obrázky a police pokryté vším možným od minerálů po mroží kly. V jednom rohu stálo koncertní křídlo.

Wolfe se rozhlédl a řekl: „Nemělo by to dlouho trvat.“

Seděl v křesle, které bylo skoro dost velké pro něj, největším, jaké Saul měl, u stolní lampy. Já jsem seděl na stoličce po jeho levici a víc vpředu, Saul trochu dál vpravo od něj na sedačce od klavíru. židle pěti návštěvníků byly seřazeny do oblouku proti němu. Jistěže by bylo rozumné a žádoucí uspořádat židle tak, aby vrah seděl buď vedle Saula, nebo mě, ale to se nedalo zařídit, protože jsme neměli tušení, který z nich to je, a Wolfe taky ne.

„Kde je ta svědkyně?“ dožadoval se Griffin. „Goodwin říkal, že tu bude.“

Wolfe přikývl. „Vím. Pan Goodwin nikdy není úplně přesný, co se týče rodu osobních zájmen. Svěděk je přítomen.“ Ukázal palcem na lavici od piana. „Tady. Pan Saul Panzer, který je nejen věrohodný a spolehlivý, ale –“

„Říkal jste, že to je žena!“

„Je ještě jedna žena a nepochybně budou i další svědci, až jeden z vás půjde k soudu. Naléhavost, o které mluvil pan Goodwin, se vztahuje k tomu, co vám řekne pan Panzer.

Než tak učiní, vyžaduje to vysvětlení.“

„Ať mluví jako první,“ řekl Dick Vetter, „a pak to vysvětlení. Vás jsme už slyšeli.“

„Budu stručný.“ Wolfe se nedal vyvést z míry. „Týká se to tkaničky na chlopni u zadního vchodu do stanu. Jak víte, pan Goodwin ji zavázal, než jsme šli na pódium, a když

jsme později přišli do stanu, byla rozvázaná. Kdo ji rozvázal? Ne někdo zvenku, protože na to máme svědka, že nikdo ne –“

James Korby se vložil. „Toho svědka chceme vidět.

Goodwin řekl, že tu bude.“

„Uvidíte ji, pane Korby, včas. Vydržte. Tkanička tedy byla rozvázaná někým, kdo vešel do stanu zepředu, a tedy jedním z vás čtyř. Proč? Vnucuje se předpoklad, že tkaničku rozvázal

vrah,

aby

se

vytvořila

a

podpořila

pravděpodobnost, že Phil Holt byl bodnut někým, kdo vešel

zezadu. Je to víc než předpoklad; je to téměř jisté. Zdálo se mi proto, že je vysoce žádoucí se pokud možno dozvědět, kdo tkaničku rozvázal, a tak jsem si zajistil spolupráci pana Panzera.“ Otočil hlavu. „Saule, prosím.“

Saul měl ruku na černém koženém kufříku vedle sebe na lavičce. „Mám říct všechno, pane Wolfe? Jak jsem to získal?“

„Myslím, že zatím ne. Později, když to budou chtít vědět. Co máte, je důležitější, než jak jste to získal.“

„Dobře, pane.“ Otevřel kufřík a něco vytáhl. „Raději bych nevysvětloval, jak jsem k tomu přišel, protože bych tím mohl někomu způsobit nepříjemnost.“

Vpadl jsem mu do řeči: „Co chcete říct tím mohl? Víte setsakra dobře, že by to způsobilo nepříjemnosti.“

„Dobrá, Archie, dobrá.“ Podíval se na přítomné. „Mám tady snímky otisků prstů, získané z tkaničky na chlopni stanu. Některé jsou rozmazané, ale čtyři jsou dobré. Dva patří panu Goodwinovi a dva zůstávají neidentifikované.“

Otočil se ke kufříku a vytáhl z něj nějaké věci. Zvedl hlavu k přítomným. „Chci vám tedy odebrat otisky –“

„Ne tak rychle, Saule,“ Wolfe střelil očima doprava a zase doleva, „teď vidíte, o co jde, a jistě chápete, proč pan Goodwin říkal, že je to naléhavé. Jistě ti, co nerozvazovali tkaničku, nebudou mít námitky nechat si odebrat otisky prstů a srovnat je se snímky. Když někdo bude mít námitky, nebude si moci stěžovat, když se z toho učiní příslušný

závěr. Samozřejmě existuje možnost, že žádný z vašich otisků se nebude shodovat s těmi neidentifikovanými na snímcích, a v tom případě výsledek bude negativní a nebude konečný. Paul Panzer má s sebou vybavení pro snímání otisků a je na to odborník. Dovolíte mu to?“ Vyměnili si pohledy.

„No co,“ řekl Vetter. „Moje jsou stejně v záznamech.

Jistě.“

„Moje taky,“ řekl Griffin. „Nemám námitek.“

Paul Rago náhle explodoval. „Zase triky,“ řekl s dlouhým í.

Všichni na něj pohlédli. Wolfe promluvil. „Ne, pane Rago, žádné triky. Paul Panzer by raději neříkal, jak ty snímky získal, ale pokud byste na tom trval, ujišťuji vás –“

„Nemám na mysli trik, jak je získal.“ Mistr omáček si sundal nohu, kterou měl přehozenou přes druhou. „Já myslet na to, že tkaničku odvázal vrah. To nemusel být on. Mohu říct, že je to lež! Když jsem vešel do stanu a podíval jsem se na něho, zdálo se mi, že se mu dobře nedýchá, že tam není dost vzduchu, a tak jsem šel a rozvázal tu tkaničku, aby tam mohl proudit vzduch. Tak jestli si vezmete moje otisky a budou souhlasit s těmi na fotkách, co tím dokážete? Vůbec nic. Zase to jsou tríky v této velké zemi svobody –“ Nechtěl jsem, aby zpanikařil. Ani jsem se ho nechtěl dotknout. Měl jsem v kapse Marley .38 a Saul taky, takže kdyby chtěl něco začít, rychle by se mu v tom zabránilo. Ale použít zbraň,

obzvlášť tam, kde je víc lidí, je vždycky zlé, pokud to není nutné, a on stál dvanáct stop ode mě, a tak jsem vstal jen proto, abych se k němu dostal blíž. Saul měl stejný záměr ve stejném okamžiku a ten pohled na nás dva, mířící k němu, se vším co věděl a my jsme ještě nevěděli, bylo na něj moc.

Vyskočil ze židle a vrhnul se ke dveřím ve chvíli, když jsem dělal druhý krok.

To už jsme ho ovšem zadržet museli. Byl jsem u něho první, ne protože bych byl rychlejší než Saul, ale protože jsem stál blíž. A ten mizerný hlupák se začal prát, ačkoliv jsem ho svíral pažemi. Kopl Saula tam, kde to bolí, převrhl lampu a hlavou mě uhodil do nosu. Když se mi zakousl do ramene, řekl jsem si, že už je toho dost, a vytáhl jsem z kapsy Marley a uhodil ho do spánku a on se sesypal.

Když jsem se obrátil, viděl jsem, že Dick Vetter taky svírá v náručí někoho, kdo ani nekope, ani nekouše. Ve stresových situacích lidé obvykle odhalí, co mají opravdu na mysli, i důležité věřejné postavy jako televizní hvězdy. A příští den o tom nebylo v novinách ani slovo.

7. KAPITOLA

Často jsem uvažoval, jak se asi Paul Rago cítil, když za pár měsíců u soudu nebyl uveden žádný důkaz s otisky prstů. Jistě pak věděl, že to byl trik, že Saul ani nikdo jiný otisky z tkaničky neodebral, a že kdyby byl držel jazyk za zuby a hrál dál, hra by byla ještě pokračovala.

Jednou jsem se zeptal Wolfa, co by byl v tom případě udělal.

Řekl: „Takový případ nenastal.“

„A co kdyby?“ řekl jsem.

Řekl: „Fuj. Ta eventualita byla příliš vzdálená, abych ji vůbec zvažoval. Bylo skoro jisté, že vrah tkaničku odvázal.

Když se ukázalo, že otisky jeho prstů by mohly být na tkaničce, musel k tomu něco říct. Musel vysvětlit, jak se tam dostaly, a bylo daleko lepší učinit tak dobrovolně, než čekat, až ho k tomu donutí důkazy.“

Nedal jsem se. „Řeknu, byl to dobrý fígl, ale co kdyby?“

„A já říkám, že nemá smysl zabývat se vzdálenými eventualitami. Co kdyby vás matka opustila v tygří kleci jako tříměsíční děcko? Co byste byl dělal?“

Řekl jsem mu, že o tom budu uvažovat a dám mu vědět.

Co se motivu týče, můžete třikrát hádat, jestli chcete, ale nikdy na to nepřijdete, budete-li hledat v tom, o čem jsem se dosud zmínil. V celém tom blábolení ten den ve Wolfově pracovně nebylo řečeno ani slovo, které by třeba i jen vzdáleně souviselo s tím, proč Phil Holt zemřel; což ukazuje, proč detektivové mívají žaludeční vředy. Ne, mýlím se. Padla zmínka o tom, že Philip Holt má rád ženy, a to s tím určitě souvislost má. Jednou z žen, které se mu líbily, byla Ragova žena, atraktivní, modrooká, prostě kus ženské, která by navíc mohla být Ragovou dcerou. Philovi se líbila a na rozdíl od Flory Korbyové, on se taky líbil jí.

Dávala mu to najevo.

Ale to se vůbec nelíbilo Paulu Ragovi.

Vražda není

legrace

1. KAPITOLA

Byl jsem trochu zklamán vzhledem Flory Gallantové, když přijela v úterý ráno na setkání s Nero Wolfem. Pohled na ni byl opravdu skličující. Jako pravá ruka proslulého Wolfa jsem měl povinnost podrobit kontrole každého, kdo si telefonicky domluvil setkání. Když jsem se dověděl, že Flora Gallantová patří k osazenstvu firmy svého bratra Aleca na Východní padesáté čtvrté ulici, a vzpomněl si, že na adresu Aleca Gallanta sem tam utrousila poznámku moje přítelkyně Lily Rowanová, zavolal jsem jí, abych se pokusil získat další podrobnosti.

Podařilo se. Gallant soupeřil se dvěma dalšími kolegy z branže o nejvyšší příčku ve světové módě. Dělal dlouhý nos na Paříž, vysmíval se Římu a měl úspěch. Odmítl dokončit troje šaty vévodkyni z Harwyndu, protože si dovolila nedostavit se na zkoušku, odložila let z Londýna. Odmítl udělat cokoli pro jednu známou filmovou hvězdu, protože se mu nelíbilo, jak při chůzi vlní boky. Lehké dámské šaty přišly stálé zákaznice na pouhých osm set dolarů, což bylo prakticky zadarmo.

A tak dále. Proto když jsem to úterý ráno otevřel dveře, abych uvítal jeho sestru Floru, bylo to zklamání. Stála přede

mnou zavalitá žena středního věku v tmavošedém kostýmu, který byl všechno, jenom ne atraktivní. Potřeboval vyžehlit, byl úzký v ramenou a špatně vypasovaný. Když jsem ji uvedl halou do kanceláře a představil Wolfovi, myslel jsem na to, že kdyby měl ševcův syn chodit bos, Gallantova sestra by byla nahá. Každopádně jsem se cítil podveden.

Její projev nebyl o nic působivější než kostým, alespoň zpočátku. Seděla na krajíčku červené kožené klubovky na konci Wolfova stolu a oběma rukama svírala rám šedé kožené kabelky na klíně. Omlouvala se tichým, pokorným mumláním s mírným náznakem cizího přízvuku, že si dovolila požádat tak důležitou osobnost, jako je Nero Wolfe, aby jí a jejím starostem věnoval svůj cenný čas. To neznělo slibně, bude smlouvat. Vykládala a vykládala, až se Wolfe začal mračit, přerušil ji a požádal, aby šla k věci a prozradila svůj problém.

Přikývla. „Ano. Jen jsem chtěla, abyste pochopili, že nechci nic pro sebe. Sama nic neznamenám, ale snad víte, kdo je můj bratr?“

„Ano. Pan Goodwin mě informoval. Význačný krejčí.“

„Není jen krejčí. Je umělec, velký umělec.“ Nic nedokazovala, jen konstatovala. „Ty starosti mám právě o něj a musím být opatrná. Proto jsem přišla k vám a také –“

pohlédla na mne a pak zpět na Wolfa, „také k panu Archiemu Goodwinovi, protože vím, že jste nejen soukromí detektivové, ale i gentlemani. Vím, že jste diskrétní.“

Odmlčela se, zjevně v očekávání, že ta slova oceníme.

Wolfe přisvědčil svým ‚hm‘.

„Jsme tedy dohodnuti. Smím vám důvěřovat.“

„Ano. Smíte.“

Podívala se na mne. „Pane Goodwine?“

„Ano. Jak řekl pan Wolfe. Jen tady pracuji.“ Váhala.

Zdálo se, že zvažuje, jestli konverzace dosud probíhá uspokojivě, a když uznala, že ano, obrátila se na Wolfa.

„Nejprve vás musím zasvětit, že můj bratr a já jsme se narodili a byli vychováni ve Francii. Nejmenovali jsme se Gallantovi. Ale na tom nezáleží. Přišla jsem do této země v třicátém sedmém, když mi bylo dvacet pět, a Alec přišel teprve ve čtyřicátém pátém, po válce. Změnil své jméno na Gallant a legálně pod tímto jménem vystupoval. Do sedmi let si vybudoval renomé jako návrhář a pak… Možná si pamatujete jeho podzimní přehlídku v padesátém třetím?“

Wolfe zavrčel, že nikoliv.

Pravou rukou pustila kabelku, aby mohla gestikulovat.

„Samozřejmě, vždyť vy nejste ženatý, ženy vnímáte po svém. Ta přehlídka prokázala, že bratr je umělec, skutečný tvůrce. Získal finanční podporu, dokonce větší, než

potřeboval. Otevřel si firmu na Padesáté čtvrté ulici. Před čtyřmi léty jsem opustila svou práci vychovatelky, abych s ním mohla pracovat a pomáhat mu. Změnila jsem si jméno, abychom měli stejné. Od třiapadesátého to byla samá vítězství. Nechci tvrdit, že to byla i moje zásluha, ale snažila

jsem se, jak jen mi to mé skromné síly umožnily. Velkou slávu a úspěchy sklízel můj bratr, ale já stejně jako pár dalších jsem k tomu přispěla. Teď ale vyvstal problém.“

Obě ruce opět svíraly kabelku. „Tou nesnází je žena,“

řekla. „Jistá Bianca Vossová.“

Wolfe udělal obličej. Ona to zpozorovala a zareagovala.

„Ne, žádná affaire d‘amour, to určitě ne. Ačkoliv se můj bratr nikdy neoženil, v žádném případě není necitlivý k ženám, má k nim velmi zdravý vztah. Ale protože vám důvěřuji, mohu vám říct, že má amie intime, mladou ženu, která zaujímá u firmy významné postavení. Je proto nemožné, že by ho Bianca Vossová v tomto směru přitahovala. Přišla do firmy asi před rokem. Bratr nám řekl, abychom ji očekávali, oni se už znali. Navrhl pro ni šaty a kostým, které byly zhotoveny ve firmě, ale nikdy jí neposlal účet. Pak jí přidělil místnost, kancelář ve třetím poschodí.

Začala docházet každý den a tehdy začaly potíže. Bratr nás nikdy neinformoval, že by slečna Vossová dostala nějaké pravomoce, ale uplatňuje je a bratr neprotestuje. Někdy zasahuje přímo, někdy přes něj. Strká nos do všeho. Přiměla bratra, aby propustil zkoušečku, velice schopnou ženu, kterou měl léta u sebe. Nahoře ve své kanceláři má slečna Vossová přímou telefonní linku, to nemá nikdo z nás. Asi před dvěma měsíci mne ostatní přemluvili, abych se pokusila o ní něco zjistit, hlavně jaké má vlastně ve firmě

postavení, a já jsem se bratra zeptala. Nic mi nevysvětlil.

Prosila jsem ho, ale marně.“

„To vypadá,“ řekl Wolfe, „jako by podnik vlastnila.

Možná ho koupila.“

Flora Gallantová zavrtěla hlavou. „Ne, to ne. Určitě ne.

Ona nepatří k těm, kteří v padesátém třetím poskytli podniku podporu. Od té doby firma slušně vydělává a bratr má vše pod kontrolou. Ona to teď všechno zničí, zatímco Alec bude jen přihlížet, a my nevíme proč. Chce, aby bratr navrhl sortiment, který by byl propagován filiálními prodejnami, jež by nesly jeho jméno. Chce, aby financoval kosmetickou řadu Aleca Gallanta. A další věci. Jsme proti tomu všemu, bratr ve skutečnosti také, ale máme obavy, že podlehne, a to ho zničí.“

Prsty držela pevněji kabelku. „Pane Wolfe, chci, abyste ji zničil!“

Wolfe zabručel: „Mám jí snad pohrozit prstem?“

„To ne. Máte přece jiné možnosti. Slečna Vossová na Aleca určitě něco má, ale netuším co. Vlastně ani nevím, kdo je a odkud přišla. Nevím, jaké je její skutečné jméno.

Má cizí přízvuk, nevím jaký, ale francouzský určitě ne. A kdy vůbec přišla do Ameriky. Možná je tu ilegálně. Třeba poznala bratra ve Francii během války. To snad můžete zjistit. Jestli má bratra v šachu, zjistěte proč. Jestli ho vydírá, to je protizákonné, na to by mohla dojet…“

„To by mohla. Ovšem váš bratr také.“

„Ne, pokud ho v tom nenecháte.“ Polkla a rychle dodala: „Ne, tak jsem to nemyslela. Chtěla jsem jen říct, že vám věřím. Skončete to, prosím, nic víc po vás nechci. To přece dokážete, ne?“

„Možná ano.“ Wolfe ale nebyl nadšen. „Obávám se, že tohle pro vás bude příliš velké sousto. Řízení, které navrhujete, by bylo zdlouhavé, pracné a finančně velmi náročné. Vyžadovalo by to podrobné šetření v cizině. Kromě mého honoráře, který by nebyl skromný, by i náklady byly značné a výsledek velmi nejistý. Jste ochotna na to přistoupit?“

„Nejsem bohatá, pane Wolfe. Mám nějaké úspory. Ale můj bratr, když ji odstraníte, když se od ní osvobodí, je skutečně généreux, promiňte, velkorysý. Vůbec není lakomý.“

„Ale on si mě nenajímá a vaše domněnka, že je trýzněn, může být neopodstatněná.“ Wolfe zavrtěl hlavou. „Ne. To je riskantní záležitost. Jedině, samozřejmě, že by se přišel poradit váš bratr. Přivedla byste ho? Nebo poslala?“

„Ale to přece nemohu,“ mávala znova rukama. „Vždyť to vám musí být jasné, že to nemohu. Řekla jsem vám už, že když jsem se na ni zeptala, nic mi neprozradil. Nazlobilo ho to. Nikdy vůči mně nebývá skoupý na slovo, ale tenkrát byl.

Ujišťuji vás, pane Wolfe, ona je ničemnice. Jste sagace, promiňte, bystrý muž. Poznal byste to, kdybyste ji viděl, kdybyste s ní promluvil.“

„Možná.“ Wolfe začínal být netrpělivý. „I tak, pouhý dojem její ničemnosti by nebyl nic platný. Ne, madam.“

„Poznal byste, že mám pravdu.“ Otevřela kabelku, něco z ní vytáhla a položila to na stůl před Wolfa. „Tady je sto dolarů,“ řekla. „Pro vás to nic není, ale dokazuje to, jak vážně to myslím. Kdybych po ní chtěla já, aby sem přišla, jen by se mi vysmála. Ale vy ji můžete pozvat. Řekněte, že jste byl požádán, abyste s ní něco důvěrného projednal.

Neprozradíte, oč se jedná. Přijde, bude se bát nepřijít. Sám uvidíte, že skrývá tajemství, možná mnoho tajemství. Až tu pak bude, zeptáte se na cokoliv, co vás napadne. Vy nepotřebujete moje rady, jste přece nejchytřejší detektiv.“

Wolfe zabručel. „Každý máme tajemství.“

„Ano,“ souhlasila, „ale ne takové, které by vyvolalo obavy nepřijít za Nero Wolfem. Až přijde a vy si s ní promluvíte, uvidíme.“

Nechci říci,

že sto dolarů v opotřebovaných dvacetidolarových bankovkách na stole nehrálo roli ve Wolfově rozhodnutí. I když daň z příjmů to ztenčí na šestnáct, a to je čtyřdenní zásoba piva. Další pohnutkou byla prostá zvědavost: přijde, nebo nepřijde? Dále se naskýtala šance, že z případu nakonec budou slušné peníze. Obvykle také vycházel lidem vstříc, když používali slov tak, jak se jich používat má. A její rozhodné ‚uvidíme‘ to zpečetilo.

„Kde ji najdu?“ zabručel.

„U mého bratra. Je tam pořád.“

„Dejte panu Goodwinovi telefonní číslo.“

„Vytočím to. Možná bude dole.“ Vzala sluchátko telefonu na Wolfově stole. Řekl jsem jí, aby použila můj, a uvolnil jsem jí svou židli. Posadila se, zvedla sluchátko a vytáčela číslo.

Za okamžik říkala: „Doris? Tady Flora. Je tam někde slečna Vossová…? Dobře. Chtěla jsem se zeptat, jestli náhodou nesešla dolů… Ne, neobtěžuj se, zavolám nahoru.“

Zavěsila a řekla nám, že je nahoře v kanceláři. Počkala okamžik a vytáčela znovu. Pak mluvila jiným hlasem, přes nos a sotva pohybovala rty: „Slečna Bianca Vossová?

Nezavěšujte, prosím. Pan Nero Wolfe si přeje s vámi mluvit… Pan Nero Wolfe, soukromý detektiv.“

Podívala se na Wolfa, aby si převzal telefon. Byl jsem také zvědav a natáhl jsem ruku po sluchátku. Přenechala mi židli. Posadil jsem se a poslouchal, když Wolfe hovořil.

„Tady je Nero Wolfe. Mluvím se slečnou Biancou Vossovou?“

„Ano. Co si přejete?“ zeptala se s cizím přízvukem.

„Jestli vám moje jméno nic neříká, měl bych vysvětlit –“

„Vím, kdo jste. Co si přejete?“

„Chci vás pozvat do své kanceláře. Byl jsem požádán, abych s vámi prodiskutoval určitou záležitost a –“

„Kdo vás požádal?“

„To vám nemohu říct. Já –“

„O co se jedná?“

„Když dovolíte, vysvětlím vám to. Jedná se o osobní a důvěrnou záležitost, která se vás bezprostředně týká. Víc po telefonu nemohu říct. Určitě –“

Umlčela ho pohrdavým pche! a pokračovala: „Znám vás, ano. Jste parchant, vím, vraťte se do svého smradlavého kanálu! Odporný domýšlivče s velkou hubou! Vy si dovolujete, ochch!“

Byl to částečně křik, částečně sten a částečně prostě rámus. Okamžitě následoval další zvuk, směs třesku a rachotu, pak chabý šum a pak už nic. Zůstali jsme na sebe s Wolfem zírat. Promluvil jsem do telefonního mikrofonu.

„Haló, haló, haló!“

Položil jsem sluchátko a Wolfe udělal totéž. „Co se stalo? Zavěsila?“ ptala se Flora Gallantová.

Nevěnovali jsme jí pozornost. „Slyšel jste to, Archie?“

řekl Wolfe.

„Ano, pane. Kdybych měl hádat, řekl bych, že ji někdo uhodil tak, že spadla a sluchátko stáhla s sebou na podlahu.

Ten další zvuk, buď zavěsila nebo přerušila spojení, nebo to udělal někdo jiný. Slečno Gallantová, nedělejte si zatím starosti.“ Flora mne chytila za rameno a neustále brebentila: „Co je? Co se stalo?“ Teď jsem ji chytil za rameno já a řekl důrazně: „Dýchejte zhluboka. Slyšela jste, co jsem řekl panu Wolfovi. Něco na ni spadlo a spojení bylo přerušeno.“

„To ne. To není možné.“

„Ale znělo to tak. Jaké je to číslo? To dolů?“

Jen civěla. Podíval jsem se na Wolfa. Kývnutím mi odsouhlasil, abych v telefonním seznamu Manhattanu nalistoval Gallantovo číslo a vytočil ho, PL2-0330.

Ozval se kultivovaný ženský hlas: „Firma Aleca Gallanta.“

„Tady přítel slečny Vossové. Právě jsem s ní telefonicky hovořil a pak se ozvaly nějaké divné zvuky.

Mám obavy, že se jí v kanceláři něco přihodilo. Mohla byste, prosím, poslat někoho nahoru? Teď hned. Počkám.“

„S kým mluvím?“

„Na tom nezáleží. Prosím. Možná je zraněná.“ Slyšel jsem, jak na někoho volá, pak položila dlaň na mluvítko.

Seděl jsem a čekal. Wolfe se mračil. Flora Gallantová stála dobrých pět minut po mém boku, zírala na mne, pak se otočila, odkráčela k červené kožené klubovce a posadila se.

Sledoval jsem hodinky. Jedenáct čtyřicet. Spojení s Biancou Vossovou bylo přerušeno v jedenáct třicet jedna. Po další chvilce čekání se ozval mužský hlas.

„Haló?“

„Haló.“

„Tady je Carl Drew. Kdo je tam, prosím?“

„Jmenuji se Watson. John H. Watson. Je slečna Vossová v pořádku?“

„Smím vás požádat o vaši adresu, pane Watsone?“

„Proč? Slečna Vossová zná moji adresu. Nestalo se jí nic?“

„Potřebuji vaši adresu, pane Watsone. Trvám na tom.

Pochopíte, když vám řeknu, že slečna Vossová je mrtvá.

Podle toho, co jste řekl, k tomu došlo zřejmě během hovoru s vámi. Chci znát vaši adresu. Trvám na tom.“

Zavěsil jsem jemně, aby to nevypadalo drze, otočil jsem se k Floře a zeptal se, kdo je Carl Drew.

„Je vedoucí obchodního oddělení. Co se stalo?“

„Tušení mne nezklamalo. Slečna Vossová je mrtvá. Ve své kanceláři. Drew řekl, že byla napadena, ale jak se to stalo, neřekl.“

Wolfe na ni vrhl zlostný pohled. Zvedala se ze židle pomalu a ztuhle. Když stála, opakovala: „Ne, ne, to není možné.“

„Opakuji jen, co mi sdělil Carl Drew,“ řekl jsem. „Tomu nemohu věřit. Opravdu to řekl?“

„Zcela zřetelně.“

„Ale, jak –“ nedokončila. „Ale jak –“ znovu se zarazila, otočila se a odcházela. Když Wolfe na ni zavolal: „Slečno Gallantová, vaše peníze,“ nevěnovala mu pozornost a šla dál. Pošťouchl mě, abych vzal peníze a spěchal za ní. Chytil jsem ji na chodbě v půli cesty ke dveřím, ale nevšímala si mne. Zastoupil jsem jí cestu, vhodil bankovky do její kabelky a otevřel jí dveře. Neřekla ani slovo. Stála na prahu dveří a dívala se, jako by přemýšlela, jestli zvládne sejít těch sedm schodů před domem. Na chodníku se vydala směrem na východ, k Deváté avenue. Když jsem se vrátil do

kanceláře, Wolfe seděl se zavřenýma očima a zhluboka dýchal. Šel jsem ke svému stolu a uklidil telefonní seznam.

„Je tak ohromena,“ poznamenal jsem, „že ji asi něco přejede. Měl jsem jít s ní a posadit ji do taxíku.“ Zabručel.

„Poslední slova slečny Vossové nebyla zrovna généreux.

Byla jedovatá.“

„Ačkoliv jsem se v telefonu představil jako John H.

Watson, určitě nám seržant Stebbins nebo inspektor Cramer, nebo oba, zavolají. Když dojde k vyšetřování, Flora to bude muset vyklopit, aby se chránila. A my jsme to všechno slyšeli. Asi budeme poctěni předvoláním na svědeckou lavici. Korunní svědci.“

Otevřel oči. „Jsem si toho vědom,“ zabručel. „Ksakru.

Přineste záznamy o Laelia gouldiana.“

žádná orchidej ještě nenazvala génia parchantem a odporným domýšlivcem s velkou hubou. Taky jsem to zaznamenal, ale pro sebe.

2. KAPITOLA

„Vážím si toho,“ prohlásil inspektor Cramer. „Proč bych neměl? Je to od vás velmi pozorné. Šetříte mi čas a námahu.

Tak říkáte jedenáct třicet jedna, když jste uslyšel ránu?“

Inspektor Cramer, statný svalnatý muž s kulatým červeným obličejem, napůl prošedivělými vlasy, neměl žádný důvod být sarkastický, když seděl to úterý v šest třicet na červené kožené klubovce. Věděl to, ale nemohl jinak.

Byla to reakce, ne však na stávající okolnosti. Myslel na jiné zážitky, které si odnesl z této místnosti při jiných příležitostech. Musel připustit, že jsme mu ušetřili čas a námahu tím, že jsem ještě před jeho návštěvou sepsal kompletní zprávu o setkání s Florou Gallantovou to dopoledne, včetně doslovného dialogu. Hotovou ve dvojím vyhotovení jsme ji oba s Wolfem podepsali. Nejdříve list zběžně prohlédl a pak četl pomalu a pečlivě.

„Neslyšeli jsme žádnou identifikovatelnou ránu,“

namítal Wolfe. Jeho mohutná postava byla pohodlně rozložena v nadměrně velikém křesle za psacím stolem.

„Pan Goodwin a já netvrdíme, že jsme slyšeli úder.“

Cramer nalistoval stranu čtyři a znovu se podíval.

„Dobře. Uslyšeli jste sten a třesk a rachot. Pak následoval úder. Někdo ji udeřil mramorovým těžítkem zezadu do hlavy a stáhl jí šálu kolem krku, aby ji udusil. Vy tady píšete jedenáct třicet jedna.“

„Ne, to ne, nejdříve jsme slyšeli sten,“ opravil jsem ho.

„Pak ty další zvuky a pak se přerušilo spojení. Několikrát jsem volal ‚haló‘, což bylo lidské, ale hloupé. Až jsem zavěsil, pak jsem se podíval na hodinky a bylo jedenáct třicet jedna. Sten jsme mohli slyšet o minutu dříve.

Řekněme v jedenáct třicet. Jestliže je ta minuta tak důležitá.“

„Není. Vy jste tedy neslyšeli ten úder?“

„Nedal se rozpoznat.“

Vrátil se k výpovědi, mračil se, znovu přečetl celou první stranu a pohlédl na další. Pak se podíval na Wolfa. „Vím, jak dokonale se umíte vyjádřit. To znamená, že Flora Gallantová byla pro vás zcela cizí. Nikdy jste neměl co dělat ani s ní, ani s jejím bratrem, ani s nikým jiným z firmy, pochopil jsem to správně? Potřebuji to vědět.“

„Naprosto,“ odvětil Wolfe. „Jak je uvedeno ve zprávě, nikdy jsem nebyl ve spojení se slečnou Gallantovou nebo jejím bratrem, ani, pokud je mi známo, s dalšími spolupracovníky. Pan Goodwin také ne. Archie?“

„To souhlasí,“ řekl jsem.

„Dobře.“ Cramer složil výpověď a vložil ji do kapsy.

„Nikdy předtím jste neslyšel hlas Biancy Vossové, a ani v telefonu jste ho tudíž nemohl poznat.“

„Samozřejmě, že ne.“

„A teď už ho neuslyšíte, protože je mrtvá. Nemůžete tudíž přísahat, že to byl její hlas.“

„Pochopitelně.“

„Jestliže to byla ona, s kým jste mluvil, byla zabita přesně v půl dvanácté. Ve firmě jsou čtyři důležité osoby, které nemohly Biancu Vossovou vystát. Připustily to.

Kromě Flory Gallantové to je Anita Princeová, zkoušečka a

návrhářka, která s Gallantem pracuje osm let; Emmy Thorneová, pracuje v propagaci a je ve firmě čtyři roky; Carl Drew, vedoucí obchodního oddělení, pět let. Nikdo z nich nezabil Biancu Vossovou v půl dvanácté. Od čtvrt na dvanáct až do doby, kdy zavolal muž, který se představil jako John H. Watson, byl Carl Drew dole se čtyřmi lidmi, z toho dvěma zákazníky. Od jedenácti byla Anita Princeová v nejvyšším poschodí v dílně s Alecem Gallantem, dvěma modelkami a tuctem zaměstnanců. V jedenáct dvacet Emmy Thorneová odešla na schůzku na Čtyřicátou šestou ulici a byla s dotyčným a dvěma dalšími muži do čtvrt na dvanáct.

A Flora Gallantová byla tady s vámi. Dokonalé alibi.“

„Bezvadné,“ souhlasil Wolfe.

„Ano. Proklatě bezvadné. Samozřejmě, že mohou existovat další, kteří se chtěli Biancy Vossové zbavit.

Ovšem stav je takový, že ty čtyři můžeme vyloučit z podezření. Všichni jsou –“

„Proč ne pět? Také Aleca Gallanta.“

„Správně, pět. Jsou mimo podezření včetně Gallanta, pokud byla zabita v jedenáct třicet. Předpokládejme, že nebyla. Předpokládejme, že byla zabita dříve, o půl hodiny nebo tak. Předpokládejme, že když jí Flora Gallantová odtud telefonovala a předala vám sluchátko, nebyla to vůbec ona, ale někdo jiný, kdo imitoval její hlas a předvedl vynikající výkon, sten a další zvuky, abyste si mysleli, že jste právě svědky vraždy.“

Wolfe povytáhl obočí.

„Pak na tom nebudete o moc lépe. Kdo ji tedy imitoval?

Pořád mají alibi na jedenáct třicet.“

„Uvědomuji si to. Ale celkem tam bylo devatenáct žen.

Kterákoliv, která vraždu nespáchala, může být ochotna vraha krýt, když už k tomu došlo.“

Tato úvaha neudělala na Wolfa dojem. „Je to chytře vymyšleno, pane Cramere. Jestli předpokládáte, že ji Flora Gallantová zabila, bylo to do důsledku plánované. Slečna Gallantová nám telefonovala včera ráno a domluvila si schůzku na jedenáct. Zabila slečnu Vossovou, postavila někoho k mrtvole, aby zvedal telefony, pak přispěchala sem a navedla mne, abych vytočil číslo slečny Vossové? To je trochu přitažené za vlasy.“

„Neřekl jsem, že to byla Flora Gallantová,“ nechtěl ustoupit Cramer. „Mohl to být kdokoliv. Ten dotyčný nemusel vědět, že budete volat na to číslo. Mohl mít v úmyslu zavolat na ně sám, aby tak určil čas vraždy. A když

jste zazvonil, ten někdo, kdo byl u telefonu, zahrál svou roli.

Existuje tucet možných způsobů, jak se to mohlo stát. Kruci, já vím, že to je vymyšlené. Nežádám, abyste si s tím namáhal mozek. Víte přece, proč chci o tom mluvit.“

Wolfe přikývl. „Ano, myslím, že vím. Chcete, abych zvážil, co jsme s panem Goodwinem slyšeli. Chcete vědět, jestli považujeme ty zvuky za autentické, nebo jestli připouštíme, že byly předstírané.“

„Je to tak. Přesně.“

Wolfe si se zavřenýma očima třel nos kloubem prstu. Za okamžik je otevřel. „Obávám se, že vám nemohu pomoci, pane Cramere. Jestli byly ty zvuky předstírané, pak tedy dobře. Když jsem je slyšel, neměl jsem nejmenší podezření.

Přirozeně, že jakmile jsem zjistil, že měly stanovit přesný okamžik vraždy, bylo mi jasné, že budou zjevným problémem. Ale já o jejich pravosti nepochybuji. Archie?“

Přitakal jsem. „Četl jste mou výpověď,“ říkal jsem Cramerovi, „tak víte, že okamžik jsem usuzoval, že dostala ránu, a když padala, stáhla telefon, který udeřil o podlahu.

To nehodlám odvolat. Neslyšeli jsme tu ránu, je to ve výpovědi. Začalo to jako křik a byl z toho sten. Mohla vidět, že se úder blíží, a chtít křičet, ale rána dopadla a ona jen zasténala. Úder mramoru na lebku moc hluku nenadělá. K

domněnce, že mohla být zabita o půl hodiny dříve: zavolal jsem do tří minut, nebo John H. Watson, a do šesti minut se mnou hovořil Carl Drew. On nebo někdo jiný musel vidět její tělo tak pět minut poté, co jsme slyšeli zasténání. Hýbala se ještě?“

„S pevně staženým šátkem na krku? Lékař přišel něco po dvanácté. Podle krve by stanovil čas úmrtí docela přesně, ale žádná tam nebyla.“

„Někdo rychle opouštěl místnost, právě když jsme slyšeli ty zvuky. Kdyby to byl vrah, musel zavěsit telefon a utáhnout šátek. To by netrvalo dlouho. Kdyby to někdo jen

předstíral, jak předpokládáte, stačilo zavěsit. Nemohl tam být ještě někdo jiný?“

„Pokud ano, zatajili to. Jak víte, Bianca Vossová tam nebyla oblíbená. Každopádně to tam není zrovna přehledné, se třemi různými výtahy. Jedním ve skladu, jedním služebním vzadu a jedním v hale se zvláštním vchodem, aby mohli vyjíždět do svých kanceláří, aniž by museli projít skladem.“

„To ovšem záležitost komplikuje a otevírá.“

„Doširoka, jako vrata stodoly.“ Cramer se zvedl a otočil se k Wolfovi. „Je to vše, co pro nás můžete udělat? Zvuky zůstávají nedořešeným problémem.“

„Ve skutečnosti ne, ale vzhledem k okolnostem určitě.“

„Přesto díky.“ Ještě než odešel, dodal: „Nemám rád vtipy při vyšetřování vražd. Vražda není legrace, ale mohu říct, že vás Bianca Vossová neodhadla nejlépe: Parchant.

Smradlavý kanál. Orchideje nepáchnou.“ Zřejmě nechtěl zbaštit, že už byla mrtvá, když jsme ty zvuky slyšeli.

3. KAPITOLA

Příští ráno, ve středu, jsem měl před sebou u snídaně noviny Times jako obvykle. Samozřejmě jsem četl zprávu o vraždě Biancy Vossové. Některé detaily byly pro mne nové,

ale nic překvapujícího nebo snad nápomocného. Zpráva se zmiňovala o hovoru Johna H. Watsona, ale už neuváděla, že byl identifikován jako Archie Goodwin, a o Nero Wolfovi tam nepadlo ani slovo. Připouštím, že policisté a okresní státní zástupci mají právo si nechat něco pro sebe, ale nikdy neškodí, když se vaše jméno objeví v novinách. Uvažoval jsem, že zavolám Lonu Cohenovi do vydavatelství Gazette a podám zprávu sám. Musel bych se však nejdříve zmínit Wolfovi, a to by muselo počkat do jedenácti, až skončí každodenní obřad ve skleníku s orchidejemi.

Vlastně jiný článek v Timesech se mne dotkl více. Sára Yareová spáchala sebevraždu. Její tělo bylo nalezeno v úterý večer v malém bytě v domě bez výtahu na Východní třinácté ulici. Nikdy jsem žádné herečce nenapsal obdivný dopis, ale před několika lety jsem byl v pokušení, když jsem ji viděl v Jízdě autostopem. Když jsem šel na představení poprvé, měl jsem společnost, ale pak jsem ho viděl ještě třikrát sám.

Zhlédl jsem to tolikrát, protože jsem byl šíleně zamilovaný a chtěl jsem, aby se mi okoukala. Ale když se mi to ani po třech pokusech nepodařilo, vzdal jsem to. Člověk má herečky poslouchat a obdivovat, ale nesmí se jich dotýkat.

Chtěl jsem vyzkoušet své pocity za rok nebo za dva. Ale nebyla k tomu příležitost. Sára nečekaně odešla ze scény několik měsíců po představení Jízdy autostopem. Říkalo se, že je odrovnaná alkoholička.

Tu stať jsem četl dvakrát. Nebylo v ní oficiálně s konečnou platností uvedeno, že šlo o sebevraždu. Sára nezanechala žádný dopis, jen skoro prázdnou láhev bourbonu na stole. Na zemi vedle postele, na níž zemřela, našli skleničku a v ní kyanid. Na obrázku vypadala stejně, jak si ji pamatuji. Ptal jsem se Fritze, jestli někdy viděl Sáru Yareovou. Zeptal se, ve kterých filmech hrála, a já jsem odpověděl, že v žádných, protože pro filmy byla příliš dobrá.

Nestihl jsem Wolfovi navrhnout, abychom zavolali Lonu Cohenovi, protože když se v jedenáct hodin vrátil, byl jsem pryč. Když jsem dopíjel druhý šálek kávy, volali mi z úřadu státního zástupce, že mám přijít. A tak jsem několik hodin strávil s asistentem státního zástupce Brillem v Leonardově ulici. Já jsem byl po rozmluvě o něco chytřejší než na začátku, ale on nikoliv. Měl kopii naší výpovědi na stole, tak co mohl chtít víc? Dělal si z toho legraci. Vytasil se s otázkou a pak strávil devět minut studiem mé výpovědi, aby se přesvědčil, jestli mne nenachytá.

Do kanceláře jsem se dostal něco před polednem. Čekal jsem, že najdu Wolfa mrzutého. Má rád, když jsem ve chvíli jeho příchodu už v kanceláři. Nemohl mi ale vynadat, když

si mě státní zástupce služebně zavolal kvůli něčemu, co se nás týkalo. Neměli jsme klienta a žádný případ ani žádné honoráře na obzoru. Ale připravil mi překvapení: nebyl mrzutý, byl zaneprázdněný. Měl před sebou na stole

otevřený telefonní seznam. Tak to musel dojít dokonce až

k mému stolu, ten seznam vzít a odnést ho ke své židli.

Nevídané!

„Dobrý den,“ řekl jsem. „Něco naléhavého?“

„Nic naléhavého. Potřeboval jsem jen telefonní číslo.“

„Mohu pomoct?“

„Vím, jak se v tom hledá.“

Posadil jsem se, abych byl v jeho úrovni. Je přece námaha zaklánět hlavu. „U státního zástupce nic nového,“

řekl jsem. „Chcete zprávu?“

„Ne. Půjdete za Alecem Gallantem na Padesátou čtvrtou ulici a promluvíte si s ním a jeho sestrou, se slečnou Princeovou, slečnou Thorneovou a panem Drewem. Pokud možno s každým zvlášť. Každému z nich řeknete, Četl jste dnes ráno Timesy jako obvykle?“

„Samozřejmě.“

„Každému z nich řeknete, že potřebuji určité informace o slečně Yareové a že bych byl vděčný za každou informaci, kterou by mi mohli poskytnout. Rád bych věděl o jejich kontaktech s ní, řekněme v posledním měsíci. A nezvedejte to obočí. Víte, že mě to znepokojuje.“

„Vážně? Od kdy?“ Spustil jsem obočí. „Když se mě zeptají, kdo vás najal, co řeknu?“

„že nevíte. Pouze vykonáváte úkoly.“

„Jestliže se zeptám já, kdo vás najal, co řeknete?“

„Řeknu vám pravdu. Nikdo. Nebo přesněji, angažuji se sám. Je možné, že jsem byl ošálen, proto to chci rozluštit.

Možná, že půjdete na ryby někam, kde nejsou. Všichni mohou říct, že neměli se Sárou Yareovou nic společného, což pravda být může, ale nemusí. Mějte to na paměti, až

budete dělat závěry. Pokud někdo přizná kontakty, jděte, prosím, jen do určité hloubky. Počkáme, až návnada zabere.

Jdete se jen podívat, zda tam ryby jsou.“

„Teď?“

„Ano. Čím dřív, tím líp.“

Zvedl jsem se. „Bude to asi chvíli trvat, protože policisté a státní zástupce budou s nimi mluvit. Jak moc to spěchá?

Potřebujete podávat případné zprávy telefonicky?“

„Jen když to vy budete považovat za nutné. Musíte mluvit se všemi pěti.“

„Dobře. Nečekejte mne do večeře.“

Ze středu města jsem jel taxíkem a přemýšlel jsem.

Nechci tady vysvětlovat, proč chtěl Wolfe vědět, jestli někdo z těch lidí znal Sáru Yareovou, a pokud ano, jak dobře. Měl pro to dva důvody: prvního jste si jistě všimli sami. A na druhý, protože nejsem tak bystrý jako vy, odpověď ještě nemám. Bezesporu to mělo něco společného s telefonním hovorem Biance Vossové z jeho kanceláře. To ho zlobilo. Čeho ale chtěl docílit s telefonním seznamem?

Neměl jsem tušení, natož pak odpověď! To už jsem platil taxikáři na Padesáté čtvrté a Padesáté páté avenue.

Firma Aleca Gallanta sídlila na severní straně ulice u Madison Avenue a nebyl to palác zvenku ani zevnitř. Průčelí mohlo být dlouhé třicet stop a z toho pět stop zabíral zvláštní vchod. Výkladní skříně byly celé tmavě zelené a vystavovaly pár yardů naaranžované černé látky, silonu nebo nylonu nebo orionu nebo dakronu nebo bavlny nebo plátna. Uvnitř nikde nic, tedy nic, co by se dalo koupit.

Koberec, který byl natažený od zdi ke zdi, měl taktéž tmavě zelenou barvu. Byla tam zrcadla a zástěny a stoly a popelníky a tucet nebo více židlí, nijak luxusních, spíš na sezení než dívání. Udělal jsem po onom koberci sotva tři kroky, když mi vyšla vstříc žena, která do té chvíle stála ještě s nějakým mužem u stolu. Řekl jsem své jméno a také to, že bych rád mluvil s panem Gallantem. Ten muž ke mně přistoupil a řekl, že pan Gallant není k zastižení a co že si přeji.

Takové přivítání mi nepřipadalo příliš taktní od muže, který platí osm set dolarů za svůj odpolední plášť, ale samozřejmě měl za sebou těžkých čtyřiadvacet hodin.

„Nejsem reportér,“ ujistil jsem ho, „ani policista nebo právník, a ani se nesnažím získat obchodní tipy. Jsem soukromý detektiv Archie Goodwin a posílá mne soukromý detektiv Nero Wolfe, abych položil pár neškodných otázek, nejsou spojeny se smrtí Biancy Vossové.“

„Pan Gallant není přítomen.“

Osobně jsem s tím pánem ještě nemluvil, jen telefonicky, ale poznal jsem ho. Skutečně vypadal jako vedoucí obchodního oddělení, s pohledným obličejem, v padnoucím tmavém obleku s dlouhou, proužkovanou, prostínovanou kravatou. Měl trochu opuchlé oči. Městští ani vesničtí zaměstnanci mu asi nepřáli dostatek spánku.

„Smím se zeptat, jestli jste pan Carl Drew?“

„Ano, jsem.“

„Pak mám štěstí. Jsem pověřen promluvit tady s pěti lidmi, panem Gallantem, slečnou Gallantovou, slečnou Princeovou, slečnou Thorneovou a panem Carlem Drewem.

Mohli bychom se na okamžik posadit?“

Otázku přešel bez povšimnutí. „Promluvit si, o čem?“

žena, která mne uvedla, nás opustila. Dobře slyšela, co jsem řekl, a taky to nebylo žádné tajemství, že jsem chtěl hovořit s pěti osobami. „Potřebuji získat nějaké informace,“

řekl jsem, „pokud to bude možné, o ženě, která včera zemřela. Ne o Biance Vossové, ale o slečně Sáře Yareové.“

„Ach, “ zamrkal. „Ano. To je tragédie. Informace? Jaké informace?“

„To přesně nevím,“ řekl jsem omluvně. „Všechno, co vím, je to, že pan Wolfe byl pověřen, aby získal informace.

Poslal mne zeptat se, jestli jste v posledním měsíci nebo někdy nedávno nedostali od slečny Sáry Yareové nějaké vzkazy nebo dopisy, a pokud ano, jestli by je směl vidět.“

„Vzkazy nebo dopisy? To je trochu… Kdo ho pověřil?“

„Nevím.“ Ani výraz v obličeji, ani hlas nesměl prozradit, že jsem zahlédl rybu. „Jestli byste potřeboval vědět, kdo chce tyto materiály vidět, asi by vám to pan Wolfe řekl.

Musel by.“

„Nemám ani vzkaz, ani dopis.“

Byl jsem zklamán. „Vůbec žádný? Třeba z minulého měsíce, i nějaké dřívější by pomohly. Z jakékoliv doby.“

Zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem žádné nedostal. Pochybuji, že psala dopisy, tedy, vůbec někomu z nás nebo podávala nějaké vzkazy, kromě telefonických. Všechno vždycky vyřizovala telefonicky. A poslední měsíc, déle, více než rok, se tu neobjevovala.“

„Vím,“ řekl jsem s lítostí a opravdu jsem ji pociťoval.

„Stejně pochybuji, že by pana Wolfa zajímal dopis například o šatech. Má zájem o osobní dopisy a domníval se, že jste ji snad znal natolik osobně, že nějaké máte.“

„Nemám. Nemohu tvrdit, že jsem ji osobně neznal. Byla celé dva roky dobrou zákaznicí. Chovala se velmi, velmi přátelsky, ale osobní dopis jsem od ní nikdy nedostal.“

Musel jsem odolat pokušení. Musel jsem ho nechat mluvit, ale nedověděl jsem se, kdy a jak se dostanu k ostatním. Wolfe řekl, abych se nevyptával příliš. Jeho pokyny nerespektuji jen tehdy, když mám důvod se domnívat, že o případu vím více než on, a v tomto okamžiku ani nevím, co hledal v telefonním seznamu.

Na Drewa jsem tedy netlačil. Poděkoval jsem a požádal, jestli by mi řekl, kdy bych se směl spojit s panem Gallantem. Slíbil, že to zjistí, a zmizel za zástěnou. Brzy jsem slyšel jeho hlas, ale příliš nezřetelně, abych rozeznal slova. Druhý hlas jsem neslyšel a z toho jsem jako správný detektiv usoudil, že mluví do telefonu. Pak jsem se rozhodl, že zjistím, jestli žena, která sedí u stolu a prohlíží si desky, je slečna Princeová nebo Emmy Thorneová. Raději jsem však od toho upustil, ale nepůjdu do podrobností s vysvětlováním, jakou choulostivou a komplikovanou cestou jsem rozhodnutí změnil.

Drew se zase objevil a setkali jsme se uprostřed místnosti. Řekl, že pan Gallant je ve své kanceláři se slečnou Princeovou a je ochoten mi věnovat pět minut. Další ryby!

Drew určitě řekl Gallantovi, oč mi jde. Vedl mne k výtahu, vešel se mnou a zmáčkl knoflík s dvojkou. Snažil jsem se vypadat jako člověk doufající a ne domýšlivý.

Chodba ve druhém poschodí byla úzká, s holými stěnami a bez koberců. Jak jsem řekl, žádný palác. Pochodoval jsem šest kroků za Drewem, prošli jsme dveřmi a octli jsme se v ráji plném nahých dívek. Veškerý prostor na všech čtyřech stěnách byl pokryt ženami, namalovanými, natištěnými, fotografiemi barevnými a černobílými všech velikostí a v určitém směru vlastně podobnými, ženy neměly na sobě ani nit. Možná návrháři dámských šatů neznali ženskou anatomii. Připouštím, že obrázky jim snad mohly pomáhat.

Účinek byl tak silný, že mi trvalo čtyři nebo pět sekund, než

jsem se zase zaměřil na muže a ženu, kteří seděli u stolu.

Drew mě představil a odešel.

Ačkoliv muž a ženy byli oblečeni, udělali na mne taky neobyčejný dojem.

Muž mi někoho připomínal, ale nemohl jsem si vzpomenout koho. Až později jsem si uvědomil, že lorda Byrona na obrázku v knize z otcovy knihovny. Tehdy, to jsem byl mladší, na mne obrovsky zapůsobil. Byly to hlavně mužovy kudrnaté černé vlasy a vysoké čelo. Nos a brada také odpovídaly. Ale vázanka nesouhlasila, místo šátku měl úzkého motýlka s dlouhými visejícími konci.

žena se k němu nehodila. Byla malá, pěstěná, v kostýmku, který jí padl a který musel šít profesionál. Tvářila se velice zvědavě. Ne že by jí oči lezly z důlků, ale byly v její tváři dominující. Nehledě na přítomnost ušlechtilého Aleca Gallanta jsem přistoupil ke stolu a měl oči jen pro Anitu Princeovou.

Gallant promluvil: „Co má být s tou Sárou Yareovou?“

„Jen pár otázek. Nezdržím vás ani pět minut. Asi vám už

pan Drew řekl?“

„Řekl, že Nero Wolfe zahájil vyšetřování. Čeho? Jak zemřela?“

„Nevím, nejsem přesně informován. Jen vyřizuji pochůzky, pane Gallante. Mé pokyny zněly zeptat se, jestli jste neobdrželi nějaké vzkazy nebo dopisy v posledním

měsíci, případně i dříve, a pokud ano, jestli by je pan Wolfe směl vidět.“

„Bože.“ Zavřel oči, zaklonil hlavu a pak jí zatřepal, moucha otravuje lva. Podíval se na ženu. „To je na mne moc. Příliš moc!“ Podíval se na mne. „Určitě víte, že tady byla včera úkladně zavražděna žena. Určitě.“ Ukázal na dveře. „Ven!“ Ruka mu klesla na stůl jako střelený pták. „A po této katastrofě teď toto, smrt mé staré drahé přítelkyně.

Slečna Yareová mi nebyla jen přítelkyní. Charakterem a postavou byla dokonalá, její pohyby byly přímo hudbou a jako manekýnka by byla božská. Pohled na ni byla čistá rozkoš. Nikdy mi nenapsala dopis.“ Trhl hlavou k Anitě Princeové. „Pošli ho pryč.“

Položila mu ruku na rameno. „Slíbil jsi pět minut a věnoval dvě.“ Její hlas byl jistý a sametový. Obrátila se ke mně. „Tak vy nevíte, proč se o to pan Wolfe zajímá?“

„Ne, slečno Princeová, nevím. Říká mi jen to, co si myslí, že potřebuji vědět.“

„Ani kdo si ho najal na tuto práci?“

„Také ne. Pokud máte, co chce, dopisy –, asi vám řekne, proč je potřebuje vidět.“

„Nemám od ní dopisy. Nikdy jsem žádný nedostala.

Nestýkaly jsme se se slečnou Yareovou v soukromí.“ Ústa se usmívala, oči nikoliv. „Ačkoliv jsme se mnohokrát setkaly, nebyly jsme si blízké. Pan Gallant jí zkoušel šaty osobně. Jen jsem přihlížela. Zdá se –“ hledala slovo a našla

ho. „Zdá se podivné, že pan Wolfe zahajuje pátrání hned po smrti. Nebo začal už dříve?“

„Nemohu říct. Poslal mne na tuto pochůzku dnes ráno.“

„Moc toho nevíte, že?“

„Ne, jen plním příkazy.“

„Určitě víte, že slečna Yareová spáchala sebevraždu.“

Nestačil jsem odpovědět. Gallant uhodil pěstí do stolu a zakřičel: „Ve jménu božím, pošli ho pryč!“

„Promiňte, pane Gallante,“ řekl jsem. „Můj čas vypršel.

Řekněte mi, prosím, kde najdu vaši sestru a slečnu Thorneovou, a já –“

Skončil jsem, protože jeho ruka se natáhla po popelníku, velkém a kovovém. Protože nebyl kuřák, dalo se předpokládat, že by byl popelník brzy ve vzduchu. Anita Princeová tomu předešla. Levou rukou mu chytila zápěstí, pravou popelník a odstranila ho z dosahu. Rychle a obratně.

Pak mi řekla: „Slečna Gallantová není přítomna. Slečna Thorneová je zaneprázdněna, ale můžete se domluvit s panem Drewem dole. Raději teď jděte.“

Šel jsem. Za příznivějších okolností bych se pár minut zdržel v místnosti s připíchnutými obrázky žen, ale ne teď, když bych musel uhýbat létajícím popelníkům.

Situace vyžadovala, abych sjel dolů výtahem a zašel znovu za panem Drewem. Ale detektiv má být iniciativní.

Když jsem zaslechl jakoby ženský hlas vycházející z otevřených dveří, přešel jsem kolem výtahu, abych se

podíval. Byl jsem ale zahlédnut a hlas, rozhodně ne hlas ženy, mluvil ke mně.

„Zase vy?“

Chtěl jsem se kopnout. I když moje návštěva nemohla být tajná, neboť jsem měl promluvit s pěti lidmi, určitě si Wolfe přál, aby nebyla veřejná. Kdo ke mně mluvil? Seržant Purley Stebbins ze západního štábu.

„Na obhlídce?“ zeptal se. Purleyho smysl pro humor je trochu primitivní. „Na místě činu?“

Snížil jsem se na jeho úroveň. Přecházel jsem práh dveří.

„Nátlaková neuróza?“

Asi ano. Místnost byla stejně velká jako ta Aleca Gallanta, ale na rozdíl od ní tam nedominovala ženská těla bez oblečení, v této bylo oblečení bez žen. Byly tu kabáty, kostýmy, šaty, všechno. Visely na krejčovských figurínách všude kolem, na věšácích, na tyči podél stěny, na hromadách na stole. Figurína po mé pravici měla sukni, od pasu nahoru nic. Mohla se červenat, kdyby měla obličej. Byla tam jedna výjimka. Hnědé vlněné šaty u rohu stolu měly živého majitele, velmi atraktivní ženu s dokonalou postavou a ladnými pohyby. Vedle ní stál Carl Drew. U stolu seděl seržant Stebbins s nějakým papírem v ruce a s mnoha dalšími na stole. Po levici měl také telefon, pravděpodobně ten, který, jak jsme s Wolfem slyšeli, třískl o zem.

Do čeho jsem spadl, bylo zřejmé. Purley vyšetřoval příčiny smrti Biancy Vossové, zkoumal všechny dokumenty asi už podruhé.

„Vlastně,“ řekl jsem, když jsem míjel figurínu, „je to případ, do kterého nedělám. Jsem tu jen tak.“ Obrátil jsem se na pana Drewa s otázkou, kde bych našel slečnu Thorneovou.

„Tady,“ ozvaly se hnědé vlněné šaty. „Slečna Thorneová jsem já.“

„A já zas Archie Goodwin z úřadu Nero Wolfa. Mohl bych s vámi mluvit?“

Vyměnili si pohledy s Carlem Drewem. Z jejího pohledu jsem vytušil, že Carl ji už o mně informoval. Z jeho pak, pokud jsem byl aspoň z poloviny tak chytrý, jak bych měl být, bylo jasné jedno. Pokud mezi nimi neexistuje bližší vztah než měl k Sáře Yareové, není to jeho vina. On by o něj stál.

„Jen běžte,“ řekl Drew. „Zůstanu tady.“

Vycházela ze dveří a já hned za ní, když Purley pronesl mé jméno, totiž příjmení. Občas mi říkal Archie, ale ne když

jsem se objevil nezván tam, kde on pracoval na vyšetřování vraždy.

Obrátil jsem se.

„Koho hledáte?“ vymáhal ze mne odpověď. „Kdybych věděl, řekl bych vám to, ale nebuďte nedočkavý.“ Nemělo smysl mu něco namlouvat. „Uvidíme se u soudu.“

Emmy Thorneová mne vedla chodbou a otevřela druhé dveře. Při chůzi se vlnila tak, že mohla být hudbou. Podržela mi dveře, abych vešel, a pak je zavřela. Šla k židli za stolem a posadila se. Pokoj byl poloviční velikosti ve srovnání s ostatními a nevystavoval ani ženy, ani oblečení.

„Posaďte se,“ řekla. „Co je to za nesmysl, dopisy od Sáry Yareové?“

Posadil jsem se na židli na konci stolu. „Asi mám nakřivo kravatu nebo mám vyrážku. Panu Drewovi jsem byl odporný, pan Gallant po mně chtěl hodit popelníkem, a teď vy. Proč nesmysl, když vám chci položit jednoduchou zdvořilou otázku?“

„Možná ‚nesmysl‘ není to správné slovo. Spíš ‚nestydatost‘. Jaké máte právo sem napochodovat a klást vůbec nějaké otázky, ať už zdvořilé, nebo nezdvořilé?“

„žádné. Není to právo, je to dovolení. Nemám právo vás dnes večer pozvat na večeři, což by nebyl špatný nápad, ale mohu si to dovolit. Vy si můžete dovolit mi říct, že byste raději večeřela v automatu s paviánem, jenže to by nebylo zdvořilé. Také když se vás zeptám, jestli máte nějaké dopisy od Sáry Yareové, můžete si dovolit mi říct, že mám vyšplhat na strom, pokud jste shledala otázku indiskrétní. Smím dodat, že s dovolením vyšplhám na tyč místo na strom. Máte nějaké dopisy od Sáry Yareové?“

Smála se. Měla hezké zuby. Náhle se smát přestala.

„Dobrý bože,“ řekla. „Myslela jsem, že se rok nebudu smát.

Ta šlamastyka, co se tady včera odehrála, pak Sára. Ne, nemám žádné její dopisy. Nemusíte lézt na strom.“ Smích byl ten tam a její šedé oči na mne civěly chladně a kousavě.

„Co ještě?“

Znovu jsem musel odolávat pokušení. S Drewem bylo pokušení čistě profesionální, s ní jen částečně profesionální a jen částečně čisté. Cramer říkal, že se slečna Thorneová stará o propagaci a kontakty. Jeden navíc by jí prospěl.

Odolal jsem, zavrtěl hlavou a řekl: „Už nic, jedině, že byste něco věděla. Například, kdo by mohl nějaký dopis mít.“

„Nevím.“ Dívala se na mne. „Samozřejmě, že jsem zvědavá, kdybyste to tak chtěl nazvat. Měla jsem Sáru moc ráda. Váš příchod po všech těch trablech, přirozeně by mě zajímalo, proč jste sem přišel. Říkáte, že Nero Wolfe začal s vyšetřováním?“

„Ano, poslal mne. Nevím, kdo je jeho klientem, ale soudím, že to bude nějaký přítel slečny Yareové.“ Zvedl jsem se. „Možná je ještě někdo zvědavý. Děkuji, slečno Thorneová. Jsem rád, že nemusím šplhat na strom.“

Vstala a podala mi ruku. „Řeknete mi kdo?“

„Ano, když se to dozvím.“ Měla studenou ruku a pevný stisk a chvíli jsem ruku držel. „Promiňte, že jsem vás vyrušil. Mimochodem, dovolím si ještě jednu otázku: je tu někde slečna Gallantová?“

Řekla, že neví, doprovodila mne ke dveřím a opustila mne. Vracela se na místo činu. Šel jsem na opačnou stranu k výtahu. Dole v hlavní hale seděla žena a prohlížela si složku s fotografiemi. Vyšel jsem z budovy, na Madison Avenue jsem vešel do telefonní budky, vytočil to dobře známé číslo a požádal Fritze, aby mne spojil s Wolfem. Uslyšel jsem jeho hlas: „Ano, Archie?“

„Je tu plno ryb, úplné hejno. Sára Yareová si u nich dva roky kupovala oblečení a všichni ji měli moc rádi. Volám, abych se něco zeptal. S ostatními už jsem mluvil, ale Floru nemohu najít. Nebude u státního zástupce? Mám zůstat, dokud se neobjeví?“

„Ne. To stačí.“

„Další instrukce?“

„žádné. Přijďte domů.“

4. KAPITOLA

Po pozdním obědě, na který jsme měli hovězí na hříbkách, kuřecí játra, strouhaný sýr, za který se Fritz omlouval, protože jej musel tak dlouho uchovávat teplý, a bílé víno, jsem v kanceláři Wolfovi podrobně vylíčil svůj rybářský výlet včetně všech dialogů. Když jsem skončil, přikývl, nadechl se zhluboka nosem a vydechl ústy.

„Dobře,“ řekl, „tak to je vyřízeno. Půjdete –“

„Okamžik,“ skočil jsem mu do řeči, „pro mne to není vyřízeno. Už teď to bylo dost těžké, když jsem neznal scénář, ale než se pustím do další práce, potřebuji do ní vnést trochu světla. Proč jste si zasedl na Sáru Yareovou a na co jste potřeboval telefonní seznam?“

„Mám pro vás pochůzku.“

„Jo. Počká deset minut?“

„Může.“

„Tak proč?“

Opřel se. „Jak jsem vám ráno řekl, mám pocit, že mne chtěl někdo oblafnout, a já mám v úmyslu to zjistit. Je možné, že to představení tady včera, přimět nás telefonovat právě v okamžiku, kdy dochází k vraždě, abychom to slyšeli, byl podfuk. Opravdu, je to víc než možné. Mám to komentovat?“

„Ne. I Cramer měl stejné podezření.“

„Ano. Ale jeho teorie, že Bianca Vossová byla zabita dříve a že jiná žena, ne vrah, čekala u mrtvoly na telefon, je prostě směšná. Mám to komentovat?“

„Ne, pokud to nebyl šílenec. Kdokoliv, i sám vrah, by byl praštěný, protože tu vždycky byla šance, že někdo může každým okamžikem vejít.“

„Samozřejmě. Ale jestli nebyla zabita v době, kdy jsme slyšeli ty zvuky, musela být zabita dříve. Volal jste přece téměř okamžitě a poslal tam někoho. Proto ty zvuky nemohly přicházet odtamtud. Slečna Gallantová nevytočila Biančino číslo. Volala někomu jinému, koho k tomuto hokusu pokusu přemluvila.“ Otočil dlaň nahoru. „Došel jsem k tomu závěru, nebo řekněme hypotéze, než jsem šel včera spát. To neunesu, nikdo mne nebude považovat za osla. Když jsem dnes u snídaně četl v Timesech článek o Sáře Yareové, upoutal mou pozornost fakt, že byla herečka.

A herečka umí hrát. Také byla v krizi. Také zemřela. Kdyby ji někdo přesvědčil, aby vzala tuhle roli, bylo by to neobyčejně výhodné, pro toho, kdo ji přesvědčil –, zemřela, než se dověděla, že byla spáchána vražda a že byla spolupachatelkou. Jistě, je to pouhá spekulace, ale není marná. Když jsem přišel do kanceláře, hledal jsem jméno Sáry Yareové v telefonním seznamu. Vytočil jsem její číslo.

Algonquin devět jedna osm čtyři sedm.“

„Proč? Byla přece mrtvá.“

„Nezvedl jsem sluchátko. Pouze jsem číslo točil, abych jej slyšel. Než jsem to udělal, namáhal jsem si mozek. Snažil jsem se vybavit si zážitek, uložený sluchovým vjemem někde v mém mozku. Jak víte, jsem trénovaný dávat pozor, vnímat, zaznamenávat. Stejně jako vy. Stejný vjem je uložen ve vašem mozku. Zavřete oči a zkuste ho vyvolat. Vraťte se do včerejška do okamžiku, kdy jste uvolnil svou židli slečně Gallantové, sledoval, jak vytáčí to číslo. Ne to první, které vytáčela, to jste vytáčel později sám. To druhé, když vytáčela přímou linku do kanceláře Biancy Vossové.

Zavřete oči a vraťte svou mysl zpět.“

Učinil jsem tak. Postavil jsem se na místo, kde jsem stál, když vytáčela číslo, a zavřel oči. Za deset vteřin jsem to měl.

„Nechejte oči zavřené. Budu vytáčet a vy srovnávejte.“

Poslouchal jsem. Zadržoval jsem dech do konce, pak jsem oči otevřel a s jistotou řekl: „Ne. To není ono. První, třetí a čtvrté číslo není správné. Druhé by mohlo být –“

„Teď jiné číslo. Zavřete oči a zkuste znovu. Řekněte, kdy smím začít.“

Zavřel jsem oči a asi za pět vteřin jsem řekl: „Můžeme.“

Zvuk přicházel v sedmi jednotkách. Otevřel jsem oči.

„To je pravděpodobnější. To bylo ono, každopádně první čtyři čísla. Pak si nejsem tak jist. Ale v tom případě –“

„Stačí. První čtyři čísla nám stačí. První číslo, které jste odmítl, stejně jako já ráno, bylo Plaza dvě devět nula dvě dvě, přímá linka Biancy Vossové podle telefonního seznamu, číslo, které slečna Gallantová předstírala, že vytáčí. Druhé číslo patří Sáře Yareové, Alonquin devět jedna osm čtyři sedm.“

„Proklatě.“ Posadil jsem se.

„Byla to chvályhodná hypotéza, ale nic víc. Kdyby ti lidé, obzvlášť slečna Gallantová, mohli prokázat, že neměli kontakty se Sárou, byla by hypotéza neobhájitelná. Proto jsem vás poslal pátrat. A co jste zjistil, povýšilo domněnku na předpoklad. A závažný. Kolik je hodin?“

Musel by otočit hlavou, aby se podíval na hodiny na stěně, kdežto já jsem jen sklopil zrak a podíval se na zápěstí.

„Za pět minut čtyři.“

„Další instrukce budou stručné. Pojedete na Třináctou ulici a podíváte se do bytu Sáry Yareové. Potřebuji vědět, jestli tam ještě je telefonní aparát a jestli je funkční. Dříve nemohu pokračovat. Mám v úmyslu donutit kohokoliv, kdo chtěl ze mne udělat hlupáka, aby toho litoval. Musím dát ale pozor, abych hlupáka neudělal sám ze sebe. Vnesl jsem do věci světlo, jak jste žádal?“

Řekl jsem, že to už je jiskra, a odplul jsem na pochůzku.

Jestli si myslíte, že ocením Wolfův postřeh s telefonem, tak to se mýlíte. Nemá smysl ubezpečovat muže, že je géniem, když už to ví. Kromě toho jsem byl příliš naštvaný na sebe.

Mohl jsem na to přijít sám. Mohlo mne to napadnout, když jsem ho viděl s telefonním seznamem.

Neměl jsem svůj den. U domu Sáry Yareové na Východní třinácté ulici jsem si narazil palec. Myslím, že jednu věc umím. Odhadnout lidi. Ale u domovníka domu bez výtahu jsem se proklatě zmýlil. Vypadal, že s ním bude domluva, tak jsem mu prostě řekl, že chci zkontrolovat telefon v bytě Sáry Yareové. Ten mizera trval na tom, že musí vidět pověření. Tak špatně jsem ho odhadl. Nabídl jsem mu desetidolarovou bankovku s tím, že potřebuji dvě minuty na to, abych se podíval na telefon s ním po boku, a když mne odmítl, ukázal jsem dvacet dolarů. Jen se pohrdavě zašklebil. To už jsme byli zarytými nepřáteli, a kdybych mu ukázal stovku, asi by mi na ni plivl. Výsledek byl, že jsem se vrátil domů pro sadu klíčů a skoro hodinu čekal, abych se ujistil, že se nedívá. Vnikl jsem dovnitř.

Nebudu to popisovat. Bylo to skličující. I pro Sáru Yareovou, která kdysi žila v nouzi, to byla neútulná díra.

Ale telefon tam byl a fungoval. Zavolal jsem Fritzovi, jen abych ho pozdravil a řekl, že budu za patnáct minut doma.

Odpověděl, že pan Wolfe bude rád, protože přišel inspektor Cramer.

„Ne,“ žasl jsem.

„Ano,“ řekl.

„Kdy přišel?“

„Před deseti minutami. V šest. Pan Wolfe mi řekl, abych ho přijal, a je s ním v pracovně. Spěchejte domů, Archie.“

Taxikáři trvala cesta o něco méně než patnáct minut.

Vyšel jsem po schůdcích před vchodem a vešel. Tiše jsem za sebou zavřel, po špičkách přešel předsíní a zůstal jsem stát u dveří do pracovny, abych vdechl atmosféru, než vejdu.

Slyšel jsem Wolfův hlas.

„…neřekl jsem, že jste se nikdy nemýlil, pane Cramere.

Řekl jsem, že jste se nikdy nemýlil více. A to, ač podrážděn, jsem shovívavý. Nařkl jste mě z neupřímnosti. Fuj!“

„Blbost.“ Cramer zvýšil svůj skřípavý hlas. „Z ničeho jsem vás nenařkl. Prostě jsem vylíčil fakta. Čas vraždy jste stanovili s Goodwinem, protože jste ji slyšeli v telefonu. Je to tak? Všech pět osob má na tuto dobu alibi. Jedna byla tady s vámi. Je to tak? Když jsem vám včera řekl, že záležitost s telefonem mohl být podvod, že k vraždě mohlo dojít dříve, vytáčeli jste se. Mohli jste to zpochybnit okolnostmi, ale ne fakticky. Je to tak? Když budete s Goodwinem svědčit u soudu, budete přísahat, že jste se úplně spokojili s tím, že jste slyšeli, jak ji přesně v půl dvanácté zasáhla smrtící rána. Je to tak? Dáváte mi na vědomí, že nemáte zájem, že je vám to fuk, že –“

„Ne,“ oponoval Wolfe. „Tuhle otázku jsme neotevřeli.“

„Blbost. Samozřejmě, že byla zahrnuta. Řekli jste, že jste neměli žádný kontakt s těmi lidmi, kromě toho, co bylo uvedeno ve výpovědi. Tak proč se zajímáte o smrt Biancy Vossové? Vyhledal vás někdo z nich, přímo či nepřímo, mezi sedmou včera večer a dnešním polednem?“

„Ne.“

„Ale –“ Zdůraznil své ale. „Ale poslal jste tam dnes Goodwina. Netajil se před Stebbinsem, že je na rybolovu.

Mluvil s Drewem, Gallantem, slečnou Princeovou. A vlastně odvedl slečnu Thorneovou zpod Stebbinsova nosu, aby si s ní promluvil. Je to tak? Všichni odmítají říct, co jim řekl Goodwin a co oni řekli jemu. To je fakt. Říkají, že to je soukromá záležitost a nemá nic společného s vraždou Biancy Vossové. A když přijdu a zeptám se vás, proč jste tam Goodwina poslal, zeptám se jasně a zdvořile, řeknete, že, Čemu se smějete?“

Nebyl to smích, byl to sotva chichot, ale leze na nervy.

Vím to.

„Vaše zdvořilost, váš výběr příslovcí mi unikl, pane Cramere. Prosím, pokračujte.“

„Dobře. Položil jsem vám otázku. Byl jste připraven mi odpovědět do čtyřiadvaceti hodin. Co já jsem řekl, je oprávněné. Nenařkl jsem vás z neupřímnosti. Vy víte, co jsem řekl.“

„To jistě, pane Cramere.“ Wolfa jsem neviděl, ale určitě pootočil dlaní. „Je to dětinské a zbytečné. Jestli existuje spojení mezi vaším vyšetřováním vraždy a dnešním námětem hovoru pana Goodwina s těmi lidmi, bude to jen proto, že jsem si vytvořil domněnku a jednal na jejím základě. Doufám, že budu něco vědět do čtyřiadvaceti hodin. Mezitím neuškodí, když vás na něco upozorním.

Máte nějaké informace o smrti Sáry Yareové?“

„Ano, nějaké ano. Pravděpodobně to byla sebevražda, ale ověřujeme to. Nasadil jsem dva muže.“

„Navrhuji, abyste nasadil mnohem víc mužů, a dobrých, a vyšetřil to důkladně. Pro nás oba to bude pomoc. Brzy budu mít konkrétnější podněty, ale momentálně by to mělo stačit. Víte dobře –“

Zazvonil zvonek u dveří. Pohlédl jsem skrz skleněný panel ve vstupních dveřích. Na schodech nebyl návštěvník, byl to celý dav. Dostavilo se všech pět. Gallant, jeho sestra, Anita Princeová, Emmy Thorneová, Carl Drew. Fritz vyšel z kuchyně, uviděl mě a zastavil se. Vytáhl jsem z kapsy blok a pero a napsal: Telefon funguje. Těch pět stojí venku a chtějí k nám.

AG

Požádal jsem Fritze, aby byl v pohotovosti. Vytrhl jsem list z bloku, přišel za Wolfem a podal mu vzkaz.

Wolfe si ho přečetl, tři vteřiny se mračil a pak zavolal na Fritze.

Fritz se objevil ve dveřích. „Ano, pane?“

„Zavřete na zástrčku a řekněte těm lidem, že je hned přijmu.“

„Ano, pane.“ Fritz odešel.

Wolfe se podíval na Cramera. „Pan Gallant, jeho sestra, slečna Princeová, slečna Thorneová a pan Drew přišli nepozváni a neočekáváni. Musíte odejít, aniž by vás viděli.

Zůstanete v předním pokoji, dokud nevejdou. Později za vámi přijdu.“

Cramer byl na nohou. „Nevěřím vám, že jste je nečekal.“

„Pane Cramere! Myslíte, že bych tak hloupě neobratně lhal? Kdybych je očekával, myslíte, že bych vás přijal?

Hašteřil se tu s vámi? Buď odejděte vy, nebo odejdu já.

Pokud je přijmete vy, máte je mít a přeji vám hodně štěstí.“

Cramer nasupeně hleděl. „Myslíte si, že se vyplížím a budu sedět na vašich proklatých schodech, dokud nezapískáte?“

„To je nepravděpodobné,“ připustil Wolfe. Ukázal na obraz na stěně za sebou, pěkný vodopád. „Znáte to. Můžete tam vejít, ale jen jestli se neprozradíte, dokud nebudete vyzván.“

Vodopád zakrýval díru ve zdi. Z druhé strany nebyla kryta, odtud jste nejen viděli, ale také slyšeli. Cramer už kryt jednou před lety použil.

Cramer stál a uvažoval. Wolfe se dožadoval: „Tak?

Čekají. Na vás, nebo na mne?“

Cramer řekl: „Dobře, uděláme to, jak říkáte.“ Otočil se a vyšel do předsíně a doleva.

Wolfe mi řekl: „Tak, Archie, uveďte je.“

5. KAPITOLA

Lord Byron, alias Alec Gallant, a červená kožená klubovka se k sobě dobře hodili. Seděl, opřený, málokdo v ní bývá tak suverénní. Obvykle jsou lidé v takové situaci příliš šílení nebo příliš sklíčení. Asi jako ti zbylí čtyři. Seděli na žlutých židlích, které jsem rozestavil tak, aby seděli v řadě naproti Wolfovi. Emmy Thorneová byla ke mně nejblíž, pak Anita Princeová, vedle Carl Drew, pak Flora Gallantová. Flora byla tedy usazena nejblíž k bratrovi, což se zdálo vhodné.

Wolfe se obrátil na Gallanta: „Ptáte se mne, pane, proč jsem poslal pana Goodwina, aby se zeptal vašich lidí na Sáru Yareovou. Nejsem povinen odpovědět a nevím, jestli jsem ochoten. Místo toho smím se já zeptat na něco vás?

Proč vás Goodwinův dotaz, určitě ne provokativní, tak rozrušil? Zřejmě natolik, že vás donutil mne osobně navštívit. Proč?“

„Kecy,“ řekl Gallant. „Prázdná slova.“ Na stolku po jeho levici ležel popelník, ale nebyl těžký.

Anita Princeová se vložila do hovoru: „Policie trvala na tom, abychom odpověděli, proč přišel a co chtěl.“

Wolfe přikývl. „A vy jste odmítli odpovědět. Proč?“

„Protože,“ vysvětlila Emmy Thorneová, „jim do toho nic není. Máme nárok vědět, proč jste ho poslal, nehledě na to, jestli jeho otázky byly provokativní nebo ne.“ Slečna se silně cítila být v právu.

Wolfovy oči kmitaly zprava doleva a zpět. „Nemá smysl to protahovat. Přijímám vaši otázku. Poslal jsem za vámi pana Goodwina, protože mám podezření, že si ze mne někdo vystřelil. Dále protože usuzuji, že existuje spojitost mezi smrtí Sáry Yareové a vraždou Biancy Vossové. Tím, že jste se v tomto počtu dostavili, mou domněnku potvrzujete.“

„Věděla jsem to,“ zamumlala Flora Gallantová.

„Tais-toi,“ nařídil jí bratr. K Wolfovi: „Řeknu vám, proč jsme sem přišli. Přišli jsme si pro vysvětlení. Přišli jsme –“

„Domluvit se,“ vpadl mu do řeči Carl Drew. „Máme starosti, všichni, to víte, potřebujeme vaši pomoc a jsme ochotni za ni zaplatit. Nejdříve potřebujeme vědět, jaká je souvislost mezi Sárou Yareovou a tím, co se stalo Biance Vossové.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „To nemyslíte vážně. Potřebujete vědět, jestli jsem zjistil souvislost, a pokud ano, jakou?

Řeknu vám to, ale než tak učiním, musím si některé záležitosti ujasnit. Nesmí tu dojít k nedorozumění.

Například chápu, že jste se všichni cítili vážně ohroženi přítomností slečny Vossové. Vy, slečno Princeová, vy, slečno Thorneová, a vy, pane Drewe, vaše nejvyšší ambice byly ohroženy. Vaše budoucnost byla spojena s úspěchem a slávou podniku a vy jste byli přesvědčeni, že slečna Vossová chce vaše úsilí znevážit, možná zničit. Nebo je to snad jinak?“

„Samozřejmě, že ne,“ řekla Emmy Thorneová opovržlivě. „Všichni jsme to věděli.“

„Tak na tom jsme se shodli. To platí také pro vás, slečno Gallantová, hlavně pro vás. Měla jste ještě hlubší zájem, obavy o vašeho bratra. Řekla jste mi to. Co se týče vás, pane Gallante, vy nejste člověk, který snadno někomu podlehne, a přesto jste se nechal tou ženou ovládnout. Dá se předpokládat, že jste se musel neustále velice ovládat. Je to tak?“

Gallantovi na okamžik poklesla čelist. Podíval se na svou sestru a pak zpět na Wolfa. Ovládal se i teď, o tom nebylo pochyb.

Vymáčkl ze sebe. „Měla mě pod palcem.“ Sevřel rty.

„Policie to ví. Zjistili dost a já jsem jim řekl zbytek. Byla to zlá žena. Seznámili jsme se za války ve Francii. Byli jsme spolu v odbojovém hnutí, vzali jsme se. Teprve pak jsem se dověděl, že byla perfide. Zradila Francii. Nemohl jsem to dokázat, ale věděl jsem to. Opustil jsem ji a změnil si jméno.

Přijel jsem do Ameriky. A pak, minulý rok, mě našla a začala dávat ultimáta. Měla mě pod palcem.“

Wolfe zabručel. „To mi nestačí, pane Gallante.

Pochybuji, že tenhle příběh uspokojil policii. Tím méně mne. V takové situaci jste ji mohl zabít, ale jistě byste ji nenechal převzít vedení svého podniku a váš život. Co ještě v tom bylo?“

„Nic. Už nic!“

„Ale určitě bylo. A jestli se vyšetřování protáhne, policie to zjistí. Radím vám, abyste to odkryl, a já tu záležitost vyřídím. Neodstranila její smrt ten palec?“

„Ano, díky bohu, odstranila.“ Gallant praštil dlaněmi do opěradel křesla. „Když není mezi námi, není se čeho bát.

Měla dva bratry, byli zrádci jako ona. Zabil jsem je. Byl bych ji zabil taky, ale unikla mi. Za války by to byla pouhá epizoda, ale došlo k tomu později, mnohem později, a tehdy už by to byl zločin. S její výpovědí byl bych assassin, byl bych odsouzen. Teď díky bohu už nežije, ale já jsem ji nezabil. Vy víte, že jsem to nebyl já. Včera v půl dvanácté jsem byl v dílně se slečnou Princeovou a mnoha dalšími a vy jste si jist, že k vraždě došlo tehdy. Proto jsme přišli, abychom vám zaplatili –“

„Zadrž, Alecu.“ Anita Princeová ho zastavila. „Pan Wolfe chce věci objasnit. Dovol mu to.“

„Venku je teprve hlavička kočky, ale stejně už ji slyším škrábat,“ řekl Wolfe. „Pokračujme. Nemohu přísahat, že Bianca Vossová byla zabita právě v tom okamžiku. Naopak, z různých skutečností usuzuji, že to tak nebylo. Méně závažným je třeba to, že na mne přes telefon chrlila neobyčejné nadávky, a to docela bezdůvodně. Nazvala mne nevymáchanou hubou. žena, která mluvila se silným cizím přízvukem, by neměla slovo huba tak po ruce a možná ho ve svém slovníku vůbec neměla. Ale jsou tu závažnější důvody.

Přišly jako na zavolanou. Protože složitost přírody dovoluje nesčetné náhody, nemůžeme je odmítat bez rozmýšlení, ale musíme rozlišovat. Jednak to, že k útoku došlo právě v okamžiku, kdy slečna Gallantová přiměla pana Goodwina a mne s ní telefonovat, je navýsost podezřelé. Kromě toho bylo nemoudré udeřit právě tehdy. Proč vrah nepočkal, až zavěsí? Kdokoliv by s ní mluvil, musel slyšet ty zvuky a vyhlásit poplach. Je tu další námitka na pevnějším základě.

Slečna Gallantová nevytočila číslo slečny Vossové, jak předstírala, ale vytočila číslo Sáry Yareové.“

Šum či jakési jemné zahřímání přicházelo od vodopádu.

Byl jsem nejdále, a slyšel jsem to zřetelně, takže to ostatní museli zaslechnout také, ale Wolfova poslední slova tak upoutala jejich pozornost, že si ničeho nevšimli.

Wolfe však ano a spěšně dodal: „Včera jsem to nevěděl.

Ujistil jsem se teprve, když jste zazvonili u dveří, když mi pan Goodwin předal svůj vzkaz.“

Vzal jej ze svého stolu. „První slova zněla: ‚Telefon funguje.‘ Poslal jsem ho zjistit, jestli telefon Sáry Yareové je funkční. Je zřejmé, že se slečna Gallantová domluvila se slečnou Yareovou, aby se vydávala za Biancu Vossovou, a je to rozumné –“

„Okamžik!“ Gallant si poposedl v červené kožené klubovce. „Nemůžete to dokázat.“

„Přímo ne. Úsudkem ano.“

„A jak víte, že vytáčela číslo Sáry Yareové? Neviděl jste na telefon, když je vytáčela, ani pan Goodwin.“

Wolfe přikývl. „Je evidentní, že jste spolu o tom diskutovali. Máte pravdu, pane Gallante. Neviděli jsme na číselnici. Nicméně máme dost přesvědčivý důkaz. Nejsem, “

„Jaký důkaz?“

„To nikam nevede, Alecu.“ Byla to Emmy Thorneová, co se zabývá kontakty a propagací. „Netlač na pana Wolfa.

Zakousl se do případu, to vidíš. Víš přece, na čem jsme se domluvili.“

„Nejsem si jista,“ namítla Anita Princeová, „že jsme se domluvili správně.“

„Já jsem. Carle?“

„Ano.“ Drew se kousal do rtu. „Ano.“

„Floro? Je to na tobě.“

„Asi ano.“ Flořin hlas byl zlomený a pokusila se znovu.

„Asi ano.“ To už bylo lepší.

Emmy přikývla. „Pokračuj, Alecu. Nemůžeš na něj tak naléhat.“

„Proboha.“ Gallant pohlédl na svou sestru a zpět na Wolfa. „Dobře. Zaplatíme vám a vy nám pomůžete. Já vám zaplatím. Moje sestra je nevinná a nesmí trpět. Byla by to urážka přírody, urážka samotného Boha. Všechno mi vyprávěla, byla hloupá, ale je nevinná. Domluvila se se Sárou Yareovou, jak jste řekl, ale jenom proto, aby vás přiměla k jednání. Hodně o vás četla a o vašich schopnostech měla to nejlepší mínění. Z Biancy Vossové byla zoufalá. Věděla, že žádáte vysoké honoráře, daleko nad její možnosti, tak spředla plán. Chtěla vás přesvědčit, abyste promluvil telefonicky s Biancou Vossovou. Místo ní zavolá Sáře. Sára vás hrubě napadne, vy se urazíte a začnete jednat proti Biance Vossové. Bylo to hloupé, ano, ale ne trestuhodné.“

Wolfe měl polozavřené oči. „Vy mi chcete zaplatit, abych jí pomohl?“

„Ano. Když jsem řekl sestře, že jste poslal muže, aby se informoval na Sáru Yareovou, všiml jsem si, že měla obavy.

Zeptal jsem se proč a ona mi to pověděla. Radil jsem se s ostatními, bylo zřejmé, že něco víte a že je to nebezpečné.

Rozhodli jsme se přijít sem a požádat vás o pomoc. Moje sestra nesmí trpět.“

„Slečno Gallantová, slyšela jste bratra. Citoval vás správně?“

„Ano.“ Tentokrát to bylo dostatečně hlasitě.

„Bylo to tak, jak tvrdí?“

„Ano.“

Wolfe se vrátil ke Gallantovi. „Souhlasím s vámi, pane, že vaše sestra jednala hloupě, ale vy nejste ten, který to má prohlásit. Říkáte, že domluvila se Sárou Yareovou, aby mne urážela přes telefon, ale u toho to neskončilo. Skončilo to tím, že slečna Yareová vydávala zvuky, které indikovaly, že byla hrubě napadena. Telefon klepl o zem a pak následovaly další zvuky, než se přerušilo spojení. To byla její iniciativa?

Její nápad? Hloupost vaší sestry se může sklánět před vaší. Neočekáváte, že něco takového přehlédnu, a horší je, jestli jste to přehlédl sám.“

„Nejsem hloupý, pane Wolfe.“

„Pak jste tak nevyzpytatelný, že mé zkušenosti na vás nestačí.“

„Nevyzpytatelný?“

„Rusé. Subtil.“

„Ne, to nejsem.“ Gallant sevřel čelisti a zase je uvolnil.

„Bien. Předpokládejme, ale jen předpokládejme, že tu komedii připravila taky ona. Předpokládejme, že Biancu Vossovou zabila. Byl to zločin? Ne, byla to spravedlnost, byla to ruka boží. Bianca Vossová byla zlá žena. Byla vilaine. Jste tak mravný, že můžete moji sestru tak týrat?

Jste vzorný? Je ve vašich rukou, je vám vydána na milost a nemilost. Vy víte o Sáře Yareové, ale policie nic neví.

Víte, že sestra vytáčela její číslo, ale policie to neví a vědět nebude, pokud jí to neřeknete. Vaše slovo může zpečetit, že moje sestra byla u vás v době, kdy byla Bianca Vossová zabita. Jak jsem řekl, chci vám zaplatit. Prokážete velkou službu, která si zaslouží ocenění. Důvěřuji vám. Zaplatím hned.“

Wolfe zabručel. „To byl pěkný proslov.“

„To nebyl proslov. Nedělám proslovy. Byla to výzva ke shovívavosti. Od srdce.“

„Výzva k mé chamtivosti.“ Zavrtěl hlavou. „Nejsem vzorný. Ani muž zákona. Ale přehlédl jste dva důležité faktory. Zaprvé moji hrdost. I kdyby si Bianca Vossová zasluhovala smrt, nedovolím vrahovi, aby mne považoval za hlupáka. Zadruhé, zemřela další žena. Byla Sára Yareová taky tak zlá? Byla vilaine?“

„Ale ona, Sára spáchala sebevraždu!“

„Ne. Tomu nevěřím. To je další náhoda, kterou mám přijmout, že byla natolik zoufalá, že se rozhodla pro radikální řešení, ale proč by si vybrala právě ten okamžik?

Až neuvěřitelná shoda náhod. Podle zveřejněné zprávy zemřela včera mezi desátou a druhou. Já bych to trochu upřesnil. Jelikož se mnou mluvila v půl dvanácté, zemřela mezi půl dvanáctou a druhou. Jsem přesvědčen, že osoba, která zabila Biancu Vossovou někdy před půl dvanáctou a domluvila se se Sárou Yareovou sehrát tu komedii, jak to nazýváte, šla potom do bytu Sáry a zabila ji. Skutečně, prozíravost si to žádá. Chcete ode mne příliš velkou službu.

Kdyby zemřela jen Bianca Vossová –“

„Ne!“ vybuchl Gallant. „Nemožné! Absolutně nemožné!

Moje sestra Sáru milovala. Aby ji ona zabila? Šílenství!“

„Ale věříte, že zabila Biancu Vossovou. Když jste sem přišel, věřil jste tomu. To bylo neuvážené. Ona to nebyla.“

Gallant na něho civěl. To nebylo hodno lorda Byrona.

Ale zírali i ostatní. Začali se ozývat. Carl Drew se dožadoval: „Ne? Řekl jste, že ona to nebyla?“ Emmy Thorneová se chladně zeptala: „Co to má znamenat, pane Wolfe? Hru?“

„Ne, madam, ne hru. Ani komedii, abych použil výraz pana Gallanta. Jak řekl jeden pán, kterého znám, vražda není legrace.“ Wolfe pohlédl na Floru. „Hodně toho svědčilo proti vám, slečno Gallantová. Hlavně také proto, že jste vytočila jiné číslo před tím, než jste zavolala Sáře Yareové, a zeptala jste se nějaké Doris, jestli je tam někde slečna Vossová. Jste tak moc vyděšená, že si to nepamatujete?“

„Ne.“ Svírala rám kabelky oběma rukama. „Pamatuji.“

„Samozřejmě důvod pro to by byl zřejmý, kdybyste zabila Biancu Vossovou, než jste přišla sem. Musela jste se ujistit, že její tělo nenajdou dříve, než dokončíte svou lest.

Když jste nezabila slečnu Vossovou, proč jste uskutečnila ten hovor?“

„Chtěla jsem se ujistit, že neodejde, že zůstane ve své kanceláři. Mohl jste jí zavolat později, po mém odchodu.

Nevadilo by mi, kdyby popírala, že s vámi takovým způsobem mluvila. Věřila jsem, že byste si myslel, že lže.

Bylo to ode mne hloupé. Ale jak jste přišel na to, že jsem ji nezabila?“

„Řekla jste mi to. Ukázala jste mi to. Kdybyste vymyslela tenhle propracovaný plán, určitě byste si také připravila, jak budete jednat v okamžiku krize. Byla byste vyplašená, šokovaná, omráčená. Byla jste však dokonale omámená zmatkem. Když nám pan Goodwin řekl, co si vyslechl od pana Drewa, jak jste reagovala? Řekla jste: ‚Ale jak‘ a opakovala ‚ale jak‘… Kdybyste zabila Biancu Vossovou, musela byste být mistrovský dramatik, abyste vytvořila tenhle řádek, a geniální herečka, abyste ho vyjádřila tak, jak jste ho vyjádřila; ale nejste ani jedním, ani druhým.

Mně to stačí. Pro soud a porotu musím pracovat lépe.

Dokážu to. Vy jste nevinná, ale někdo jiný musí být vinný.

Někdo se musel dovědět, co jste si domluvila se Sárou

Yareovou, buď od vás, nebo od ní, a přemluvit ji, aby dodala dramatické vyvrcholení. Někdo jiný zabil Biancu Vossovou a pak si vytvořil nenapadnutelné alibi na kritické okamžiky. Někdo jiný sehnal nutné množství kyanidu, to není tak obtížné. Někdo jiný, když si zařídil alibi, odešel do bytu Sáry Yareové a otrávil její sklenku na whisky. To se stalo před druhou hodinou a mělo vše zjednodušit. Skutečně to zjednodušilo. Krátce před tím, než jste přišla, jsem se dověděl od pana Cramera z policie, že jste přišla do bratrovy firmy pár minut po poledni. Protože jste odtud odešla čtvrt hodiny předtím, neměla jste čas jít nejdříve na Třináctou ulici a zbavit se Sáry Yareové a zbytek odpoledne jste byla pod dohledem policie. Je to tak?“

„Ano.“ Floře zvlhly oči, ale nevytáhla si kapesník.

„Chtěla jsem se jít podívat, co se stalo Sáře, ale bála jsem se, nevěděla jsem –“

„Dobře, že jste nešla, madam. Také vím od Cramera, že vy, pane Gallante, vy, pane Drewe a vy, slečno Princeová, jste po celou dobu byli pod policejním dozorem. Zbýváte vy, slečno Thorneová.“ Díval se na ni zúženýma očima.

„Byla jste se třemi muži na Čtyřicáté šesté ulici od jedenácti dvaceti do čtvrt na dvanáct. Přijela jste do firmy pana Gallanta, uviděla tam policii, a to bylo něco před třetí. Snad uspokojivě vyplníte to mezidobí. Pokusíte se?“

„Nemusím se pokoušet.“ Šedé oči Emmy Thorneové nebyly chladné a kousavé jako ve chvíli, kdy mi říkala, že nemusím lézt na strom. Přivírala oči, když se dívala na Wolfa. „Takže je to hra.“

„Z jaké nebudete mít radost, obávám se. Já ale také ne.

Nebudu zjišťovat, jak jste sehnala kyanid, jak jste vešla do kanceláře Biancy Vossové nebo mohla vejít, než jste odešla na obchodní jednání, ani hledat důkaz vaší návštěvy na Třinácté ulici po obchodním jednání, ani rozhodovat, které oddělení policie vás dá k soudu za, to vše udělají jiní.

Vidíte, že to byla chyba.“

Gallant vstal a přistoupil k ní. Nedotýkal se jí, ruce měl sevřené na hrudi. Postavil se před ni a nařídil jí: „Podívej se na mne, Emmy!“

Aby to udělala, musela by zaklonit hlavu, ale ona se ani nehnula.

„Miluji tě,“ řekl. „Zabila jsi Sáru?“

Rty se pohnuly, ale nebylo nic slyšet.

Jeho pěsti se otevřely. „Ty jsi nás tehdy slyšela a věděla jsi, že si tě nemohu vzít, protože jsem ženatý, a tak jsi ji zabila. To mohu pochopit, protože jsem tě miloval. Ale že jsi zabila Sáru, to ne. A to není ještě nejhorší. Dnes, když jsem řekl tobě a ostatním, co mi řekla Flora, ty jsi to přijala.

Ty jsi nás nechala, abychom uvěřili, že to ona zabila Biancu.

Nechala bys ji trpět. Podívej se na mne. Ty bys nechala mou sestru –“

Flora stála u něj a tahala ho za rukáv. Šeptala: „Miluješ ji, Alecu, nezraňuj ji teď, ne –“

Gallant se vytrhl, udělal krok zpět, složil paže a vydechl.

Emmy Thorneová se zvedla ze židle, postavila se zpříma, vrhla na Gallanta přímý, tvrdý pohled, trhla hlavou, odvrátila se od něho a šla ke dveřím těsně kolem Flory a Anity Princeové, která se na ni zděšeně dívala. Carl Drew o krok odstoupil, aby se nesrazili.

Nepohnul jsem se, nepotřebovali mne. Její pohyby už

nebyly hudbou, hudba dozněla. Když prošla předsíní, ruka chytila její paži, ruka, která s tím měla hodně zkušeností.

„Jenom klid, slečno Thorneová,“ řekl Cramer. „Musíme si promluvit.“

„Grand Dieu,“ zaúpěl Gallant a rukama si zakryl obličej.