ČERVENÁ KAZETA

Rex Stout

1

Wolfe pozrel na návštevníka široko otvorenými očami, čo bolo uňho príznakom ľahostajnosti alebo podráždenia.

„Opakujem vám, pán Frost, je to zbytočné,“ povedal. „V obchodnej veci nikdy neodchádzam z domu. A nijaká tvrdohlavosť ma von nedostane. Povedal som vám to pred piatimi dňami. Zbohom, pane.“

Llewellyn Frost zažmurkal, ale nepohol sa, akoby nebral na vedomie, že sa s ním Wolfe rozlúčil. Naopak, usadil sa v kresle ešte pohodlnejšie.

Trpezlivo prikývol. „Viem, pán Wolfe, a minulú stredu som vám ustúpil, lebo som videl inú zdanlivo vhodnú možnosť. Ale nič z toho nebolo. Niet inej možnosti. Treba, aby ste ta šli. Zabudnite raz na predstavu, že ste egocentrický génius – napokon výnimka iba potvrdzuje pravidlo. Bol by to fliačik vyzdvihujúci krásu. Zajachtanie zdôrazňujúce výrečnosť. Bože môj, ved je to iba dvadsať blokov odtialto na Päťdesiatej druhej ulici, medzi Piatou a Madison Avenue. Taxíkom tam budeme za osem minút.“

„Naozaj!“ Wolfe sa pohniezdil v kresle, zlosť v ňom vrela. „Koľko máte.rokov, pán Frost?“

„Ja? Dvadsaťdeväť.“

„Tak nie ste už taký mladý, aby to ospravedlňovalo vašu detinskú bezočivosť! Tak! Vy ste mi ustúpili! Hovoríte že vytváram o sebe akúsi predstavu! A silou-mocou ma chcete prinútiť, aby som sa vrhol do víru mestskej dopravy – v taxíku! Pane, ja by som nesadol do taxíka, ani keby som mal možnosť rozlúštiť najväčšiu záhadu Sfingy a za odmenu by som mal dostať všetok náklad, čo sa plaví po Níle!“ Stíšil hlas do nahnevaného mrmlania. „Bože môj dobrý! Taxík!“

Súhlasne som sa uškrnul a pohrával som sa s ceruzkou za svojím stolom asi osem krokov od Wolfa. Po deviatich rokoch práce u Nera Wolfa som si uvedomil, že v nejednom smere som prestal byť voči nemu skeptický. Napríklad, že je najlepší súkromný detektív severne od Južného pólu. A je presvedčený, že vzduch vonku rozleptáva pľúca. A trhá mu nervy, ked ho niekto súri a núti do niečoho. A že by asi umrel od hladu, keby sa Fritzovi Brennerovi niečo stalo, lebo je presvedčený, že nikto okrem Fritza nevie uvariť jedlo, ktoré sa dá zjesť. A ešte zopár ďalších bodov by som mohol uviesť, ale radšej ich vynechám, lebo Nero Wolfe si to pravdepodobne prečíta.

Mladý Frost hľadel naňho pokojne. „Ale si žijete, pán Wolfe!“ Frost prikývol. „Naozaj si žijete! Zavraždili dievča. Ďalšiemu dievčaťu, možno i viacerým hrozí nebezpečenstvo. Ponúkate svoje služby ako expert v tomto odbore, všakáno? No dobre, nepochybne ste naozaj expert. Ale ked zavraždia dievča a ďalšie sú vo veľkom bezprostrednom nebezpečenstve, tak vy žalostne nariekate nad taxíkom vo víre. Viem oceniť dobrý herecký výkon, mal by som to vedieť, ved robím v show-biznise. Ale vo vašom prípade si myslím, že by niekedy bolo slušné, keby ste si z ohľadu na ľudské utrpenie a nešťastie zotreli šminku z tváre. A ak to myslíte úprimne, tak je to ešte horšie. Než by ste mali zniesť trochu osobného nepohodlia, radšej…“

„Daromná námaha, pán Frost.“ Wolfe pomaly pokýval hlavou. „Vari očakávate, že ma tak zastrašíte, aby som si bránil zvyky? Hlúposť! Ak zavraždili dievča, tak je tam polícia. Ďalšie dievčatá sú v nebezpečenstve? Úprimne ich ľutujem, ale nezabezpečili si moje profesionálne služby. Nemôžem kývnutím ruky odohnať nebezpečenstvo a nepôjdem taxíkom. Vôbec nechodím nikam, ani len vlastným autom s pánom Goodwinom za volantom, iba v celkom osobných veciach. Vidíte moju postavu. Nie som nehybný, ale moja konštitúcia neznáša náhle, rýchle alebo nečakané premiesťovanie. Hovorili ste o ohľadoch na slušnosť. A čo keby ste slušne brali ohľad na moje súkromie? Používam túto miestnosť ako kanceláriu, ale tento dom je mojím domovom. Do videnia, pane.“

Mladý muž sa začervenal, ale nepohol sa. „Nepôjdete?“ opýtal sa.

„Nie.“

„Dvadsať blokov, osem minút vlastným autom?“

„Pochopte, že nikam nepôjdem.“

Frost sa zamračil. Zamrmlal si: „Tvrdšiu hlavu som nevidel!“ Siahol do náprsného vrecka, vytiahol zopár papierov, vybral jeden z nich, rozložil ho, nazrel doň a priložil ho späť k ostatným. Pozrel na Wolfa.

„Skoro dva dni mi trvalo, kým som zohnal podpisy. Počkajte teraz chvíľku, držte kone na uzde. Ked niekto práve pred týždňom otrávil Molly Lauckovú, zdalo sa to sprvu jednoduché. Ale o dva dni, v stredu, bolo už jasné, že policajti pobehujú v kruhu, a vtedy som prišiel za vami. Počul som o vás, viem, že ste jediný a jedinečný. Ako viete, pokúšal som sa priviesť McNaira a ostatných sem do vašej kancelárie, ale odmietli prísť a pokúšal som sa zaviesť vás tam, vy ste sa nechceli pohnúť, a tak som vás poslal do horúceho pekla. Už pred piatimi dňami. Zaplatil som inému súkromnému detektívovi tristo dolárov pre nič za nič a policajti – počnúc inšpektorom – sú asi takí vynikajúci, ako by bola Fanny Briceová v úlohe Júlie. Skrátka je to tvrdý oriešok a pochybujem, že by ho rozlúskol niekto iný okrem vás. Uvedomil som si to v sobotu a cez weekend som prešiel veľký kus cesty.“ Potisol papier Wolfovi. „Čo na to poviete?“

Wolfe ho vzal a čítal. Videl som, že pomaly prižmuruje oči, a tak som vedel, že nech to je hocičo, rozhodne to naňho zapôsobilo. Preletel to znova, pozrel štrbinou očí na Llewellyna Frosta a potom natiahol ruku s papierom ku mne. Vstal som a vzal som si ho. Bol to list naklepaný na solídnom papieri bez hlavičky, datovaný v New Yorku, 28. marca 1936.

„Pánu Nerovi Wolfovi, na požiadanie Llewellyna Frosta Vás my, všetci podpísaní, naliehavo prosíme, aby ste vyšetrili smrť Molly Lauckovej, ktorá bola dňa 23. marca otrávená v kancelárii firmy Boyden McNair Incorporated v New Yorku na Päťdesiatej druhej ulici. Navrhujeme, aby ste za týmto účelom navštívili kancelárie McNairovej firmy.

Úctivo Vám pripomíname, že raz do roka opúšťate svoj dom, aby ste sa zúčastnili na Metropolitnej výstave orchideí, a domnievame sa, že terajší naliehavý prípad, hoci pre Vás nemá až taký význam, je podnetom vyžadujúcim také isté zrieknutie sa vžitého pohodlia.

V hlbokej úcte Winold Glueckner Cuyler Ditson T. M. O’Gorman Rayrnond Plehn Chas. E. Shanks Christopher Bamford

Vrátil som doklad Nerovi Wolfovi, sadol som si a uškrnul sa naňho. Wolfe poskladal list a zasunul ho pod skamenené drevo, ktoré používal ako ťažidlo. Frost dodal:

„Nič lepšie som nevedel vymyslieť, aby som vás rozhýbal. Potrebujem vás. Treba tú vec vyšetriť. Zaviedol som ta Dela Pritcharda a chlapík zhasol. Nejako som vás musel na to dostať. Prídete?“

Wolfe kreslil ukazovákom kruh na operadle kresla. „Prečo, dočerta, prečo to podpísali?“ opýtal sa.

„Lebo som ich o to požiadal. Vysvetlil som im, o čo ide Povedal som im, že nikto iný to nevyrieši a vás treba presvedčiť. Povedal som im, že okrem peňazí a jedla sa zaujímate iba o orchidey, a že nikto iný vás neovplyvní, iba oni, najlepší pestovatelia orchideí v Amerike. Mal som odporúčajúce listy. Podarilo sa mi to. Vidíte, že som sa obmedzil iba na skutočne najlepších. Prídete?“

Wolfe si vzdychol. „Alec Martin má štyridsaťtisíc orchideí v Rutheforde. A on by vám to nepodpísal, čo?“

„Podpísal, keby som bol za ním šiel. Ale Glueckner ma upozornil, že pokladáte Martina za fórovitého a podradného pestovateľa. Prídete?“

„Hlúposť!“ Wolfe si zasa vzdychol. „Náramný podfuk! Pozrite!“ zamieril prstom na mladíka. „Zdá sa, že vás nič na svete nezastaví. Vyrušíte vážených odborníkov z práce len preto, aby podpísali váš idiotský list. Štvete ma. Prečo?“

„Lebo chcem, aby ste rozriešili tento prípad.“

„Prečo práve ja?“

„Lebo nikto iný to nedokáže. Počkajte, kým uvidíte‘…“

„Äno. Ďakujem. Ale prečo máte taký ukrutný záujem o tento prípad. A zavraždená – čo vám vlastne bola?“

„Nič.“ Frost zaváhal. Pokračoval: „Vôbec nič. Poznal som ju – obyčajná známosť. Ale nebezpečenstvo – dofrasa, nechajte ma hovoriť. Spôsob, ako sa to stalo…“

„Prosím, pán Frost.“ Wolfe hovoril štipľavo. „Dovoľte, ak vám zavraždená nebola blízka, akú pozíciu bude mať v tom prípade vyšetrujúci, ktorého poveríte vyšetrovaním? Ak ste nevedeli presvedčiť McNaira a ostatných, aby prišli ku mne, bolo by bláznivé, aby som ja šiel tam.“

„Nie. Vôbec nie. Vysvetlím vám to…“

„Dobre. A další bod. Požadujem vysoký honorár.“

Mladík sa začervenal. „Viem.“ Naklonil sa dopredu. „Pozrite, pán Wolfe. Odkedy nosím dlhé nohavice, porozhadzoval som kopu otcových peňazí. Väčšinu za ostatné dva roky, odkedy robím show, a všetky prepadli. Ale teraz sa mi podaril hit. Hráme to už dva týždne a pôjde to najmenej desať týždňov. Volá sa to „Broky na raňajky.“ Mám dosť peňazí, aby som vyrovnal váš honorár. Ak len zistíte, odkiaľ z pekla pochádzal ten jed – a nájdete možnosť..“

Zháčil sa. Wolfe ho posúril. „Äno? Akú možnosť…“

Frost sa zamračil. „Možnosť vytiahnuť moju sesternicu z toho vražedného brlohu. „Je mi vlastne bratníčka – dcéra otcovho brata.“

„Naozaj?“ Wolfe si ho premeral. „Ste antropológ?“

„Nie „ Frost sa znova začervenal. „Povedal som vám že pracujem v show biznise. Honorár vám môžem zaplatiť – primerane vysoký, ba i neprimerane vysoký. Ale mali by sme sa o ňom dohodnúť. Pravdaže, výšku si určíte vy, ale ja by som navrhol, aby sa rozdelil na dvoje, polovicu za to, že zistíte, od koho bol ten cukrík, a druhú polovicu za to, že odtiaľ vytiahnete moju sesternicu Helen Je tvrdohlavá ako vy, a pravdepodobne si najprv budete musieť za robiť prvú polovicu honoráru, aby ste si mohli zarobiť aj druhú, ale na tom ani nezáleží. Ak dostanete Helen odtiaľ aj bez toho, aby ste vysvetlili smrť Molly Lauckovej, polovica honoráru je v každom prípade vaša. No Helen necúvne, nebude to také ľahké, má akési bláznivé predstavy, že má byť verná McNairovi. Boydenovi McNairovi. Volá ho ujo Boyden.

Pozná ho odjakživa. Je dávnym priateľom tety Callie, Heleninej matky. A potom je tam ešte tá otrava Gebert – ale radšej začnem od začiatku a všetko vám načrtnem. Hej – vari už idete?“

Wolfe odtisol kreslo a vstal. Prešiel okolo písacieho stola so zvyčajnou pevnou a vôbec nie ťarbavou energiou.

„Len seďte, pán Frost. Sú štyri hodiny a ja teraz pôjdem na dve hodiny hore k svojim orchideám. Pán Goodwin napíše všetky podrobnosti o zavraždení Molly Lauckovej a o vašich rodinných komplikáciách, ak sa mu budú zdať znepokojujúce. A tak tuším už po štvrtý raz, do videnia, pane.“ Wolfe zamieril k dverám.

Frost vyskočil a naliehal: „Ale pôjdete do mesta…“

Wolfe zastal a sťažka sa obrátil. „Nevyskakujte, dobre viete, že pôjdem! Ale poviem vám, keby na tom nemožnom liste bol aj podpis Aleca Martina, bol by som ho hodil do koša. Delí hľuzy. Delí ich! – Archie. Stretneme sa s pánom Frostom v McNairovom podniku zajtra predpoludním o jedenásť desať.“

Obrátil sa a vôbec nedbal na klientove protesty, že návštevu odkladá. Cez otvorené dvere do kancelárie som počul, ako výťah ziastonal, keď doň Wolfe nastúpil a potom pribuchol dvere.

Llewellyn Frost sa obrátil ku mne a živú tarbu na lícach mohol mať od radosti z úspechu alebo od rozhorčenia z prieťahov. Pozrel som naňho ako na zákazníka – zvlnené bledohnedé vlasy mal začesané dozadu, naširoko otvorené kávové oči neprezrádzali jednoznačne inteligenciu, nos mal veľký a bradu širokú, preto sa Frostova tvár zdala priveľká ešte i na jeho dobrých stoosemdesiat centimetrov.

„Rozhodne som vám veľmi zaviazaný, pán Goodwin.“

Sadol si. „Boli ste taký šikovný, že ste i toho Martina vynechali. Preukázali ste mi veľkú láskavosť a rozhodne nezabudnem…“

„Mýlite sa,“ odmietal som. „Už som vám povedal, že som konal iba vo vlastnom záujme. Navrhol som vám tú fintu iba preto, aby som zohnal dáku robotu a zároveň z vedeckého záujmu, aby som zistil, koľko ergov treba, aby sa Wolfe rozhýbal. Už skoro tri mesiace sme nemali poriadnejší prípad.“ Vzal som si zápisník a ceruzku, obrátil som sa a vyliahol dosku na písacom stole. „Mimochodom, pán Frost, nezabudnite, že tú fintu ste vymysleli vy. Ja veru nemám čo vymýšľať.“

„Pravdaže,“ prikývol. „Prísne dôverné. Nikdy to nespomeniem.“

„V poriadku,“ otvoril som zápisník na nasledujúcej čistej strane. „A teraz k tej vražde, do ktorej nás chcete zapliesť. Spusťte všetko, čo viete!“

2

A tak na druhé ráno Nero Wolfe hrdinsky vzdoroval živlom, ktorým som ho vydal napospas. Najhlavnejším živlom bolo v ten deň jasné, teplé marcové slnko. Zdôrazňujem, že ja som ho vydal napospas živlom, lebo som vymyslel úskok, ktorý ho napokon prinútil porušiť všetky zásady z predchádzajúcich podobných prípadov. Úskok ho prinútil vykročiť z brány, hoci bol namosúrený a zlostný, vo zvrchníku so šálom, v rukaviciach, s palicou a čímsi, čo nazýval „psie dečky“, a v čiernom plstenom pirátskom klobúku úctyhodnej veľkosti, stiahnutom až na uši. Z domu ho vytiahlo meno Winolda Gluecknera, ktorý prvý podpísal ten list – podpis Winolda Gluecknera, ktorý nedávno dostal od svojho agenta zo Sarawaku štyri hľuzy ružovej orchidey Coelogyne pandurata, dosial celkom neznámej odrody. A Glueckner odmietol Wolfov návrh, aby mu dve z nich prepustil za tri tisícky. Viem, aká tvrdá hlava je starý Glueckner, a tak pochybujem, že by sa dal obmäkčiť a predal tie hľuzy, aj keby Wolfe vyriešil neviemkoľko vrážd na jeho požiadanie. Ale či tak či onak, rozhodne si užijem trocha zábavy.

Cestou z domu na Tridsiatej piatej ulici nedaleko Hudsonu, kde Wolfe býval už vyše dvadsať rokov – a ja pri ňom skoro polovicu tohto času – viedol som auto na udanú adresu na Päťdesiatej druhej ulici tak, aby sa sedan šinul hladučko a tíško ako vreckárove prsty. Neodolal som iba raz na Piatej avenue, nedaleko Štyridsiatej tretej ulice, kde bola ideálna jama, nie väčšia ako dve stopy, – tuším tam ktosi hľadal tých dvadsaťšesť dolárov, za ktoré Holandania kúpili Manhattan od Indiánov – a šikovne som vmanévroval do jamy, aby auto dobre nadskočilo. Pozrel som do zrkadla, aby som videl Wolfa na zadnom sedadle, a všimol som si, že je navidomoči zatrpknutý a nazlostený.

Ozval som sa. „Prepáčte, prosím, rozkopávajú ulice.“

Neodpovedal.

Z toho, čo mi Llewellyn Frost povedal deň predtým o firme Boydena McNaira – všetky poznámky som si zapísal do zápisníka a v pondelok večer som ich predčítal Nerovi Wolfovi – neuvedomil som si, aké vysoké ašpirácie na kategóriu má tento obchod. Stretli sme sa s Llewellynom Frostom na prízemí, hned pri vchode. Kým nás Frost viedol k výťahu, aby nás vyviezol na poschodie, kde boli kancelárie a osobitné salóniky na predvádzanie modelov, moju pozornosť upútala predavačka, zrejme grófka krížená s texaskou magnátkou. Práve ubezpečovala zákazníčku, že zelený športový kostým – hoci je z ručne“ tkanej špeciálnej látky zo Škótskej vysočiny – model navrhol sám McNair – môže mať iba za rovné tri stovky. Pomyslel som si na manžela, striaslo ma, a skrížil som prsty, kecí som nastúpi! do výťahu. Zišlo mi na um: „Zdá sa, že je to temné sprisahanie!“

Poschodie bolo takisto elegantné, ale pokojnejšie. Nikde ani tovar, ani predavačky, ani zákazníčky. Po oboch bokoch dlhej širokej chodby boli dvere a na drevenom obkladaní viseli kde-tu lepty a rytiny s výjavmi z polovačiek a vo veľkej miestnosti, do ktorej sme vyšli z výťahu, som videl hodvábom potiahnuté stoličky, zlaté stojany na fajčenie a hrubé koberce sýtych farieb. Ked som preletel pohľadom po miestnosti, sústredil som pozornosť na výklenok oproti chodbe, kde na lavici sedeli dve bohyne. Jedna bola blondína so sýtobelasými očami, taká nápadne atraktívna, že som sa musel na ňu zadívať, aby ma neoslepila. Druhá bola štíhla brunetka, nie taká nápadná krásavica, ale zrejme favoritka súťaže o Miss Päťdesiatej druhej ulice.

Plavovláska nám kývla, štíhla zvolala „Heló, Lew.“

Llewellyn Frost im tiež kývol. „Heló, Helen. Do videnia!“

Ked sme šli po chodbe, povedal som Wolfovi: „Vidíte?

Myslím, či ste ich videli. Mali by ste viac chodiť von. Čo sú orchidey proti takýmto dvom pukom?“ Wolfe iba zavrčal.

Frost zaklopal na posledné dvere vpravo, otvoril ich a dal nám prednosť. Bola to velká miestnosť, dosť úzka, ale dlhá a elegantná. Iba nevyhnutné kancelárske potreby kde-tu narúšali prepych. Koberce boli práve také hrubé ako vpredu a nábytok by sa dal nazvať „Návrhárov sen“. Na oblokoch viseli ťažké žlté hodvábne záclony a padali v záhyboch až na dlážku. Miestnosť osvetľovali sklené lustre, toľké ako sudy.

Frost nás predstavil: „Pán Nero Wolfe, pán Goodwin. Pán McNair.“

Muž za písacím stolom s vyrezávanými nohami vstal a bez nadšenia natiahol labu. „Dobrý deň, páni. Sadnite si. Prinesieš stoličku, Lew?“

Wolfe sa mračil. Obzrel som si stoličky a videl som, že musím rýchlo konať, lebo viem, že Wolfe by bol naozaj schopný ujsť pre bezvýznamnejšiu maličkosť, ako je stolička, a ked som ho už dostal tak daleko, chcel som ho tu podľa možnosti aj udržať. Prešiel som za písací stôl a natiahol som sa za kreslom.

McNair ešte stál.

„Ak dovolíte, pane. Ale pán Wolfe dáva prednosť veľkej stoličke pred takými hračkami. Ostatné vaše stoličky sú naozaj úzke. Nuž, ak dovolíte.“

Medzitým som stoličku preniesol, aby si Wolfe mohol sadnúť. McNair sa tváril zarazene. Priniesol som mu stoličku zo súpravy, ktorú som nazval „Návrhárov sen“, uškrnul som sa naňho, obišiel som ešte raz písací stôl a sadol som si k Llewellynovi Frostovi.

McNair sa obrátil na Frosta: „Lew, ved vieš, že mám veľa roboty. Povedal si pánom, že sa im môžem venovať len štvrťhodinu?“

Frost pozrel na Wolfa a potom zas na McNaira. Všimol som si, že tuho pritíska obe ruky s prepletenými prstami o boky. Odvetil: „Povedal som im, že som vás presvedčil, aby ste ich prijali. Pochybujem, že pätnásť minút bude stačiť…“

„Musí to stačiť. Mám robotu. Teraz je rušná sezóna.* McNair mal vysoký zovretý hlas a hniezdil sa na stoličke, kde sa dočasne uvelebil. Pokračoval: „Koniec koncov, aký to má zmysel? Čo môžem spraviť?“ Natiahol ruku, pozrel na náramkové hodinky a potom na Wolfa. „Sľúbil som Lewovi pätnásť minút. Som vám k službám do jedenásť dvadsať.“

Wolfe potriasol hlavou. „Podľa toho, čo som sa dozvedel od pána Frosta, potrebujem viac času. Možnože zo dve hodiny alebo i viac.“

„Nemožné!“ zavrčal McNair. „Mám robotu. Ešte štrnásť minút.“

„Neslýchaný nezmysel!“ Wolfe sa oprel rukami o operadla požičaného kresla a vstal. Zdvihnutou dlaňou zarazil Frostov protest, pozrel na McNaira a pokojne povedal: „Nepotreboval som sem chodiť, aby som vás videl. Spravil som to len preto, aby som vyhovel idiotskému, ale neodolateľnému gestu, ktoré vymyslel a uskutočnil pán Frost. Dozvedel som sa, že pán Cramer z kriminálky sa s vami už niekoľko ráz zhováral a že je náramne nespokojný, lebo sa nemôže hnúť z miesta pri vyšetrovaní vraždy jednej z vašich zamestnankýň tu vo vašom podniku. Pán Cramer si vysoko váži moje schopnosti. Zatelefonujem mu v najbližšej hodine a navrhnem, aby vás a všetkých ostatných priviedol do mojej kancelárie.“ Wolfe pokýval prstom. „Na oveľa dlhší čas ako na pätnásť minút.“

Vykročil. Vstal som. Frost sa pohol za ním.

„Počkajte!“ zvolal McNair. „Počkajte minútu, nechápete ma!“ Wolfe sa obrátil a zastal. McNair pokračoval. „Po prvé, prečo sa mi vyhrážate? Je to smiešne. Cramer ma nemôže priviesť do vašej kancelárie, ani nikam inam, ak ta nechcem ísť, a vy to predsa dobre viete. Pravdaže Molly – no, pravda, tá vražda bola hrozná. Panebože, vari to neviem? A prirodzene, že spravím všetko, aby som pomohol celý prípad vyriešiť. Ale aký to má zmysel? Povedal som Cramerovi všetko, čo viem, zopakovali sme to aj desať ráz. Sadnite si.“ Vytiahol z vrecka vreckovku, utrel si čelo a nos, chcel dať vreckovku naspäť do vrecka, ale hodil ju na stôl. „Ja sa zrútim. Sadnite si. Pracoval som na jarnej kolekcii štrnásť hodín denne, to stačí, aby to človeka zabilo, a teraz navyše ešte toto. Lew Frost vás do toho nasilu vtiahol. A čo dočerta vlastne o tom vie?“ Zagánil na Frosta. „Znova a znova som všetko zopakoval polícii, až mi je z toho zle. Sadnite si, prosím. Jednako nebudete potrebovať viac ako desať minút na to, aby ste zistili všetko, čo viem. Najhoršie na veci je, ako som už povedal Cramerovi, že nikto nič nevie. A Lew Frost vie o tom ešte menej.“ Opäť zagánil na mladíka. „Prekliato dobre vieš, že sa iba pokúšaš využiť to ako páku, aby si odtiaľto vytiahol Helen.“ Pozrel zas na Wolfa. „Očakávate odo mňa niečo iné ako nevyhnutnú zdvorilosť? A prečo?“

Wolfe sa vrátil k stoličke, spustil sa na ňu, ale neodtrhol oči z McNairovej tváre. Frost sa pokúšal prehovoriť, ale kývnutím hlavy som ho umlčal. McNair zdvihol vreckovku zo stola, utrel si čelo a zas ju odhodil. Vytiahol hornú pravú zásuvku z písacieho stola, nazrel do nej a zahundral: „Dofrasa, kde je aspirín?“ Vytiahol ľavú zásuvku, siahol do nej, vybral malú tubu, vytriasol si do dlane dve tabletky, nalial si z termosky pol pohára vody, vložil tabletky do úst a zapil ich.

Pozrel na Wolfa a požaloval sa mu: „Už dva týždne ma pekelne bolí hlava. Pojedol som tony aspirínu, a vôbec mi to nepomáha. Zrútim sa. Naozaj…“

Ktosi zaklopal a dvere sa otvorili. Ukázala sa vysoká pekná žena v čiernych šatách s radmi bielych gombíkov. Vošla, zdvorilo sa poobzerala a ozvala sa kultivovaným hlasom:

„Prepáčte, prosím.“ Pozrela na McNaira. „Model Tisícdvestoštyridsaťjeden, sivé kašmírové šaty s prostredné hrubými tmavými tvilovými pásmi – možno ho spraviť aj bez pásov, len pretkávaný v dvoch odtieňoch prírodnej shetlandskej vlny?“

McNair sa zamračil a opýtal sa: „Čo?“

Nadýchla sa. „Model Tisícdvestoštyridsaťjeden…“

„Aha! Rozumiem. To nejde. Modely sú predsa definitívne. Ved to viete, pani Lamontová.“

„Viem. Pani Frostová to chce.“

McNair sa vystrel. „Pani Frostová? Je tu?“

Žena prikývla. „Objednáva. Povedala som jej, že teraz nie ste voľný. Berie si dva portsmouthské komplety.“

„Aha. Áno.“ McNair zrazu potlačil nervózny nepokoj a hoci mal hlas ešte vždy priškrtený, teraz ho už ovládal. „Chcem sa s ňou stretnúť. Opýtajte sa jej, či by mohla počkať, kým skončím.“

„A Tisícdvestoštyridsaťjednotku v dvoch odtienkoch shctlandskej vlny…“

„Áno. Pravdaže. Zvýšte cenu o päťdesiatku.“

Žena prikývla, znova sa ospravedlnila a odišla.

McNair pozrel na náramkové hodinky, bľusol na mladého Frosta a zahľadel sa na Wolfa. „Mám pre vás ešte desať minút.“

Wolfe potriasol hlavou. „Nebudem ich potrebovať. Ste nervózny, pán McNair. Ste vzrušený.“

„Čože? Nebudete ma potrebovať?“

„Nie. Pravdepodobne žijete príliš rušným životom, pobehávate, aby ste obliekali ženy.“ Wolfe sa striasol. „Hrôza! Chcel by som vám položiť dve otázky. Prvá sa týka smrti Molly Lauckovej – môžete dodať niečo k tomu, čo ste povedali pánu Cramerovi a pánu Frostovi? To predošlé už dobre poznám. Niečo nové?“

„Nie.“ McNair sa zamračil. Zdvihol vreckovku a utrel si čelo. „Nie. Vôbec nič.“

„No dobre. Bolo by teda hlúpe zdržiavať vás dlhšie. Druhá otázka: môžete mi ukázať miestnosť, kam by ste mohli za mnou poslať niektoré zamestnankyne, aby som sa s nimi pozhováral? Pousilujem sa skončiť to čo najrýchlejšie. Najmä slečnu Helen Frostovú, slečnu Thelmu Mitchellovú a pani Lamontovú. Nepredpokladám, že pán Perren Gebert je náhodou tu.“

Mc Nair zavrčal: „Gebert? Prečo, dočerta, by tu mal byť?“

„Neviem.“ Wolfe mierne nadvihol plecia a potom ich zasa spustil. „Iba sa naňho pýtam. Ako viem, bol tu pred týždňom, práve v ten deň, ked slečna Laucková umrela a vy ste mali prehliadku. Tuším to nazývate prehliadkou?“

„Áno, mal som tu módnu prehliadku a Gebert sem nakukol. Bola tu kopa ľudí. A čo sa týka dievčeniec a pani

Lamontovej – ak to nepotrvá dlho – môžete zostať tu. Musím ísť dolu na prízemie.“

„Dal by som prednosť menej – no, skromnejšej miestnosti, ak dovolíte.“

„Len si poslúžte.“ McNair vstal. „Lew, zaved ich do niektorej kabíny. Poviem to pani Lamontovej. Mám ju poslať prvú?“

„Radšej by som začal so slečnou Frostovou a slečnou M i íc héliovou. S oboma spolu.“

„Možno vás vyrušíme, ak budú dolu potrebné.“

„Budem trpezlivý.“

McNair sa poobzeral, vzal z písacieho stola vreckovku, vopchal si ju do vrecka a ponáhľal sa preč.

Llewellyn Frost vstávajúc protestoval. „Nechápem, prečo ste ne…“

Wolfe ho zarazil. „Pán Frost, vydržím to iba po istú hranicu. Pán McNair je zrejme chorý, ale to nie je príčina, aby som strpel ešte viac. Kde je tá kabína?“

„Nuž, ved za to zaplatím!“

„Ale nie primerane. To by ste nemohli. Podme!“

Frost nás viedol von, naspäť po chodbe a otvoril dvere vlavo na konci chodby. Zapálil svetlo, povedal, že sa hned vráti, a zmizol. Preletel som pohľadom po miestnosti. Bola malá, čalúnená, so stolom a stojanom na fajčenie, so zrkadlom po zem a s troma krehkými hodvábnymi stoličkami. Wolfe stál, obzrel si všetko a stisol pery.

„Búrim sa! Nie – rozhodne nie!“

Uškrnul som sa. „Paromsky dobre viem, že máte pravdu, a tentoraz vám to ani nemožno zazlievať. Prinesiem vám ho“

Vyšiel som z kabíny, znova som prešiel po chodbe do McNairovej kancelárie a vkročil som dnu. Hodil som si kreslo na plece a vracal som sa s ním do kabíny. Práve prichádzal aj Frost s dvoma bohyňami. Frost šiel po dalšiu stoličku a ja som si sadol za stôl a poznamenal som: „Ak sa vám kreslo zapáči, vezmeme si ho domov.“ Llewellyn Frost sa vrátil s korisťou a ja som mu povedal: „Chodte po tri fľaše chladeného ľahkého piva, pohár a otvárač. Treba ho udržať nažive.“

Zdvihol obočie. „Vari vám preskočilo?“

Zahundral som: „A či mi preskočilo, ked som vám spomenul list od pestovateľov orchideí? Prineste pivo!“

Odišiel. Usalašil som sa na stoličke s omračujúcou krásavicou po jednom boku a s krehkou vílou po druhom. Wolfe vťahoval vzduch. Zrazu sa opýtal:

„Sú všetky kabíny také navoňavkované?“

„Äno.“ Blondínka sa naňho usmiala. „My tak nevoniau me.

„Nie. Už to tu rozváňalo skôr, ako ste prišli. Fuj! A vy tu pracujete. Ste manekýnka, všakáno?“

„Áno. Sme manekýnky. Volám sa Thelma Mitchellová.“ Blondínka so skúseným pôvabom kývla rukou. „A to je Helen F roštová.“

Wolfe sklonil hlavu a obrátil sa ku krehkej víle. „Slečna Frostová, prečo tu pracujete? Nemuseli by ste, však?“

Helen Frostová mu pozrela do očí a medzi očami sa jej zjavila malá vrásočka. „Bratanec mi povedal, že sa nás chcete povypytovať na – Molly Lauckovú.“

„No namojveru!“ Wolfe sa oprel dozadu, opatrne, aby zistil, či to stolička vydrží. Nezavŕzgala a Wolfe sa pohodlne usadil. „Pochopte, slečna Frostová, som detektív. Preto ma možno obviniť, že som neschopný alebo hlúpy, ale nikdy mi neslobodno vyčítať, že som bezočivý. Aj ked sa vám moje otázky zdajú neviemaké nezmyselné alebo neprimerané, môžu mať najhlbší význam, alebo v nich môžu byť nejasné narážky. To je už tradícia môjho povolania. A fakticky som sa iba pokúšal zoznámiť sa s vami.“

Nespúšťala oči z Wolfa. „Robím to len kvôli bratancovi Lewovi. A neprosil ma, aby som sa s vami zoznámila.“ Preglgla. „Požiadal ma, aby som odpovedala na otázky o minulom pondelku.“

Wolfe sa nahol dopredu a zavrčal: „Iba kvôli bratancovi? A Molly Laucková vám nebola priateľkou? Vari ju nezavraždili? Nemáte záujem pomôcť v tomto prípade?“

Neveľmi sa jej to dotklo. Opäť preglgla, ale ostala pevná. „Ale áno, mám. Pravdaže. Ale povedala som polícii všetko – nuž neviem prečo Lew – a neviem prečo vy.. Zháčila sa, pohodila hlavou a opýtala sa: „Či som vám nepovedala, že odpoviem na vaše otázky? Je to strašná – strašná vec…“

„Áno, je.“ Wolfe sa náhle obrátil k blondínke. „Slečna Mitchellová. Ak dobre viem, minulý týždeň ste v pondelok popoludní o štyri dvadsať vošli spolu do výťahu a zišli ste dolu na toto poschodie. Je to tak?“

Prikývla.

„A nikto tu nebol. To znamená, nikoho ste nevideli. Prešli ste chodbou po piate dvere vľavo, naproti kancelárii pána McNaira, vošli ste do miestnosti, to je izba, kde vo voľnom čase odpočívajú štyri manekýnky, ktoré tu pracujú. Molly Laucková tam bola. Je to tak?“

Opäť prikývla. Wolfe ju požiadal: „Povedzte mi, čo sa stalo.“

Blondínka sa nadýchla. „Nuž, zhovárali sme sa o prehliadke a o zákazníkoch a tak. O ničom zvláštnom. Zabávali sme sa asi tri minúty, a ked Molly zrazu povedala, že zabudla, siahla pod kabát a vytiahla škatuľu…“

„Dovoľte. Zopakujte mi slová slečny Lauckovej.“

„Povedala len, že zabudla a má tu akúsi korisť…“

„Nie, prosím. Čo povedala? Zopakujte mi jej slová.“

Blondína sa naňho zahľadela. „Dobre, ak to budem vedieť. Povedala, no, skúsim to:.Dievčence, zabudla som že som čosi ukoristila. Potiahla som to šikovne ako straka.‘ Kým to hovorila, vytiahla spod kabáta škatuľu…“

„Kde bol ten kabát?“

„Bol to jej kabát a ležal na stole.“

„A vy ste boli kde?“

„Ja? Práve pri nej, stála som tam. Molly sedela na stole.“

„Kde bola slečna Frostová?“

„Stála naproti pri zrkadle, naprávala si vlasy. Však, Helen?“

Krehká víla len prikývla. Wolfe sa opýtal: „A potom? Presne. Opakujte presne slová.“

„Nuž, podala mi škatuľu, vzala som ju, otvorila a povedala…“

„Nebola už otvorená?“

„Neviem. Nebola ani zabalená, ani stužka na nej nebola, ani nič. Otvorila som ju a povedala: ‚Pána, ved je to kilo bonbónov, a nik sa ich ešte nedotkol. Odkiaľ to máš, Molly?‘ Odpovedala: ‚Ved som ti povedala, že som ich potiahla. Sú dobré?‘ Ponúkla i Helen, aby si vzala.“ Zopakujte slová.

Slečna Mitchellová sa zamračila. „Neviem. Len ‚Vezmi si, Helen,‘ alebo.Pridaj sa do partie, Helen,‘ čosi také. Lenže Helen si nevzala.“

„Čo povedala?“

„Neviem. Čo si povedala, Helen?“

Slečna Frostová ani nepreglgla. „Nepamätám sa. Pila som práve predtým koktail a nechcela som nič.“

Blondína prikývla. „Čosi také. Potom si Molly vzala kúsok a ja tiež…“

„Prosím.“ Wolfe zdvihol prst. „Vy ste mali škatuľu v ruke?“

„Áno. Molly mi ju podala.“

„Slečna Frostová ju vôbec nemala v ruke?“

„Nie, ved som vám povedala, že odmietla. Na bonboniéru ani nepozrela.“

„A vy aj slečna Laucková ste si vzali po kúsku…“

„Áno. Ja som si vzala kandizovaný ananás. Bolo tam všeličo: čokoláda, bonbóny, kandizované ovocie, aj iné. Jedla som. Molly si vložila cukrík celý do úst, a ked doň zahryzla, povedala, že je silný…“

„Zopakujte jej slová, prosím.“

„Nuž povedala asi:.Preboha, ved to má dvesto grádov, ale nie je to také zlé, znesiem to.‘ Spravila grimasu, ale požula to a zhltla. Potom.. nuž.. neverili by ste, ako rýchlo…“

„Pokúsim sa. Porozprávajte mi to.“

„Neminulo viac ako pol minúty, to viem isto. Vzala som si ešte kúsok a jedla som, Molly nazrela do bonboniéry a povedala čosi, že sa chce zbaviť tej chuti v ústach..

Zarazila sa, lebo dvere sa otvorili. Llewellyn Frost sa vrátil s papierovým vreckom. Vstal som a vzal mu ho, vybral som otvárač, pohár a fľaše a postavil som všetko pred Wolfa. Wolfe zdvihol otvárač a vzal fľašu do rúk.

„Hm, Schreierovo pivo. Je príliš chladené.“

Sadol som si. „Bude sa peniť. Len ho skúste.“ Nalial si.

Helen Frostová povedala bratancovi:

„Tak, toto si chcel! Tvoj detektív chce presne vedieť, čo som povedala, chce počuť moje slová a vypytuje sa Thelmy, či som mala škatuľu s cukríkmi v rukách…“

Frost ju poklepal po pleci. „Ale, Helen, nič si z toho nerob. Vie. čo robí..“

Prvá fľaša bola prázdna i pohár. Frost si sadol. Wolfe si utrel ústa.

Blondína prikývla. „Áno. A potom – nuž – zrazu sa vystrela a vydala zo seba akýsi zvuk. Nekričala, bol to iba zvuk, strašný zvuk. Spustila sa zo stola a potom sa zas oň oprela a tvár mala celkom skrivenú… celkom skrivenú. Pozrela na mňa vypleštenými očami, otvorila ústa, zas ich zavrela, ale nevládala hovoriť a zrazu sa celá striasla, zdrapila ma, chytila za vlasy… a… a

„Áno, slečna Mitchellová.“

Blondína preglgla. „Nuž, ked spadla, strhla i mňa, lebo ma držala za vlasy. Pravdaže som sa na smrť zdesila. Vytrhla som sa. Neskôr, ked doktor… ked prišli ľudia, mala medzi prstami chumáč mojich vlasov.“

Wolfe si ju premeral. „Máte dobré nervy, slečna Mitchellová.“

„Nie som citlivka. Dlho som plakala, ked som v tú noc prišla domov – vyplakala som sa. Ale vtedy som neplakala. Helen sa opierala o stenu, chvela sa, iba hľadela, a nevládala sa pohnúť, ved vám to sama povie. Bežala som k výťahu a kričala o pomoc a potom som pribehla naspäť a položila som vrchnák na bonboniéru a držala som ju, kým prišiel pán McNair, a hned som mu ju dala. Molly bola už mŕtva, to som videla Ležala celá skrútená. Padla mŕtva na zem.“ Opäť preglgla. „Možno by ste mi to vedeli povedať. Doktor vravel, že to bola akási kyselina, učene sa to vraj volá kyanid draselný.“

Lew Frost sa zamiešal. „Hydrokyanid. Polícia tvrdí, že to je to isté. Ved som vám to povedal. Či nie?“

Wolfe namieril naňho prst. „Prosím vás, pán Frost. Honorár si mám zarobiť ja a vy mi ho máte zaplatiť. Tak, slečna Mitchellová, vám od tých dvoch kúskov vôbec nebolo zle a slečna Laucková zjedla iba jeden cukrík.“

„A bolo po nej.“ Blondína sa zachvela. „Je to hrozná predstava, že jestvuje niečo, čo tak rýchlo zabije človeka. Ani slova nevládala povedať. Videla som, ako to cez ňu prebehlo, ked sa celá roztriasla. Držala som bonboniéru, ale hned som sa jej zbavila, ked som zazrela pána McNaira.“

„Potom ste, ak dobre viem, ušli.“

Prikývla. „Vybehla som do umyvárne.“ Spravila grimasu. „Šla som dáviť. Zjedla som dva kúsky.“

„Naozaj. To je najúčinnejšie.“ Wolfe otvoril druhú flašu piva a nalial si. „Ale vráťme sa k veci. Nevideli ste tú bonboniéru predtým, než ju slečna Laucková vytiahla spod kabáta?“

„Nie.“

„Co myslíte, čo tým chcela povedať, ked spomenula, že ju potiahla?“

„Akože – myslela, že ju niekde videla a vzala.“

Wolfe sa obrátil. „Slečna Frostová, predpokladáte, že slečna Laucková to skutočne tak myslela?“

„Predpokladám, že to myslela tak, ako to povedala – potiahla ju. Ukradla.“

„Mávala také zvyky? Bola zlodejkou?“

„Pravdaže nie. Vzala iba bonboniéru. Spravila to iste zo žartu. Rada vymýšľala veselé kúsky – také podobné žarty.“

„Videli ste tú bonboniéru aj predtým, ako ju vytiahla v tejto miestnosti?“

„Nie.“

Wolfe vypil pohár na päť glgov, čo bolo jeho zvyčajné tempo, potom si utrel pery. Prižmúrenými očami sledoval blondínu. „Tuším ste v ten deň šli na obed so slečnou Lauckovou. Porozprávajte nám o tom niečo.“

„Nuž – Molly a ja sme odišli spolu okolo jednej. Boli sme hladné, lebo sme sa vela narobili – prehliadka sa začala o jedenástej, ale zašli sme len do dragstoru za rohom, lebo sme sa mali vrátiť o dvadsať minút, aby aj Helen a externé manekýnky mali chvílu voTna. Prehliadka mala byť od jedenástej do druhej, ale vedeli sme, že sa to riadne pretiahne. Zjedli sme chlebíčky a trocha ovocnej peny a hned sme sa vrátili.“

„Nevideli ste, že by slečna Laucková potiahla bonboniéru v dragstore?“

„Pravdaže nie. Ani by to nebola urobila.“

„A neobstarali ste vy bonboniéru v dragstore a nepriniesli ste ju so sebou?“

Slečna Mitchellová vypleštila na Wolfa oči. Znechutene odpovedala:

„Preboha! Nie!“

„Viete iste, že slečna Laucková si ju odniekiaľ nepriniesla, kým ste boli vonku na obede?“

„Pravdaže to viem isto, veď som bola stále s ňou.“

„A popoludní už neodišla?“

„Nie. Pracovali sme spolu do pol štvrtej, potom bola prestávka, ona odišla hore a onedlho sme prišli spolu s Helen sem a našli sme ju tu, v našej odpočivárni.“

„A zjedla jediný cukrík a umrela. Vy ste zjedli dva, a neumreli ste.“ Wolfe si vzdychol. „Pravda, ešte je tu možnosť, že tú bonboniéru priniesla so sebou už ráno do roboty.“

Blondínka potriasla hlavou. „Aj na to sme mysleli. Všetky sme o tom hovorili. Nemala nijaký balíček. A okrem toho, kde by tá škatuľa bola celé dopoludnie? V odpočivárni nebola a inde niet miesta…“

Wolfe prikývol. „Práve v tom je háčik. Je to už veľa ráz zopakovaná história. Nerozprávajte mi v skutočnosti vlastné bezprostredné spomienky na to, čo sa stalo minulý pondelok, ale opakujte reči, s ktorými splynuli. Prosím vás, neurazte sa, ved za to nemôžete. Mal som tu byť už minulý pondelok popoludní – alebo som sem radšej vôbec nemal chodiť. A nebol by som teraz tu.“ Pozrel uprene na Llewellyna Frosta, potom si spomenul na pivo, nalial si plný pohár a vypil ho.

Pozrel z jedného dievčaťa na druhé. „Pravda, iste viete, v čom je problém. Minulý pondelok sa na módnej prehliadke zišlo vyše sto ľudí, zväčša žien, ale aj niekoľko mužov. Bol chladný marcový deň a všetci mali kabáty. Kto priniesol tú bonboniéru? Polícia vyšetrovala každého, kto má nejaké spojenie s touto firmou. Nenašli nikoho, kto by tú bonboniéru videl, alebo kto by aspoň pripustil, že o nej volaco vie. Nikto s ňou slečnu Lauckovú nevidel, a nikto nemá ani tušenia, kde ju vzala. Nemožná situácia!“

Zamieril prst na Frosta. „Povedal som vám už, že tento prípad nepatrí do môjho obvodu. Môžem vystreliť šíp alebo zaútočiť hoc aj rapírom, ale nemôžem nastavať pasce na území celého mestského obvodu. Kto sem priniesol jed? Komu bol určený? Bohvie, a ja nie som z tých, čo by sa boha dovolávali, aj ked presvedčíte neviemkolko pestovateľov orchideí, aby podpísali nejaký idiotský list. Pochybujem, či mi je hodno pokúšať sa zarobiť si aspoň polovicu honoráru, lebo vaša sesternica – vaša bratníčka, ako ste povedali – odmieta zoznámiť sa so mnou. A čo sa týka prvej polovice – objasnenie smrti slečny Lauckovej – mohol by som sa na to podobrať iba pomocou rozhovorov so všetkými osobami, ktoré tu boli minulý pondelok, a pochybujem, že by sa vám podarilo presvedčiť ich, aj tých nevinných, aby prišli do mojej kancelárie.“

Lew Frost zahundral. „To je vaša vec. Podobrali ste sa na to. Ak nie ste schopný…“

„Hlúposť! Odkedy kope stavebný inžinier jamy?“ Wolfe si otvoril tretiu fľašu piva. „Myslím, že som sa ani nepoďakoval za pivo. Ďakujem pekne. Ubezpečujem vás, pane, že tento problém vôbec nepresahuje moje schopnosti, za predpokladu, že ich budem môcť použiť. Vezmime si, napríklad, slečnu Mitchellovú. Povedala nám pravdu? Zavraždila Molly Lauckovú? Skúsme to zistiť!“ Obrátil sa a ostro sa opýtal: „Slečna Mitchellová, jedávate veľa sladkostí?“

Odsekla: „Ste bystrá hlava!“

„Prosím, majte trocha strpenia. Pri vašich nervoch vám to nepadne ťažko. Jedávate mnoho cukríkov?“

Vytiahla plecia a zas ich spustila. „Raz za čas. Musím byť opatrná. Som manekýnka a dávam si pozor.“

„Čo máte najradšej?“

„Kandizované ovocie. Aj orechy mám rada.“

„Minulý pondelok ste zdvihli vrchnák bonboniéry. Akú mal farbu?“

„Kávovú. Takú zlatokávovú.“

„Aký to bol vrchnák? A čo na ňom bolo?“

„Bola… bola to Zmes. Akási zmes.“

Wolfe zavrčal. „Akási? Vari len nechcete povedať, že sa nepamätáte, čo bolo na vrchnáku napísané?“

Zamračila sa. „Nie… nepamätám sa. Je to smiešne. Neviem si predstaviť…“

„Ani ja. Pozreli ste na bonboniéru, zdvihli ste vrchnák, neskôr ste škatuľu zasa zavreli a držali ju v ruke, vedeli ste, že je v nej smrteľný jed, a predsa ste neboli ani len zvedavá…“

„Počkajte chvíľočku. Nie ste taká bystrá hlava. Molly ležala mŕtva na dlážke a všetci vbehli do miestnosti a ja som hľadala pána McNaira, aby som mu dala tú bonboniéru, nechcela som tú prekliatu vec mať v ruke a zaručene som sa nepokúšala myslieť na to, na čo by som mala byť zvedavá.“ Opäť sa zamračila. „A tak, hoci je to smiešne, ale vlastne som si názov vôbec nevšimla.“

Wolfe prikývol. Náhle sa obrátil k Lewovi Frostovi. „Vidíte, ako sa veci majú. Čo môžem dedukovať z vystúpenia slečny Mitchellovej? Šikovne predstiera, že nevie, čo bolo na vrchnáku, alebo jej možno uveriť, že si to skutočne nevšimla? Iba vám to demonštrujem. Ako další príklad si vezmite svoju sesternicu.“ Wolfe preletel pohľadom na ňu a chytro sa jej opýtal: „A vy, slečna Frostová, jedávate cukríky?“

Pozrela na bratanca. „Lew, je to potrebné?“ Frost sa začervenal. Otvoril ústa, ale Wolfe ho predbehol. „Slečna Mitchellová si to nevyprosila. Pravda, má dobré nervy.“

Štíhla dievčina pozrela naňho. „Mám nervy v poriadku. Ale toto lacné – no dobre. Jedávam cukríky. Mám najradšej karamelky, a pretože pracujem ako manekýnka, musím si tiež dávať pozor na líniu a preto jedávam iba občas karamelky.“

„Čokoládové? Orieškové?“

„Hocaké karamelky. Rada ich žujem.“

„Ako často ich jedávate?“

„Snád raz do týždňa.“

„Kupujete si ich sama?“

„Nie. Nemám na to príležitosť. Bratanec pozná moju záľubu a posiela mi škatule Carlattiek. Pričasto. Zväčša ich musím rozdať.“

„Máte ich veľmi rada?“

Prikývla. „Veľmi.“

„Ťažko im odolávate, ked vás ponúknu?“

„Niekedy áno.“

„V pondelok popoludní ste ťažko pracovali, všakáno? Boli ste ustatá? Zjedli ste úchytkom slabý obed?“ Uznala to. „Áno.“

„A tak ked vám slečna Laucková ponúkla karamelky, prečo ste si nevzali?“

„Neponúkla mi karamelky. Neboli v tej – „ Zmĺkla. Okosom pozrela na bratanca a potom zas na Wolfa. „To je, nepredpokladala som…“

„Nepredpokladali ste?“ Wolfov hlas náhle zmäkol. „Slečna Mitchellová sa nepamätá, čo bolo na vrchnáku tej škatule. A vy sa pamätáte?“

„Nie. Neviem.“

„Slečna Mitchellová povedala, že ste bonboniéru nemali v ruke. Boli ste pri zrkadle, upravovali ste si účes, ani ste na ňu nepozreli. Je to tak?“

Uprene hľadela na Wolfa. „Áno.“

„Slečna Mitchellová povedala aj to, že škatuľu zasa zavrela a držala ju pod pazuchou, kým ju potom nepodala pánu McNairovi. Je to tak?“

„Neviem. Vôbec… som si to nevšimla.“

„Nie. Pravdaže nie, za takých okolností. A potom, ked pán McNair prevzal bonboniéru až do tých čias, kým ju odovzdal polícii, videli ste ju vôbec? Mali ste príležitosť všimnúť si ju?“

„Nevidela som ju. Nie.“

„Už iba otázku, slečna Frostová, a tým sa moja demonštrácia končí: Ste si celkom istá, že neviete, čo bolo napísané na vrchnáku? Nebola to značka, ktorú poznáte?“

Potriasla hlavou. „Nemám ani poňatia.“

Wolfe sa oprel dozadu a vzdychol si. Vzal tretiu fľašu, nalial si do pohára a sledoval, ako sa pení. Nikto neprehovoril, všetci sme iba hľadeli naňho, kým pil. Položil pohár, utrel si ústa a s otvorenými očami pozrel na nášho klienta.

„Tak, a už sme v tom, pán Frost,“ poznamenal pokojne. „Ešte aj pri takej krátkej demonštrácii, ktorá ani nemala priniesť výsledky, čosi nie je v poriadku. Vaša sesternica dosvedčila, že nevidela obsah tej bonboniéry, odkedy ju slečna Laucková potiahla. Nevie, aká to bola značka, a tak ani nemohla poznať jej obsah. A predsa celkom bezpečne vedela, že v nej nie sú karamelky. Preto: videla obsah bonboniéry, kdesi, kedysi predtým, skôr ako ju slečna Laucková potiahla. To je dedukcia, pane. To som myslel, ked som spomenul, že by som sa mal pozhovárať so všetkými, čo tu boli v pondelok.“

Lew Frost nespustil z neho oči a zrazu vybuchol: „A vy to nazývate – dočerta, ako ste to nazvali? Moja sesternica..“

„Povedal som vám: dedukcia.“

Útla dievčina sedela bledá a len hľadela na Wolfa. Zo dva razy otvorila ústa, ale zas ich zavrela a neprehovorila. Thelma Mitchellová namietala:

„Ale ved vám nepovedala, že isto vedela, že tam nie sú karamelky. Povedala len…“

Wolfe ju zastavil zdvihnutou dlaňou. „Ste lojálna, slečna Mitchellová? Fuj! Lojalitu treba v prvom rade zachovávať k mŕtvej. Pán Frost ma sem privliekol, lebo tu umrela Molly Laucková. Poveril ma, aby som zistil ako a prečo. No. je to tak, pán Frost?“

Frost sa naňho osopil: „Neangažoval som vás preto, aby ste proti dvom nervóznym dievčencom používali špinavé triky. Počujte, vy prekliaty bachratý imbecil! Viem už o tomto prípade viac, ako vy zistíte za sto rokov! Ak si myslíte, že vás platím za – no, čo je? Kam idete? Čo je to za fígeľ? Vravím vám, sadnite si…“

Wolfe pomaly vstal, prešiel okolo stola, a bokom obchádzal Thelmine nohy. Frost vyskočil a naťahoval za ním vystretú ruku.

Vstal som a zamieril k nemu. „Uhnite!“ Takisto som ho mohol odsotiť, ale bol by padol na jedno z dievčat. „Ustúpte, prosím. Nože cúvnite.“

Zagánil na mňa, ale poslúchol. Wolfe prešiel bokom k dverám a v tej chvíli sa ozvalo zaklopanie, dvere sa otvorili a ukázala sa pekná žena v čiernych šatách s gombíkmi. Vošla.

„Prepáčte, prosím.“ Poobzerala sa a sústredila sa na mňa. „Môžete, prosím, prepustiť slečnu Frostovú? Potrebujú ju dolu. A pán McNair mi povedal, že si želáte pozhovárať sa so mnou. Mám teraz niekolko minút času.“

Pozrel som na Wolfa. Uklonil sa žene, sklonil hlavu asi o päť centimetrov. „Ďakujem, pani Lamontová. Netreba. Pokročili sme výborne, väčšmi, ako sa dalo rozumne predpokladať. – Archie, zaplatili ste za pivo? Dajte pánu Frostovi dolár. To by malo byť dosť.“

Vybral som peňaženku, vytiahol z nej dolárovú bankovku a položil som ju na stôl. Rýchly pohľad mi prezradil, že Helen Frostová je bledá, Thelma Mitchellová hľadí so záujmom a Llewellyn Frost sa práve odhodláva na vraždu. Wolfe odišiel. A ja za ním, pridal som sa k nemu vonku, ked privolával výťah.

Ohlásil som sa: „To pivo nestálo viac ako pár centov, najviac ak sedemdesiatpäť za tri fľaše.“

Prikývol. „Rozdiel mu pripíšte na účet.“

Prešli sme cez rušné prízemie, ani sme nezastali. McNair stál bokom od ostatných a zhováral sa s tmavou, prostredné vysokou ženou s rovným chrbtom a hrdými ústami. Na chvíľočku som sa ešte raz obzrel, lebo som predpokladal, že to je matka Helen Frostovej. Bohyňa, ktorú som predtým nevidel, vykračovala si v kávovom kabáte pred akousi zazobanou pipkou so psom a motali sa tam naokolo ešte zo traja-štyria ľudia. Práve ked sme sa blížili k vchodu, otvorili sa dvere a vošiel vysoký, plecnatý chlap s jazvou na líci. O tej jazve som všeličo vedel. Kývol som mu.

„Hej, Purley!“

Zastal a vypleštil oči, nie na mňa, ale na Wolfa. „Prepánajána, vari ho vystrelili z kanóna?“ Uškrnul som sa a šiel som dalej.

Cestou domov som sa pokúšal nadviazať priateľský rozhovor ponad plece, ale vôbec som nemal úspech. Poznamenal som:

„Tie manekýnky sú pekné osôbky. Hm?“

Nezabral. Opýtal som sa:

„Spoznali ste toho pána, ktorého sme stretli, keď sme vychádzali z dverí! Náš starý priate! Purley Stebbins z kriminálky. Cramerov poskok.“

Nijaká odpoved. A tak som sa obzeral po dobrej jame.

3

Po prvý raz zavolal Llewellyn Frost okolo pol druhej, ked sme sa s Wolfom práve pustili do klobások s desiatimi druhmi korenia. Dostával ich každú jar niekoľko ráz od istého Švajčiara z okolia Chappaqua, chlapík ich sám robil z doma chovaných prasiat. Fritz Brenner, šéf a pýcha domácnosti, dostal príkaz povedať Llewellynovi, že pán Wolfe práve obeduje a teraz ho nemožno vyrušovať. Chcel som vstať a vziať telefón, ale Wolfe ma usadil prstom. Po druhý raz sa ozval telefón čosi po druhej, kým si Wolfe pomaly upíjal kávu a ja som prešiel do kancelárie prevziať rozhovor.

Frostov hlas znel mrzuto a urazene. Chcel vedieť, či nájde Wolfa doma o pol tretej, a ja som mu odpovedal, že áno, pravdepodobne bude odteraz vždy doma. Ked som zložil, ostal som za písacím stolom a s niečím som sa tam babral. O niekoľko minút vošiel aj Wolfe, pokojný a v milostivej nálade, ale rozhodne by zazlieval každý pokus rozhýbať ho, tak ako vždy po výdatnom, ničím nerušenom jedle.

Sadol si za stôl, spokojne si vzdychol a obzeral sa po stenách – po policiach s knihami, mapami, Holbeinovou grafikou, ďalšími policami a leptom zobrazujúcim BrilliatSavarin. Po chvíli otvoril prostrednú zásuvku, vyberal z nej závery z pivných fliaš a ukladal ich do kôpok na stôl. Poznamenal:

„Trocha menej estragónu a pridať štipku šalvie. Nabudúce to Fritz môže skúsiť. Poviem mu to.“

„Áno,“ prisvedčil som. Nechcelo sa mi debatovať, ved veľmi dobre vedel, že mám estragón úžasne rád. „Ale ak chcete porátať tie závery, bolo by dobre, keby ste sa trochu poponáhľali. Náš klient je už na ceste.“

„Naozaj?“ Kládol závery do kôpok po piatich. „Pozrimeže, bez ohľadu na tie tri fľaše vonku, myslím, že som už vypil štyri pivá nad určenú týždennú dávku.“

„Nuž ved to je normálne,“ odsekol som. „Nože ma osvieťte skôr, ako sem príde Frost. Čo vás zarazilo na mladej Frostke?“

Mierne zdvihol plecia a zas ich spustil. „Zlosť. To zapišťal potkan zahnaný do kúta. Trčal som v kúte tej smradľavej diery, vtiahnutý do prípadu, a vôbec som nemal záchytný bod. Alebo skôr, bolo tam priveľa všeličoho. A okrem toho nemám rád náhodné vraždy. Nech ten cukrík otrávil hocikto, je to sprostý fušer. A tak som zapišťal.“ Zamračil sa na kopu záverov. „Dvadsaťpäť, tridsať, tridsaťtri. Ale výsledok bol zaujímavý. A dosť presvedčivý. Bolo by sardonické, keby sme si druhú polovicu honoráru zarobili tým, že by slečnu Frostovú odviedli do väzenia. Nie že by som to pokladal za pravdepodobné. Archie, dúfam, že vám moje táranie neprekáža.“

„Nie, po jedle to celkom dobre padne. Len pokračujte. Nijaká porota by aj tak nikdy a za nič neodsúdila slečnu Frostovú.“

„Asi nie. A prečo by ju mali odsúdiť? Predsa aj porotca musí mať právo koriť sa kráse. Ale ak sa slečna Frostová bude musieť brániť proti vážnemu obvineniu, tak to tuším vôbec nebude v súvise s dnešným prípadom. Všimli ste si, aký veľký diamant má na prste? A další na pudrenke?“

Prikývol som. „A čo? Je zasnúbená?“

„To vám nepoviem. Všimol som si diamanty, lebo jej nepristanú. Už ste ma počuli zdôrazňovať, že mám zmysel pre zvláštne javy. Osobnosť slečny Frostovej, jej rezervovanosť, ešte aj za nevšedných okolností, naznačujú, že je pre ňu celkom neprirodzené nosiť brilianty. A potom to divošské nepriateľstvo pána McNaira bolo rozhodne nielen nepríjemné, ale i neprirodzené, hoci snád nenávidí Llewellyna Frosta – ale prečo ho vlastne nenávidí? Priehľadnejšia je príčina, prečo pán Frost použil také nevšedné slovo ako „bratníčka“, ved bratancov tak presne rozlišujú dnes iba antropológovia, no necháva nám to možnosť na rozličné špekulácie… antropológovia totiž rozoznávajú, či sú rodičia bratancov jednakého pohlavia, teda deti bratov alebo sestier. U niektorých kmeňov bratanec a sesternica môžu uzavrieť manželstvo, ak ich rodičia sú súrodenci rôzneho pohlavia, ale deti bratov alebo sestier sa brať nesmú. Zrejme pán Frost túto otázku dokonale preskúmal… Iste je možné, že ani jedna z týchto zvláštností nemá vôbec vzťah k smrti Molly Lauckovej, ale treba si ich popri mnohých iných veciach rozhodne všimnúť. Dúfam, že vás nenudím, Archie. Viete, je to mechanická práca môjho génia, hoci obyčajne o tom nehovorím. Raz som tu v tomto kresle sedel päť hodín a uvažoval som o fenoménoch manželky Paula Chapina a členov tej neslýchanej Ligy vydesených. Rozprávam stručne, lebo keby som hovoril obšírne, začali by ste šuchoriť papiermi, aby ste ma otrávili a nemám chuť dať sa dráždiť. Tá klobáska… ale už cengá zvonec. Náš klient. Ha! Je stále naším klientom, hoci si to azda ani neuvedomuje.“

Z haly zazneli kroky a čoskoro sa zas vracali. Dvere do kancelárie sa otvorili a vošiel Fritz. Oznámil pána Frosta. Wolfe kývol hlavou a žiadal si pivo. Fritz odišiel.

Llewellyn rezko vošiel. Vykračoval si rázne, ale z očí sa mu dalo vyčítať, že je akýsi rozpoltený. Kdesi hlboko na dne očí sa mu tajil meravý strach. Domašíroval k Wolfovmu stolu a spustil, akoby bol už zmeškal deväť rozličných schôdzok.

„Mohol som vám i zatelefonovať, pán Wolfe, ale najradšej vybavujem veci z očí do očí. Rád vidím človeka, s ktorým sa zhováram, a chcem, aby aj on videl mňa. Najmä v takomto prípade. Musím sa vám ospravedlniť. Neudržal som sa na uzde a blamoval som sa. Prišiel som sa vám ospravedlniť.“ Natiahol ruku. Wolfe pozrel na ruku a potom Frostovi do tváre. Klient stiahol ruku, začervenal sa a pokračoval. „Nemali by ste sa na mňa hnevať, ved som sa iba neudržal na uzde. A okrem toho, pochopte prosím, na tom rozhodne nástojím, že na tom nič nebolo. Helen – moja sesternica – bola len zmätená. Zhováral som sa s ňou Je vyvedená z rovnováhy, ved už predtým bola celkom bez seba, pozhovárali sme sa a uznal som, že som nemal právo ta vtrhnúť. Možno som sa nemal do ničoho miešať, ale myslel som si – nuž – nezáleží na tom, čo som si myslel. Veľmi si cením, čo ste spravili, a bolo to ohromné, že ste ta zašli, hoci je to proti vašim zásadám… Priznajme si, že to bol neúspech, a povedzte mi, kolko som vám dlžný..

Zmĺkol, usmial sa najprv na Wolfa, potom na mňa a zas na Wolfa ako pomocník v starinárstve, ked sa pokúša výhodne streliť starú rárohu.

Wolfe si ho premeral.

„Sadnite si, pán Frost.“

„Nuž… kým vyplním šek…“ Zacúval ku kreslu, spustil sa doň, vytiahol šekovú knižku z jedného vrecka a plniace pero z druhého. „Kolko?“

„Desaťtisíc dolárov.“

Frost zalapal po dychu a zdvihol oči. „Čože!“

Wolfe prikývol. „Desaťtisíc. Tolko by som asi zinkasoval za úlohu, ktorú ste mi zverili, polovicu za vyriešenie vraždy Molly Lauckovej a polovicu za to, že vytiahnem vašu sesternicu z toho pekelného brlohu.“

„Ale človeče, ved ste ani jedno nespravili. Preskočilo vám.“ Oči sa mu zúžili. „Nezdá sa vám, že ma zdržiavate? Ne…“

Wolfe odsekol. „Desaťtisíc dolárov. A počkáte tu, kým mi váš šek nepotvrdia.“

„Ste blázon.“ Frost zas vybuchol. „Nemám desaťtisíc dolárov. Môj kus ide výborne, ale mal som kopu dlžôb a ešte ich mám dosť. A keby som aj mal peniaze, čo vám to zišlo na um? Vydieranie? Ak ste z takej fajty…“

„Prosím, pán Frost. Veľmi vás prosím, nechajte ma hovoriť.“

Llewellyn naňho zagánil.

Wolfe sa posunul dozadu. „Všeličo sa mi na vás páči, ale máte aj niekoľko veľmi zlých zvykov. Patrí medzi ne domnienka, že slová sú úlomky tehál, ktorými možno zasypať ľudí, aby ste ich omráčili. Radšej s tým prestaňte. A vaším dalším zlozvykom je detinská dychtivosť, s akou sa ženiete do činnosti, a pritom ani neuvážite, aké to môže mať následky. Skôr ako ste sa definitívne rozhodli poveriť ma vyšetrovaním, mali ste preskúmať aj všetky svoje možnosti. Ale fakt je, že ste ma vyšetrovaním poverili, a dajte si povedať, že ste spálili za sebou všetky mosty, ked ste ma vylákali na tú šialenú cestu na Päťdesiatu druhú ulicu. Za to treba zaplatiť. Vy a ja sine viazaní zmluvou, ja som povinný pokračovať vo vyšetrovaní a vy ste povinný zaplatiť mi primeranú odmenu. A ked zo zvláštnych osobných príčin sa vám zrazu zmluva znepáči, čo spravíte? Prídete do mojej kancelárie a chcete, aby som vyletel zo stoličky, ked ma omráčite slovami ako.vydieranie‘! Fuj! Bezočivosť nevychovaného decka!“

Nalial si piva a pil. Llewellyn Frost ho pozoroval. Ked som si spravil poznámku do zápisníka, kývol som mu posmelujúco hlavou na znak súhlasu s jeho dobrým úsilím.

Klient napokon prehovoril. „Pozrite, pán Wolfe. Nesúhlasil som, aby ste odtial odišli a… to je… nemal som ani poňatia, že budete…“ Zarazil sa a zmlkol. „Nepopieram našu dohodu. Neprišiel som hádzať do vás úlomky tehál. Iba som sa opýtal, čo by to stálo, keby sme to zrušili.“

„A ja som vám to povedal.“

„Ale teraz nemám desaťtisíc dolárov. Myslím, že do týždňa ich budem mať. No aj keby som ich mal, bože môj, za dve hodiny práce…“

„Nie za prácu.“ Wolfe zamieril naňho prstom. „Ale jednoducho nestrpím, aby ste dráždili moje sebavedomie takým správaním, akým sa pokúšate podlomiť ho. Pravda, prenajímam svoje schopnosti za peniaze, ale ubezpečujem vás, že ma za to nemožno pokladať za šikovného kaukliara, ktorý sa oháňa trikmi Som umelec alebo nič. Vari by ste poverili Matissa, aby vám spravil obraz, a ked si načrtne prvú nahodenú skicu, vytrhnete mu ju, pokrkvete a poviete: ‚Už dosť, koľko som vám dlžný?‘ Nie, to by ste nespravili. Myslíte, že toto prirovnanie je smiešne? Ale ja nie. Každý umelec je namyslený. A ja tiež. Viem, že ste mladý a vaša výchova zanechala medzery vo vašom mozgu, ani si neuvedomujete, ako urážlivo ste sa správali.“

„Preboha!“ Klient sa tiež posunul dozadu. „No dobre.“ Pozrel na mňa, akoby som mu mal niečo navrhnúť, a potom sa vrátil jeho pohľad k Wolfovi. „Dobre, ste umelec. Uznávam to. Ale povedal som vám, že nemám desaťtisíc dolárov. A čo šek datovaný odo dneška za týždeň?“

Wolfe pokrútil hlavou. „Mohli by ste zastaviť výplatu.

Nedôverujem vám, ste pobúrený, rozpaľuje vás plameň strachu a pomsty. Okrem toho, mali by ste dostať za svoje peniaze viac a ja by som mal spraviť viac, aby som si ich zaslúžil. Jediný rozumný postup…“

Zvonenie telefónu ho prerušilo. Obrátil som sa k svojmu stolu a zdvihol som slúchadlo. Potvrdil som svoju totožnosť drsnému mužskému hlasu, počkal som chvílu a počul som iný, známy mužský hlas. To, čo mi povedal, vyvolalo na mojej tvári úškrn.

Obrátil som sa k Wolfovi. „Inšpektor Cramer hovorí, že jeden z jeho chlapíkov vás videl dnes predpoludním u McNaira a skoro umrel z toho šoku. A on takisto, ked sa to dozvedel. Vraví, že by mu bolo potešením chvíľu sa s vami telefonicky pozhovárať o tom prípade.“

„Ale mne nie. Mám prácu.“

Spojil som sa zasa s Cramerom a zhováral som sa s ním dalej. Cramer bol taký priateľský ako šofér, ked vás zastaví na osamelom vŕšku, lebo sa mu minul benzín. Opäť som sa obrátil na Wolfa:

„Rád by si sem prišiel o šiestej vyfajčiť cigaru. Hovorí, že si chce porovnať záznamy. Volá SOS.“

Wolfe prikývol.

Povedal som Cramerovi, aby len spokojne prišiel, a zložil som slúchadlo.

Náš klient vstal. Pozeral z Wolfa na mňa a opýtal sa celkom priateľským hlasom: „Vari to bol inšpektor Cramer? A naozaj – príde sem?“

„Ale áno, trocha neskôr.“ odpovedal som, lebo Wolfe sa oprel dozadu a zažmúril oči. „Často sem vpadne na priateľský rozhovor, ked má taký ľahký prípad, že ho nudí.“

„Ale on… ja…“ Llewellyn bol omráčený. Vystrel sa. „Počujte, dofrasa. Chcem si zatelefonovať.“

„Len si poslúžte. Sadnite si na moje miesto.“

Vstal som a Frost si sadol. Vytočil číslo, ktoré nemusel hľadať v zozname. Bol rozklepaný, ale zdalo sa, že vedel, čo robí. Stál som a načúval.

„Haló, haló! Ste to vy, Styce? Tu je Lew Frost. Môj otec je ešte tam? Pokúste sa spojiť ma s McNairovou kanceláriou. Áno, prosím… Haló, otec? Lew… nie… nie, počkaj chvílu. Teta Callie je ešte tam? Čaká ma? Äno, viem… Nie, počuj, hovorím z kancelárie Nera Wolfa na západnej Tridsiatej piatej ulici, číslo deväťstoosemnásť. Chcem, aby si aj s tetou Calliou prišiel rovno sem… Nemá to zmyslu vysvetľovať do telefónu, len rozhodne príd… Nemôžem to vysvetliť… Nuž, tak ju prived… Ale áno, tatko, robím, čo môžem… Správne. Môžete tu byť o desať minút… Nie. Je to súkromný dom… Wolfe sedel so zažmúrenými očami.

4

Stretnutie bolo senzačné. Už niekoľko ráz som pri rozličných príležitostiach len tak zo zábavy preletel po stránkach svojho zápisníka, kde som všetko zachytil. Dudley Frost bol jedným z veľmi mála ľudí, ktorí sedeli v jeho kancelárii a rečami zmorili Nera Wolfa natoľko, že ho krotil pijatikou. Pravda, dosiahol to skôr záplavou slov, a nie tým, čo povedal, ale predsa sa mu to podarilo.

Bolo už po tretej, ked prišli. Fritz ich uviedol. Calida Frostová, Helenina matka a Lewova teta Callie – hoci tuším by bolo správnejšie uviesť ju ako pani Frostovú, lebo nikdy sme sa ani troška nezblížili, vošla prvá. A veru to bola tá prostredné vysoká žena s rovným chrbtom a hrdými ústami. Vyzerala dobre. Driečna žena s hlbokými, uprene hľadiacimi očami červenkastohnedej farby ako čierne pivo. Nezišlo by vám na um, že je už dosť stará na to, aby bola matkou dospelej bohyne. Lewov otec, Dudley Frost, vážil aspoň deväťdesiat kíl, ale bol skôr rozložitý ako tučný. Mal sivé vlasy a pristrihnuté sivé fúziky. Akýsi tvrdý úder mu trochu vychýlil nos nabok, ale iba dobrý pozorovateľ ako ja si to všimol. Mal krásny, jemne pásikavý sivý oblek a červený kvet v gombíkovej dierke.

Llewellyn im šiel naproti k dverám kancelárie, viedol ich cez miestnosť a obidvoch predstavil. Dudley Frost odmerane pozdravil Wolfa a mne tiež zamrmlal osobitný pozdrav. Pripravil som im stoličky. Dudley Frost sa obrátil na nášho klienta: „A čo sa teraz robí? Aké starosti máš? Pozor, Ca –

Iida, kabelka ti spadne. Načo sme tu, pán Wolfe? Dúfal som, že si dnes popoludní zahrám trochu bridž. Aké ťažkosti sa vyskytli? Môj syn naliehal, aj na moju švagrinú, pani Frostovú, že by bolo preňho najlepšie, keby sme prišli rovno sem…“

Llewellyn zabľabotal: „Pán Wolfe chce desaťtisíc dolárov.“

Dudley sa zachichotal. „Prisahámbohu, i ja. Hoci kedysi bývali časy – ale už sa minuli.“ Pozrel na Wolfa, zmenil spôsob reči a bleskové vychrlil: „Načo vám je tých desaťtisíc dolárov, pán Wolfe?“

Wolfe sa zamračil, už videl, že mu neostáva iné ako dať sa do toho. Odpovedal: „Aby som ich dal v banke pripísať na svoje konto.“

„Aha! Výborne! Ale ste mi dali – a zaslúžil som si to! Úprimne povedané, bola to jediná správna odpoved na moju otázku. Mal som sa opýtať: vysvetlite mi prosím, prečo očakávate, že dostanete od niekoho desaťtisíc dolárov, a od koho ich očakávate? Dúfam, že nie odo mňa, lebo ja ich veru nemám. Môj syn mi vysvetlil, že v záchvate šialenstva vás poku… pokusne poveril istou úlohou. Môj syn je somár, ale iste nepredpokladáte, že vám dá desaťtisíc dolárov iba preto, lebo je somár. Dúfam, že nie, lebo ani on ich nemá. Ani moja švagriná, však, Calida? Čo myslíš, Calida? Mám pokračovať? Myslíš, že sa takto niekam dostaneme?“

Pani Frostová pozrela na Wolfa a neunúvala sa obrátiť k švagrovi. Povedala tichým, príjemným hlasom: „Myslím, že najdôležitejšie je vysvetliť pánu Wolfovi, že si z Heleniných slov urobil nesprávny záver.“ Usmiala sa na Wolfa. „Helen je moja dcéra. Ale najprv, kedže Lew pokladal za potrebné, aby sme sem prišli, mali by sme azda vedieť, čo nám chce pán Wolfe povedať.“

Wolfe pozrel na ňu spod prižmúrených viečok. „Veľmi málo, madam. Váš synovec ma poveril vyšetrovaním a presvedči] ma, aby som spravil neprecedentný krok, ktorý mi bol krajne trápny. Ale ledva som začal prípad vyšetrovať a už prišiel za mnou, že to bol neúspech, a opýtal sa ma, koľko mi je dlžný. Povedal som mu to a vzhľadom na mimoriadne okolnosti požadoval som úhradu v hotovosti. V panike zatelefonoval pán Frost svojmu otcovi.“

3aú

Zamračila sa. „Požadovali ste desaťtisíc dolárov?“

Wolfe sklonil hlavu a zasa ju zdvihol.

„Ale, pán Wolfe,“ zaváhala. „Pravdaže nepoznám vašu prácu,“ usmiala sa naňho, „alebo je to povolanie? Ale rozhodne to je neobyčajná suma. Je to vaša zvyčajná taxa?“

„Ale veď pozrite,“ Dudley Frost sa pomrvil v kresle. „Koniec koncov je to jednoduchá vec. Sú tu isté body. V prvom rade šlo len o pokus. Nemohlo to byť iné ako pokus, ved ako by pán Wolfe vedel, čo by zistil alebo nezistil, kým ta nezašiel a sám si veci neoveril? V druhom rade, ak odhadneme honorár pána Wolfa na dvadsať dolárov za hodinu, tak mu je Lew dlžný štyridsať dolárov. Aj dobrým právnikom som platil menej. A po tretie, nemá zmyslu hovoriť o desiatich tisíckach, lebo ich nemáme.“ Nahol sa dopredu a položil na písací stôl svoju labu. „Úprimne vám poviem, pán Wolfe, švagriná nemá ani cent, a nik to nevie lepšie ako ja. Jej dcére – mojej neteri – ostalo dedičstvo aj po mojom otcovi. Sme chudobná rodina okrem Helen. Môj syn si myslí, že sa mu volaco pošťastilo, ale myslel si to už neraz aj predtým. Pochybujem, či by ste si honorár zinkasovali, pravda, jediný spôsob by v tomto prípade bol súdny proces. Potom by sa to ťahalo a prípadne by ste súhlasili s kompromisom…“

Náš klient niekolko ráz zvolal: „Otec!… Otec!“ aby ho prerušil, ale darmo. Teraz sa Llewellyn načiahol a stisol otcovo koleno. „Počúvaj ma chvílu, prosím. Nechaj ma hovoriť. Pán Wolfe nedovolí, aby sa to vlieklo! Inšpektor Cramer príde sem o šiestej, aby si s ním porovnal záznamy. O tom…“

„Äno? Preto mi nemusíš koleno rozdrviť na kašu. Dočerta, kto je inšpektor Cramer?“

„Velmi dobre vieš, kto to je. Náčelník oddelenia pre vyšetrovanie vrážd.“

„Aha, ten chlapík. Ako vieš, že sem príde? Kto ti to povedal?“

„Telefonoval. Tesne predtým, ako som ťa volal. Preto som tetu Callie i teba prosil, aby ste sem prišli.“

Videl som záblesk v Dudleyho očiach, hoci bol krátky, a zaujímalo ma, či si to všimol aj Wolfe. Záblesk zhasol práve tak rýchlo, ako sa zjavil. Opýtal sa syna: „Kto hovoril s inšpektorom Cramerom? Ty?“ Odvetil som stroho: „Nie. Ja.“

„Aha!“ Dudley Frost sa na mňa s pochopením usmial, potom sa usmial na Wolfa a zas na mňa. „Tak sa zdá. že ste si dali veľa námahy. Pravda, vidím už, že najlepší spôsob, ako zapôsobiť hrozivo, bolo dohodnúť telefonický hovor v čase, ked je môj syn vo vašej kancelárii. Lenže…“

Wolfe zavrčal. „Vylož ho, Archie!“

Položil som ceruzku a zápisník na stôl a vstal som Aj Llewellyn vyskočil a stál ako kohút. Všimol som si, že jeho teta sa ani nepohla, iba trochu zdvihla obočie.

Dudley Frost sa zasmial. „Ale pán Wolfe! Sadnite si, chlapci.“ Pozrel prešibaným okom na Wolfa. „Bohuprisahám, nezazlievam vám, že sa pokúšate zapôsobiť. Je to celkom prirodzené…“

„Pán Frost!“ Wolfe zdvihol prst. „Vaša domnienka, že musím predstierať telefonický hovor, aby som zapôsobil na vášho syna, je krajne urážlivá. Odvolajte to, alebo odídte!“

F’rost sa znova zasmial. „Dobre, tak povedzme, že ste chceli mne zaimponovať.“

„To je ešte horšie, pane.“

„Tak mojej švagrinej. Zapôsobilo to na teba, Calida? Uznávam, že na mňa áno, tak sa zdá. Pán Wolfe chce desaťtisíc dolárov. Ak ich nedostane, chce sa zísť s inšpektorom Cramerom – nezáleží na tom kde a kedy – a upozorniť ho, že Helen videla tú bonboniéru ešte pred smrťou Molly Lauckovej. Pravdaže, Helen mu nič také nepovedala, ale políciu to neodradí od toho, aby ju trápila, azda aj nás ostatných a možno sa to dostane aj do novín. Nakoľko spravujem Helenin majetok, je moja zodpovednosť taká istá ako tvoja, Calida, hoci Helen je tvoja dcéra.“

Obrátil sa a zagánil na syna. „Je to tvoja chyba, Lew. Iba tvoja. Ty si tomu chlapíkovi Wolfovi dal príležitosť. Či si už neraz…“

Wolfe sa nahol dopredu a končekmi prstov sa na necelé tri centimetre priblížil ku kávovému tweedovému kabátiku pani Frostovej. Obrátil sa na ňu: „Prosím, zastavte ho!“

Hodila plecami. Jej švagor pokračoval. Potom zrazu vstala, obišla ostatných a prišla ku mne. Zastala tak blízko, aby sa mohla ticho spýtať: „Máte dobrú írsku whisky?“

„Máme,“ odpovedal som. „Pomôže?“

Prikývla. „Čistú. Dvojitú. A obyčajnú vodu.“

Zašiel som ku skrinke, vybral som fľašu OId Corcoranu. Nalial som vyše dvojitej dávky, priniesol som pohár vody, oboje som dal na tácňu, zaniesol som to k stolu a položil som všetko vedľa ročníkovej stoličky. Pozrel na tácňu a potom na mňa.

„Dočerta, čo to je? Čo? Kde je fľaša?“ Zdvihol pohár k vychýlenému nosu a ovoniaval. „Ejha, dobrá!“ Preletel pohľadom po ostatných. „Nikto sa ku mne nepridá? Calida? Lew?“ Zas ovoniaval írsku. „Nie? Tak na Frostovcov, na mŕtvych i na živých, nech ich pánboh požehnáva.“ Neupil si, ani to nevlial do seba na dúšok, ale pil whisky ako mlieko. Zdvihol pohár s vodou a nesmelo si uchlipol asi za pol čajovej lyžičky, postavil pohár na tácňu, oprel sa dozadu a zamyslene si končekom prsta pohládzal fúzy. Wolfe ho pozoroval ako jastrab.

Pani Frostová sa pokojne opýtala: „A čo to má byť s inšpektorom Cranierom.“

Wolfe sa k nej obrátil. „Nič viac, madam, iba čo vám už synovec povedal.“

„Príde sa sem poradiť s vami.“

„Tak to povedal.“

„Ohľadom… smrti slečny Lauckovej?“

„Tak to povedal.“

„Nie je to…“ Zaváhala. „Zvyčajne sa radíte s policajtmi o problémoch svojich klientov?“

„Zvyčajne sa radím s každým, kto mi môže poskytnúť užitočné informácie.“

Wolfe pozrel na hodinky. „Pani Frostová, skúsme dostať sa z toho. O desať minúť budú štyri. Nič mi nezabráni, aby som nestrávil zvyčajné dve hodiny medzi štvrtou a šiestou hore pri svojich rastlinách. Ako váš švagor povedal prekvapujúco chápavo, je to jasná vec. Nedávam pánu Llewelynovi Frostovi ultimátum, len mu ponúkam alternatívu. Alebo mi hned vyplatí sumu, ktorú by som požadoval, keby som vyriešil prípad, ktorým ma poveril – ved predtým ako sem prišiel, vedel, že pýtam vysoký honorár – a zároveň sa zriekne mojich služieb, alebo budem pokračovať vo vyšetrovaní, kým prípad nevyriešim, a účet mu pošlem potom. Pravdaže, bude to oveľa ťažšie, ak sa jeho vlastná rodina pokúša mariť…“

Pani Frostová pokrútila hlavou. „Nechceme nič mariť.“ povedala jemne. „Ale zrejme ste si zle vysvetlili poznámku mojej dcéry Helen, ked ste sa jej vypytovali a my.. nás sa to pravdaže dotýka. A potom… ak sa idete radiť s políciou, rozhodne by bolo správne, keby ste pochopili.

„Chápem, pani Frostová.“ Wolfe pozrel na hodinky. „Chcete, aby som vás ubezpečil, že nebudem informovať inšpektora Cramera, ako zle som si vysvetlil poznámku vašej dcéry. Prepáčte, ale to vám nemôžem sľúbiť, kým sa nevzdám prípadu za plný honorár, hned teraz vyplatený, alebo ma pán Llewellyn Frost ubezpečí – a za týchto okolností aj vy a váš švagor – že mám pokračovať vo vyšetrovaní, ktorým ma poveril. A dovoľte, aby som doložil, že ste celkom nezmyselne poplašení, čo sa dá očakávať od ľudí vášho spoločenského postavenia. Je veľmi nepravdepodobné, že by sa vaša dcéra nejako previnila v súvise s vraždou slečny Lauckovej, ale ak náhodou vie nejakú dôležitú informáciu a zo zdržanlivosti ju tají, tak čím skôr mi to povie, tým lepšie, skôr ako to zvetrí aj polícia.“

Pani Frostová sa zamračila. „Moja dcéra nemá nijakú informáciu.“

„Neurazte sa – ale na to by som sa jej musel opýtať sám.“

„A vy… si prajete pokračovať vo vyšetrovaní. Ak nebudete mať náš súhlas, potom mienite povedať inšpektorovi Cramerovi…“

„Nepovedal som, čo mienim.“

„Ale chcete pokračovať.“

Wolfe prikývol. „Alebo pokračovať, alebo vyplatiť honorár hned.“

„Počuj, Calida. Premýšľal som, ako tu tak sedím,“ ozval sa Duledy Frost. Vystrel sa. Všimol som si, že Wolfe sa oboma rukami oprel o operadlo kresla. Frost pokračoval. ‚Prečo sem nezavoláme Helen? Ten chlapík Wolfe nás tu blufuje. Ak si nedáme pozor, vysypeme desaťtisíc Heleniných dolárov, len tak plesne. A kedže som za jej peniaze zodpovedný, chcem tomu zabrániť. Lew vraví, že ich na budúci týždeň bude mať, ale podobné reči už poznám. Je posvätnou povinnosťou poručníka dbať o zverený majetok a z osobitných výnosov to zaplatiť nemôžeme, lebo ty z nich nikdy nič nenecháš. Jediný spôsob je odhaliť bluf tohto chlapíka…“

Už som sa zberal ku skrinke, že mu nalejem dalšiu írsku, lebo predošlá dávka sa zrejme už vstrebala, ale vtom som videl, že to nie je potrebné. Wolfe odtisol kreslo a vstal, pohol sa a zastal pred LIewellynom. Prehovoril dosť hlasno, aby prehlušil vykrikovanie Dudleyho Frosta:

„Musím už ísť, chvalabohu. Svoje rozhodnutie môžete oznámiť pánu Goodwinovi.“ A pokojne šiel k dverám, ked Dudley Frost za ním zavolal:

„Počkajte! Takto nám nemôžete ujsť. V poriadku, všetko v poriadku, pane! Dobre!“ Ked Wolfe zmizol, obrátil sa na švagrinú: „Či som ti nepovedal, Calida, že treba odhaliť jeho bluf? Vidíš? V takomto prípade treba len…“

Pani Frostová sa neunúvala obrátiť sa na stoličke a sledovať Wolfow odchod. Llewellyn sa načiahol opäť za otcovým kolenom a naliehal: „Nože tatko, nechaj to už – počúvaj ma teraz minútu…“

Vstávajúc som povedal: „Panstvo, ak sa chcete dohovoriť, nechám vás chvílu osamote!“

Calida Frostová pokrútila hlavou. „Ďakujeme, ale myslím, že to netreba.“ Obrátila sa k synovcovi a jej hlas znel štiplavo.

„Lew, ty si s tým začal. Zdá sa mi, že by si teraz mal pokračovať.“

Llewellyn jej odpovedal, jeho otec sa zamiešal do rozhovoru, ale ja som ich rečiam vôbec nevenoval pozornosť. Vrátil som sa k svojmu stolu a vložil som do písacieho stroja hárok papiera. Hore som napísal dátum a pokračoval som.

Pánu NEROVI WOLFOVI:

prosím, pokračujte až na dalšie vo vyšetrovaní vraždy

Molly Lauckovej, ako som Vás poveril včera, v pondelok 30. marca 1936.

Vytiahol som papier zo stroja, položil som ho na roh Wolfovho písacieho stola a podal som Llewellynovi pero. Nahol sa nad papier a prečítal si ho. Jeho otec vyskočil z kresla a osopil sa naňho.

„Nepodpisuj to! Čo to je? Ukáž mi to! Nič nepodpisuj!“

Llewellyn mu podal papier, Dudley Frost si ho dva razy prečítal a mračil sa. Pani Frostová načiahla ruku a rýchlo list preletela pohľadom. Potom pozrela na Baňa.

„Nezdá sa mi, že by môj synovec mal niečo podpisovať…

„A ja som zas presvedčený, že podpíše.“ Už som mal všetkého po krk, tak ako Wolfe. „Zdá sa mi, že si vôbec neuvedomujete jednu vec, ak sa pán Wolfe nebude cítiť viazaný dohodou so svojím klientom a povie inšpektorovi Cramerovi, ako sa slečna Frostová preriekla, je koniec debaty. Ked Cramer vyšetruje už týždeň známu vraždu a prípadom ešte nepohol, býva taký zúrivý, že hltá nepožuté cigary. Pravdaže nebude zaobchodiť so slečnou Frostovou v rukavičkách, ale dá si ju priviesť na políciu a bude na ňu vykrikovať celú noc. Nechcete vari…“

„V poriadku!“ Dudley Frost sa na mňa mračil. „Môj syn súhlasí, aby Wolfe pokračoval vo vyšetrovaní. Stále si myslím, že to je najlepšie východisko. Ale toto nepodpíše. Nič nepodpíše…“

„Ale áno, podpíše.“ Vzal som papier z ruky Calidy Frostovej a položil som ho zas na stôl. „Čo si myslíte?“ Zdvihol som ruky. „Nebesá! Ved ste traja a ja sám. To je zle, ak majú ľudia slabú pamäť. A vôbec, čo je na tom? Ved je tam výslovne „až na dalšie“. Pán Wolfe povedal, že mi môžete oznámiť svoje rozhodnutie. Nuž, musím si urobiť záznam, alebo namojpravdu, že sa sám pozhováram s inšpektorom Cramerom.“

Lew Frost pozrel na otca i na tetu a potom na mňa. „No, to je pekný zmätok.“ Znechutene sa uškrnul. „Keby som mal teraz desaťtisíc dolárov, prisahámbohu…“

Poznamenal som: „Dajte pozor, pero mi zavše kvapká. Nože to podpíšte.“

Kým sa ostatní mračili, Lew Frost sa nahol nad papier a načmáral naň svoje meno.

5

„Bol som v pokušení zavolať notára, aby zapísal Stebbinsovo prísažné vyhlásenie.“ Inšpektor Cramer znova žul cigaru. „Nero Wolfe s jasnou hlavou za bieleho dňa pol druha kilometra od svojho domu! Akisto prepadli štátny poklad Spojených štátov a treba zmobilizovať armádu a vyhlásiť štatárium!“

Bolo práve štvrť na sedem. Wolfe sa vrátil zas do kancelárie, po dvoch hodinách s Horstmannom medzi rastlinami sa celkom upokojil a popíjal druhé pivo. A ja som sa pohodlne rozvalil, nohy som si položil na vytiahnutú zásuvku stola a zápisník som ma! na kolenách.

Wolfe sa pohodlne opieral o operadlo kresla, preplietol si prsty okolo prostredníka a zaryto prisvedčil. „Nečudujem sa vám. Raz vám to vysvetlím. Ale teraz je spomienka ešte priživá, radšej by som o tom nehovoril.“

„Dobre. Myslel som si, že snád už vôbec nie ste excentrický.“

„Sám boh vie, že ja veru nie som.“ Cramer vytiahol cigaru z úst, pozrel na ňu a zasa si ju dal naspäť. „Som pritupý na to, aby som bol excentrický. Vezmite si, napríklad, prípad Molly Lauckovej. Čo myslíte, čo som zistil po ôsmich dňoch intenzívneho vyšetrovania? Len sa ma to opýtajte!“ Nahol sa dopredu. „Zistil som, že Molly Laucková je mŕtva. O tom vôbec niet pochybností. Vytiahol som to z prosektora.“ Znovu sa oprel a zhnusené si nás prezeral. „Namojveru, som už cvok. A teraz, ked som si takto pred vami otvoril zobák, čo keby ste spravili to isté? Vy potom dostanete honorár, a na tom vám záleží, a ja budem mať zámienku ostať na svojom mieste, a o to mi ide.“

Wolfe pokrútil hlavou. „Nič neviem, pán Cramer. Ešte ani to, že slečna Laucková je mŕtva, neviem bezpečne, iba z počutia. Nehovoril som s prosektorom.“

„Nože pozrite,“ Cramer si vybral cigaru z úst. „Kto vás poveril týmto prípadom?“

„Pán Llewellyn Frost.“

„Hm, ten?“ zahundral Cramer. „Aby ste niekoho vytiahli?“

„Nie, aby som vyšetril tú vraždu.“

„Nevravte. Ako dlho vám to trvalo?“

Wolfe sa nahol, aby si nalial piva, a potom pil. Cramer pokračoval: „A čo to tak páli Lewa Frosta? Nechápem. Molly Laucková nezaberala naňho, ale na toho Francúza, na Perrena Geberta. Prečo chce Lew Frost rozhadzovať peniaze, aby zachraňoval pravdu a spravodlivosť?“

„To vám nemôžem povedať.“ Wolfe si utrel ústa. „Fakt, vôbec nič vám nemôžem povedať. Nemám ani poňatia…“

„Vari mi chcete nahovoriť, že ste šli na Päťdesiatu druhú ulicu, len aby ste sa trocha prevetrali?“

„Nie. Božechráň! Ale nemám ani informácie ani dohady o smrti Molly Lauckovej.“

„Nuž,“ Cramer si pošúchal dlaňou koleno. „Prirodzene, fakt, že pre mňa nič nemáte, ešte vôbec neznamená, že nemáte nič ani pre seba. Pokračujete v tej veci?“

„Áno.“

„Nezaviazali ste sa Lewovi Frostovi, že budete niekomu prelamovať lady?“

„Ak dobre rozumiem, čo tým myslíte – a vari to rozumiem – tak nie.“

Cramer sa na chvílu zahľadel na svoju zúboženú cigaru, natiahol sa, položil ju do popolníka a siahol do vrecka po dalšiu. Odhryzol konček, očistil si jazyk od omrviniek tabaku, prichytil si cigaru zubami a zapálil si ju. Vypustil velký oblak dymu, opäť stisol cigaru zubami a pohodlne si sadol.

„Hoci ste náramne namyslený,“ poznamenal, „predsa ste mi raz povedali, že v deviatich prípadoch z desiatich mám lepšie možnosti ako vy vyriešiť vraždu.“

„Naozaj?“

„Áno. A tak som si to porátal, že prípad Lauckovej je práve desiaty od starého Perryho z tej pašeráckej bandy.

A teraz ste zas vy na rade, a tak som rád, že ste už v tom a nemusím vás vábiť. Viem, že nerád prezrádzate niečo, ešte aj Goodwinovi najradšej nič nepoviete. Ale boli ste predsa tamhore, tak azda ste ochotný uznať, že poznáte okolnosti, ako sa to stalo. Dozvedel som sa, že ste sa zhovárali s McNairom a s oboma dievčatami, ktoré ju videli zhltnúť to.“

Wolfe prikývol. „Počul som nevyhnutné podrobnosti.“

„Dobre. Nevyhnutné je správne slovo. Prelúskal som to s oboma zo desať ráz. Zhováral som sa tam s každým. Poslal som dvadsať ľudí, aby sa pustili za každým, kto bol na módnej prehliadke, a hádam s dvadsiatimi piatimi som aj sám hovoril. Polovička môjho mančaftu chodila po celom meste zisťovať, kde minulý mesiac predávali kilové bonboniéry Baileyho Kráľovskej zmesi, a druhá polovica môjho mužstva sa pokúšala sledovať nákupy kyanidu draselného. Poslal som dvoch chlapíkov do Darby, v štáte Ohio, kde žijú rodičia Molly Lauckovej. Nasadil som svojich chlapov na desiatich či dvanástich ľudí, o ktorých som sa domnieval, že je nádej aspoň čohosi sa chytiť.“

„Vidíte,“ zahundral Wolfe, „ako som vám povedal, máte oveľa lepšie možnosti.“

„Chodte do čerta! Využívam, čo môžem, a paromsky dobre viete, že nie som zlý policajt. Ale po ôsmich dňoch neviem naisto ani len to, či Molly Lauckovú zabil jed určený niekomu inému. A čo ak to spáchala mladá Frostová spolu s Mitchellovou? Možno to tak narafičili, snád sú také bystré. Vedeli, že Molly Laucková rada stvára podobné kúsky, a podstrčili niekde bonboniéru, aby ju potiahla, a možno jej ju aj dali a potom nám porozprávali vymyslenú historku. Ale prečo? To je už iná vec a nemôžem nájsť nikoho, kto by mal záujem zabiť ju. Zdá sa, že sa sekla do Perrena Geberta a on o nej nechcel ani počuť, ale niet dôkazov, že by ho bola otravovala.“

Wolfe zamrmlal: „Kde sa sekla?“

„V poriadku, šéf. Stratila srdce,“ zamiešal som sa.

„Aj Gebert tam vtedy bol,“ pokračoval Cramer. „Ale nič som z neho nevytiahol. A niet ani len náznaku inej príčiny, ak bol jed určený Molly Lauckovej. Podľa môjho názoru nebol. Zdá sa mi, že tú škatuľu naozaj potiahla. A v tej chvíli, ak to prijmete ako hypotézu, čo sa stane? Ste na šírom oceáne. V ten deň tam bolo vyše sto ľudí a jed mohol byť určený hocikomu z nich a hocikto ho mohol priniesť. Vidíte, aký je to skvelý východiskový bod. Sledovali sme vyše dvesto predaných bonboniér Baileyho Kráľovskej zmesi a v tej hŕbe Iudi, čo sa vtedy zišla v obchode, zistili sme dosť žiarlivosti, neprajnosti, zlej krvi a nevraživosti aj na dvadsať vrážd. A čo s tým teraz? Triedime to.“

Zmĺkol a zúrivo žul cigaru. Zaškeril som sa naňho: „Vari ste prišli sem, aby ste si preverili náš systém triedenia? Hotová paráda.“

Zavrčal: „Kto sa vás niečo pýtal? Prišiel som sem, lebo som na dne. A čo si o tom myslíte? Vari ste ma niekedy predtým počuli povedať také čosi? Ani vy ani nikto iný.“ Obrátil sa k Wolfovi. „Ked som počul, že ste tam dnes boli, pravda, nevedel som pre koho alebo prečo, ale pomyslel som si, že teraz bude perie lietať. A tak mi zišlo na um, že by som sa mohol zastaviť u vás a snád by ste mi dali pierko na pamiatku. Prijmem hocičo. Je to prípad, ktorý rozhodne , neupadne do zabudnutia, lebo všetky prekliate noviny, nielen bulvárna tlač, neprestajne zohrievajú svoje želiezka v ohni. Molly Laucková bola mladá a krásna. Polovica dám, ktoré v ten deň boli na módnej prehliadke, patrí medzi spoločenskú smotánku. H. R. Cragg tam bol sám s manželkou a tak dalej. Obe dievčatá, ktoré ju videli umierať, sú tiež mladé a krásne. To znamená, že prípad nezapadne prachom, a vždy ked idem do komisárovej kancelárie, tak búcha päsťou do kresla. Videli ste aj tu vo svojej kancelárii, ako bubnuje.“

Wolfe prikývol. „Pán Hombert je nepríjemný krikľúň. Ľutujem, pán Cramer, že pre vás nič nemám. Naozaj.“

„Nuž, i mne je Iúto. Ale môžete mi predsa aspoň trochu pomôcť: posoťte ma! Hoc aj náročky zlým smerom.“

„No dobre… porozmýšľajme o tom.“ Wolfe sa oprel dozadu a prižmúril oči. „Zabrzdil vás motív. Nemôžete nájsť motív pre vraždu slečny Lauckovej a vidíte ich priveľa v ostatných smeroch. Nemohli ste vystopovať, kto kúpil bonboniéru alebo jed. Fakticky ste nevystopovali nič a nezistili vôbec nič, a preto nemáte ani východiskový bod. Ale v skutočnosti ho máte, využili ste ho?“

Cramer vypleštil oči. „A čo som mal využiť?“

„Jedinú vec, ktorá je nepochybne spojená s vraždou. Škatuľu cukríkov. Čo ste s ňou urobili?“

„Dal som ju analyzovať.“

„Povedzte mi o tom niečo.“

Cramer odklepal popol do popolníka. „Veľa vám vlastne povedať nemôžem. Bola to kilová škatuľa, ktorá sa predáva po celom meste v dragstoroch a v cukrikárskych oddeleniach obchodov. Je to výrobok čokoládovne Bailey z Philadelphie a predáva sa po dolári šesťdesiat. Nazvali to Kráľovská zmes a je v nej kandizované ovocie, orechy, čokoláda a tak dalej. Kým som bonboniéru odovzdal chemikom na rozbor, zatelefonoval som do Baileyho továrne a opýtal som sa, či sú škatule s Kráľovskou zmesou všetky jednaké. Odpovedali mi, že áno, balia sa presne podľa zoznamu a nadiktovali mi ho. Potom som dal kúpiť dve škatule Kráľovskej zmesi, aby som si to skontroloval a preveril som si ich podľa zoznamu. Súhlasilo to presne. Ked som zoznam porovnal so škatuľou, z ktorej jedla Molly Laucková zistil som, že z bonboniéry chýbajú tri kúsky: kandizovaný ananás, kandizovaná slivka a pražená mandľa. To súhlasí s výpoveďou Mitchellovej.“

Wolfe prikývol. „Ovocie, orechy, čokoláda – a boli tam aj karamelky?“

„Karamelky?“ Cramer sa naňho zahľadel. „Prečo karamelky?“

„Len tak. Kedysi som ich mal rád.“

Inšpektor zavrčal. „Nepokúšajte sa vodiť ma za nos. Ale v Baileyho Kráľovskej zmesi rozhodne nie sú karamelky. Náramná škoda, však?“

„Možno. Rozhodne to znižuje môj záujem. Mimochodom boli tieto detaily o cukríkoch uverejnené? Dozvedel sa to niekto?“

„Nie. Hovorím to iba vám. Dúfam, že viete zachovať tajomstvo. Je to jediné, ktoré v tomto prípade máme.“

„Výborne. A čo chemik?“

„Isteže výborne, ale čo mi to vynieslo? Chemik zistil, že ostatné cukríky v škatuli boli neškodné, okrem štyroch pražených mandlí v hornom rade. Horný rad Kráľovskej zmesi má päť pražených mandlí a Molly Laucková jednu zjedla. V každej zo štyroch zvyšných mandlí boli štyri desatiny kyanidu draselného.“

„Naozaj. Len mandle boli otrávené?“

„Áno. A Iahko uhádnuť prečo. Kyanid draselný má mandlovú chuť, ibaže ostrejšiu. Chemik tvrdil, že by iste mali štipľavohorkastú chuť, ale zas nie natoľko ostrú, aby vás odradila, ak máte mandle rád. Ved poznáte pražené mandle v cukrovej poleve. Tvrdý cukor na nich býva rozlične zafarbený. Do polevy ktosi navŕtal alebo vydlabal dierky a naplnil ich kyanidom draselným a potom dierky zasa zalial, takže by ste ich sotva našli, ak ich nehľadáte.“ Cramer zdvihol plecia a zas ich spustil. „Vravíte, že škatuľa cukríkov je východiskovým bodom? Nuž, ja som s ňou začal, a kam som sa dostal? Sedím tu vo vašej kancelárii, priznal som sa vám, že som na dne, a to prekliate Goodwinovské šteňa sa mi vyškiera.“

„Nevšímajte si Goodwina. Archie, nepodpichuj! Ale pán Cramer, vy ste vôbec ešte nezačali, len ste si všetko pripravili, aby ste sa mohli pohnúť. Možno ešte nie je prineskoro. Ak napríklad…“

Wolfe sa oprel chrbtom o operadlo, zažmúril oči a všimol som si, ako skoro nebadane pohybuje perami von-dnu, prestávka a znova ich vydul a vtiahol. A potom zas…

Cramer pozrel na mňa a nadvihol obočie. Prikývol som a poznamenal: „Iste to bude zázrak, počkajte a uvidíte.“

Wolfe zahundral: „Čušte, Archie!“

Cramer pozrel na mňa a ja som naňho žmurkol. Potom sme už iba sedeli. Keby to bolo trvalo dlho, bol by som musel ujsť z kancelárie, lebo by som nebol zdržal výbuch smiechu, taký bol Cramer smiešny. Sedel schúlený, bál sa pohnúť, aby nerušil Wolfovho génia. Ani len popol z cigary si neodklepol. Namojveru, že bol na dne. Nespustil zo mňa oči, aby ukázal, že predsa niečo robí.

Napokon sa Wolfe zasa pohol, otvoril oči a prehovoril. „Pán Cramer, je to iba pokus ako snád privábiť šťastie. Môžete sa zísť zajtra o deviatej s pánom Goodwinora u McNaira a priniesť ta päť škatúľ Kráľovskej zmesi?“

„Isteže. A čo potom?“

„Nuž… skúste to. Máte zápisník, Archie?“ Otvoril som zápisník na čistej strane.

Asi o tri hodiny neskôr som po večeri okolo desiatej vyšiel na Brodway, zohnal som škatulu Baileyho Kráľovskej zmesi a do polnoci som sedel v kancelárii, porozkladal som si na stôl cukríky a učil som sa naspamäť šifrovací kód.

6

V stredu ráno som tri minúty pred deviatou zastavil svoj roadster na Päťdesiatej druhej ulici a zaparkoval som auto na peknom volnom mieste, zrejme udržiavanom na policajný príkaz. V tej chvíli som Nera Wolfa trochu ľutoval. Rád vystupoval na scénu, ked obecenstvo sedelo na krajíčku stoličky, a tu sa uskutočnila jeho predstava na pol druha kilometra od jeho skleníka a obrovského kresla. Ale ked som vykročil na chodník pred firmou Boyden McNair Incorporated. hodil som plecami a hľadel som už iba na seba. Achjaj, ty ostrý pupkáč, darmo je, nemožno zároveň vidieť svet a sedieť doma.

Prišiel som pred vchod, kde postával macnairovský vrátnik v livreji a pri ňom zavalitý chlap s okrúhlou červenou tvárou a s primalým klobúkom posoteným do tyla. Ked som chcel otvoriť dvere, zastavil ma.

Vystrel ruku. „Prepáčte, pane. Ste pozvaný? Vaše meno, prosím.“ Vytiahol akýsi papier s naklepaným zoznamom.

Pozrel som naňho zvrchu. „Pozrite, človeče, ja som návštevníkov sem pozýval.“

Zaškeril sa. „Áno? Naozaj? Inšpektor vraví, že ste tu nič nestratili. Berte to láskavo na vedomie.“

Pravdaže, rozhodne by ma mrzelo, keby ma pokladali za reportéra, ale navyše som sa dnes navliekol do kávového obleku s jasnohnedými pásikmi, mal som bledohnedú košeľu, nóbl zelenú kravatu a tmavozelený klobúk s mäkkou strieškou. Odsekol som tajnému:

„Ste slepý na jedno oko a na druhé nevidíte. Vari vám to ešte nikto nepovedal? Som Archie Goodwin z kancelárie Nera Wolfa.“ Vybral som legitimáciu a otrčil som mu ju.

Pozrel na ňu. „V poriadku. Čakajú vás hore.“

Dnu bol další tajný, dozeral na výťahy, a inak nikde nikto. Tohto som poznal, bol to Slim Foltz. Zdvorilo sme sa pozdravili, nastúpil som do výťahu a vyviezol som sa hore.

Cramer vykonal pekný kus roboty. Odvšadial poznášali stoličky a vp veľkej miestnosti sa zišlo zo päťdesiat ľudí, zväčša žien, ale i niekolko mužov. Všade šum a štebot. Štyria či piati tajní z mestskej kriminálky stáli v kúte, kde sa začínali kabíny. Na druhom konci miestnosti stál inšpektor Cramer a zhováral sa s Boydenom McNairom. Zamieril som k nim.

Cramer mi kývol. „Len chvíľočku, Goodwin!“ Povedal ešte niečo McNairovi, ale čoskoro sa obrátil ku mne. „Zišiel sa nám tu celkom pekný hlúčik, však? Šesťdesiati dvaja sľúbili, že prídu, a máme tu štyridsaťjeden ľudí. To ani nie je také zlé.“

„Všetci zamestnanci sú tu?“

„Všetci, okrem vrátnika. Potrebujeme ho?“

„Áno, aby to bolo úplné. Ktorá kabína?“

„Tretia zľava. Poznáte kapitána Dixona? Vybral som si ho na túto robotu.“

„Kedysi som ho poznal.“ Prešiel som po chodbe, narátal do troch, otvoril som dvere a vošiel som. Miestnosť bola trochu väčšia ako kabína, v ktorej sme boli deň predtým. Za stolom sedel holohlavý kraťúch s veľkými ušami a orlími očami. Pred ním ležali úhľadné kôpky papiera a ceruzky a na jednej strane päť do štósika naukladaných škatúľ Baileyho Kráľovskej zmesi. Povedal som mu, že som Archie Goodwin a viem, že on je kapitán Dixon, a poznamenal som, že je dnes pekné ráno. Pozrel na mňa, ale hlavu ku mne neobrátil, aby si ušetril energiu, a vydal akýsi zvuk, čosi medzi zakvákaním žaby a kuvikaním kuvika. Zanechal som ho a vrátil som sa do prednej miestnosti.

McNair obišiel zástup od chrbta a našiel si stoličku. Cramer podišiel ku mne a poznamenal: „Nebudeme vari už dlho čakať. Takto by sa znepokojili.“

„Dobre. Začnite!“ Prešiel som k stene naproti zhromaždeniu a oprel som sa. Zastúpený bol každý vek, rozmery a formáty, asi tak, ako sa to dalo očakávať. Málo žien si môže dovoliť vydať tri stovky za jarný kostým, ale prečo sú to zväčša také baby, ktorým už nič nepomôže a ktoré by sa mohli spokojne navliecť aj do starého vreca? Skoro vždy to tak býva. Medzi prítomné výnimky patrila aj pani Frostová, ktorá sedela vystretá v prvom rade a vedľa nej sprava i zľava obe bohyne. Llewellyn Frost s otcom sedeli rovno za nimi. Všimol som si aj červenovlásku so smotanovou pleťou a s očami ani hviezdy, ale neskôr pri teste som zistil, že je to grófka von Rantz-Deichenová z Prahy, a tak som sa už nezaoberal nadhodenou otázkou.

Cramer si premeral hlúčik prítomných a oslovil ich:

„… V prvom rade dakujem pánu McNairovi, že dnes ráno zavrel obchod a dovolil nám použiť miestnosti na tento účel. Vážime si jeho ochotu a uvedomujeme si, že takisto ako my, má i on veľký záujem o to, aby sme vyriešili tento… tento smutný prípad. A zároveň sa chcem podakovať vám všetkým, že ste prišli. Je skutočným potešením a posmelením vedieť, že toľko dobrých občanov je ochotných podieľať sa na riešení takého… smutného prípadu, ako je tento. Nikto z vás, pravdaže, nemusel prísť. Spínate iba svoju povinnosť – to znamená, že pomáhate, keď treba. Ďakujem vám v mene policajného komisára Pána Homberta a prokurátora pána Skinnera.“

Chcel som mu povedať: „Nože pokračujte dalej, a čo starosta a predsedovia municipiálneho zastupiteľstva a mestská rada a bezpečnostné oddelenie…“

Cramer pokračoval: „Dúfam, že vás neurazí ani neznepokojí jednoduchý pokus, ktorý chceme spraviť. Nebolo možné vysvetliť to každému z vás telefonicky, a nebudem pokus ani teraz podrobne rozvádzať. Predpokladám, že poniektorí naň budú hľadieť ako na absurditu, a pre mnohých z vás, ba možno aj pre vás všetkých, to naozaj bude nezmysel, ale dúfam, že sa pokusu bez všetkého podrobíte. Potom môžete porozprávať svojim priateľom, aká tupá je polícia, a všetci budeme spokojní. Ale ubezpečujem vás, že to nerobíme len tak zo zábavy, ani sa nepokúšame otravovať niekoho, ale je to vážna časť nášho úsilia preniknúť do podstaty tohto smutného prípadu.

A to by bolo všetko. O chvíľu vás požiadam, aby ste po jednom prešli po chodbe k tretím dverám zľava. Zorganizoval som to tak, aby všetko zabralo čo najmenej času, preto som vás aj požiadal, ked ste sem prišli, aby ste si dva razy napísali meno na dva osobitné papiere. Kapitán Dixon aj pán Goodwin budú v tamtej miestnosti a ja tiež. Položíme vám iba jednu otázku, a to bude všetko. Ked odtiaľ vyjdete, prosíme vás, aby ste opustili budovu alebo čakali tu na chodbe, ak budete chcieť ešte na niekoho počkať, ale neprehovorte s nikým, kto ešte nebol v kabíne. Niektorí, ktorí ta pôjdu poslední, budú musieť byť trpezliví. A chcem sa vám ešte raz podakovať, že ochotne spolupracujete v tomto… smutnom prípade.“

Inšpektor Cramer si uľahčené vydýchol, obrátil sa a zavolal na hlúčik tajných: „No podme, Rowcliff, môžeme začať s prvým radom.“

„Pán inšpektor.“ Cramer sa zas obrátil. Žena s veľkou hlavou, ale bez pliec vstala prostred poslucháčov a vystrčila bradu. „Chcem vám pripomenúť, pán inšpektor, že vôbec nie sme povinní odpovedať na nijaké otázky, ktoré azda pokladáte za vhodné klásť nám. Som členkou Ligy za občianske práva a prišla som sem, aby som bezpečne zistila, že…“

Cramer zdvihol ruku. ,; Dobre, madam. Nejde vôbec o nátlak…“

„Výborne. Všetci občania by mali vedieť, že ich práva takisto ako aj ich povinnosti…“

Dvaja či traja sa zachichotali. Cramer pozrel na mňa a ja som sa pohol za ním, prešli sme po chodbe do kabíny. Kapitán Dixon tentoraz ani okom nemihol, pravdepodobne si nás už dosť dobre obzrel predtým, aby hned uhádol, kto sme. Cramer čosi zahundral a sadol si na hodvábom potiahnutú čačku pri priečke.

„Tak a teraz, ked už môžeme začať,“ zahundral, „myslíni; že to je len prázdny humbug.“

Kapitán Dixon sa zas ohlásil, bol to zvuk pripomínajúci čosi medzi holubom a prasnicou s podsvinčaťom. Oprel som sa o lakte, aby som mohol lepšie všetko sledovať. Zdvihol som z kopy štyri škatule Kráfovskej zmesi, položil som ich na dlážku pod stôl, aby ich nebolo vidno, a vzal som piatu bonboniéru.

„Tak ako sme sa dohodli?“ opýtal som sa Cramera. „Ja to mám povedať?“

Prikývol. Dvere sa otvorili a tajný priviedol ženu v stredných rokoch s klobúkom aerodynamického tvaru na polhlave a s perami aj nechtami červenými ako míniová farba na základnom nátere železného mosta. Zastala a poobzerala sa, no neukázala mnoho zvedavosti. Natiahol som k nej ruku.

„Papiere, prosím.“

Podala mi dva ústrižky, jeden som dal kapitánovi Dixonovi a druhý som si nechal. „A teraz, pani Ballinová, spravte prosím, o čo vás požiadam, tak ako by ste to urobili za normálnych okolností, bez váhania a nervozity…“

Usmiala sa na mňa. „Nie som nervózna.“

„Dobre.“ Sňal som vrchnák zo škatule a podával som jej ju. „Vezmite si cukrík.“

Nedbalo hodila plecami. „Velmi zriedkavo jedávam sladkosti.“

„Nechceme, aby ste cukrík zjedli. Len si ho vyberte, prosím.“

Siahla do bonboniéry, ani do nej nepozrúc, a vytiahla plnenú čokoládu, držala ju v prstoch a pozrela na mňa. Povedal som jej: „Dobre. Vráťte to, prosím, naspäť. To je všetko. Ďakujem. Do videnia, pani Ballinová.“

Poobzerala si nás a zvolala mierne prekvapeným, priateľským hlasom: „No namojveru!“ Potom odišla.

Nahol som sa nad stôl, spravil som X na roh jej papiera a pripísal šesťku za jej meno. Cramer zavrčal: „Wolfe povedal tri kusy!“

„Äno. A povedal nám, aby sme používali aj rozum. A podľa môjho úsudku, keby táto dáma bola do niečoho zapletená, tak by to ani Nero Wolfe nikdy nezistil. Čo si o nej myslíte, pán kapitán?“

Dixon vydal zvuk pripomínajúci čosi medzi antilopou a leňochodom trojprstým. Dvere sa otvorili a vošla vysoká štíhla žena vo vypasovanom dlhom čiernom kabáte so striebornou líškou, ktorá asi trpela na obrovitosť. Pevne stískala pery a hľadela na nás sústredeným pohľadom. Vzal som jej papiere a jeden som podal Dixonovi.

„A teraz spravte, o čo vás požiadam, slečna Claymorová, pravdaže tak, ako by ste to urobili za normálnych okolností, bez váhania a nervozity. Áno?“

Strhla sa trochu, ale prikývla. Podával som jej bonboniéru.

„Vezmite si cukrík!“

„Och!“ zhíkla. Vypleštila oči na cukríky. „To je tá škatuľa…“ Striasla sa, cúvla, pritisla si zaťatú päsť na ústa a celkom slušne zapišťala.

Povedal som jej chladno: „Ďakujem. Zbohom, madam. Je to v poriadku.“

Tajný sa dotkol jej ramena a viedol ju k dverám. Kým som robil poznámky na jej papier, poznamenal som: „Ten výkrik je len výsledkom klebiet v obchode. Je to Beth Claymorová a na javisku je práve taká vyumelkovaná ako v živote. Videli ste ju v ‚Cene za pochabosť‘?“

Cramer povedal pokojne: „Je to pekelný žart.“ Dixon zaodŕhal. Dvere sa otvorili a vošla dalšia žena.

Pokračovali sme a trvalo to skoro dve hodiny. Zamestnanci prišli na rad poslední. Jedno s druhým, niektorí zákazníci si vybrali tri cukríky, niektorí len dva alebo jeden a zopár si nevzalo ani kúsok. Ked na prvej bonboniére bolo už vidno, že je ohmataná, vzal som ďalšiu z rezervy. Dixon sa vše ohlásil, ale zväčša sa uspokojil s poznámkami na papierikoch a ja som sa sústredil na svoje poznámky.

Strhlo sa niekoľko hádok, ale nič vážneho. Helen Frostová prišla bledá a celý čas ostala bledá, a nechcela si vziať cukrík. Thelma Mitchellová nespustila zo mňa oči a vybrala si tri kúsky kandizovaného ovocia. Zuby mala zaťaté do spodnej pery. Dudley Frost tvrdil, že je to nezmysel, zvadil sa s Cramerom a tajný ho musel vyviesť. Llewellyn nepovedal ani slovka a vybral si tri rozličné kúsky. Helenina matka si vybrala tenký, uzulinký kúsok čokolády, praženú niandľu a gumový cukrík. Ked ich položila späť do škatule, jemne si utrela prsty do vreckovky. Zaujal ma jeden zo zákazníkov, lebo som už o ňom všeličo počul. Pripomínal mi vtáka v župane s vypchatými plecami. Videl sa mi štyridsiatnikom, ale mohol mať aj o čosi viac alebo menej, nos mal tenký, vlasy prerednuté a tmavé oči sa mu nikdy nezastavili. Na jeho lístku stálo Perren Gebert. Zaváhal chvíľočku, ked si mal vziať cukrík, potom sa usmial, aby ukázal, že nám ochotne vyjde v ústrety, a vyberal si náhodne.

Naostatok prišli zamestnanci a celkom posledný bol sám Boyden McNair. Ked som s ním skončil, inšpektor Cramer vstal.

„Ďakujem vám, pán McNair. Preukázali ste nám skutočne veľkú láskavosť. Nuž, o dve minúty odídeme a môžete otvoriť.“

„A.. zistili ste niečo?“ Pán McNair si utieral tvár vreckovkou. „Neviem, ako to zapôsobí na obchod. Je to hrozné.“ Vopchal ruku do vrecka a zas ju vytiahol. „Rozbolela ma hlava. Pôjdem do kancelárie a vezmem si aspirín. Mal by som ísť domov alebo do nemocnice. A čo ste.. aký trik to bol?“

„Toto?“ Cramer si vzal cigaru. „Čistá psychológia. Oznámim vám potom, keby sme z toho dačo vyťažili.“

„Áno. A teraz by som už mal ísť a obzrieť sa za ženami… nuž, dajte mi potom vedieť.“ Obrátil sa a odišiel.

Odchádzal som s Cramerom a kapitán Dixon kráčal za nami. Kým sme vychádzali z podniku a Cramerovi ľudia sa schádzali, zákazníci sa zvedavo motali a personál bol nablízku, držal sa inšpektor pokojne a dôstojne, ale ked sme vyšli na chodník, osopil sa na mňa a dal mi to vyžrať. Prekvapilo ma, aký je roztrpčený, a polom, ked sa čoraz väčšmi rozohňoval, uvedomil som si, že mi práve dokazuje, ako vysoko si váži Nera Wolfa. Ked mi dal možnosť ozvať sa, povedal som mu:

„Hlúposť, inšpektor. Mysleli ste si vari, že Wolfe je čarodejník a len preto, že nám poradil tento pokus, niekto sa hned hodí na kolená, chytí sa vašich nohavíc a nepustí vás, kým nevyjachce: Ja som to spáchal!‘ Budte trpezlivý. Pôjdem domov, porozprávam všetko Wolfovi a vy si môžete podebatovať s kapitánom Dixonom – pravda, ak vôbec vie hovoriť…“

Cramer zavrčal: „Mal som mať viac rozumu. Ak ma ten tučný hroch vodil za nos, donútim ho, aby zjedol svoju licenciu a potom bude po nej.“

Nastúpil som do auta. „Nevodí vás za nos. Počkajte a uvidíte. Dajte mu možnosť.“ Zaradil som rýchlosť a pohol som sa.

Netušil som, čo ma očakáva na západnej Tridsiatej piatej ulici. Vrátil som sa asi okolo pol dvanástej a myslel som, že Wolfe pred polhodinou zišiel zo skleníkov na streche, a tak bude mať dobrú náladu pri tretej flaške piva, čo sa mi videlo priaznivé, lebo ja som veru sotva prinášal niečo, čo by prispelo k radostnej atmosfére. Zaparkoval som pred domom, klobúk som položil v hale, vošiel som do kancelárie a prekvapilo ma, že je prázdna. Nazrel som do kúpeľne, ale ani tam nikto nebol. Pobral som sa do kuchyne, aby som sa opýtal Fritza, čo sa robí, a ked som prekročil prah, zastal som a srdce mi padlo rovno pred nohy a rútilo sa ešte hlbšie, padalo rovno cez dlážku.

Wolfe sedel za kuchynským stolom s ceruzkou v ruke a všade okolo neho ležali rozhádzané papiere. Fritz stál naproti za druhým koncom stola a v očiach mu horeli známe obávané ohníky. Ani jeden si nevšimol moje hlasné kroky, ked som vošiel do kuchyne. Wolfe práve hovoril:

„… ale dobrého páva nedostaneme. Archie by to mohol skúsiť na Long Islande, ale pravdepodobne je to beznádejné. Mäso z pávích pŕs nie je sladké, jemné a správne vyvinuté, ak vták nie je chránený pred stálymi poplachmi. Najmä zo vzduchu ho neslobodno znepokojovať, a na Long Islande je plno lietadiel. Hus na večeru s dohovorenou plnkou bude dobrá. A kozia ideálne na zajtra. Môžeme hned zatelefonovať pánu Salzenbackovi, aby ho zarezal, a Archie môže poň ráno zájsť do Garfieldu. Medzitým pripravte všetko na omáčku. Piatok ostáva problémom. Ak to skúsime s pávom, tak si sami vyprovokujeme katastrofu. Mladé holuby budú pochúťkou, ale hlavný problém ostáva. Fritz, poviem vám volaco. Skúsme celkom nové jedlo. Poznáte šiškaboby? Jedol som ich v Turecku. Naložte tenké rezy jemnej jahňaciny na niekolko hodín do červeného vína a korenia. Tu vám napíšem zoznam prísad: tymian, muškát, čierne korenie, cesnak…“

Stál som tam a sledoval ich. Situácia sa zdala beznádejná. Nepochybne je to začiatok dlhšieho nezáujmu o prácu. Už dávnejše sa neprejavil a potrvá snád týždeň alebo aj viac. Kým je Nero Wolfe v kulinárskom zajatí, môžete takisto spomínať prácu kandelábru ako jemu. Ked sme sa zaviazali vyriešiť nejaký prípad, tak som iba preto nerád chodieval preč, aby neostal sám s Fritzom. Keby som sa bol vrátil o hodinu skôr! Zdalo sa mi, že to už zašlo pridaleko a ťažko teraz niečo vykonám. Ľahko sa dalo tento raz uhádnuť, čo priviedlo Wolfa k nezáujmu o prácu: v skutočnosti neočakával nič od kaše, ktorú navaril Cramerovi a mne, a takto sa zabarikádoval.

Zaškrípal som zubami a prešiel som k stolu. Wolfe hovoril dalej a Fritz ani na mňa nepozrel. Ozval som sa: „Čo je? Vari otvárate reštauráciu?“ Nič. Pokračoval som: „Mám vám podať správu. Štyridsaťpäť ľudí zjedlo po cukríku z tých škatúl a všetci umreli v agónii. Cramer je mŕtvy. H. R. Cragg je mŕtvy. Bohyne sú tiež mŕtve. Je mi zle!“

„Čušte, Archie. Auto je pred domom? Fritz bude hned všeličo potrebovať.“

Vedel som, že už nebudem mať vôbec nádej, ked sa raz začnú dovážať zásoby. A vedel som i to, že ani naliehanie a hrozby nič nezmôžu. Bol som zúfalý a v duchu som zvážil všetky Wolfove slabosti a vybral som si jednu.

Vystrelil som: „Počujte. Viem, že nemôžem zastaviť vaše prípravy na obžerské hody, čo tu chystáte. Už som to raz skúsil. V poriadku…“

Wolfe povedal Fritzovi: „Ale nedávajte do toho pimento, keby ste radšej našli žlté korenie anguino na Sullivan Street

Neopovážil som sa ho dotknúť, ale nahol som sa k nemu. Zareval som: „A čo mám povedať slečne Frostovej, ked sem príde o druhej? Mám právo dohovárať schôdzky alebo nie? Je slečna Frostová dáma či nie? Pravdaže, ak hádžete aj obyčajnú slušnosť cez palubu…“

Wolfe sa zháčil, stisol pery a obrátil hlavu. Pozrel mi do očí. Po chvíli sa pokojne opýtal: „Kto? Aká slečna Frostova?

„Slečna Helen Frostová, dcéra pani Calidy Frostovej, sesternica nášho klienta pána Llewellyna Frosta, neter pána Dudleyho Frosta. Už sa pamätáte?“

„Neverím. Je to trik. Chcete, aby som vám sadol na lep.“

„Pravdaže.“ Vystrel som sa. „To je už vrchol. Výborne. Ked príde, poviem jej, že som prekročil svoje práva, lebo som sa opovážil dohovoriť s ňou schôdzku. Fritz, neprídem na obed.“ Obrátil som sa, vyšiel som do kancelárie sadol som si za svoj stôl a vytiahol som papieriky z vrecka. Premýšľal som, či to zaberie, a pokúšal som sa rozhodnúť čo spravím, ak áno. Hral som sa s papierikmi, predstieral som, že ich usporadúvam, a ledva som dýchal, len aby som dobre počul.

Prešli najmenej dve minúty, kým som začul akýsi zvuk z kuchyne. Wolfe odtisol stoličku. Potom sa blížili jeho kroky. Usilovne som usporadúval papieriky, a tak som ho nevidel, ked vošiel do kancelárie, zamieril k písaciemu stolu a sputil sa do kresla. Pracoval som.

Napokon povedal takým sladkým hlasom, že som mal chuť kopnúť ho: „Tak pre rozmar akejsi mladej ženy, ktorá sa ukázala predovšetkým ako luhárka, mám zmeniť všetky svoje plány? Alebo ich aspoň odsunúť.“ Zrazu zúrivo vybuchol: „Pán Goodwin? Ste vy vôbec pri zmysloch?“

Odvrkol som: „Nie!“ ani oči nezdvihnúc.

Mlčanie. Po chvíli som počul, ako si vzdychol. „No dobre, Archie.“ Opanoval sa už natoľko, že rozprával normálnym tónom. „Porozprávajte mi o tom.“

A už som bol v tom. Po prvý raz sa mi podarilo vytrhnúť ho z nezáujmu, odkedy sa v kuchyni venoval jedálnemu lístku, ale zdalo sa mi, že to môže vypáliť podobne, ako keby som si liečil bolenie hlavy tým, že si ju odtnem. Musel, som sa z toho dostať. A jediná možnosť, ktorá mi zišla na um, bola, že som sa pokúšal vydávať tenkú nitku, ktorú som azda zachytil ráno u McNaira, za oceľový kábel.

„Nuž,“ povedal som a obrátil som sa na stoličke. „Šli sme ta a urobili sme ten pokus.“

„Pokračujte.“

Hľadel na mňa prižmúrenými očami. Viem, že ma podozrieval, a vôbec by ma neprekvapilo, keby ma už vtedy bol prekukol. Ale do kuchyne sa nevrátil.

„Bol to skoro úplný krach.“ Pozbieral som lístky. „Cramer bol príjemný ako vred na nose. Pravda, nevedel, že som sledoval, aký druh cukríka si kto vybral, myslel, že si všímame iba ich nekontrolované správanie, a tak to bol pravdaže neúspech. Tretina sa zľakla, polovica bola nervózna, niektorí zúrili a niektorí sa správali ľahostajne. To je v tomto ohľade všetko. Podľa inštrukcií som pozoroval ich prsty, kým Cramer a Dixon hľadeli ľudom do tváre a potom som si poznamenal ich výber. Predložil som papieriky. „Siedmi si vybrali praženú mandľu. Jeden dve.“

Wolfe sa natiahol a zacengal si po pivo. „A?“

„A tak som si to aj zaznačil. Priznám sa, že nie som dosť múdra hlava na takéto veci. Viete to a ja to takisto viem. Bolo by márnením času tvrdiť, že vy ste na to súci, lebo ste nečinný. No predsa nie som na hlavu padnutý. Pre šiestich, čo si vybrali praženú mandľu – súdiac podľa ich výrazu, podľa toho, kto sú, a podľa spôsobu, akým to spravili – nemyslím, že by to niečo znamenalo. Ale siedmy – no, neviem. Pravda, div sa nervové nezrútil, sám vám to povedal. Prekvapila ho výzva, aby si vzal cukrík, takisto ako ostatných. Cramer to dobre zorganizoval, rozostaval tam svojich maníkov, a tí sa postarali o to, že nikto vopred nevedel, čo sa bude v kabíne robiť. A Boyden McNair sa správal smiešne. Ked som mu otrčil škatuľu a požiadal ho, aby si vybral kúsok, zháčil sa trochu, ale viacerí sa správali takisto. Potom sa spamätal, natiahol ruku, pozrel do škatule a prsty mu zamierili rovno k praženej mandli, vtom sa zháčil a vzal si čokoládu. Chytro som ho požiadal, aby si vzal další kúsok, a nedovolil som mu, aby si to premyslel. Tentoraz sa najprv dotkol dvoch cukríkov a potom si vzal bielu praženú mandľu. Pri treťom pokuse zamieril rovno ku gumovému dropsu a vzal si ho.“

Fritz priniesol Wolfovi pivo, zamračil sa na mňa, Wolfe otvoril fľašu a nalial si. Zahundral: „Archie, vy ste to videli. Aké sú vaše závery?“

Spustil som papieriky na stôl. „Podľa môjho úsudku Boydena McNaira neodolateľne priťahujú pražené mandle. Viete, asi tak ako pracujúceho človeka, ako som ja, neodolateľne priťahuje k ľudom triedne vedomie a pivára ako vás neodolateľne priťahuje pivo. Pripúšťam, že to je hmlisté, ale poslali ste ma ta, aby som zistil, či niekto z tej kopy ľudí prezradí, že preňho pražené mandle nie sú obyčajným cukríkom – nuž ak práve to neprezradilo správanie McNaira, tak som absolútne perfektná pisárska dušička – a ja predsa nepíšem ani všetkými desiatimi.“

„McNair. Naozaj!“ Wolfe dopil pivo a oprel sa dozadu. „Slečna Helen Frostová ho podľa slov svojho bratanca a nášho klienta volá ujo Boyden. Archie, viete, že i ja som ujcom?“

Dobre vedel, že to viem, lebo každý mesiac som mu klepal listy do Belehradu, ale pravdaže nečakal odpoved. Zažmúril oči a znehybnel. Wolfov um teraz možno pracoval, ale i môj sa rozhýbal. Musel som vymyslieť dajaký prijateľný spôsob, ako sa odtiaľto dostať, skočiť do auta, prefrknúť na Päťdesiatu druhú ulicu a uniesť Helen Frostovú. O McNaira som sa nestaral. Bola to jediná návnada, ktorú som priniesol domov, a skutočne som si myslel, že máme príležitosť chytiť na ňu rybu. Okrem toho som ju statočne odovzdal Wolfovi a teraz je rad na ňon. Ale dohovor na druhú, ktorý som mu spomenul, no, nech mi je sám pánboh na pomoci…

Zrazu mi zišlo niečo na um. Vedel som, ak raz Wolfe zažmúri oči, aby sa jeho génius rozhýbal, často si vôbec neuvedomuje vonkajšie vnemy. Niekolko ráz som prevrhol kôš na papier a Wolfe sa ani nepohol. Pozoroval som ho chvílu, a nevidel som nič, iba že dýcha, a napokon som sa rozhodol riskovať to. Stiahol som nohu pod seba a vstal som tak, že stolička nezavŕgala. Nespustil som oči z Wolfa. Tri malé krôčky po linoleu ma priviedli k prvému kobercu a ticho ma prenášalo do bezpečia. Kráčal som po špičkách so zatajeným dychom, len postupne, ako som sa blížil k dverám, zrýchľoval som krok. Prekročil som prah – prvý krok v hale – druhý…

Hromový hlas z kancelárie mi zadunel za chrbtom: „Pán Goodwin!“

Bol som v pokušení vytrieliť z domu a na úteku zdrapiť klobúk, ale po chvíľke rozmýšľania som zistil, že by to bola katastrofa. Za mojej neprítomnosti by sa ho zas zmocnil predošlý nezáujem o prípad – z čírej, prekliatej zlomyseľnosti. Obrátil som sa a vrátil som sa do kancelárie. Zreval: „Kam ste šli?“

Pokúšal som sa uškrnúť. „Nikam. Len na minútku hore.“

„A prečo ste sa zakrádali?“

„Ale… nuž… namojpravdu, len aby som vás nerušil.“

„Naozaj? Namojpravdu čo?“ Vystrel sa v kresle. „Nechcete ma rušiť? Ha! A čo iné robíte už celých osem rokov? Kto mi nečakane marí všetky súkromné plány, ktoré sa príležitostne opovážim urobiť? Pohrozil mi celou rukou. „Nešli ste hore. Chceli ste sa vykradnúť z domu a prefrknúť po uliciach v zúfalom úsilí chytro-chytro zahladiť stopy toho, ako zlomyseľné ste ma zavádzali. Chceli ste nájsť Helen Frostovú a priviesť mi ju sem. A vari si myslíte, že som v kuchyni neprišiel na vaše klamstvá? Či som vám už nepovedal, že vaše schopnosti zavádzať sú úbohé? No dobre. Poviem vám tri veci. Po prvé, vám pripomeniem: na obed budú ryžové šišky s džemom z čiernych ríbezlí a endívia s estragónom. Po druhé, vám prezradím, že nebudete mať času obedovať doma. Po tretie, vás posielam do McNairovho podniku, aby ste našli slečnu Frostovú a priviedli ju o druhej do mojej kancelárie. Nepochybne budete mať cestou príležitosť zhltnúť nejaký starý chlebíček. Kým sa vrátite so slečnou Frostovou, sám pojem ryžové šišky aj endíviu…“

Prisvedčil som. „Dobre. Rozumel som každé slovo. Mladá Frostka je zanovitá. Mám voľnú ruku? Môžem ju priškrtiť? Alebo uniesť?“

„Ale, pán Goodwin!“ Málokedy užíval tento tón, nazval by som ho sarkastickým skučaním. „Ved sa s vami dohovorila na druhú. Nemali by ste mať s ňou problémy. Keby len obyčajná zdvorilosť…“

Dupotal som do haly po klobúk.

7

Cestou do mesta som v aute uvážil, že zrejme jestvuje páka, ktorou by sa Helen Frostová dala nadirigovať želaným smerom, a vo využívaní takýchto pák som majstrom, lebo to usporí človeku kopu naťahovačiek. Rozhodol som sa, že páku použijem.

Jediné voľné miesto na parkovanie, čo som našiel, bolo o celý blok dalej. Livrejovaný vrátnik sa vyškieral na ženu, ktorá sa na druhej strane ulice pokúšala nakŕmiť cukrom policajtovho koňa. Zašiel som k nemu.

„Pamätáte sa na mňa? Bol som tu dnes ráno.“

Vystrel sa, ked som ho oslovil pán, a chcel odpovedať úslužne, potom si uvedomil, že mám čosi spoločné s políciou, a hned si dal pohov.

„Pravdaže sa pamätám. Vy ste rozdávali cukríky.“

„Správne. Dajte, prosím, pozor. Chcem sa súkromne pozhovárať so slečnou Frostovou, ale nechcem tu narobiť ešte viac zmätku. Išla už na obed?“

„Nie. Pred jednou nechodí.“

„Je v podniku?“

„Iste.“ Pozrel na hodinky. „Odíde najskôr asi o pol hodiny.“

„Dobre. Kývnutím hlavy som sa mu podakoval a pohol som sa dalej. Bol som v pokušení kúpiť si voľačo pod zub, ale potom som si povedal, že bude múdrejšie ostať tu nablízku. Zapálil som si cigaretu a z nohy na nohu som sa vliekol po roh Piatej, prešiel som na druhú stranu a zasa späť smerom na Madison Avenue. Verejnosť mala navidomoči ešte vždy záujem o miesto, kde zavraždili krásnu manekýnku, lebo som si všimol, že ľudia spomalili krok a obzerali si idúcky vchod do McNairovho obchodu. Tu i tam niekto aj zastal. Motal sa tam i policajt na koni. Chodil som po okolí, ale nešiel som daleko.

Vyšla sama päť minút po jednej a zamierila na východ. Vykročil som, prešiel som cez cestu a dostal som sa za jej chrbát. Tesne predtým, ako došla na Madison Avenue, som zvolal:

„Slečna Frostová!“

Strmo sa obrátila. Zložil som klobúk. „Pamätáte sa na mňa? Som Archie Goodwin. Prosil by som len na minútku…“

„Bezočivosť!“ Obrátila sa a vykročila.

Bola načisto zjašená. Samostatná ako stratená ovca. Vykročil som, skokom som bol pred ňou a moja kostra jej zatarasila cestu. „Počujte, ste ešte detinskejšia ako váš bratanec Lew. Mojou povinnosťou je spýtať sa vás iba na pár veci. Idete sa teraz naobedovať. Som hladný a skôr či neskôr sa i ja pôjdem najesť. Nemôžem vás pozvať na obed, lebo by som si to nemohol zarátať do výdavkov, ale môžem si k vám prisadnúť iba na štyri minúty a potom, ak chcete, pôjdem sa najesť inam. Som selfmademan, a drsný, ale nie surovec. Sedemnásťročný som vychodil strednú školu a len pred niekoľkými mesiacmi som dal dva doláre na Červený kríž.“

Pri mojich ráznych, útočných slovách sa ‚ľudia obzerali za nami a Helen Frostová si to všimla. Povedala mi: „Jedávam u Morelandovcov hned za rohom na Madison Avenue. Tam sa ma môžete opýtať, na čo chcete.“

Hotový trest! Morelandovci mali otravný podnik, kde krájajú roastbeef tenko ako papier a ich špecialitou sú zeleninové misy. Prenechal som Helen Frostovej, aby našla stôl, šiel som za ňou, a ked si sadla, spustil som sa na stoličku oproti nej.

Pozrela na mňa a opýtala sa: „Nuž?“

„Hned príde čašníčka. Objednajte si obed.“

„Objednám si ho potom. Čo chcete?“

Už zasa bola zjašená. Ale ja som odpovedal milo: „Chcem vás vziať so sebou na západnú Tridsiatu piatu ulicu, číslo deväťstoosemnásť na rozhovor s Nerom Wolfom.“

Vypleštila na mňa oči. „To je smiešne. Načo?“

Odvetil som krotko: „Máme ta prísť o druhej, takže nemáme veľa času. Naozaj, slečna Frostová, bolo by oveľa ľudskejšie, keby ste si objednali jedlo a dovolili aj mne objednať si niečo, kým vám to vysvetlím. Nie som ani taký odporný ako hlas šveholiaci z rádia a nebudem vás agitovať do Ligy za občianske práva.“

„Ale ja… nie som hladná. Vidím, že ste naozaj smiešny. Pred mesiacom by som si bola myslela, že ste dotieravý kriklúň.“

Prisvedčil som. „Som otrava, len ma vykopnúť.“ Kývol som čašníčke a preletel som jedálny lístok. „Čo si dáte, slečna Frostová?“

Objednala si akúsi kasičku a teplý čaj a ja som dal prednosť bravčovine s fazufou a mlieku.

Ked čašníčka odišla, spustil som: „Mohol by som to spraviť viacerými spôsobmi. Povedzme postrašiť vás. Nemyslite si, že by som to nedokázal. Alebo by som vás mohol presviedčať, že nakolko váš bratanec je naším klientom a Nero Wolfe je úprimne oddaný svojmu klientovi, nemenej, ako by ste vy boli oddaná svojmu dvojčaťu, keby ste ho mali, je vo vašom vlastnom záujme, aby ste Wolfa teraz navštívili. Ale poviem vám dôležitejšiu príčinu, pre ktorú by ste mali ísť. Je to obyčajná slušnosť. Nezáleží na tom, či mal Wolfe pravdu, alebo si zle vysvetlil, čo ste včera povedali u McNaira. Ide o to, že sme si to nechali pre seba. Dnes ráno ste videli, aký vzťah má k nám polícia, nechali ma robiť test za nich. A vzali vás snáď do prešu za to, čo ste včera povedali? Nie. Ale na druhej strane sa o tom skôr či neskôr budete musieť s niekým pozhovárať, všakáno. Hocako na to hľadíte, nemáte iného východiska. A s kým sa o tom chcete pozhovárať? Ak prijmete moju radu, tak s Nerom Wolfom, a čím skôr, tým lepšie. Nezabudnite, že aj slečna Mitchellová vás počula, a hoci vám je snáď dobrou priateľkou

„Prosím vás, mlčte už.“ Hľadela na vidličku, ktorú potískala hore-dolu po obruse a všimol som si, ako tuho ju stíska. Oprel som sa dozadu a hľadel som inam.

Prišla čašníčka a kládla pred nás jedlo. Helen Frostová počkala, kým odišla, a potom povedala skôr sebe ako mne: „Nevládzem jesť.“

„Ale mali by ste sa najesť.“ Nevzal som si príbor. „Rozhodne by ste mali jesť. Aspoň to skúste. Ja som už jedol, len som sa akosi pridal do spoločnosti.“ Vytiahol som pätnásť centov a položil som ich na stôl. „Zaparkoval som auto na Päťdesiatej druhej, na polceste k Park Avenue smerom na dolumestie. Čakám vás tam o trištvrte na dve.“

Neodpovedala. Pohol som sa, našiel som čašníčku a podala mi účet, zaplatil som pri pokladnici a odišiel som. Na druhej strane ulice som trocha poniže našiel dragstor s jedálnym pultom, vošiel som ta, zjedol som dva šunkové chlebíčky a zapil ich dvoma pohármi mlieka. Premýšľal som, čo spravia s fazuľou, či ju hodia späť do hrnca, a pomyslel som ši, že by bolo hriechom, keby ju vyhodili. O Helen Frostovej som vela nepremýšľal, lebo sa mi videlo, že to je istá vec, neodvolateľné spečatená. Nemala nijaké iné východisko.

Naozaj nie. Prišla ku mne desať minút pred druhou, čakal som na chodníku pri aute. Otvoril som dvere, nastúpila, sadol som si za volant a spustil som štartér.

Ked sme sa pohli, opýtal som sa jej: „Zjedli ste voľačo?“

Prikývla. „Trocha. Zatelefonovala som pani Lamontovej, povedala som jej, kam idem, a oznámila som jej, že sa vrátim o tretej.“

„Hmmm. Možno sa vám to podarí.“

Šiel som opovážlivo, lebo som mal takú náladu. Viezol som ju domov, chlebíčky neboli staré a ešte neboli ani dve. Aj so stisnutými ústami a s kruhmi pod očami bola Helen Frostová spoločníčkou v aute, pre ktorú hodno otvoriť strechu, aby ostatní videli, akú si veziete. Mám rád krásu a dovolil som si príležitostne pozrieť na jej profil. Všimol som si, že jej brada je takto ešte krajšia ako spredu. Pravdaže, mohla mať na svedomí aj vraždu, ale všetko človek mať nemôže.

Podarilo sa nám dôjsť minútu po druhej. Ked som ju zaviedol do kancelárie, nebol tam nik a zanechal som ju v kresle, obávajúc sa najhoršieho. Ale všetko bolo v poriadku. Wolfe sedel v jedálni pri dopitej šálke kávy a hľadel do prázdna ako zvyčajne po jedle. Zastal som na prahu a ozval som sa:

„Šišky boli iste hrozné. Slečna Frostová veľmi ľutuje, že sa o minútu omeškala. Zahovorili sme sa pri výbornom obede a nevšimli sme si, ako čas letí.“

„Je tu? Dočerta!“ Neprítomný pohľad sa zmenil na zamračený, ked Wolfe vstával. „Nenahovárajte si ani minútu, že som nadšený. Vôbec sa mi to nepáči.“

Predišiel som ho, aby som mu otvoril dvere do kancelárie. Kráčal ešte odmeranejšie ako inokedy k písaciemu stolu, oblúkom obišiel slečnu Frostovú sediacu v kresle, a prv ako si sadol, mlčky sklonil pred ňou hlavu. Pozrela naňho kávovými očami, a všimol som si, že prilepila naňho pohľad a nemienila odvrátiť zrak. Sadol som si pohodlne na stoličku, vzal som si zápisník a nepokúšal som sa zakryť ho.

Wolfe sa zdvorilo opýtal: „Chceli ste sa stretnúť so mnou, slečna Frostová?“

Otvorila trochu vyjavené oči. Potom pobúrené odvetila: „Ja? Vy ste poslali tohto človeka po mňa, aby ma sem priviedol.“

„Aha, áno.“ Wolfe si vzdychol. „A teraz, ked ste už tu, máte mi povedať niečo dôležité?“

Otvorila ústa a potom ich zasa zavrela, napokon jednoducho odpovedala: „Nie.“

Wolfe si znova vzdychol. Oprel sa pohodlne o kreslo potom akoby si chcel zložiť ruky pred sebou, no zápäť si uvedomil, že je iba krátko po obede, a spustil ruky na operadla kresla. Sedel nepohnute rozvalený s prižmúrenými očami.

Napokon zahundral: „Koľko máte rokov?“

„V máji budem mať dvadsaťjeden.“

„Áno? A ktorého?“

„Siedmeho.“

„Počul som, že voláte pána McNaira ujo Boyd. Povedal mi to váš bratanec. Je skutočne vaším ujom?“

„Ale nie. Pravdaže nie. Iba ho tak volám“

„Poznáte ho už dávno?“

„Odjakživa. Je matkiným dávnym priateľom.“

„Tak iste viete, čo má rád. Napríklad aké cukríky. Ktoré má najradšej?“

Zbledla, ale oči aj hlas si dosť dobre opanovala. Ani okom nemihla. „To… to neviem. Naozaj. Nemohla by som vám to povedať…“

„Pozrite, slečna Frostová.“ Wolfe hovoril pokojným hlasom. „Nežiadal som vás, aby ste odhalili dôverné tajomstvo, ktoré okrem vás nikto nepozná. Na takýto detail sa možno mnohých opýtať – hocktorého priateľa pána McNaira, mnohých jeho známych, služobníctvo v jeho domácnosti, v obchodoch, kde kupuje cukríky, ak si kupuje sladkosti. Keby, napríklad, mal náhodou najradšej pražené mandle, spomenutí ľudia by mi to povedali. A teraz sa to náhodou opytujem vás. Máte príčinu, pre ktorú by ste mi to chceli zatajiť?“

„Pravdaže nie.“ Farba sa jej ešte nevrátila do líc. „Nemám čo tajiť.“ Preglgla. „Pán McNair má rád pražené mandle, to je pravda.“ Zrazu jej červeň udrela do líc a fľaky prezrádzali, akú má búrlivú krv. „Ale neprišla som sem hovoriť o tom, aké cukríky má kto rád. Prišla som vám povedať, že ste si včera celkom mylne vysvetlili moje slová.“

„Tak mi predsa môžete povedať niečo dôležité.“

„Isteže.“ Rozohňovala sa. „Bol to trik – a vy to viete. Nechcela som, aby moja matka a strýko prišli sem k vám, ale Lew stratil hlavu ako obyčajne, vždy si robí pre mňa starosti, akoby som nemala dosť rozumu, aby som si dala na seba pozor. Trikom ste ma prinútili povedať niečo – ani sama neviem čo – a to vám umožnilo predstierať…“

„Ale, slečna Frostová.“ Wolfe zdvihol dlaň. „Váš bratanec Lew má celkom pravdu. Myslím, čo sa týka vášho rozumu. Nie, dovoľte! Nestrácajte čas. Nemienim doslovne opakovať, čo všetko sa včera pohovorilo, viete to tak dobre ako ja. Iba vás ubezpečujem, že vaše slová i spôsob, akým ste ich vyslovili, dávajú tušiť, že ste poznali obsah tej bonboniéry ešte prv, ako slečna Mitchellová otvorila vrchnák.“

„To nie je pravda. Nepovedala som…“

„Ale áno, povedali ste.“ Wolfov hlas znel ostrejšie. „Pochopte ma. Doparoma, myslíte si, že sa dám učičíkať takou žabkou ako vy? Alebo dúfate, že váš pôvab ochromí moju inteligenciu? – Archie, napíšte mi to, prosím, na stroji s jednou kópiou. Alternatívne výpovede pre Helen Frostovú.“

Obrátil som sa na stoličke, otvoril som stroj a vložil doň papier. „No prosím.“

Wolfe diktoval:

„1. Pripúšťam, že som poznala obsah bonboniéry, a som ochotná vysvetliť Nerovi Wolfovi pravdivo a podrobne odkiaľ som ho poznala.

Pripúšťam, že som obsah poznala. Odmietam to teraz vysvetliť, ale som ochotná odpovedať Nerovi Wolfovi na otázky týkajúce sa hocičoho iného, ponechám si však právo podľa vlastného uváženia odmietnuť odpovedať.

Pripúšťam, že som obsah poznala, ale odmietam pokračovať v rozhovore.

Popieram, že som obsah bonboniéry poznala.“

Wolfe sa nadvihol. „Ďakujem, Archie. Nie, vezmem si kópiu a originál dajte slečne Frostovej.“ Obrátil sa k nej. „Prečítajte si, prosím tieto body. Všimli ste si rozdiely? Tu je pero, bol by som rád, keby ste si vybrali niektorú alternatívu. Moment. Najprv by som vám chcel povedať, že pristúpim na prvý alebo na druhý bod. Druhé dva neprijmem. Ak si vyberiete číslo tri alebo štyri, zrieknem sa poverenia vášho bratanca a hned podniknem isté kroky.“

Už nebola bohyňou, zmocnilo sa jej prílišné vzrušenie. Ale po niekoľkých sekundách mala už dosť rozumu, aby uznala, že nič nezíska, ked sa bude s papierom pohrávať. Pozrela Wolfovi do očí. „Ja… nemám si čo vyberať. Prečo by som vám mala niečo značiť?“ Fľaky jej zas vystúpili na líca. „To je iba trik a vy to viete. Hockto, kto je dosť múdry, môže klásť také otázky, že vženie ľudí do odpovede, ktorá znie ako…“

„Slečna Frostová! Prosím vás! Mienite sa pridŕžať svojho absurdného popierania?“

„Pravdaže sa ho budem pridŕžať, a vôbec nie je absurdné. I ja vás varujem, ked môj bratanec Lew…“

Wolfe odvrátil hlavu a zvolal: „Archie, zavolajte pána Cramera.“

Pritiahol som si aparát a vytáčal som číslo. Prepojili ma k nemu, ohlásil sa mi úradník a pýtal som si inšpektora Cramera. Vo Wolfovom záujme som dúfal, že Cramer bude prítomný, aby kaša neochladla. Inšpektor tam bol a jeho hlas zo slúchadla ma omráčil.

„Haló Goodwin! Máte niečo?“

„Inšpektor Cramer? Ostaňte, prosím, na linke. Pán Wolfe sa chce s vami zhovárať.“

Kývol som a Wolfe sa natiahol za svojím slúchadlom. Ale dievča vyskočilo na rovné nohy a videlo sa mi také zjašené, že by bolo skočilo i do žihľavy. Skôr ako Wolfe zdvihol slúchadlo, povedal jej:

„Zo zdvorilosti vám dovolím vybrať si. Chcete, aby vás pán Goodwin zaviezol na policajné riaditeľstvo, alebo má po vás poslať pán Cramer?“

Zachripela naňho: „Nie… nie.“ Zdvihla pero a podpísala sa na papier pod druhý bod. Bola taká vzrušená, že sa jej ruka triasla. Wolfe povedal do telefónu:

,“Pán Cramer? Ako sa mále? Premýšľal som, či ste po dnešnom predpoludní prišli k nejakému záveru… naozaj… nepovedal by som to… Nie, nemám nič, ale práve som začal zisťovať niečo, čo by sa neskôr mohlo ukázať osožné… Nie, teraz pre vás nič nemám, ako viete, v týchto veciach sa pridŕžam svojho vlastného postupu… to mi už musíte prenechať…“

Ked Wolfe zložil slúchadlo, Helen Frostová si opäť sadla a pozerala naňho so zdvihnutou bradou a stisnutými perami. Wolfe zdvihol papier, pozrel naň, podal mi ho a pohniezdil sa v kresle. Nahol sa dopredu, aby si zacengal po pivo, a potom sa zas oprel dozadu.

„Tak, slečna Frostová, uznali ste, že tajíte informácie, ktoré súvisia s vraždou, a odmietate prezradiť ich. Chcem vám len pripomenúť, že som sa nezaviazal pokladať toto priznanie za dôverné. Zatiaľ sa toho budem pridŕžať a na viac sa nezaväzujem. Poznáte mienku polície? Prvým a najnemennejším predpokladom polície je, že každá zatajená vedomosť týkajúca sa zločinu je vlastne tajením viny. Je to nezmysel, ale veľmi sa ho pridŕžajú. Keby napríklad vedeli, čo ste tu podpísali, chytili by sa teórie, že ste alebo otrávili cukrík, alebo viete, kto to spravil. Ale ja z toho nebudem vychádzať. No formálne sa vás predsa opýtam: otrávili ste ten cukrík?“

Teraz reagovala dobre. Odpovedala pokojným hlasom, ktorý znel iba trochu stiesnene. „Nie. Nespravila som to.“

„Viete, kto to spáchal?“

„Nie.“

„Ste zasnúbená a máte sa vydávať?“ Stisla pery. „Do toho vás nič.“

Wolfe namietal trpezlivo: „Budem sa vás musieť opýtať na veľa vecí, o ktorých sa vám iste bude zdať, že ma nič do nich. Naozaj, slečna Frostová, je to bláznovstvo, že ma zbytočne dráždite. Otázka, ktorú som vám položil, je celkom nevinná, hocktorá vaša priateľka by pravdepodobne vedela na ňu odpovedať. Tak prečo mi to nechcete povedať? Myslíte si snád, že sa tu priateľsky zabávame? Vôbec nie Je to veľmi jednostranné. Nútim vás odpovedať na otázky hrozbou, že vás vydám polícii, ak mi neodpoviete. Ste zasnúbená?“

Bola trochu zničená. Zatínala päste na lone a zdala sa akási drobnejšia, akoby scvrknutá, a oči jej tak zvlhli, že napokon sa jej v kútikoch očí zjavili slzy a stekali jej po lícach. Nevšímala si ich a s pohľadom upretým na Wolfa povedala: „Ste špinavá, tučná beštia. Vy… vy…“

Prikývol. „Viem. Ženám kladiem otázky len v najnevyhnutnejších prípadoch, lebo hystéria sa mi protiví. Utrite si oči.“

Nepohla sa. Vzdychol si. „Ste zasnúbená a máte sa vydávať?“

Od zlosti sa jej i v hlase chveli slzy. „Nie.“

„Ten diamant, čo máte na prste ste si kúpili?“ Nevdojak naň pozrela. „Nie.“

„Kto vám ho dal?“

„Pán McNair.“

„A diamant na vašej pudrenke – je od koho?“

„Od pána McNaira.“

„Prekvapujúce. Nebol by som predpokladal, že máte záľubu v diamantoch.“ Wolfe otvoril pivo a nalial si do pohára. „Nevšímajte si to, slečna Frostová. Myslíte totiž ak sa vám zdám nedôsledný. Raz tu na vašej stoličke sedela slúžka Anna Fiorová a zhovárala sa so mnou päť hodín. A kňažná Rathkynová tu presedela skoro celú noc. Usilujem sa nazrieť skoro do každého kúta a prosím vás, aby ste to strpeli.“ Zdvihol pohár a vypil ho na dúšok. „Napríklad tie vaše diamanty sú zaujímavé. Máte ich rada?“

„Nie… obyčajne nie.“

A pán McNair má veľmi rád diamanty? Darúva ich viacmenej bez výberu?“

„Nič o tom neviem.“

„A hoci nemáte rada brilianty, nosíte ich z… úcty k pánu McNairovi? Z náklonnosti k starému priateľovi?“

„Nosím ich preto, že sa mi to náhodou zachcelo.“

„Dobre. Vidíte, že viem veľmi málo o pánu McNairovi. Je ženatý?“

„Ako som vám už povedala, je to matkin starý priateľ. Mal dcéru približne v mojom veku, ale umrela, ked mala dva roky. Žena mu zomrela pri pôrode. Pán McNair je najmilší človek, ktorého poznám. Je… mi najlepším priateľom.“

„A predsa vám dáva diamanty. Prepáčte, že sa tak zaťato vraciam k tým diamantom, ale náhodou ich nemám rád. – Aha, áno, chcel som sa vás opýtať, či poznáte ešte niekoho, kto má veľmi rád pražené mandle?“

„Niekoho iného?“

„Okrem pána McNaira.“

„Nie, nepoznám.“

Wolfe si zas nalial piva a kým sa pena usadila, oprel sa dozadu a zamračil sa na svoju obeť. „Viete, slečna Frostová, už je čas povedať vám niečo. Z mladistvej neskúsenej márnivosti beriete na seba strašnú zodpovednosť. Molly Laucková umrela pred deviatimi dňami a pravdepodobne tým zmarila niečí pokus zabiť niekoho iného. A za toľký čas ste vedeli niečo, čo by schopnému, bystrému človeku pomohlo dosiahnuť oveľa viac ako len chladnú pomstu, azda by mu to pomohlo zachrániť niekomu život, a možno že ten život hodno zachrániť. Nezdá sa vám táto zodpovednosť neznesiteľne ťažká? Som prirozumný na to, aby som sa pokúšal o nátlak, a vy ste príliš egoistická a zaťatá. Ale mali by ste to skutočne uvážiť.“ Zdvihol pohár a napil sa.

Helen Frostová sedela mlčky a pozorovala ho. Napokon povedala: „Uvážila som to. Nie som egoistka. A… uvážila som to.“

Wolfe trochu nadvihol plecia a zas ich spustil. „No dobre. Počul som, že váš otec už nežije. Z výpovede vášho strýka, pána Dudleyho Frosta, viem, že je poručníkom vášho majetku.“

Prikývla. „Otec tni umrel, ked som mala niekoľko mesiacov. A tak som vlastne nikdy nemala otca.“ Zamračila sa. „To je…“

„Äno? Čo je?“

„Nič.“ Potriasla hlavou. „Vôbec nič.“

„A z čoho pozostáva váš majetok?“

„Zdedila som ho po otcovi.“

„Isteže. A koľko?“

Zdvihla obočie. „Koľko mi otec zanechal.“

„Ale choďte, slečna Frostová. Hodnota zvereného majetku dnes predsa už nie je tajomstvom. Aký je?“

Hodila plecami. „Počula som, že je to čosi vyše dvoch miliónov dolárov.“

„Ano. A je nedotknuteľný?“

„Nedotknuteľný? A prečo by nemal byť?“

„Nemám ani poňatia. Ale nemyslím, že by som pchal nos do vecí, ktoré vaša rodina pokladá za také dôverné, že nechce o nich hovoriť pred inými. Váš strýc mi včera povedal, že vaša matka nemá ani cent. Sú to jeho slová. Tak vy ste zdedili celý majetok po otcovi?“

Začervenala sa trochu. „Ano. Som jediná dedička. Nemám súrodencov.“

„A prevezmete dedičstvo – prepáčte. Archie, prosím vás.“

Telefón cengal. Obrátil som sa k stolu a zdvihol som slúchadlo. Spoznal som pokojný, pevný hlas ešte skôr, ako povedala, kto volá. I ja som hovoril zdržanlivým, dôstojným tónom, ako si zaslúžila. Ani ja nemám rád hystériu, takisto ako Wolfe.

Obrátil som sa k Helen Frostovej. „Vaša matka by chcela s vami hovoriť.“ Vstal som, uvoľnil som jej stoličku a ona prešla k telefónu.

„Áno, mama… áno… nie, to nie… viem, že si mi to povedala, ale za takých okolností – nemôžem ti to teraz vysvetliť… Nemohla som sa poradiť s ujom Boydom, lebo sa ešte nevrátil z obeda, tak som len pani Lamontovej povedala, kam idem… Nie, mama, to je smiešne, nemyslíš si, že som už dosť stará, aby som vedela, čo robím?. To nemôžem, ani vysvetliť ti to nemôžem, kým sa nezídeme. Odtiaľto pôjdem rovno domov, ale teraz ti ešte nemôžem povedať, kedy to bude… Nerob si preto starosti a preboha, uver mi, že mám trocha rozumu… Nie… Do videnia.“

Líca mala zas červené, ked vstala a vrátila sa na svoje miesto. Wolfe na ňu hľadel prižmúrenými očami. Zahundral s pochopením: „Nemáte rada, ked sa ľudia pre vás rozčuľujú, však, slečna Frostová? Ani ked je to vaša matka. Viem, ale musíte to strpieť. Nezabúdajte, že telesne i finančne ste hodná, aby sa ľudia pre vás vzrušovali. Duševne.ste – nuž – ešte bábika. Dúfam, že vás nemrzí, ked o vás hovorím.“

„Nič by mi nepomohlo, keby ma to mrzelo.“

„Nevravím, že by vám to pomohlo. Povedal som iba: dúfam, že vás to nemrzí. A teraz sa vráťme k dedičstvu, predpokladám, že ho dostanete v deň svojej plnoletosti siedmeho mája.“

„Pravdepodobne.“

„Bude to už o päť týždňov, od zajtrajška o päť týždňov. Dva milióny dolárov. Ďalšia zodpovednosť. Budete dalej pracovať?“

„Neviem.“

„Prečo ste pracovali? Iste nie pre zárobok.“

„Pravdaže nie. Pracujem, lebo ma to baví. Zdalo sa mi smiešne nič nerobiť. A ujo tíoyd – pán McNair – náhodou mal pre mňa miesto.“

„Ako dlho – dofrasa! Prepáčte.“

Znova telefón. Obrátil som sa, zdvihol som slúchadlo a spustil som ako vždy: „Haló, tu je kancelária…“

„Haló, Haló, spojte ma s Nerom Wolfom!“

Zaškeril som sa na stolný kalendár – i tento hlas som spoznal. Protivila sa mi jeho agresivita. „Nekričte tak, pán Wolfe má prácu. Tu je Goodwin, jeho osobný tajomník. Kto…“

„Tu je Dudley Frost! Nezaujíma ma, či má prácu, chcem s ním okamžite hovoriť! Je tam moja neter? Dajte mi ju! Ale najprv ma spojte s Nerom Wolfom! Oľutuje…“

Odvrkol som: „Počujte, vážený, ak nezmeníte tón, položím slúchadlo. Myslím to vážne. Pán Wolfe sa zhovára so slečnou Frostovou a ja odmietam ich rušiť. Ak chcete nechať odkaz…“

„Bezpodmienečne chcem hovoriť s Wolfom!“

„Nemôžete, slabikujem ne-mô-že-te. Nebudte detinský.“

„Ja vám ukážem, kto je detinský! Povedzte Wolfovi – povedzte mu, že som poručníkom svojej netere. Je pod mojou ochranou. A nedovolím, aby ju otravoval. Dám vás i Wolfa zatknúť pre obťažovanie! Nie je plnoletá! Podám na vás žalobu…“

„Počujte, pán Frost. Budete už počúvať? Máte pravdu. Dovoľte mi navrhnúť, aby ste zatknutie zverili inšpektorovi Cramerovi, lebo tu často bol a pozná cestu k nám. Okrem toho teraz zložím slúchadlo, a ak ma nahneváte, že mi tu budete vycengávať telefónom, nájdem vás a ponaprávam vám nos. Namojpravdu, že to myslím úprimne.“

Hodil som slúchadlo na vidlicu, vzal som si zápisník, obrátil som sa a zdvorilo som poznamenal: „Ďalšie rozčuľovanie.“

Helen Frostová sa ozvala napätým hlasom, lebo otázka sa jej zdala nepríjemná. „Môj bratanec?“

„Nie. Váš strýko. Váš bratanec iba nasleduje.“

Ani som si neuvedomil, aká neodvratne blízka pravda to je. Otvorila ústa, akoby sa ma chcela ešte niečo spýtať, ale rozhodla sa mlčať. Wolfe pokračoval:

„Chcel som sa vás opýtať, ako dlho pracujete?“

„Skoro dva roky.“ Nahla sa k nemu. „Chcela by som sa vás opýtať… bude… to pokračovať donekonečna? Pokúšate sa vyprovokovať ma…?“

Wolfe pokrútil hlavou. „Nepokúšam sa o nič také. Zbieram informácie, azda ani jedna nie je podstatná, ale to je moja vec. Pozrel sa na hodinky. Je štvrť na štyri. O štvrtej vás požiadam, aby ste ma odprevadili do skleníkov na strechu, orchidey vás iste zaujmú. Predpokladám, že do šiestej skončíme. Ubezpečujem vás, že od toho neustúpim. Chcem požiadať pána McNaira, aby ma dnes večer navštívil. Ak mu to nebude vyhovovať, tak zajtra. Ak odmietne, tak pán Goodwin zajtra ráno zájde za ním do podniku a zistí, čo by sa dalo robiť Mimochodom, chcel by som vedieť naisto, či tam zajtra budete. Áno?“

„Pravdaže. Som tam každý… Och, nie! Zajtra tam nebudem Obchod bude zavretý.“

„Zavretý? Vo štvrtok? Druhého apríla?“

Prikývla. „Áno..Druhého apríla. Práve preto. V ten deň umrela pani McNairová.“

„Aha. A narodila sa mu dcéra, však?“

Opäť prikývla. „Vtedy… býva obchod vždy zavretý.“

„A pán McNair pôjde na cintorín?“

„Ale nie. Žena mu zomrela v Európe, v Paríži. Pán McNair je Škót. Prišiel do Štátov iba pred dvanástimi rokmi, trochu neskôr, ako sme sa sem vrátili s mamou.“

„Tak časť detstva ste prežili v Európe?“

„Väčšiu časť. Prvých osem rokov. Narodila som sa v Paríži, ale môj otec i matka boli obaja Američania.“ Zdvihla bradu. „Som Američanka.“

„Aj na to vyzeráte.“ Fritz priniesol dalšie pivo a Wolfe si nalial. „A po dvadsiatich rokoch pán McNair ešte vždy zatvára druhého apríla obchod na pamäť svojej ženy? Muž stálych citov. Pravda, stratil aj dcéru, ak sa dobre pamätám, povedali ste, že vtedy mala iba dva roky – a tak ostal sám. A predsa neprestajne oblieka ženy… Tak zajtra tam nebudete.“

„Nie, ale budem s pánom McNairom. A ja… to robím kvôli nemu. Požiadal ma o to pred dávnymi rokmi, matka mi to dovolila a odvtedy je to stále tak. Som takmer rovesníčkou jeho dcéry. Pravdaže, nepamätám sa na ňu, bola som ešte maličká.“

„Tak prežívate ten deň s ním a nahrádzate mu dcéru…“ Wolfe sa zachvel. „Jeho deň smútku. Démonické. A vešia na vás diamanty. No… iste si uvedomujete, že váš bratanec, pán Llewellyn Frost chce, aby ste nechali zamestnanie. Všakáno?“

„Možno. Ale nazdávam sa, že to nie je len moja vec. Je to predovšetkým jeho vec.“

„Pravdaže. A preto i moja, lebo je mojím klientom. Zabudli ste, že ma poveril vyšetrovaním?“

„Nie!“ Znelo to nahnevane. „Ale ubezpečujem vás, že s vami nebudem hovoriť o bratancovi Lewovi. Viem, že to mysli dobre.“

„Ale vy nemáte rada zmätky.“ Wolfe si vzdychol. Pena na pive klesla, Wolfe si dolial do pohára a napil sa. Ja som si sediačky klopkal ceruzkou po zápisníku a pozeral som na členky slečny Frostovej a na jej foremné nohy. Nenudil som sa práve, ale pomaly sa ma zmocňovali obavy, či zárodok nezáujmu nepôsobí aj nadalej na Wolfove nervové centrá. Nielenže sa nikam nedostal so svojou ťažko pracujúcou dedičkou, ale ani sa mi nevidelo, že by sa o to vážnejšie pokúšal. Keď som si pomyslel na exhibície, aké predvádzal s inými – napríklad s Nyurou Pronnovou v prípade Diplomatického klubu, rodilo sa vo mne podozrenie, že len zabíja čas. Keby aspoň trocha zaexceloval ako vo chvíľach vrcholnej formy, dávno by už bol zatlačil túto úbohú mladú boháčku do kúta. Ale takto…

Cenganie zvonca a Fritzove kroky v hale, ked šiel otvoriť dvere, upútali moju pozornosť. Zišlo mi na um, že pánu Dudleymu Frostovi sa možno nepáčilo, ako som zložil slúchadlo, a že sem vpadol, aby som mu narovnal nos. Naoko nedbalo som si sadol pevnejšie, lebo som vedel, že Nero Wolfe rozhodne nemá náladu dať sa omráčiť cyklónom slov, a ja som zas vôbec nebol ochotný poslúžiť mu ďalšou dávkou Old Corcoranu.

Ale nebol to cyklón, iba vánok, jeho syn a náš klient. Fritz vošiel ohlásiť ho, a ked Wolfe kývol, vrátil sa do haly a zaviedol ho do kancelárie. Neprišiel sám. Pred sebou potískal ťarbavého drobného káčera, približne rovesníka s ružovou tvárou a nepokojnými, bystrými očami. Lew Frost priviedol tento exemplár, potom ho nechal tak a prešiel k svojej sesternici.

„Helen, nemala si to robiť…“

„Ale Lew, prepánajána, načo si sem prišiel? Mimochodom, je to tvoja chyba, že som sem musela prísť.“ Pozrela na ťarbáka. „Aj vy ste tu, Bennie?“ Pozrela na nich zlostne a namosúrené. „Ste ozbrojení?“

Lew Frost sa obrátil k Wolfovi a pripomínal každým cólom futbalistu. „Dočerta, čo tu šijete? Myslíte si, že sa vám to len tak prepečie? A čo keby som vás tak vytiahol z kresla…“

Frostov ťarbavý priateľ ho rázne chytil za plece. Zavrčal: „Nič takého, Lew. Upokoj sa. Predstav ma!“

Náš klient sa horko-ťažko opanoval. „Ale Ben… no dobre. To je Nero Wolfe.“ Zagánil na Wolfa. „A to je pán Benjamín Leách, môj právnik. Skúste ísť naňho trikom“

Wolfe sklonil hlavu. „Teší ma, pán Leách. Nevyznám sa v trikoch, pán Frost. A mimochodom, nezdá sa vám, že trochu veci komplikujete? Najprv ma poveríte istou úlohou a potom, súdiac podľa vášho správania, poveríte pána Leacha, aby mi v tom bránil. Ak budete takto pokračovať…“

„Ale kdeže brániť vám!“ ozval sa právnik priateľsky a uhladene. „Viete, pán Wolfe, som Lewov dávny priateľ. A Lew je trochu horúca hlava. Povedal mi o tomto prípade… a o vašich, hm, nezvyčajných podmienkach, a tak som si myslel, že by snád bolo najlepšie, keby sme my dvaja boli prítomní pri všetkých vašich prípadných rozhovoroch so slečnou Frostovou. Fakticky by bolo najlepšie, keby ste nás sem boli pozvali od začiatku.“ Milo sa usmial. „No nie? Vy dvaja a my dvaja.“

Wolfe vystrúha! grimasu. „Hovoríte, akoby sme boli nepriateľskými armádami tiahnúcimi do boja. Pravda, je to prirodzené, lebo zlá krv je pre právnika to isté ako zlý zub pre zubára. Nič v zlom, aj detektívi žijú z ťažkostí. Ale ich nerozdúchavajú – aspoň ja to nerobievam. Nepožiadam vás, aby ste si sadli, lebo vás tu nechcem. Tuším, že v tomto prípade by sme sa radšej mali poradiť… áno, Fritz?“

Fritz zaklopal, vošiel a kráčal, krížom cez miestnosť k písaciemu stolu. Niesol tácničku, zdvorilo sa uklonil a podal ju Wolfovi.

Wolfe vzal z nej navštívenku a pozrel na ňu. „Ešte vždy to nie je ten pravý. Povedzte mu… nie. Privedie ho, praní. –“

Bim.

Fritz sa opäť uklonil a odišiel. Advokát sa obrátil a stál teraz naproti dverám, Llewellyn Frost obrátil hlavu, ale slečna Frostová nepohnute sedela. Sotva vošiel návštevník a ja som zazrel jeho tenký nos, ulízané vlasy a tmavé, prenikavé oči, ťažko som potlačil úškrn a pomyslel som si: „Zmätok nad zmätok.“

Vstal som. „Nech sa páči, pán Gebert.“

Lew Frost spravil krôčik a vyštekol naňho: „Vy? Dočerta, čo tu chcete?“

Wolfe ostro namietol: „Pán Frost, toto je moja kancelária!“

Advokát chytil nášho klienta – pravda i svojho – a nepustil ho. Perren Gebert si ich vôbec nevšímal. Prešiel popri nich a iba potom zastal a uklonil sa Wolfovi. „Dobrý deň, pán Wolfe. Dovolíte?“ Obrátil sa a celkom inak sa teraz poklonil Helen Frostovej. „Tak tu si? Čo je Helen, ved si plakala? Prepáč, som hrozne netaktný, nemal som to povedať. Ako sa máš? Všetko je v poriadku?“

„Pravdaže je všetko v poriadku! Preboha živého, prečo si sem prišiel, Perren?“

„Prišiel som ťa odviezť domov.“ Gebert sa obrátil a uprel tmavé oči na Wolfa. „Prepáčte, pane. Prišiel som odprevadiť slečnu Frostovú domov.“

„Skutočne?“ zahundral Wolfe. „Oficiálne? Nasilu? Bez ohľadu na hocičo?“

„Nuž…“ Gebert sa usmial. „Polooficiálne. Ako by som povedal… slečna Frostová mi je skoro snúbenicou.“

„Perren! To nie je pravda. Už som ti povedala, aby si to netvrdil!“

„Helen, ved som povedal ‚skoro‘.“ Zdvihol obe dlane, akoby sa vzdával. „Výslovne som povedal ‚skoro‘ a dovolím si to tvrdiť iba v nádeji…“

„Dobre, tak to už vôbec nehovor. Prečo si prišiel?“

Gebert sa zas uklonil. „Pravdu povediac, navrhla mi to tvoja matka.“

„Aha.“ Slečna Frostová si premerala všetkých svojich ochrancov. Videla sa mi celkom zúfalá. „Tuším to navrhla i tebe. Lew. A snád i vám, Bennie?“

„Ale Helen,“ dohováral jej advokát. „Nepodpichujte! Prišiel som sem, lebo sa mi to zdalo najmúdrejšie, ked mi Lew o celej veci čosi povedal. – Čuš, Lew. Zdá sa mi, že keby sme sa pokojne o všetkom pozhovárali…“

Ozval sa telefón, sadol som si a zdvihol som slúchadlo. Leách rečnil a celé to ešte viac rozmazal. Ked som zistil kto volá, bol som zrazu veľmi opatrný. Nepovedal som nijaké meno a stíšil som hlas. Zdalo sa mi, že teraz sa konečne ozval ten správny. Požiadal som ho, aby počkal chvíľku pri telefóne, zakryl som slúchadlo, napísal som na lístok ‚McN nás chce navštíviť‘ a podal som ho Wolfovi.

Wolfe naň pozrel, vopchal ho do vrecka a povedal ticho: „Ďakujem, Archie. Zdá sa, že to je ono. Povedzte pánu Brownovi, aby zavolal o štvrťhodinu.“

Nebolo to také jednoduché. McNair veľmi naliehal a nechcel sa dať odsunúť na neskôr. Ostatní zmlkli. Pokojne, ale pevne som mu to zopakoval, a napokon sa mi podarilo presvedčiť ho. Zložil som slúchadlo a oznámil som Wolfovi:

„Je to v poriadku.“

Práve chcel vstať. Odtisol kreslo od stola, oboma rukami sa oprel o operadla a dvíhal sa. Ked už stál, premeral ši všetkých a ozval sa najfadovejším tónom:

„Páni, sú štyri hodiny a musím vás opustiť. – Nie, dovoľte, slečna Frostová láskavo prijala moje pozvanie, že zájde so mnou do mojich skleníkov a obzrie si moje orchidey. Ja… slečna Frostová a ja sme uzavreli malú dohodu.“

Všetci brechali odrazu. Vstal som a chystal som sa zregulovať trochu dopravu, keby náhodou došlo k zrážke. Llewellyn sa vytrhol svojmu právnikovi a vykročil k Helen, zrejme si ju chcel hodiť za sedlo a odcválať. Helen Frostová si všetkých odvážne premerala.

„Preboha, čušte už! Nemyslíte, že som už dosť stará na to, aby som sa o seba postarala sama? Lew, daj pokoj!“

Odišla s Wolfom. Nemohli spraviť nič, iba to vziať na vedomie a hlúpo za nimi hľadieť. Priateľ právnik si poťahoval drobný ružový nos. Perren Gebert stál rovno ako vojak s rukami vo vreckách. Llewellyn vykročil k dverám, ktoré sa zavreli za milovníkmi orchideí, a jediné, čo sme všetci videli, bol jeho statný mocný chrbát. Z haly sme počuli, ako sa zavreli dvere na výťahu a zápäť sa ozval hukot stúpajúceho liftu.

Ozval som sa: „A to by zatiaľ bolo všetko. Nemám rád scény. Idú mi na nervy.“

Lew Frost sa strmo obrátil a osopil sa na mňa: „Chodte do horúceho pekla!“

Zaškeril som sa. „Nemôžem vás vyvliecť, lebo ste naším klientom. Ale aj tak by ste mohli vykročiť. Mám robotu.“

Ťarbavý advokát ho volal: „Pod, Lew, zájdeme do mojej kancelárie.“

Perren Gebert už odchádzal. Llewellyn ustúpil z cesty a prevrtával ho pohľadom. Za ním sa pobral Leách a odtiahol aj svojho priateľa. Pridal som sa k nim, aby som im otvoril bránu. Llewellyn neprestajne trúsil poznámky, ale nebral som ich na vedomie. Zišiel so svojím advokátom na chodník a zamierili na východ. Gebert si sadol do pekného malého autíčka, zaparkovaného za naším roadsterom, a hned zapol štartér. Zavrel som dvere a vrátil som sa do kancelárie.

Zavolal som si domácim telefónom skleník. Asi o dvadsať sekúnd sa Wolfe ozval a povedal som mu.

„Tu dolu je ticho a pokoj. Nijaké zmätky.“

Začul som jeho mrmlanie: „Dobre. Slečna Frostová je v prostrednom skleníku, obdivuje orchidey… dosť rozumne. Ked zavolá pán McNair, povedzte mu, aby prišiel o šiestej. Ak bude naliehať, že mu je naponáhlo, nech príde a zadržte ho. Oznámte mi, ked tu bude, a zavrite dvere do kancelárie. Nechala si na mojom stole pudrenku, pošlite s ňou Fritza hore.“

„Dobre.“

Vypäl som domácu linku a pohodlne som čakal, kedy zavolá McNair. Premýšľal som o relatívnej príťažlivosti krásky v tiesni a dvoch okrúhlych miliónikov a usúdil som, že to pravdepodobne závisí od toho, či je niekto romantický alebo nie.

8

O dve hodiny neskôr, o šiestej, som sedel za písacím stolom a energicky rýchlo som klepal na stroji, odpisoval som prvé stránky ktoréhosi Hoehnovho katalógu. Rádio som pustil čo najhlasnejšie, vyhrávala kapela z hotelu Portland. Spolu s rádiom som robil riadny hurhaj. Boyden McNair s pravým lakťom na kolene a so sklonenou hlavou, podopretou tak, že si prstami zakrýval oči, sedel pred Wolfovým stolom v bláznovskom kresle. Prezýval som ho tak odvtedy, čo v ňom raz sedel westchesterský okresný prokurátor Anderson a Wolfe si z neho robil blázna.

McNair čakal už skoro hodinu. Veta sa narozčuloval do telefónu a odmietol čakať do šiestej, napokon prišiel čosi po piatej, zasa sa trochu rozrečnil a potom sa ticho usadil, lebo mu nič iné neostávalo. Vo vrecku mal fľaštičku aspirínu, dva stihol zhltnúť, kým som mu priniesol pohár vody a ponúkol som mu pre zmenu fenacetínové tabletky, ale odmietol. Ani si nechcel nič vypiť, hoci by mu to bolo iste urobilo dobre.

Zvuková clona z môjho písacieho stroja a z rádia mala zabrániť, aby nebolo prípadne počuť hlasy z haly, kým Nero Wolfe odprevadí Helen Frostovú z výťahu k vchodu a otvorí jej bránu, aby nastúpila do taxíka, čo jej Fritz telefonicky objednal z kuchyne. Pravdaže, ani ja som takto nič nepočul, a preto som hladel na dvere do kancelárie, ale prsty mi pritom nezastali. Napokon sa dvere otvorili a Wolfe vošiel. Ked spozoroval mise en scéne, žmurkol na mňa pravým okom a zamieril k písaciemu stolu. Prešiel cez celú miestnosť a sadol si prv, ako návštevník zbadal, že už prišiel. Vstal som, vypäl som rádio a zahalilo nás ticho. McNair prudko zdvihol hlavu. Zazrel Wolfa, zažmurkal, vstal a poobzeral sa. „Kde je slečna Frostová?“ opýtal sa.

Wolfe povedal: „Prepáčte, že som vás nechal čakať. Slečna Frostová šla domov…“

„Čože?! McNair vypleštil naňho oči. „Šla domov? Neverím. Kto ju odviezol? Gebert a Lew Frost tu boli…“

„Naozaj tu boli.“ Wolfe naňho zamieril prstom. „Zaprisahám vás, pane, dnes popoludní bolo v tejto izbe plno idiotov a pre zmenu by mi veľmi dobre padlo stretnúť sa s rozumným človekom. Nie som luhár. A slečnu Frostovú som pred necelými desiatimi minútami odprevadil do taxíka a šla rovno domov.“

„Pred desiatimi minútami… ale ved tu celý čas sedím! V tomto kresle! Vedeli ste, že sa chcem s ňou stretnúť. Aký trik..“

„Viem, že ste sa s ňou chceli stretnúť, ale ja som nechcel, aby ste sa s ňou stretli, a je absolútne bezpečná, ak šťastlivo vyviazne z ruchu na uliciach. Nechcel som, aby ste sa stretli so slečnou Frostovou skôr, ako sa s vami pozhováram. Uznávam, bol to trik, ale mám na také triky právo. A čo vaše triky? Čo vaše vyložené lži, ktoré ste rozprávali polícii, odkedy zavraždili Molly Lauckovú? Nuž, ako to bolo? Odpovedzte, prosím?“

McNair sa dva razy pokúsil prehovoriť, ale vždy ostal ticho. Pozrel na Wolfa. Sadol si. Vytiahol z vrecka vreckovku a potom ju nepoužitú vopchal späť. Pot mu vysadol na čelo

Napokon povedal tenkým, chladným hlasom: „Neviem, o čom to hovoríte.“

„Ale pravdaže viete.“ Wolfe ho pribil očami na stoličku. „Hovorím o otrávenej bonboniére. Viem, odkiaľ slečna Frostová poznala jej obsah. Viem, že ste bonboniéru poznali od samého začiatku a že ste polícii vedome zatajili závažnú informáciu pri vyšetrovaní vraždy. Pán McNair, nebuďte hlúpy. Mám tu podpísané vyhlásenie Helen Frostovej, nemala iného východiska. Keby som povedal polícii, čo viem, zatkli by vás. Zatiaľ to neprezradím, lebo si chcem zarobiť honorár, a keby vás zatkli, nedostal by som sa už k vám. Azda vám nelichotím, ked predpokladám, že máte kúsok zdravého rozumu. Ak ste ten cukrík otrávili, radím vám, aby ste nepovedali ani slovka, ale okamžite odišli a vyhýbali sa mi. Ak ste to nespravili, tak hovorte k veci, aby z vás nebolo treba žmýkať pravdu po kvapkách.“ Wolfe sa oprel dozadu a zahundral: „Nemám rád ultimáta, ani svoje vlastné. Ale toto už zašlo priďaleko.“

McNair sa ani nepohol. Potom som si všimol, ako sa mu ľavé plece zachvelo, bol to rýchly, krátky kŕč, a prsty na ľavej ruke sa mu začali skrúcať na operadle. Pozrel na ne, chytil si ich druhou rukou a vystieral si ich, no vtom mu ďalší kŕč preletel plecom a videl som, ako sa mu sťahujú svaly na krku. Nervy mal zrejme načisto strhané. Oči mu behali z predmetu na predmet, potom sa zastavili na prázdnom pohári na kraji Wolfovho stola, obrátil sa ku mne a poprosil ma, akoby žiadal o veľkú láskavosť:

„Mohli by ste mi priniesť ešte trochu vody?“

Vzal som pohár, odišiel som, naplnil som ho a vrátil som sa s vodou. Ked nezdvihol ruku, aby si pohár vzal, postavil som mu ho zas na stôl. Ani si ho nevšimol.

Hlasno mrmlal, ale neprihováral sa nikomu: „Musel som sa rozhodnúť, a myslel som si, že som sa správne rozhodol, ale toto som nečakal.“

Wolfe namietal: „Keby ste boli rozumný, boli by ste to určite urobili skôr, ako vás k tomu donúti neočakávaná situácia.“

McNair vytiahol vreckovku a teraz si utrel pot z čela. Povedal ticho: „Panebože, nie som múdry. Som najväčší blázon, aký kedy žil na tomto svete. Zničil som si celý život.“ Plece sa mu zasa kŕčovite zachvelo. „Pán Wolfe, bolo by to nanič, keby ste polícii prezradili, čo viete. Ja som ten cukrík neotrávil.“

Wolfe sa ozval: „Pokračujte, prosím.“

McNair prisvedčil. „Nedbám. Nezazlievam Helen, že vám to prezradila, ked ste ju včera doobeda tak prichytili. Viem si predstaviť, čo tu dnes skúsila, ale ani to vám nevyčítam. Všedné nepríjemnosti ma nemrzia, sú bezvýznamné. Vidíte, že sa ani nepokúšam zistiť, čo vám Helen povedala. Viem, že vám povedala pravdu, ak vôbec niečo povedala.“

Zdvihol hlavu, aby mohol Wolfovi pozrieť rovno do očí. „Neotrávil som ten cukrík. Ked som v ten deň okolo dvanástej vybehol hore schodmi do svojej kancelárie, aby som na chvíľku unikol davu, ležala bonboniéra na mojom stole. Otvoril som ju, nazrel som do nej, ale nevzal som si cukrík, lebo ma pekelne bolela hlava. Ked Helen prišla trochu neskôr za mnou, ponúkol som ju, ale chvalabohu odmietla, lebo tam neboli karamelky. Ked som zasa zišiel dolu, nechal som bonboniéru na stole a Molly ju tam iste neskôr zazrela a vzala si ju. Rada… rada robievala takéto kúsky.“

Zmĺkol a opäť si utrel čelo. Wolfe sa opýtal.

„Čo ste spravili s papierom a so stužkou na bonboniére?“

„Nič na nej nebolo. Škatuľa nebola zabalená.“

„A kto ju položil na stôl?“

„Neviem. Pred pol dvanástou sa tam motalo zo dvadsaŕpäť-tridsať ľudí a všetci si prezerali niekoľko vyberaných modelov, ktoré som ešte nechcel ukázať verejnosti.“

„A čo myslíte, kto tam škatuľu položil?“

„Nemám ani poňatia.“

„A čo myslíte, kto by vás chcel zabiť?“

„Nikto. A preto som presvedčený, že jed bol určený inému a škatuľa tam ostala náhodou. Okrem toho niet príčiny, prečo by som mal predpokladať…“

„Nič nepredpokladám.“ Wolfov hlas znel znechutene. „Tuším sa ani nemýlite, ked hovoríte, že nie ste múdry. Ale rozhodne nie ste nepríčetný. Uvážte, čo mi tu hovoríte: nájdete bonboniéru na svojom stole, netušíte, kto ju tam položil, ste presvedčený, že jed nebol určený vám, a nemáte ani poňatia, koho chcel vrah otráviť, a predsa ste pred políciou starostlivo zatajili, že ste bonboniéru videli. Taký nezmysel som ešte v živote nepočul, aj dojča by sa vám vysmialo.“ Wolfe si zhlboka vzdychol. „Musím sa napiť piva. Vidím, že sa mi treba vyzbrojiť trpezlivosťou. Dáte si trochu piva?“

McNair akoby ho ani nepočul. Povedal tichým hlasom: „Pán Wolfe, som Škót. Uznal som, že som blázon. V nejednej životne dôležitej veci som slabý. Ale snád viete, aký zaťatý býva zavše slaboch? A ja sa viem zaťať.“ Nahol sa dopredu a jeho hlas bol teraz o poznanie tenší. „To, čo som vám povedal o tej bonboniére, budem opakovať až do posledného dychu.“

Wolfe si ho premeral. „Nuž lak sa veci majú. Zdá sa, že kým pokúšate iba moju trpezlivosť, vôbec si neuvedomujete, že vás celkom isto čaká niečo oveľa horšie. Ak prípad pomerne dosť rýchlo nevyriešim, budem musieť prezradiť polícii všetko, čo viem, toľko si pán Cramer odo mňa zaslúži, lebo som prijal jeho spoluprácu. Ak sa budete pridŕžať absurdného výmyslu, čo ste mi povedali, budú predpokladať, že ste vinný. Budú vás trápiť, hodia vás do pivnice a vôbec vám nedajú pokoj; možno vás aj zmlátia, hoci to nie je pravdepodobné pri vašom spoločenskom postavení, ale pripravia vás o dôstojnosť, zničia vám obchod i trávenie. A napokon ak budú mať šťastie a dosť vytrvalosti, možno vás dostanú aj na elektrické kreslo. Pochybujem, že by ste boli dosť veľký blázon, aby ste to všetko zaťato vydržali.“

„Som dosť zaťatý,“ ubezpečoval ho McNair. Nahol sa zas dopredu. „Ale pozrite, nie som zas taký blázon, aby som nevedel, čo robím. Som ustatý, zničený, ledva na nohách stojím, ale viem, čo robím. Myslíte si, že ste ma donútili priznať niečo, ked ste sem dostali Helen a zastrašili ste ju, ale to by som vám aj tak bol hned povedal. A je tu ešte jedna vec. V skutočnosti som vám práve povedal, že časť môjho tvrdenia o bonboniére nie je pravdivá, ale budem sa jej držať. Nemusel som to spraviť, mohol som vám to porozprávať tak, ako keby som očakával, že mi uveríte. Nespravil som to, lebo nechcem, aby ste si mysleli, že som ešte väčší blázon, ako som v skutočnosti. Bol by som rád, keby ste mali o mne podľa možnosti čo najlepšiu mienku, lebo vás chcem požiadať o láskavosť, na ktorej mi veľmi záleží. Pravda, prišiel som sem, aby som sa zišiel s Helen a videl ako… čo s ňou je, ale prišiel som vás zároveň požiadať o láskavosť. Chcel by som, aby ste prijali legát v mojom závete.“

Wolfa nebolo možno ľahko prekvapiť, ale teraz ho to zarazilo. Zahľadel sa meravo na McNaira. Ale mňa to omráčilo, znelo to celkom tak, akoby sa pokúšal podplatiť Nera Wolfa, aby trocha skrotol, a to bola taká novinka, že som ho zrazu obdivoval. Uprel som naňho oči s oživeným záujmom.

McNair pokračoval. „Chcem vám zanechať zodpovednosť. Maličký predmet a zodpovednosť. Je to prekvapujúce, že o to musím požiadať vás. Žijem v New Yorku dvanásť rokov a nedávno, ked ma okolnosti prinútili premýšľať o tom, uvedomil som si, že tu nemám priateľa, ktorému by som mohol dôverovať. Pravdaže, nejde o obyčajnú dôveru, takých známych mám viac, ale nemôžem im zveriť niečo životne dôležité, niečo, čo si cením viac ako vlastný život. Ale dnes som svojmu právnikovi musel uviesť takéhoto človeka a uviedol som vás. Je to prekvapujúce, lebo som sa s vami stretol iba raz, na niekoľko minút včera ráno. Ale zdali ste sa mi práve takým človekom, aký… aký bude potrebný, ked umriem. Včera večer a dnes ráno som získal nejaké informácie a zdá sa mi, že ste skutočne taký. Musí to byť pevný človek, a taký, ktorého nemožno mať za blázna, a musí byť absolútne statočný a spoľahlivý. Nepoznám nikoho, kto by spínal tieto podmienky, a pretože som toho človeka potreboval dnes, rozhodol som sa, že to riskujem, a uviedol som vás“

McNair sa pošuchol dopredu a položil obe ruky na kraj Wolfovho stola. Chytil sa ho tak kŕčovite, že som zas videl, ako sa mu hýbu svaly na hrdle. „Postaral som sa o to, aby táto služba bola honorovaná, majetková podstata bude slušná, môj obchod prosperuje a investoval som opatrne. Pre vás to bude iba dalšia práca, ale pre mňa by to bolo životne dôležité, keby som mal umrieť. Keby som len bezpečne vedel… celkom bezpečne… pán Wolfe, potom by som odpočíval v pokoji. Dnes popoludní som zašiel za svojím právnikom, doplnil som svoj testament a uviedol som vás ako vykonávateľa poslednej vôle. Zanechal som vám… úlohu. Mal som najprv prísť za vami, ale nechcel som nič riskovať, kým som to nevidel čierne na bielom a podpísané. Pravdaže, nebude to možné bez vášho súhlasu. Ked mi ho dáte, budem spokojný.“ Plecom mu zasa mykalo a tuhšie sa chytil stola. „Potom nech si príde.“

Wolfe ho požiadal: „Oprite sa dozadu, pán McNair. Nie? Ved takto si sám spôsobujete kŕče. A čo má potom prísť? Smrť?“

„Hocičo.“

Wolfe pokrútil hlavou. „Ste vo veľmi zlej duševnej kondícii. Zrejme strácate rozvahu. Konáte nezodpovedne. Pravda, tou výpovedou o otrávených cukríkoch sle sa celkom znemožnili. Nepochybne…“

McNair mu skočil do reči. „Uviedol som vás ako vykonávateľa svojej poslednej vôle. Prijímate to?“

„Dovoľte, prosím.“ Wolfe zdvihol prst. „Zrejme viete, kto otrávil cukríky, a dobre viete, že to bol pokus zabiť vás. Ste posadnutý strachom, že váš nepriateľ sa o to znova pokúsi, hoci jeho úklady mali také osudné následky. Možno hrozí aj iným nebezpečenstvo, a vy namiesto aby ste dovolili niekomu, kto má všetkých päť pokope, poradiť si s týmto prípadom a zároveň, aby ste mu pomohli tým, že mu nalejete čistého vína, tak tu tárate a napokon sa mi chválite, akú tvrdú hlavu máte. Ba čo viac, ešte sa opovažujete požiadať ma, aby som prijal vaše poverenie, hoci vôbec neviem, o čo ide, a nemám ani poňatia, koľko za to dostanem. Fuj! Nie, nechajte ma dohovoriť. Alebo je to všetko pravda, alebo ste práve vy vrahom a pokúšate sa tak rafinovane zavádzať, že nie div, ak vás z toho bolí hlava. Opýtali ste sa ma, či prijímam. Ak tým myslíte, či prijmem neznámu úlohu za neviemaký honorár, tak to rozhodne nie.“

McNair sa ešte vždy držal Wolfovho stola a nepustil sa ho, ani kým si Wolfe nalial pivo. „Máte pravdu,“ odvetil. „Nezazlievam vám to, ba očakával som podobnú odpoved. Viem, že človek ako vy by ani inak nemohol odpovedať, a je to vlastne dobre. Neočakávam od vás, že prijmete neznámu úlohu. Poviem vám všetko o tom, ved preto som prišiel. Ale odľahlo by mi… keby ste mi aspoň povedali… že to prijmete, ak je to čistá vec… keby ste mi aspoň toľko sľúbili…“

„A prečo?“ Wolfe bol už netrpezlivý. „Prečo vám je tak naponáhlo? Máte dosť času, pred ôsmou nevečeriame. Nemusíte sa obávať, že pomsta striehne na vás v tejto miestnosti, tu vás smrť nečaká. Len pokračujte a povedzte mi všetko. Ale najprv mi dovolte, aby som vás upozornil: dám to zapísať a chcem, aby ste to aj podpísali.“

„Nie!“ odmietol McNair rázne a neoblomne. „Nechcem, aby sa to zapisovalo, a nechcem, aby ten človek tu ostal.“

„Tak potom to nechcem ani ja počuť.“ Wolfe ukázal na mňa palcom. „To je môj tajomník, pán Goodwin. Hocakú mienku ste si utvorili o mne, tá sa nevyhnutne týka i jeho. Vyznačuje sa diskrétnosťou a odvahou.“

McNair pozrel na mňa. „Je mladý. Nepoznám ho.“

„Ako sa vám páči,“ Wolfe hodil plecami. „Nebudem vás presviedčať.“

„Viem. A vy zas dobre viete, že to ani nemusíte. Zahnali ste ma do úzkych. Ale zapisovať to netreba.“

„V tomto ohrade vám môžem čiastočne ustúpiť,“ odvetil Wolfe zas trpezlivo. „Pán Goodwin bude zapisovať a potom, ak sa rozhodneme, možno jeho zápis zničiť.“

McNair sa pustil stola, freletel očami z Wolfa na mňa a zasa naspäť, a ked som videl jeho pohľad, bol by som ho pofutoval, keby to nebolo v úradných hodinách – totiž v úradných hodinách Nera Wolfa. Celkom isto nebol dostatočne vo forme, aby mohol dosiahnuť nejaký ústupok od Nera Wolfa. Zošuchol sa naspäť do kresla, tuho zopäl ruky po chvíľke ich uvoľnil a chytil sa operadiel kresla. A znova preletel pohľadom po nás oboch.

Náhle povedal: „Musíte o mne niečo vedieť, inak by ste ani neuverili, čo som urobil. Narodil som sa v osemdesiatom piatom v Camfirthe v Škótsku. Naši mali trocha peňazí. Nechodil som veľa do škôl a nikdy som nebol celkom zdravý, v skutočnosti som nebol vážne chorý, len krehkého zdravia. Namýšľal som si, že viem kresliť, a ked som mal dvadsaťjeden rokov, šiel som do Paríža, študovaí výtvarné umenie. Veľmi sa mi to páčilo, aj som usilovne pracoval, ale nikam som to nedotiahol, iba čo som v Paríži minul aj tú trošku peňazí, čo mali rodičia. Ked po niekoľkých rokoch umreli, sestre a mne neostalo nič, ale k tomu sa vrátim neskôr.“ Zmĺkol, pritisol si ruky na sluchy a pošúchal si ich. „Hlava mi idfl* prasknúť.“

„Len pokojne, zahundral Wolfe. „Čoskoro vám odíahne. Pravdepodobne mi teraz poviete niečo, čo ste mali porozprávať niekomu už pred rokmi.“

„Nie,“ namietal McNair trpko. „Ide o niečo, čo sa nikdy nemalo stať. A nemôžem vám to teraz povedať, totiž nie všetko, ale poviem vám dosť. Možnože som naozaj blázon, možno mi preskočilo, snád práve teraz ničím všetko, čo som uchránil za mnohé roky trápenia. Neviem. No rozhodne si nemôžem inak pomôcť, rozhodol som sa poručiť vám červenú kazetu a potom sa všetko dozviete.

V Paríži som poznal kopu ludí. A zoznámil som sa i s Američankou Annou Crandallovou, v trinástom som sa s ňou oženil a mali sme dcérku. Stratil som obe. Žena mi umrela v ten deň, ked sa narodilo dieťa, druhého apríla 1915, a dcérku som stratil o dva roky neskôr.“ McNair zmĺkol, pozrel na Wolfa a prudko sa opýtal: „Mali ste aj vy dcéru?“

Wolfe len pokrútil hlavou. McNair pokračoval: „Medziiným som poznal aj dvoch zámožných Američanov, bratov Frostovcov, Edwina a Dudleyho. Zväčša sa potĺkali po Paríži. A žilo tam i dievča, ktoré som odjakživa poznal, Škótka Calida Buchanová. Aj ona študovala výtvarné umenie a presadila sa asi tak úspešne ako ja. Edwin Frost sa s ňou oženil o niekolko mesiacov neskôr ako ja s Anne, hoci začas sa zdalo, že ju skôr dostane jeho starší brat Dudley. Tuším by sa mu to bolo podarilo, keby sa raz v noci nebol spil.“

McNair zmĺkol a opäť si stískal sluchy. Spýtal som sa ho: „Fenacetín?“

Potriasol hlavou. „Toto mi trochu pomôže.“ Vytiahol z vrecka fľaštičku s aspirínmi, nasypal si dva do dlane, hodil si ich do úst, zdvihol pohár s vodou a preglgol. Obrátil sa k Wolfovi: „Máte pravdu, odľahne mi, ked sa toho strasiem. Dlhé roky mi strašné výčitky ohýbali plecia.“

Wolfe prikývol. „A Dudley Frost sa i nadalej spíjal..

„Ano. Ale na tom vôbec nezáležalo. Edwin a Calida sa napokon vzali. Onedlho sa Dudley vrátil do Ameriky, kde mal syna. Žena mu takisto ako moja umrela pri pôrode, asi o šesť rokov včaššie. A do Francúzska sa vrátil, myslím až o tri roky neskôr, ked Amerika vstúpila do vojny. Ed^n bol už mŕtvy, slúžil v britskom letectve a padol roku 1916. V tom čase som už nebol v Paríži. Mňa pre chatrné zdravie neodviedli. A nemal som vôbec peňazí. Odišiel som s dcérkou do Španielska…“

Zmĺkol. Zdvihol som hlavu od zápisníka. Nahol sa trocha dopredu, obe ruky s roztiahnutými prstami si pritískal na brucho. McNairova tvár prezrádzala, že ho zrazu čosi bolí oveľa väčšmi ako hlava.

Počul som Wolfa ostro zvolať: „Archie! Chyťte ho!“

Vyskočil som, pobehol som k nemu a načiahol som sa. Ale nezachytil som ho, lebo náhle ho striasol kŕč a prebehol mu celým telom. McNair sa vymrštil z kresla a tackal sa.

Vykríkol: „Ježišikriste!“ Obe zaťaté ruky položil na Wolfov stôl a pokúšal sa vystrieť. Znova skríkol: „Kriste!“ Potom ho skrivil další kŕč a on len zachrčal: „Červená kazeta – číslo – bože môj, dovoľ mi to povedať!“ Ston sa mu vydral až z vnútorností a potom McNair odpadol.

Držal som ho, ale spusti] som ho na zem, lebo už nebol pri vedomí. Kľakol som si k nemu a vedľa som zazrel Wolfove topánky. Povedal som: „Ešte dýcha. Nie. Myslím, že už nie. Zdá sa mi, že je po ňom.“

Wolfe mi prikázal: „Zavolajte doktora Vollmera. Aj pána Cramera. Ale najprv mi podajte tú fľaštičku z jeho vrecka.“

Ked som odchádzal k telefónu, počul som nejasné slová za chrbtom: „Mýlil som sa. Čakala ho tu smrť. Som imbecil.“

9

Na druhý deň, 2. apríla som predpoludním sedel za písacím stolom, skladal som šeky a vkladal ich do obálok, ked ich Wolfe najprv podpísal a podával mi ich. Platil marcové účty. Presne o jedenástej zišiel zo skleníka a využívali sme čas, kým sme čakali na sľúbenú návštevu inšpektora Cramera.

McNair bol mŕtvy, ked doktor Vollmer prišiel z domu iba o blok vzdialeného, a bol takisto mŕtvy, ked prišiel Cramer s dvoma policajtmi. Policajný lekár spravil bežnú prehliadku a mŕtveho odviezli na súdnu pitvu. Wolfe povedal Cramerovi všetko celkom úprimne, nič mu nezatajil, ale odmietol dať mu odklepanú kópiu mojich zápiskov zo stretnutia s McNairom. Fiasku s aspirínmi, v ktorej bolo pôvodne päťdesiat tabliet a ešte vždy v nej ostalo štrnásť, odovzdal inšpektorovi. Ked Wolfe po ôsmej končil s Cramerom, bol už trochu úsečný, lebo už minul zvyčajný čas večere. Predtým som si myslel, že jeho sklon najesť sa aj navzdory peklu a vraždám je iba dalšou črtou jeho okázalej excentrickosti, ale mýlil som sa, Wolfe bol naozaj hladný. Nehovoriac už o tom, že ho čakala kuchyňa Fritza Brennera.

V stredu po večeri som sa pokúšal diplomaticky ako vždy priblížiť Wolfovi a dnes predpoludním, ked zišiel zo skleníkov takisto, ale nedostal som z neho ani jediné poriadne slovo. Nenaliehal som velmi, lebo som si uvedomoval, že to je prípad, ked ma trochu nepremysleného nadšenia môže lahko vyhodiť zo sedla. Wolfe bol výnimočne háklivý. Finále peknej, dokonalej vraždy sa odohralo priamo v jeho kancelárii pred jeho očami necelých desať minút po tom, čo veľkoryso ubezpečoval obeť, že Nemesis.ná vstup do jeho izby prísne zakázaný. A tak ma vôbec neprekvapilo, že nemá chuť do reči, a nepokúšal som sa bodať ho ostrohami. V poriadku, pomyslel som si, len sa tráp a mlč, aj tak si v tom až po krk a skôr či neskôr sa prestaneš člapkať vo vode a zamieriš na breh.

Inšpektor Cramer prišiel, práve ked som vkladal posledný šek do obálky. Fritz ho zaviedol do kancelárie. Zdal sa mi zamyslený, ale nie namosúrený, skutočne mi kývol, kým si sadal, odklepal popol z cigary, pichol si ju do kútika úst a spustil celkom spoločenským tónom:

„Viete, Wolfe, cestou sem som premýšľal, že konečne mám celkom novú výhovorku, prečo vás idem navštíviť. Bol som tu neraz pre nejednu príčinu, pokúšal som sa niečo z vás vymámiť alebo zistiť, či máte dajaké podozrenie, alebo obviniť vás, že robíte obštrukcie a tak dalej, a tak dalej, ale teraz mám po prvý raz možnosť povedať, že idem na miesto zločinu. Fakticky na ňom vlastne sedím. Či nesedel v tomto kresle, hm?“

Potešoval som Wolfa. „To nič, šéfko. To je iba žart. Náznak humoru.“

„Počujem.“ Wolfe sa zachmúril. „Zaslúžil som si ešte aj žarty pána Cramera. Nenamáhajte sa dalej, pane.“ Podpichol som ho zrejme väčšmi, ako som tušil.

„Aha, lenže, ja som ešte neskončil,“ zasmial sa Cramer. „Poznáte Lanzetta z prokuratúry? Neznesie vás od Fairmountovho prípadu spred troch rokov a dnes ráno telefonicky varoval komisára, že pravdepodobne sa rýchlo pokúšate všeličo zamaskovať. Komisár mi to povedal a ja som ho upozorni], že ste síce naozaj rýchly, ale predsa len nie rýchlejší ako blesk.“

Cramer sa zas rozosmial, položil cigaru, pritiahol si aktovku zo stola na kolená a otvoril ju. „Nuž, máme tu vraždu. Predobedom sa musím vrátiť naspäť. A čo vaša inšpirácia?“

„Nič,“ odvetil Wolfe ešte vždy zachmúrene. „Skoro mi to pokazilo trávenie.“ Zamieril prstom na aktovku. „Máte McNairove doklady?“

Cramer pokýval hlavou. „Je to iba kopa papiera. Snád jeden-dva body sú zaujímavé. Držal som sa vašej domnienky, že treba sledovať spojenie s Frostovcami pre spôsob akým vám včera McNair začal rozprávať svoj príbeh. Nepúšťame oči z Frostovcov a z toho chlapíka Geberta. Krížom-krázom a zo všetkých strán si na nich posvietime. Ale sú u dve dalšie možnosti, ktoré zatiaľ nepúšťam z hlavy. Prvá je samovražda. Druhá je tá ženská – grófka von Rantz-Deichenová – ktorá v poslednom čase brala na McNaira. Je tu možnosť…“

„Hlúposť!“ vybuchol Wolfe. „Prepáčte, pán Cramer, nemám náladu na fantazírovanie. Pokračujte!“

„No dobre.“ Cramer hundral: „Ste podráždený, čo? Nedbám. Či fantazírovanie, či nie, prilepím grófke dvoch chlapov na päty.“ Listoval v papieroch z aktovky. „Tak najprv fľaška s aspirínom. Bolo v nej štrnásť tabletiek. Dvanásť celkom normálnych. Ale dve boli vlastne tabletky kyanidu draselného, každá o váhe asi tri desatiny gramu a obe potiahnuté tenkou vrstvou aspirínu, pridaného zrejme v podobe suchého prášku, starostlivo rozdeleného po celom povrchu tabletky. Chemik upozorňuje, že aspirínová vrstva bola šikovne a starostlivo urobená, aby nebolo cítiť kyanidovú chuť za tých pár sekúnd, kým sa tabletka zhltne. Kyanidový pach po horkých mandliach sa nedal zistiť vo fľaške, lebo cyankáli bolo v tabletkách na kosť vysušené.“

Wolfe zahundral: „A predsa ste spomínali samovraždu.“

Hovoril som len o prípadnej možnosti. No, dobre, zabudnite na to. Predbežný pitevný nález hovorí o kyanide draselnom, ale nie je isté, či obe tabletky, ktoré zhltol, boli cyankáliové, pretože kyanid draselný vo vlhkú rýchlo vyprchá. Myslím, že jeho vôbec netrápi, či sa otrávil jednou alebo dvoma tabletkami, tak to nemusí trápiť ani mňa. Ale dalej: kto zamiešal otrávené tabletky medzi aspirín? Alebo kto mal na to príležitosť? Poveril som tým troch šikovných chlapcov a ešte mi to zisťujú. Zatiaľ sa zdá, že skoro každý. Minulý týždeň a snád i dlhšie McNair hltal aspirín ako kura zrno. Vždy mal fľašku aspirínu na stole alebo v zásuvke. Teraz tam nie je, to znamená, že včera, ked odišiel z kancelárie, vopchal si fľaštičku do vrecka. Tridsaťšesť tabliet chýba z päťdesiatky, a ak odhadujeme, že zhltol zo dvanásť aspirínov denne, znamená to, že asi tri dni bral tabletky z tejto fľašky. A medzitým boli v kancelárii, kde mával fľašku desiatky ľudí. Pravdaže sa tam obrátili všetci Frostovci, aj Gebert. Mimochodom…“ Cramer listoval v papieroch a pristavil sa pri lístku – „čo je akýsi kama… kamalot po francúzsky?“

Wolfe prikývol. „Camelot du roi. Člen parížskej rojalistickej ilegálnej organizácie.“

„Aha. Gebert bol členom. Včera v noci som poslal do Paríža kábelogram a dnes ráno som dostal odpoved. Gebert bol členom tej organizácie. Teraz sa už vyše tri roky potĺka po New Yorku, a tak zisťujeme, čo sa dá. Predbežné správy sú neurčité: N. D. P. P. A Paríž to potvrdzuje.“

Wolfe zdvihol obrvu. „Čo je Endépépé?“

Vysvetlil som mu to. „Policajná skratka. Nijaké dokázateľné pramene príjmov. Jemnejšie označenie príživníka.“

Wolfe si vzdychol. Cramer pokračoval. „Robíme všetku rutinnú prácu. Odtlačky na fľaške, na zásuvkách McNairovho písacieho stola a tak ďalej. Zisťujeme si nákupy kyanidu draselného…“

Wolfe mu skočil do reči. „Viem. Fuj. Pán Cramer, toho vraha takto nedostanete. Musíte vymyslieť niečo lepšie ako rutinnú prácu.“

„Isteže. Alebo ja, alebo vy.“ Cramer zahasil cigaru a siahol do vrecka po dalšiu. „Len vám to oznamujem. Zistili sme jednu či dve zaujímavé veci. Napríklad včera popoludní sa McNair opýtal svojho právnika, ako by mohol zistiť, či Dudley Frost ako správca majetku svojej netere nepremárnil časť jej dedičstva, a požiadal advokáta, aby to zistil čím skôr. Povedal, že pred dvadsiatimi rokmi, ked umrel Edwin Frost, zanechal ženu bez centu a poručil celý majetok svojej dcére Helen s tým, že poručníkom bude jeho brat Dudley s podmienkou, že nikto, ani Helen nemá právo žiadať od Dudleyho predbežné vyúčtovanie, ako spravuje majetok, a Dudley nikdy nepredkladal správy. Aspoň podľa McNaira. Zisťujeme si aj to. Pomôže nám to? Ak Dudley Frost ako poručník premárnil milión alebo hockoľko, aký zmysel by preňho malo odpraviť McNaira?“

„Nemám poňatia. Chcete pivo?“

„Neprosím si.“ Cramer si zapálil cigaru a zahryzol sa do nej. Zlostne poťahoval. „Nuž, možno z toho dačo bude.“ Zas listoval v papieroch. „Ďalší bod vás bude azda zaujímať. McNairov advokát je rozumný človek a do istej miery aj prístupný, a po vašom včerajšom tipe som dnes zavčas rána zašiel za ním. On ma zas nasadil na stopu Dudleyho Frosta a pripustil, že McNair včera napísal testament. A fakticky, ked som mu pripomenul, aká vážna vec je vražda, dovolil mi nazrieť doň a odpísať si ho. Naozaj vás tam uviedol.“

„Ale bez môjho súhlasu.“ Wolfe si nalial pivo. „Pán McNair nebol mojím klientom.“

Cramer zahundral. „Ale je ním teraz. Neodmietnete predsa mŕtveho, všakáno? Zanechal legát a ostatný majetok sestre Isabel McNairovej, žijúcej v Škótsku v Camfirthe. Uvádza tam, že sestre dal už predtým písomné inštrukcie ohľadne majetku.“ Cramer obrátil stranu. „A potom ste na rade vy. V šiestom odstavci vás uvádza ako vykonávateľa poslednej vôle, bez osobitnej odmeny.

Nasledujúci odstavec znie:

7. Nerovi Wolfovi, New York City, Tridsiata piata západná ulica číslo 918, zanechávam červenú koženú kazetu a jej obsah. Informoval som ho, kde kazetu nájde, a jej obsah je výlučne jeho majetkom, ktorý má použiť podlá svojej vôle a uznania. Výslovne uvádzam, aby sa primeraný účet, ktorý podá za služby preukázané v súvise s týmto legátom, pokladal za overenú priamu dlžobu na mojom majetku a aby bol bezodkladne vyrovnaný.

„Nuž,“ Cramer vyfúkol dym. „Teraz je vaším klientom. Alebo ním bude, ked posledná vôľa nadobudne právoplatnosť.

Wolfe pokrútil hlavou. „Nesúhlasil som s tým. A upozorňujem na dve veci: po prvé, všimnite si úžasnú opatrnosť toho Škóta. Ked to McNair písal, bol v krajne zúfalej situácii a poveril ma úlohou, ktorá sa mu zdala taká životne dôležitá, že od jej splnenia závisel pokoj jeho duše, a predsa v závete uviedol, že účet má byť.primeraný‘.“ Wolfe si vzdychol. „Zrejme potreboval i to pre pokoj svojej duše. Po druhé, mi zanechal mačku vo vreci. Kde je červená kazeta?“

Cramer naňho pozrel a poznamenal: „No, to som zvedavý!“

Wolfe podozrievavo otvoril oči. „Čo chcete tým tónom povedať, pane? Čomu sa čudujete?“

„Som zvedavý, kde je červená kazeta!“ Cramer zdvihol dlaň. „A prečo nie? Pravdepodobnosť je sto ku jednej že obsah tej kazety rozrieši tento prípad:“ Poobzeral sa po kancelárii a potom pozrel zas na Wolfa. „Nepredpokladám že by náhodou teraz mohla byť v tejto kancelárii, napríklad v safe alebo v niektorej zásuvke Goodwinovho stola.“ Obrátil sa ku mne: „Dovolíte pozrieť, synku?“

Zaškeril som sa naňho. „Netreba. Mám kazetu v topánke.“

Wolfe sa ozval: „Pán Cramer, povedal som vám včera večer pokiaľ mi pán McNair porozprával svoj príbeh Azda len nechcete povedať, že sa opovažujete podozrievať ma

„Počujte,“ povedal Cramer hlasnejšie a ráznejšie. „Nevyskakujte tak! Keby som mal byť naozaj drzý, nemusel by som si drzosť nosiť sem, ale mohol by som si jej tu trochu požičať. Už som pričasto videl vašu pobúrenú nevinnosť. Pripomeniem vám, ako som sa nedávno opovážil predpokladať, že Foxová sa snáď skrýva vo vašom dome. A pripomeniem vám dalej, že McNair uviedol včera vo svojom závete – hned vám to znova prečítam – informoval som ho, kde kazetu nájde. Rozumiete. Minulý čas. Pravdaže viem, povedali ste mi všetko, čo vám rozprával McNair včera popoludní, ale ako mu zišlo na um použiť minulý čas včera, skôr ako k vám prišiel? Boli ste s ním aj v utorok…“

„Nezmysel. V utorok to bol iba prvý krátky rozhovor…“

„No dobre, lenže zistil som, ako ste sa neraz dostali aj dalej, už pri prvom rozhovore. Dobre, dobre, viem, že kričím, a neprestanem kričať. Po prvé, nech ma porazí, ak som ochotný stáť v pozore na chodníku a čakať, kým otvoríte bránu a vpustíte nás na predstavenie. Vôbec nevidím nijakú príčinu na tomto šírom svete, prečo by ste už aj nepredložili tú červenú kazetu a dovolili mi nazrieť do nej. Neoberiem vás o honorár, len si ho spokojne zinkasujte, vdačne vám pritom pomôžem. Ale som náčelníkom oddelenia pre vyšetrovanie vrážd v New Yorku a už mi lezie krkom, že sa hráte na boha otca všemohúceho, ktorý nič nezistil, nemá oporné body, ani fakty, ani svedkov – a namýšľa si, že potrebuje iba chvíľu – nič nerobiť. Teraz to tak nepôjde! Namojveru nie!

Wolfe pokojne zahundral: „Oznámte mi, ked skončíte!“

„Neskončím!“

„Ale áno, skôr ako si myslíte. Pán Cramer, naozaj nemáte šťastie. Ked rázne požadujete, aby som vydal McNairovu červenú kazetu, vybrali ste si naozaj najhoršiu chvíľu, aby ste sústredili všetky rezervy a zaútočili na pevnosť. Priznám sa, že som vám niekedy čosi zatajil alebo som povedal niečo aj dvojznačné, ale nemôžete mi uviesť jediný prípad, ked som vám povedal výslovnú, jednoznačnú lož. Nikdy, pane. A teraz vám jasne hovorím, že som nikdy nevidel McNairovu červenú kazetu a nemám ani poňatia, kde je alebo kde bola, a vôbec neviem, čo obsahuje. Tak prosím nevykrikujte takto na mňa!“

Cramer hľadel na Wolfa s otvorenými ústami. Obyčajne sa tváril tak panovačne, že sa mi zdal s ovisnutou sánkou veľmi zaujímavý. Zdalo sa mi, že sa teraz neurazí, ked mu prejavím súcit, a tak som zdvihol obe ruky s ceruzkou a zápisníkom vysoko nad hlavu, vypäl som hrúd a nahlas som zažíval. Všimol si ma, ale nehodil do mňa cigaru, zrejme bol načisto ohromený. Napokon sa mu podarilo povedať Wolfovi:

„Myslíte to úprimne? Nemáte kazetu?“

„Nie.“

„A neviete, kde je? Neviete ani, čo v nej je?“

„Nie.“

„Tak prečo McNair v závete včera uviedol, že vám povedal, kde je?“

„Chcel mi to povedať. Uviedol to predčasne.“

„A nikdy vám nič nepovedal?“

Wolfe sa zamračil. „Už dosť, pane! Opakovanie má zmysel v hudbe a pri krížovom výsluchu! Nespievam vám pesničku a nemám rád, ked ma niekto štve.“

Popol z Cramerovej cigary odpadol na koberec. Ani si to nevšimol. Zajachtal: „Dofrasa!“ a klesol späť do kresla. Pokladal som to za pokyn, aby som ešte raz zažíval, ale prostred zívnutia mi skoro sánka vyskočila, ked sa Cramer divo na mňa osopil: „Preboha, už s tým skončite, vy šašo!“

Ohradil som sa: „Nebesá, pán inšpektor, človek predsa nemôže za to, ked…“

„Čušte!“ Sedel smiešne schúlený v kresle a jednotvárne bedákal: „No to je krásne! Tak dobre. Do takejto kaše ste ma ešte nikdy nedostali. Už som si zvykol, že mávate v klobúku králiky, a preto som aspoň dve veci pokladal za stopercentne isté. Po prvé, že riešenie tohto prípadu sa nájde v červenej kazete. Po druhé, že ju máte alebo viete, kde je. A teraz mi tvrdíte, že pri tom druhom bode som sa sekol. Dobre, verím vám. A čo môj prvý predpoklad?“

Wolfe prikývol. „Súhlasil by som s ním. Zdá sa mi isté, že keby sme tu mali obsah červenej kazety, vedeli by sme, kto sa už minulý pondelok pokúšal zabiť pána McNaira a kto ho včera zabil.“ Wolfe na chvíľu stisol pery a dodal: „Zabil ho tu. V mojej kancelárii. A v mojej prítomnosti.“

„Áno. Naozaj.“ Cramer rozmliaždil cigaru v popolníku. „A tým je to i pre vás zločin, a nielen prípad.“ Náhle sa obrátil ku mne: „Zavolali by ste mi moju kanceláriu?“

Zvrtol som sa k stolu, pritiahol som si telefón a vytočil som číslo. Ked sa ozvali a spojili ma so žiadanou klapkou, povedal som im, aby počkali pri aparáte, a vstal som zo stoličky. Cramer prešiel k môjmu stolu a zdvihol slúchadlo

„Búrke? Tu je Cramer. Máte papier? Zapíšte si: červená kožená kazeta neznámych rozmerov a váhy, nevedno či stará alebo nová. Pravdepodobne nie veľmi rozmerná, lebo sa zdá, že sú v nej len písomnosti, doklady. Patrila Boydenovi McNairovi. Po prvé: dajte desiatim detektívom kópiu McNairovej fotografie a pošlite ich do všetkých mestských bánk, do oddelenia safov. Zistite, kde mal prenajatý safe, a ked to zistíte, dajte si vystaviť súdny príkaz na otvorenie safu. Pošlite Haskinsa za tým bezočivým paprikom do Midtown Nationalu. Po druhé: zatelefonujte chlapcom, ktorí prezerajú McNairov byt a obchod, a povedzte im o tej kazete. Kto ju nájde, dostane deň dovolenky. Po tretie: začnite znovu s McNairovými priateľmi a známymi a opýtajte sa ich, či niekto z nich vedel, že McNair má takú kazetu, kedy a kde ju videl a ako vyzerala. Opýtajte sa aj Collingera, McNairovho advokáta. Zdalo sa mi to také jasné, – že som sa ho na to ani nespýtal. Po štvrté: pošlite ďalší kábelogram do Škótska a požiadajte ich, aby sa opýtali McNairovej sestry na červenú kazetu. Dostali ste už odpoveď na náš ranný kábelogram?… Nie, ved by to aj bolo sotva možné. Máte všetko?… Dobre. Dajte sa chytro do toho. Prídem onedlho.“

Potom zložil. Wolfe zahundral: „Desať ľudí… sto… tisíc… Naozaj, pán Cramer s takými možnosťami by ste mali chytiť aj desať vinníkov na každý zločin.“

„Áno. Veď to aj tak býva.“ Cramer sa poobzeral. „Klobúk som si tuším nechal v hale. Oznámim vám, ked nájdeme kazetu, lebo je vaším majetkom. Asi do nej najprv nazriem, aby som zistil, že v nej nie je bomba. Ukrutne by ma mrzelo, keby som videl Goodwina raneného. A pustíte sa i vy do toho?“

Wolfe pokrútil hlavou. „Ked ste už do každého brlohu vpustili svorku teriérov? Nebolo by tam už miesta. Ľutujem, že vás tu postihlo také sklamanie – keby som zistil, kde je červená kazeta, boli by ste prvý, kto by sa to dozvedel. Dúfam, že sme ešte vždy spojenci? Myslím v tomto prípade.“

„Verní druhovia.“

„Dobre. Tak vám niečo navrhnem. Postarajte sa, aby sa všetci Frostovci hned teraz dozvedeli všetky body McNairovho testamentu. O Geberta sa nemusíte starať, predpokladám, že stačí, keď to vedia Frostovci, a on sa to čoskoro dozvie.

Vy máte lepšie možnosti ako ja spraviť to nenápadne bez fanfár.“

„V poriadku. A čo ešte?“

„To je všetko. Okrem toho, ak nájdete červenú kazetu, neradil by som vám, aby ste jej obsah zverejňovali. Predpokladám, že celá vec si vyžaduje zdržanlivosť a delikátnosť. Osoba, ktorá vložila obalené jedovaté tabletky do fľašky s aspirínmi, je naozaj bystrá.“

„Hmm. Ešte niečo?“

„Len aby ste mali viac šťastia inde.“

„Ďakujem. Naozaj by sa zišlo.“

Odišiel.

Wolfe si zacengal po pivo. A ja som si zašiel do kuchyne po pohár mlieka, vrátil som sa s ním do kancelárie, zastal som pri obloku a upíjal som. Pohlad na Wolfa mi prezradil, že vec sa nehýbe, lebo sedel s otvorenými očami a listoval v záhradníckom prospekte, ktorý prišiel dnešnou rannou poštou. Nedbalo som hodil plecami. Ked som dopil mlieko a sadol si za stôl, zapečatil som obálky so šekmi, nalepil som známky, zašiel som si do haly po klobúk a odpochodoval som na roh ulice, kde som hodil listy do schránky. Keď som sa vrátil, Wolfe ešte oddychoval, vybral z vázy na písacom stole kvitnúcu laeliocaUleya luminosa aurea, nadvihol prašníky a lupou si prezrel pel. Ale aspoň si neprezeral atlas. Sadol som si a poznamenal:

„Vonku je pekný jarný deň. Druhého apríla. McNairov deň smútku. Včera ste povedali, že je démonický. A teraz je už aj on démonom.“

Wolfe si ľahostajne zahundral. „Nie je démon.“

„Tak je nepochybne hmotou.“

„Nie je nehybnou hmotou. Iba keby ho boli neobyčajne starostlivo zabalzamovali. Inak rozklad pokračuje úžasne rýchlo.“

„Tak je hostinou. Hocičo chcete. Smiem sa vás spýtať, či ste prípad odovzdali inšpektorovi Cramerovi? Mám si zájsť k nemu po inštrukcie?“

Ticho. Hodnú chvíľu som slušne čakal a potom som pokračoval. „Vezmite si, napríklad, tú červenú kazetu. Povedzme, že ju nájde Cramer, otvorí ju a dozvie sa všetko, čo by bolo zaujímavé vedieť. Potom si osedlá koňa, odcvála a chytí vraha aj s dôkazmi. V tej chvíli stratíte polovicu honoráru od Llewellyna. Druhá polovica je už v ťahu, lebo McNair je mŕtvy, a dedička tam už viac pracovať nebude. Tak sa mi marí, že ste nielen prežili nepríjemné chvíle, ked vám tu McNair umrel rovno pred očami, ale nebudete môcť v tomto prípade poslať nikomu ani účet. Učili ste ma, aby som bol vo finančných veciach tvrdý. Uvedomujete si, že doktor Vollmer nám naúčtuje päť dolárov za včerajšiu večernú návštevu? Mohli by ste poslať účet na ťarchu McNairovho dedičstva, ale aj tak s tým budete mať starosti a výdavky, lebo ste vykonávateľom poslednej vôle bez nároku na osobitnú odmenu. A mimochodom, čo so závetom, ktorého ste vykonávateľom – nepredpokladá taká vec, že sa trocha rozhýbete a spravíte niečo?“ Mlčanie.

Pokračoval som: „A mimochodom, Cramer nemá na tú červenú kazetu najmenšie právo. Legálne je predsa vaša. Ale ak sa jej zmocní, vyrabuje ju. Pochybujem, že by sa zachoval inak. Potom mu, pravdaže, váš advokát môže napísať list…“

„Čušte, Archie!“ Wolfe položil pohár. „Tárate. A možnože ani nie, keď hovoríte o obchode. Nevzali by ste pištotu a nešli by ste postrieľať všetkých Cramerových ľudí? Nevidím inú možnosť ako im zabrániť, aby hľadali červenú kazetu. A potom ju snád nájdete vy?“

Spokojne som sa naňho zaškeril. „Vôbec by som nič také nespravil, lebo by som na to nebol odkázaný. Keby som ja bol taký chlapík ako vy, spokojne by som si sedel v kresle so zažmúrenými očami a šiel by som na to psychologicky. Tak ako ste to spravili v prípade Paula Chapina, pamätáte sa? Najprv by som si podrobne premyslel, aké psychologické reakcie mal McNair. Potom by som si povedal, keby som ja bol ako on a mal by som schovať veľmi dôležitý predmet ako tú červenú kazetu, kam by som ju schoval? Potom by som povedal niekomu inému, Archie, prosím vás, hned tam a tam zájdite, nájdete tam červenú kazetu a prineste mi ju. Tak by ste sa kazety zmocnili pred Cramerovými maníkmi…“

„Dosť už!“ Wolfe hovoril rázne, ale pokojne. „Archie, strpím bodanie, len ked treba. A v tomto prípade nepotrebujem nič len fakty, ale odmietam premárniť vašu i svoju energiu na pozbieranie hŕby faktov, ktoré by boli asi celkom zbytočné v tej chvíli, ako sa nájde červená kazeta. A zrejme nebudeme schopní nájsť ju, lebo Cramerovi teriéri sa už hrabú v každej škáre.“ Pokračoval štipľavo: „Radšej vám pripomeniem, aký program som si robil na včerajšie popoludnie: chcel som dozrieť, ako sa pečie hus. A nie prizerať sa, ako umiera otrávený človek. A vy ste dnes ráno mali zájsť k pánu Salzenbachovi do Garfieldu po čerstvé kozľa, a nie dopaľovať ma s hlúposťami. A dnes popoludní – prosím, Fritz?“

Vošiel Fritz. „Chce sa s vami rozprávať pán Llewellyn Frost.“

„Dočerta!“ Wolfe si vzdychol. „Teraz nemôžeme nič robiť. Archie, keby ste… ale nie. Koniec koncov, je naším klientom. Priveďte ho.“

10

Llewellyn tentoraz zrejme neprišiel tak ako včera, len preto, aby pupkáči vyskakovali z kresiel. Ani advokáta si nepriviedol. Zdal sa trocha zmorený a skrotnutý a kravatu mal nakrivo. Obom nám zaželal dobré ráno, akoby rátal s tým, že ho pekne privítame, zrejme očakával od nás morálnu oporu, ba ešte sa Wolfovi aj poďakoval, že mu ponúkol stoličku. Potom si sadol, premeral si nás oboch bezradným pohfadom, akoby nebolo isté, či sa ešte pamätá, prečo sem vlastne prišiel.

Wolfe mu povedal: „Zažili ste otras, pán Frost. A ja tiež. Pán McNair sedel v tom istom kresle ako teraz vy, keď zhltol jed.“

Lew Frost prikývol. „Viem. Umrel tu, na tomto mieste.“

„Äno. Je známe, že dve desatiny gramu vraj zabijú človeka za tridsať sekúnd. Pán McNair zhltol tri desatiny, možno aj šesť desatín. Skoro okamžite po preglgnutí jedu sa začali kŕče a umrel asi o minútu. Prijmite moju sústrasť. Hoci ste neboli najlepší priatelia, predsa ste ho dlhé roky poznali, však?“

Llewellyn zas prikývol. „Poznal som ho zo dvanásť rokov… nie že by sme sa nemohli vystáť…“ Zháčil sa a uvažoval. „No, tuším sme sa predsa neznášali. Ale nešlo o osobné nepriateľstvo. Myslím tým, že sme si neboli navzájom antipatickí. V skutočnosti to bolo iba nedorozumenie. Až dnes ráno som sa dozvedel, že som sa mýlil v najpodstatnejšej veci, ktorú som mu vyčítal. Myslel som, že chce, aby sa moja sesternica vydala za Geberta, a teraz som sa dozvedel, že to vôbec nechcel. Naopak, bol strašne proti tomu.“ Llewellyn sa opäť zamyslel.

„A preto som si myslel… nuž, v tejto veci som sa veľmi mýlil. Viete, ked som prišiel v pondelok za vami… a potom zas minulý týždeň… myslel som si, že niečo viem. Neprezradil som to ani vám ani pánu Goodwinovi, ked som mu rozprával, čo viem o prípade, lebo som vedel, že som zaujatý. Nechcel som nikoho obviňovať. Chcel som len, aby ste to zistili. A tým chcem povedať… chcem sa vám ospravedlniť. Sesternica mi povedala, že videla tú bonboniéru, aj kedy a kde. Bolo by bývalo lepšie, keby vám to bola všetko povedala, teraz to už vidím. A ona takisto. Ale dofrasa, ked ja som sa upriamil na niečo iné… celkom iné… Chcem tým povedať, namýšľal som si, že viem niečo…“

„Rozumiem,“ Wolfov hlas znel netrpezlivo. „Vedeli ste, že Molly Laucková je zaľúbená do Perrena Geberta. A vedeli ste i to, že pán Gebert sa chce oženiť s vašou sesternicou Helen, a boli ste presvedčený, že pán McNair tento úmysel podporuje. Veľmi ochotne ste podozrievali, že pôvodcom otráveného cukríka je ten eroticko-sobášny trojuholník, lebo sa dotýkal vašich životných záujmov, pretože aj vy ste túžili po sobáši so svojou sesternicou.“

Llewellyn vypleštil naňho oči. „Odkiaľ to máte?“ Tvár mu očervenela a Llewellyn prskal: „Oženiť sa s Helen? Zbláznili ste sa! Aký prekliaty blázon…“

„Prosím, nerozčuľujte sa!“ Wolfe zamieril naňho prstom. „Mali by ste vedieť, že detektív zavše aj niečo zistí. Aspoň poniektorým sa to darí. Nevravím, že ste sa chceli oženiť so svojou sesternicou, len som spomenul, že ste potom túžili.

Zistil som to rýchlo pri našom pondelňajšom rozhovore, ked ste spomenuli, že vám je bratníčkou. Nebolo predsa dôvodu, aby ste použili také neznáme, celkom nevšedné označenie príbuzenského vzťahu, iba ak ten, že zrejme ste sa týmto pojmom často v mysli zaoberali, lebo sa vám v duchu neraz vynárala myšlienka, že by ste sa oženili so svojou sesternicou, tak ste sa zamerali na možnosti a prekážky manželstva medzi prvostupňovým bratancom a sesternicou, až ste sa tým zaoberali podrobne. Bolo mi jasné, že kanonické predpisy a rôzne obmedzenia vám nestačia, pustili ste sa i do antropológie. Alebo to nestačilo niekomu inému – azda jej, alebo jej matke, vášmu otcovi…“

Lew Frost očervenel v tvári a vybuchol: „Nezistili ste to, ale ona vám to povedala. Včera… však vám to povedala?“

Wolfe pokrútil hlavou. „Nie, pane, zistil som to sám okrem niekoľkých iných vecí. Neprekvapilo by ma, keby som sa dozvedel, že pred troma dňami, keď ste tu sedeli, boli ste dosť pevne presvedčený, že Molly Lauckovú zabil McNair alebo Gebert. Rozhodne ste neboli schopný rozoznávať medzi nezmyslom a pravdepodobnosťou.“

„Äno, máte pravdu. Ale nebol som presvedčený o… ničom.“ Llewellyn si hrýzol peru. „A teraz, pravdaže, neviem kam z konopí. McNairov prípad je strašný. Noviny omieľajú všetko odznovu. Dnes predpoludním bola u nás polícia – za všetkými Frostovcami – akoby sme… akoby sme o tom niečo vedeli. A Helen je pravdaže celkom zničená. Chcela dnes ráno vidieť McNaira, ale povedali jej, že to nejde, lebo ešte neskončili pitvu, a to teda bolo milé. Potom chcela ísť za vami, tak som ju napokon sem priviezol. Prišiel som najprv sám, lebo som nevedel, kto tu môže byť. Sedí v mojom aute pred domom. Môžem ju priviesť?“

Wolfe vystrúhal grimasu. „Teraz jej naozaj nemôžem pomôcť. A tuším vôbec nie je schopná…“

„Chce sa s vami rozprávať.“

„Priveďte ju!“ ustúpil Wolfe, hodiac máličko plecom Lew Frost vstal a vyšiel. Šiel som za ním, aby som im otvoril bránu. Hneď za rohom parkovalo sivé auto, z ktorého vystúpila Helen Frostová. Llewellyn ju viedol hore schodmi do haly, a namojveru, teraz mi nepripomínala bohyňu. Oči mala spuchnuté, nos červený a zdalo sa, že ledva stojí na nohách. Bratanec ju viedol do kancelárie a ja som šiel za nimi. Uklonila sa Wolfovi a sadla si do bláznovského kresla, potom pozrela na Llewellyna, na mňa a na Wolfa, akoby si nebola istá, či nás pozná.

Uprela pohlad na dlážku a napokon zdvihla oči. „Tak tu sa to stalo,11 ozvala sa dutým hlasom. „Však – práve tu?“

Wolfe prikývol. „Äno, slečna Frostová. Ale ak ste prišli len preto, aby ste sa zachveli na mieste, kde umrel váš najlepší priatel, tak nám to vôbec nepomôže.“ Trochu sa vystrel. „To je detektívna kancelária, a nie škôlka s morbídnymi scénami. Áno, zomrel tu. Zhltol jed tam v kresle, vyskočil, zatáčka! sa, pokúšal sa udržať na nohách tak, že obe päste pritisol na môj stôl, potom v kŕčoch padol na zem a umrel. Keby tu ešte ležal, mohli by ste sa zohnúť a dotknúť sa ho z vášho kresla.“

Helen hľadela naňho bez dychu. Llewellyn protestoval: „Preboha, Wolfe, snád si myslíte…“

Wolfe zdvihol dlaň. „Myslím si, že ja som tu musel sedieť a prizerať sa, ako zavraždili pána McNaira v mojej kancelárii. Archie, prosím vás, vezmite si zápisník. Včera som povedal slečne Frostovej, že je čas povedať jej niečo. Čo som povedal? Prečítajte to, prosím.“

Vzal som zápisník, preletel som popísané strany, našiel som príslušnú časť a čítal som:

„… z márnivosti beriete na seba strašnú zodpovednosť. Molly Laucková umrela pred deviatimi dňami a pravdepodobne tým zmarila niečí pokus zabiť niekoho iného. A vy celý čas viete niečo, čo by schopnému, bystrému človeku pomohlo dosiahnuť oveľa viac ako len chladnú pomstu, azda by to pomohlo zachrániť život, a možnože je hodno zachrániť ten život. Nezdá sa vám…“

„Dosť!“ Wolfe sa obrátil k nej. Mademoiselle, bola to zdvorilá a slušná prosba. Neobraciam sa často takto na niekoho, som na to príliš sebavedomý. Ale vás som márne prosil. Ak vás trápi, ked vám pripomínam, že váš najlepší priatel umrel včera v agónii presne na tom mieste, kde stojí vaše kreslo, nuž myslíte si snáď, že mi bolo príjemné pozorovať ho? Prudko sa obrátil k Llewellynovi: „A vy, pane, ste ma poverili riešením istého problému a potom, sotva som spravil prvý krok, nerobili ste nič iné, len ste mi prekážali, a teraz sa zas rozčuľujete, ak neprejavujem dosť citu a pochopenie pre výčitky a žial vašej sesternice. Neprejavujem ich, lebo nič takého necítim. Ak vo svojej kancelárii ponúkam niečo klientom, za čo hodno zaplatiť, tak to teda rozhodne nie je vrúcne srdce a súcitné pochopenie pre trápenie rozmaznaných, zaťatých detí.“ Obrátil sa k Helen. „Včera ste vo svojej pýche nechceli nič, a nedali ste nič. Informácie, ktoré ste mi poskytli, som si vynútil od vás hrozbami. Prečo ste prišli dnes? Čo chcete?“

Llewellyn vstal a pohol sa k jej kreslu. Držal sa na uzde. „Pod, Helen,“ naliehal. „Pod preč…“

Natiahla ruku a dotkla sa jeho rukáva, pokrútila hlavou, ale nepozrela naňho. „Sadni si, Lew, prosila ho. „Zaslúžim si to.“ Videl som, že na líci sa jej zjavil fľak.

„Nie. Poďme.“

Znova pokrútila hlavou. „Ostanem tu.“

„Ale ja nie.“ Vystrčil bradu k Wolfovi. „Pozrite, ospravedlnil som sa vám. No dobre, patrilo sa to. Ale teraz vám poviem… ten papier, čo som tu v utorok podpísal… oznamujem vám, že ho už neuznávam. Nezaplatím vám desaťtisíc dolárov, lebo ich nemám, a nezaslúžili ste si ich. Môžem vám zaplatiť rozumnú sumu, ak mi pošlete účet. A je po dohode.“

Wolfe prikývol a zahundral: „Pravdaže, to som očakával. Vaše podozrenia, ktoré som mal dokázať, sa teraz rozplynuli. A nejestvuje už ani hrozba, že vaša sesternica by mohla mať nepríjemnosti, keď uznala, že videla tú bonboniéru. Polovica úlohy je splnená, lebo vaša sesternica už nebude pracovať – aspoň rozhodne nie u McNaira. A čo sa týka druhej polovice úlohy, aby som dalej vyšetroval vraždu Molly Lauckovej, to by nevyhnutne znamenalo, aby som zároveň vyšetril aj zavraždenie pána McNaira. A to by zas ľahko mohlo priviesť niektorého z Frostovcov do krajne trápnej situácie. Taká je logika veci a vám sa zdá absolútne správna. Keby som chcel zinkasovať od vás aspoň primeranú časť svojho honoráru, pravdepodobne by som vás musel žalovať.“ Vzdychol si a oprel sa dozadu. „A vy ste ma tým zmäteným listom donútili zájsť na Päťdesiatu druhú ulicu. Do videnia, pane. Nezvaľujem vinu na vás, ale rozhodne vám pošlem účet na desaťtisíc dolárov. Viem, čo si myslíte: že nebudete nútený mi zaplatiť, lebo nepôjdem na súd vypovedať. Máte pravdu, ale účet vám rozhodne pošlem.“

„Len si poslúžte. Pod, Helen.“

Nepohla sa. Povedala ticho: „Sadni si, Lew.“

„Načo? Pod! Počula si, čo povedal o krajne trápnej situácii pre niekoho z Frostovcov? Či nevidíš, že poštval na nás políciu, akoby sme boli banda vrahov? A začalo sa to na základe niečoho, čo mu McNair povedal včera, prv ako… ako sa to stalo. Tak, ako ti to povedal už tatko aj teta Callie. Čuduješ sa im, že ťa sem nechceli pustiť, kým som nešiel s tebou? Nevravím, že McNair klamal, ale pripomínam len…“

„Lew! Dosť už!“ Nehovorila hlasno, ale odhodlane. Znova mu položila ruku na plece. „Počuj, Lew. Vieš veľmi dobre, že všetky nedorozumenia medzi nami vznikli vždy len pre uja Boyda. Nemyslíš si, že by bol čas skoncovať s tým teraz, ked je mŕtvy? Včera som pánu Wolfovi povedala… že ujo Boyden je najmilší človek, akého poznám… neočakávam, že budeš so mnou súhlasiť, ale je to pravda.“ Vstala a položila mu teraz obe ruky na plecia. „Aj ty si milý Lew, je v tebe veľa dobrého. Ale mala som uja Boyda veľmi rada.“ Tuho stisla pery a niekolko ráz kývla hlavou. Napokon preglgla a pokračovala: „Bol veľkou osobnosťou… naozaj Jemu vdačím za to, že mám kúsok zdravého rozumu, a on mi zabránil, aby som nebola iba smiešny blázonko…“ Opäť stisla pery a znova pokračovala: „Vždy mi vravieval.. ked som…“

Náhle sa odvrátila, sadla si, skryla si tvár do dlaní a rozplakala sa.

Llewellyn k nej podišiel. „Ale Helen, preboha, viem. ako ti je..“

Zavrčal som naňho: „Sadnite si a čušte! Skúste to!“ Potešoval ju dalej. Vyskočil som, chytil som ho za plece a obrátil som ho. „Nie ste už naším klientom. Ncodvrávajte!

Či som vám už nepovedal, že ma scény znervózňujú?“ Nechal som ho stáť s vypleštenými očami, zašiel som ku skrinke, nalial som trochu koňaku, priniesol som i pohár chladnej vody a vrátil som sa s tým ku kreslu Helen Frostovej. Čoskoro sa upokojila, potom vytiahla z kabelky vreckovku a utrela si oči. Počkal som, a ked som si myslel, že by už mohla vidieť, povedal som jej:

„Koňak, je to Guarnier, ročník 1890. Mám vám doň naliať vody?“

Potriasla hlavou, natiahla ruku a poslušne to vypila. Ponúkol som jej i vodu a vypila glg. Potom pozrela na Nera Wolfa a povedala mu: „Prepáčte mi, prosím. Nežiadam si nežnosti, len prosím, aby ste mali strpenie.“ Pozrela na bratanca. „Nebudeme už hovoriť o ujovi Boydovi. Nemá to zmyslu. Je to bláznovstvo, však?“ Ešte raz si utrela oči, zhlboka, rozochvené sa nadýchala, vydýchla si a zas sa obrátila k Wolfovi.

Ozvala sa. „Nezáleží mi na tom, čo povedal ujo Boyd o nás Frostovcoch. Nič hrozného to asi nebolo, lebo viem, že by nebol klamal. A nedbám, či spolupracujete s políciou. Už nič… nič trápnejšieho sa nijakému Frostovi nemôže prihodiť ako dosiaľ. Ale mimochodom, polícia nikdy nič nezistila o Molly Lauckovej, a vy áno.“

Slzy jej uschli. Pokračovala. „Ľutujem, že som vám nič nepovedala… veľmi to ľutujem. Myslela som si, že chránim tajomstvo uja Boyda, ale naozaj som to oľutovala. A veľmi by som chcela, aby som vám mohla povedať aj niečo iné… no aspoň niečo môžem spraviť. Teraz som po prvý raz naozaj šťastná, že mám kopu peňazí Zaplatím vám hocikoľko, len aby ste vyšetrili, kto zavraždil uja Boyda. Hocikoľko a… nebudete si musieť honorár vymáhať.“

Vzal som jej pohár, zašiel som ku skrinke a nalial som doň ešte koňaku. Zaškeril som sa na fľašu, kým som nalieval, a pomyslel som si, že tento prekliaty prípad sa vyznačuje iba tým, že nám prináša klienta za klientom.

Llewellyn Frost namietal: „Ale Helen, ved je to vec polície. Nie že by bol azda horší ako polícia, ale to je vec polície – a nech si to vyšetria. A mimochodom, tatko a teta Callie budú zlostní ako čerti, dobre to vieš, ved si počula, ako sa do mňa pustili, ked som… v utorok.“

Helen odvetila: „Nedbám, nech sa zlostia. Nie sú to ich peniaze, ale moje. A ja to spravím. Pravda, plnoletá budem až na budúci mesiac – záleží na tom, pán Wolfe? Je to tak v poriadku?“

„Celkom.“

„Spravíte to?“

„Myslíte, či prijmem poverenie od vás? Napriek skúsenostiam s iným Frostom ako s klientom – áno.“

Obrátila sa k svojmu bratancovi. „Lew, ty si rob, čo chceš. Chod domov a povedz im to, ak chceš. Ale… bola by som rada, keby si tu…“

Mračil sa na ňu. „Si pevne odhodlaná?“

„Áno. Pevne a neoblomne.“

„Dobre.“ Sadol si zas do kresla. „Ostanem tu. Som za Frostovcov, ale ty si prvá na zozname. Si… Ale nič.“ Začervenal sa trochu. „Daj sa do toho.“

„Ďakujem ti, Lew.“ Obrátila sa zase k Wolfovi. „Predpokladám, že budete chcieť, aby som vám najskôr niečo podpísala?“

Wolfe pokrútil hlavou. „Netreba.“ Oprel sa dozadu a prižmúril oči. „Moje trovy budú primerané, ale nie závratné. Nepokúsim sa predložiť vám účet za ľahkomyseľnosť vášho bratanca. Ale jedno si musíte jasne uvedomiť. Poverujete ma touto úlohou z lásky a úcty k pánu McNairovi a želáte si, aby vrah bol zistený a potrestaný. V tejto chvíli podliehate silným emóciám. Viete isto, že i zajtra alebo na budúci týždeň budete chcieť, aby som splnil svoju úlohu? Chcete, aby vraha naozaj našli, odsúdili a popravili, aj keby to náhodou bol, napríklad, váš bratanec, váš strýko, vaša matka, alebo pán Perren Gebert?“

„Ale ved to… to je smiešne…“

„Možno, ale je to otázka, na ktorú si žiadam odpoved.

Chcete mi zaplatiť za to, že chytím vraha, bez ohľadu na to, kto je to?“

Hľadela naňho, ale napokon povedala: „Áno. Ktokoľvek zabil uja Boyda… áno, chcem.“

„Neustúpite od toho?“

„Nie.“

„Dobre, to stačí. Verím vám. Prijmem to. A teraz sa vás opýtam na niekoľko vecí, pravda, je možné, že vaša odpoved na prvú otázku bude taká, že ďalšie už budú zbytočné. Kedy ste naposledy videli červenú koženú kazetu pána McNaira?“

„Čo?“ Zamračila sa. „Červenú koženú kazetu?“

„Správne.“

„Nikdy. Nikdy som ju nevidela. Nevedela som, že má nejakú kazetu.“

„Áno. – A vy, pane, ste ochotný odpovedať na otázky?“

Lew Frost odvetil: „Prečo nie? Som. Ale nie o červenej koženej kazete. Nikdy som ju nevidel.“

Wolfe si vzdychol. „Ľutujem, ale potom nám treba pokračovať. Môžem vám zároveň prezradiť, slečna Frostová, že pán McNair predvídal – aspoň sa obával toho, čo ho očakáva. Kým ste boli včera tu, zatiaľ on bol u svojho právnika a nadiktoval mu závet. Majetok zanechal sestre Isabel, ktorá žije v Škótsku. Určil ma vykonávateľom svojej pozostalosti a poručil mi svoju červenú koženú kazetu a jej obsah. Prišiel ma požiadať, aby som prijal poručníctvo a legát.“

„Určil vás vykonávateľom svojho závetu?“ Llewellyn hľadel naňho nedôverčivo. „Ale veď vás nepoznal. Predvčerom sa s vami ani zhovárať nechcel…“

„Správne. A práve to dokazuje, aký bol zúfalý. Ale je jasné, že v červenej kazete sa nájde tajomstvo jeho smrti. Slečna Frostová, som vlastne rád, že ste dnes prišli. Dúfal som, že zistím niečo od vás – aspoň popis kazety, ak už nič viac.“

Pokrútila hlavou. „Nikdy som ju nevidela. Nevedela som… ale nechápem… ak chcel, aby ste kazetu dostali, prečo vám včera nepovedal…“

„Chcel mi to povedať. Ale nedostal sa k tomu. Jeho posledné slová – jeho posledný márny boj proti osudu – to bol pokus povedať mi, kde je červená kazeta. Mal by som vás upozorniť: inšpektor Cramer má odpis testamentu a v tejto chvíli desiatky policajtov hľadajú kazetu, nuž ak vy alebo váš bratanec o nej viete, nemali by sme strácať čas. Bolo by žiadúce, aby som sa dostal ku kazete skôr ako polícia. Nie aby som chránil vraha, lenže ja postupujem svojím spôsobom – a polícia nemá klientov, ale elektrické kreslo.“

Llewellyn poznamenal: „Ale veď ste povedali, že ju zanechal vám, je vaším majetkom…“

„Dôkazy nie sú pri vražde ničím majetkom, ak sa už raz dostali do rúk spravodlivosti. Nie, ak pán Cramer nájde kazetu, v najlepšom prípade môžeme byť privilegovanými divákmi. Tak sa sústredte obaja na minulosť. Premietnite si v pamäti predošlé dni, týždne, mesiace, roky. Pokúste sa rozpamätať na nejakú poznámku McNaira, na zabudnuté gesto, azda na podráždenie alebo rozpaky, že ho niekto vyrušil, azda na rýchle zatváranie zásuvky alebo iný, mimovoľne prezradený náznak, kde by niečo skrýval. Alebo na niečiu poznámku, kto by mohol o kazete vedieť. Na nejaký čin, nevšedný alebo zvyčajný, ale vtedy nepochopiteľný…“

Llewellyn pomaly pokrútil hlavou. Helen sa ozvala: „Nič. Pokúšam sa rozpamätať, ale o ničom takom neviem.“

„Škoda. Neprestávajte na to myslieť. Pravda, polícia obracia jeho byt a obchodné miestnosti hore nohami. Mal ešte niekde nejaký fliačik na zemi alebo na vode, kam sa mohol utiahnuť? Nemal niekde garáž, čln alebo dajaký pozemok na vidieku?“

Llewellyn pozrel na sesternicu so zdvihnutým obočím. Helen prikývla. „Áno, Glennanne. Malý domček a niekoľko akrov zeme nedaleko Brewsteru.“

„Glennanne?“

„Áno. Jeho žena sa volala Anne a dcéra Glenna.“

„Bol to jeho majetok?“

„Áno. Kúpil si ho asi pred šiestimi rokmi.“

„Kde je Brewster? A čo je to?“

„Dedinka asi osemdesiat kilometrov severne od New Yorku.“

„Aha.“ Wolfe sa vystrel. „Archie. Zavolajte mi sem Saula, Orrieho, Johnnyho a Freda. Ak nie sú všetci teraz voľní, pošlite prvých dvoch prekutať Glennanne a druhí dvaja nech sa k nim pridajú, ked prídu. Najprv treba prehľadať dom, rýchlo a pozorne, potom pozemok. Slečna Frostová, je tam i záhrada? Náradie?“

Prikývla. „Äno… pestoval tam kvety.“

„Dobre. Môžu si vziať sedan. Nech si vezmú špeciálne náčinie na kopanie, aby mali všetko poruke, keby to potrebovali, a nech si vezmú svetlá, aby mohli pokračovať aj za tmy. Najpravdepodobnejšie to môže byť v dome – skrýša v stene, uvoľnená doska v dlážke. Tak zožeňte všetkých Nie, počkajte, najprv si vezmite zápisník, list prepíšte na stroji na hlavičkový papier.

Poverujem týmto adresáta listu Saula Panzera, aby prevzal do opatery dom a pozemok Glcnnanne, majetok zosnulého Boydena McNaira, a vykonal v ňom určité práce podľa mojich inštrukcií.

Vynechajte miesto na podpis nad označením.Vykonávateľ pozostalosti Boydena McNaira‘. Nemám ešte úradné poverenie, ale to snád počká.“ Kývol mi. „A teraz, slečna Frostová, môžete mi snád povedať..“

Obrátil som sa k telefónu a vytáčal som číslo. Saul a Orrie sa mi hned ozvali a sľúbili, že už aj prídu. Fred Durkin nebol doma, ale jeho žena mi povedala, že vie, kde ho nájde, a najneskôr o desať minút ma vraj Fred zavolá. Ak Johnny Keems nepracoval pre nás. volal obyčajne každý deň o deviatej, aby mi oznámil, aký má program. Dnes ráno mi povedal, že robí ešte strážneho psa Delovi Pritchardovi. tak som sa pokúsil zavolať do Pritchardovej kancelárie. Povedali mi, že Johnnyho už poslali do dennej služby, ale kým som dopísal Saulovo poverenie, zavolal ma Fred, a tak som už mal troch.

Saul Panzer prišiel prvý a Wolfe kázal Fritzovi, aby ho priviedol do kancelárie. Vošiel s klobúkom v ruke, kývol mi a zdvorilo pozdravil Wolfa, rýchlo si premeral oboch Frostovcov, aby si ich navždy zapamätal, a zvedavo obrátil veľký nos k Wolfovi.

Wolfe mu povedal, o čo ide aj čo by mal nájsť. Helen Frostová mu poradila, ako sa dostane z Brewsteru do Glennanne. Podal som mu podpísané poverenie a štyridsať dolárov na výdavky. Vybral starú kávovú náprsnú tašku a starostlivo všetko do nej vložil. Wolfe mu kázal vziať auto z garáže a počkať tam na Freda a Orrieho.

Saul prisvedčil. „Áno, pane. Ak nájdem kazetu, mám nechať Freda alebo Orrieho na mieste, ked odídem?“

„Áno. Kým nedostanete iný príkaz, necháte tam Freda.“

„Ak sa mi ponúknu cudzí, že mi pomôžu hladať, mám im to dovoliť?“

Wolfe sa zamračil. „Práve to som vám chcel povedať. Pravdaže, nikto nemôže nič namietať, ak sa budeme prísne držať zákona a poriadku. Velmi zdvorilé môžete požiadať, aby vám najprv ukázali poverenie na prehliadku domu.“

„Je v kazete niečo horúce?“ Saul sa začervenal. „Myslím, či je v nej niečo ukradnuté?“

„Nie. Nie. Kazeta a jej obsah sú legálne moje. Bráňte ju.“

„V poriadku.“ Saul odišiel. Premýšľal som o tom, či sa mu podarí dostať kazetu do rúk a že by som nerád bol v koži chlapa, ktorý by sa pokúšal vziať mu ju, hoci Saul je kraŕúch. Myslím, že si Wolfa nevážil väčšmi ako ja svoj patricijský nos a veľké kávové inteligentné oči.

Wolfe zacengal Fritzovi. Zvonil dlho, nie dva razy krátko, ako ked chce pivo. Fritz prišiel a čakal.

Wolfe sa zamračil. „Môžete nám dať všetkým obed? Aj dvom hosťom?“

„Nie,“ namietal Llewellyn, „dakujem, nie, musíme sa vrátiť, sľúbi] som otcovi a tete Callie…“

„Môžete im zatelefonovať. Radil by som slečne Frostovej, aby tu zostala. Každú chvíľu sa môžeme dozvedieť, že sa našla červená kazeta, a to znamená, že kríza vyvrcholí. Okrem toho, aby som sa zabezpečil pre prípadnú možnosť, že sa kazeta nenájde – budem potrebovať mnoho informácií. Tak ako, slečna Frostová?“

Prikývla. „Ostanem. Nie som hladná. Ale ostanem. Lew, ty zostaneš so mnou?“

Zahundral čosi, ale vydržal. Wolfe povedal Fritzovi: „Fricandeau by malo stačiť. Pridajte hlávkový šalát do endívie, ak jej nebude dosť a pravdaže, aj trochu oleja. Vychladte fľašu Marcobrunneru ročník 1928 a oznámte ked bude obed hotový.“ Kývnutím prsta prepustil Fritza a opäť sa pohodlne rozvalil v kresle. „A teraz, slečna Frostová. nás spája spoločné podujatie. Potrebujem fakty. Položím vám kopu bláznivých otázok. Ak sa ukáže, že niektorá bola šikovná alebo múdra, tak to ani nezbadáte, ale dúfajme, že aspoň ja si to všimnem. Prosím, nemárnite čas námietkami. Ak sa vás opýtam, či vás matka nedávno neposlala do dragstoru na roh po tabletky kyanidu draselného, povedzte len, že nie a sledujte nasledujúcu otázku. Raz som vyriešil ťažký prípad, ked som sa od istej mladej ženy po päťhodinovom vypytovaní dozvedel, že dostala do rúk noviny, z ktorých bolo čosi vystrihnuté. Vaše nenarušiteľné právo na súkromie je dočasne zrušené. Rozumiete?“

„Áno.“ Pozrela mu do očí. „Nedbám. Pravdaže, viem, že ste múdry človek, a takého potrebujem. A pamätám sa, ako ľahko ste ma prichytili pri klamstve v utorok doobeda No mali by ste vedieť, že teraz ma neprichytite, lebo nemám prečo klamať. Ale nemám ani poňatia, ako by vám mohlo pomôcť niečo, čo viem…“

„Možno, že naozaj nie. Môžeme to len skúsiť. Začnime najprv prítomnosťou a potom sa budeme postupne vracať do minulosti. Najprv vám však poviem, že mi pán McNair už jedno-druhé prezradil, prv ako bol umlčaný. Mám niekoľko oporných bodov. Napríklad – čo naznačoval pán Gebert včera, ked povedal, že ste skoro jeho snúbenicou?“

Stisla pery, ale potom odpovedala: „Naozaj nič. Len ma – niekoľko ráz požiadal, aby som sa zaňho vydala.“

„Posmeľovali ste ho?“

„Nie.“

„Posmeľoval ho niekto?“

„Prečo… a kto by mohol?“

„Mnohí. Vaša slúžka, farár z jeho farnosti, niekto z vašej rodiny – posmeľoval ho niekto?“

Po chvíľke odpovedala: „Nie.“

„Povedali ste mi, že nemáte prečo klamať.“

„Ale…“ Zháčila sa a pokúsila sa o úsmev. Vtedy som si pomyslel, že je predsa len dobré dievča, ked som videl, ako sa pokúša usmiať na Wolfa, aby mu dokázala, že ho nechce vodiť za nos. „Je to veľmi osobné… neviem ako…“

Wolfe jej pohrozil prstom. „Obaja postupujeme podľa zásady, že v každom prípade chceme odhaliť vraha pána McNaira. Aj keby to – napríklad – znamenalo dostať vašu matku na súdne pojednávanie, aby svedčila proti niekomu, koho má rada. Ak je to našim cieľom, musíte mi prenechať voľbu metódy, podľa ktorej budem postupovať. Veľmi vás prosím, nezháčte sa a neplašte sa pre každú pletku. Kto posmeľoval pána Geberta?“

„Už to viac nespravím,“ sľubovala. „Nikto ho vlastne neposmeľoval. Poznám ho od malička a mama ho poznala ešte skôr, ako som sa narodila. Aj otec ho poznal. Bol vždy zábavný a pozorný, svojím spôsobom aj zaujímavý a mala som ho celkom rada. Ale pre viacero vecí som ho neznášala. Mama mi pripomínala, aby som mu to nedávala najavo, že má i dobré stránky. A okrem toho ma žiadala, aby som neurážala jeho city, ved je naším dávnym piateľom, a kým sa pre niekoho definitívne nerozhodnem, tak nech si radšej myslí, že si ma môže získať.“

„A vy ste na to pristali?“

„Nuž… neprotestovala som proti tomu. Mama vie hovoriť veľmi presvedčivo.“

„A čo váš strýko? Čo hovoril váš poručník pán Dudley?“

„Ale… o takých veciach som s ním nikdy nehovorila. Ale viem, čo by mi bol povedal. Perrena rád nemá.“

„A pán McNair?“

„Ujo Boyd znášal Perrena ešte menej ako ja. Navonok sa správali priateľsky, ale… nuž, ujo Boyd sa nepretvaroval. Mám vám povedať…“

„Rozhodne.“

„Nuž, raz asi pred rokom ujo Boyd poslal po mňa. aby som prišla hore do jeho kancelárie. Ked som vošla, Perren tam už bol. Ujo Boyd tam stál bledý, ale energický. Opýtala som sa ho, prečo po mňa poslal, a on mi odvetil, že mi chce povedať v Perrenovej prítomnosti, ak vraj jeho priateľstvo a náklonnosť majú na mňa nejaký vplyv, tak je rozhodne a neoblomne proti môjmu vydajú za Perrena. Povedal to veľmi… formálne, a to sa naňho vôbec nepodobalo. Nechcel, aby som mu niečo sľúbila. Len mi to povedal a potom mi kázal, aby som odišla.“

„A pán Perren Gebert vám ani tak neprestával dvoriť?“

„Pravdaže nie. Prečo by aj? Mnohí mi dvoria. Som taká bohatá, že sa hodno trochu namáhať.“

„Achjaj!“ Wolfe otvoril oči a potom ich zase prižmúril. „Ste v tomto ohlade taká cynická? Ale je to statočný cynizmus a je, pravdaže, na mieste. Máločo je obdivuhodnejšie ako neochvejnosť, s akou milionári tolerujú nevýhody bohatstva. A čím sa pán Gebert zamestnáva?“

„Ničím. A práve to sa mi na ňom nepáči. Nerobí nič.“

„Má nejaký príjem?“

„Neviem. Naozaj nič o tom neviem. Predpokladám, že áno… počula som akési nejasné narážky. Býva v Chesebroughu a má auto.“

„Viem, pán Goodwin mi povedal, že včera sem prišiel autom. Rozhodne je to odvážny človek. Poznali ste ho aj v Európe, čo tam robil?“

„Asi o nič viac ako tu, ak sa dobre pamätám – pravda, bola som vtedy ešte malá. Za vojny bol ranený a potom prišiel za nami do Španielska – nuž. vlastne len mamu prišiel navštíviť, lebo ja som mala dva roky – a potom neskoršie šiel s nami aj do Egypta, ale ked sme odcestovali na Východ, vrátil sa…“

„Moment, prosím.“ Wolfe sa zamračil. „Zaradme si to chronologicky. Zdá sa, že v Španielsku sa zišla celá spoločnosť. Skoro posledné slová pána McNaira boli, že šiel do Španielska so svojou dcérou. Nuž začnime od chvíle, ked ste sa narodili. Včera ste mi povedali, že ste sa narodili v Paríži, siedmeho mája tisícdeväťstopätnásť. Váš otec bol vtedy už na fronte ako dôstojník britského letectva a padol, ked s’e mali niekoľko mesiacov. Kedy ste šli s matkou do Španielska?“

„Začiatkom roku 1916. Bála sa pre vojnu ostať v Paríži, najprv sme šli do Barcelony, potom do Cartageny. Trochu neskôr ta prišiel aj ujo Boyd s Glennou a pridali sa k nám. Nemal vtedy peňazí, chorľavel a matka.. mu pomohla. Onedlho prišiel aj Perren, čiastočne asi kvôli ujovi Boydovi, obaja boli otcovi priatelia. Potom Glenna v sedemnástom umrela a ujo Boyd sa onedlho vrátil do Škótska. Mama odišla so mnou do Egypta, lebo sa obávala revolúcie, či čohosi podobného v Španielsku, a Perren išiel s nami.“

„Aha. A ja mám dom v Egypte, ktorý som už dvadsať rokov nevidel. Na chodbe sú staré egyptské dlaždice. Ako dlho ste žili v Egypte?“

„Zo dva roky. Roku 1919, ked som mala štyri roky, zabili pri nejakých nepokojoch v Káhire troch Angličanov, ako mi mama rozprávala, a preto sa rozhodla odísť. Šli sme do Bombaja a neskôr na Bali, do Japonska a na Havajské ostrovy. Strýko, ktorý je zároveň i správcom môjho majetku, naliehal, aby som dostala riadnu americkú výchovu, a napokon – roku 1924 – ked som mala deväť rokov, odišli sme z Havajských ostrovov a prišli sme do New Yorku. A od tých čias vlastne poznám uja Boyda, lebo zo Španielska sa naňho, pravdaže, nepamätám, ved som vtedy mala iba dva roky“

„Mal vtedy už obchod v New Yorku, ked ste sem prišli9“

„Nie. Rozprával mi, že začal robiť návrhy pre Wilmerdinga v Londýne, mal úspech a stal sa spoločníkom firmy a potom sa rozhodol, že v New Yorku by sa mu darilo ešte lenšie, prišiel sem v dvadsiatom piatom a osamostatnil sa. Pravdaže, hned prišiel navišíviť matku a zas mu trochu pomohla, lebo už mala kopu známych, ale aj tak by sa bol vyšvihol, lebo bol veľmi nadaným návrhárom. Bol skutočne taký schopný, že v Paríži a v Londýne začali preberať jeho modely. Nikdy by vám to na um nezišlo, ked ste sa s ním zhovárali.. neboli by ste si to o ňom mysleli…“

Hlas s? jej zachvel a zmlkla. Wolfe čosi zamrmlal, aby iu upokojil, ale nemusel sa dlho namáhať. Fritz ho prerušil, ked prišiel povedať, že obed je hotový. Wolfe odtisol stoličku

„Váš kabát tu môže ostať, slečna Frostová. A klobúk? Dovoľte mi láskavo pripomenúť, že jesť v klobúku okrem na stanici je barbarstvo. Ďakujem. V reštaurácii? Neviem nič o reštauráciách, iba z rečí, nejedol by som tam. ani keby bol šéfkuchárom sám Vatel“

Potom, ked sme už sedeli za stolom a Fritz prišiel s jedlom, Wolfe ako vždy pri hosťoch, ktorí uňho ešte nejedli, predstavil:

„Slečna Frostová, pán Frost, a to je pán Brenner.“

A pridržiaval sa i zvyku, že za stolom sa o úradných veciach nehovorí. Llewellyn bol nepokojný, ale jedol a naša nová klientka bola zrejme hladná ako vlk. Pravdepodobne neraňajkovala. Pustila sa do mäsa s takou chuťou, že si ju Wolfe premeral s očividnou radosťou. Zväčša sám udržiaval konverzáciu, rozprával najmä o Egypte, o dlaždiciach, o ťavích pyskoch a o teórií, že kolonizačný génius Anglicka priamo súvisí s odporným počasím v Británii, lebo rozumní a vytrvalí Angličania sa nevyhnutne rozhodli ísť pracovať niekam inam. Bolo pol tretej, ked sme dojedli šalát, vrátili sme sa do kancelárie a Fritz nám ta priniesol kávu.

Helen Frostová zatelefonovala matke. Z druhého konca linky sa zrejme ozýval energický matkin protest, lebo Helenin hlas znel sprvu presvedčivo, potom podráždene a napokon dosť vzdorne. Llewellyn sa celý čas mračil, neviem či na sesternicu alebo na jej odporkyňu. Ale naša klientka to vôbec nebrala na vedomie, lebo sedela za mojím stolom a bratanca nevidela.

Wolfe zase začal o Perrenovi Gebertovi, ale prvú polhodinu mi všeličo uniklo, lebo telefón neprestajne rušil. Volal Johnny Keems, že môže nechať, fušku pre Pritcharda, ak ho potrebujeme. Odpovedal som mu, že zatial si nejako poradíme aj sami. Volal Dudley Frost, aby nadal synovi, a Llewellyn pokojne odpovedal, že ho tu sesternica potrebuje, čo Helen prijala s pokojnou tvárou, ale všimol som si, že jej kútikmi úst pomykalo. Potom zavolal Fred Durkin, aby nám oznámil, že prišli do Glennanne a obsadili usadlosť, nikoho tam nenašli, ale telefón v dome je vypojený, tak ho Saul poslal do dediny, aby nám to oznámil. Onedlho volal Collinger a chcel sa bezpodmienečne zhovárať s Wolfom, prepojil som ho, ale sledoval som ako obyčajne rozhovor na svojom aparáte a zapisoval som ho. Bol to advokát Boydena McNaira a pýtal sa, či by Wolfe mohol prísť hneď do jeho kancelárie, aby sa dohovorili o závete, a pravdaže, tento návrh pokazil Wolfovi trávenie aspoň na desať minút. Dohodli sa, že Collinger príde zajtra ráno na Tridsiatu piatu ulicu. Potom po tretej sa ozval inšpektor Cramer a oznámil nám, že ieho armáda dosahuje na všetkých frontoch rovnaký postup: to znamená nijaký. Červená kazeta sa nenašla a nik o nej nevie, slovom ani chýru ani slychu o nej, a ani medzi McNairovými písomnosťami sa nič nenašlo, čo by sa dalo nejako spojiť s vraždou, ani sledovaním nákupov kyanidu draselného sa nič nezistilo, slovom nikde nič.

Cramerov hlas znel trochu unavene. „A je tu dalšia čudná vec,“ poznamenal mrzuto. „Nemôžeme nikde nájsť mladých Frostovcov. Váš klient Lew nie je ani doma ani vo svojej kancelárii v Portland Theatre ani inde a Helen liež zmizla. Jej matka tvrdí, že odišla okolo jedenástej, ale nevie kam, a ja som sa dozvedel, že Helen bola McNairovi bližšia ako všetci ostatní, boli veľmi dobrí priatelia, tak ona by snád mala byť našou najväčšou nádejou, aby sme sa dostali k červenej kazete. A prečo behá po meste, ked McNaira nedávno odpravili? Je tu možnosť, že niečo ich veľmi páli, a tak sa vyparili. Lew prišiel k pani Frostovej na Šesťdesiatu piatu ulicu a mladí odišli spolu. Pokúšame sa zistiť…“

„Pán Cramer, prosím, už som vám to chcel dva razy povedať. Slečna Helen Frostová a pán Llewellyn Frost sú v mojej kancelárii. Zhováram sa s nimi. Obedovali…“

„Hej? A sú ešte tam?“

„Áno. Prišli sem predpoludním krátko po vašom odchode.“

„Dofrasa!“ Cramerovi trochu preskočil hlas. „Čo zase namýšľate? Chcete sám zliznúť smotanu? Musím ich tu mať. Povedzte im, aby prišli za mnou – alebo počkajte, hned sa s ňou pozhováram. Dajte mi ju k telefónu.“

„Ale pán Cramer,“ Wolfe si odkašlal. „Nelížem smotanu a obaja moji návštevníci prišli ku mne neohlásení a nečakane. Bez všetkého súhlasím, aby ste sa pozhovárali so slečnou Frostovou, ale niet príčiny…“

„Čo to znamená, že súhlasíte? Má to byť žart? Prečo, dofrasa, by sie nesúhlasili?“

„Ale súhlasím. Lenže to je bezvýznamné, lebo slečna Frostová je mojou klientkou, a preto pod mojou…“

„Vašou klientkou? Odkedy?“ V Cramerovi to vrelo. Čo sú to za hókusy-pókusy? Povedali ste, že Lew Frost vás poveril vyšetrovaním1“

„Áno, tak to aj bolo. Ale – hm – teraz sme to zmenili. Zmenil som – ako sa hovorí medzi koniarmi – zmenil som jazdca v behu. Pracujem teraz z poverenia slečny Frostovej. Chcel som vám povedať, že nemá zmysel robiť to isté dva razy. Prežila veľký šok a ešte sa z neho nespamätala. Môžete sa jej vypytovať, čo chcete, ale ja som sa do toho už pustil a ešte som neskončil, a nie je pravdepodobné, aby jej záujmy napokon neboli totožné s vašimi. Jej takisto ako vám záleží na tom, aby sa našiel McNairov vrah. Poverila ma vyšetrovaním. A môžem vám povedať, že ani ona ani jej bratanec nevedia vôbec nič o červenej kazete. Nikdy ju nevideli a nepočuli o nej.“

„Dočerta!“ V telefóne bolo ticho. „Chcem ju tu vidieť a pozhovárať sa s ňou.“

Wolfe si vzdychol. „V tej vašej pekelnej diere? Je ustatá, nemôže vám povedať nič, čo by vám pomohlo, je dedičkou dvoch miliónov dolárov a do jesene bude mať už hlasovacie právo. Prečo za ňou nezájdete dnes po večeri domov? Alebo prečo ta nepošlete niektorého svojho poručíka?“

„Pretože – och, chodte do pekla! Mám aj lepšiu robotu ako dohadovať sa s vami. Tak nevie, kde je červená kazeta?“

„Vôbec nič o nej nevie. Ani jej bratanec. Čestné slovo.“

„Dobre. Možno si ju zavolám neskôr. A oznámite mi, čo zistíte, hm?“

„Rozhodne.“

Wolfe položil slúchadlo a odtisol telefón, oprel sa dozadu a splietol si prsty na bruchu a pomaly krútiac hlavou zahundral: „Ten chlap priveľa rozpráva. Slečna Frostová, som presvedčený, že vás nemrzí, ked teraz nepôjdete na ústredie. Som hrozne predpojatý proti tomu, aby mi ta predvolávali klientov. Dúfajme, že pána Cramera nadostač zaujme hľadanie červenej kazety.“

Llewellyn sa zamiešal do rozhovru. „Podľa môjho náhľadu sa aj tak nedá robiť nič iné ako čakať, kým sa kazeta nenájde. Načo to prevetrávanie dávnej minulosti – keby ste tak starostlivo ochraňovali svoju klientku aj pred vlastnými otravnými rečami, ako ju…“

„Pripomínam vám, že ste tu len hosťom. Vaša sesternica má dosť rozumu, aby si nielen najala experta, ale nechala ho robiť aj jeho hókusy-pókusy. O čom sme to hovorili, slečna Frostová? Aha, áno, povedali ste mi, že pán Gebert prišiel do New Yorku v tridsiatom prvom.. Mali ste vtedy šestnásť rokov. Povedali ste mi, že má teraz štyridsaťštyri rokov, to znamená, že vtedy mal tridsaťdeväť. To nie je veľa. Predpokladám, že hned, ako prišiel, ohlásil sa u vašej matky ako starý priateľ?“

Prikývla. „Äno. Vedeli sme, že príde, napísal nám. Pravdaže som sa naňho nepamätala, ved som ho naposledy videla, ked som mala štyri roky.“

„No iste. A prišiel sem s nejakým politickým poslaním? Dozvedel som sa, že je členom camelots du roi.u

„Nemyslím. Som presvedčená, že nie – ale ved je to smiešne, pravdaže to neviem iste. Ale tuším, že nie.“

„Nuž ale rozhodne, nakoľko viete, nepracuje a vám sa to nepáči.“

„Nepáči sa mi to u nikoho.“

„Nevšedné zmýšľanie dedičky. No keby sa pán Gebert oženil s vami, už by mal robotu. Ale teraz ho nechajme tia pokoji. Čoskoro budú štyri, a tak vás musím opustiť. No chcel by som sa najprv vrátiť k vete, ktorú ste včera nedopovedali, krátko po tom, ako som sa na vás obrátil s prosbou. Povedali ste mi, že vám otec umrel, ked ste mali len niekoľko mesiacov, a preto ste nikdy otca nemali, a potom ste dodali: ‚To je…‘ a zmlkli ste. Naliehal som, aby ste pokračovali, ale vy ste mi povedali, že to nič nie je, a tak sme to nechali. Naozaj to nič nemusí byť, ale rád by som to počul – hocičo sa vám vtedy dralo na jazyk. Pamätáte

?

u…

Prikývla. „Naozaj to nič nebolo. Iba čosi také bláznivé“

„Len mi to prezradte. Ved som vám povedal, že hľadám ihlu v kope sena.“

„Naozaj to vôbec nič nebolo. Iba sen, detinský sen, čo sa mi raz prisnil. Potom sa sen niekoľko ráz zopakoval, a vždy bol rovnaký. Snívalo sa mi o sebe…“

„Porozprávajte mi ten sen.“

„Nuž.. po prvý ráz sa mi prisnil na ostrove Bali, ked som mala asi šesť rokov. Od tých čias som rozmýšľala, či sa v ten deň prihodilo niečo, čo spôsobilo, že sa mi to prisnilo, ale na nič také sa nepamätám. Snívalo sa mi, že som bola maličká, ešte nie veľké dieťa, ale práve toľká, že som vedela chodiť, možno som mala dva roky a na obrúsku na stoličke ležal olúpaný pomaranč. Vzala som si kúsok a zjedla som ho, vzala som další kúsok a podávala som ho mužovi na lavičke pri mne. ‚Ocovi‘ povedala som jasne. Bol to môj hlas, ale reč bábätká. Zase som zjedla kúsok a vzala som další a podávala ho mužovi so slovami.Ocovi‘, a tak sme spolu zjedli celý pomaranč. Zobudila som sa celá rozrušená a dala som sa do plaču. Mama spala na vedľajšej posteli nocovali sme na zasklenej verande – priblížila sa ku mne a opýtala sa ma, čo mi je. Vysvetlila som jej:.Plačem, lebo mi je tak dobre.‘ Nikdy som jej nepovedala, čo sa mi prisnilo. Od tých čias sa ten sen niekoľko ráz zopakoval myslím, že naposledy, ked som mala jedenásť rokov, už tu v New Yorku. Vždy som sa rozplakala, keď sa mi to snívalo.“

Wolfe sa opýtal: „Ako vyzeral ten muž?“

Potriasla hlavou. „Práve preto to bol iba pochabý sen. Nevidela som muža, mala som iba nejasnú predstavu muža. Mám otcovu fotografiu, ktorú mi mama schovala, ale neviem, či vo sne tak vyzeral. Len… proste som ho volala ocom.“

„Áno.“ Wolfe vyťahoval pery a zas ich odúval. Napokon poznamenal: „Možno to stojí za povšimnutie, pre tú nevšednú predstavu. Jedávali ste ako dieťa pomaranče?“

„Iste. Vždy som mala pomaranče rada.“

„Dobre. Ťažko povedať. Možno, že to vôbec nič nie je, ako ste povedali. Spomínali ste otcovu fotografiu. Vaša matka odložila iba jedinú fotografiu?“

„Áno, pre mňa.“

„A sebe nič nenechala?“

„Nie.“ Po chvíli mlčania Helen pokojne doložila: „Nie je to tajomstvo. A zdá sa mi to dosť prirodzené. Matku trpko urazili podmienky otcovho závetu a myslím, že právom. Mali akési vážne nedorozumenie, no nikdy som sa nedozvedela aké, približne v tom čase, ked som sa narodila. Lenže na tom predsa nezáleží, hocaké vážne to bolo.. no nezanechal jej vôbec nič. Vôbec nič, ani len malý dôchodok.“

Wolfe prikývol. „Už rozumiem. Váš strýko Dudley sa stal poručníkom celého majetku, klorý ste zdedili. Čítali ste otcov závet?“

„Kedysi dávno. Krátko po tom, čo sme prišli do New Yorku, mi ho strýko dal prečítať.“

„Ked ste mali deväť rokov! Ale voľajako ste to predsa zvládli. No dobre. Ako som sa dozvedel, váš strýko mal neobmedzené právo spravovať váš majetok a ani vy ani nikto iný nemal právo kontrolovať jeho poručníctvo. To znamená, že fakticky mal neobmedzené poručnícke právo. A tak v skutočnosti ani neviete, koľko prevezmete na dvadsiate prvá narodeniny, možno mol ióny a možno nič. Snád vám ostali len dlžoby. Ak…“

Lew Frost sa zas zamiešal do reči: „Čo sa to pokúšate naznačovať? Ak si myslíte, že môj otec…“

Wolfe odvrkol: „Dajte pokoj! Nič také nenaznačujem, len konštatujem, že moja klientka v skutočnosti nevie, aký je jej majetok. Možno sa zväčšil, možno scvrkol, slečna Frostová to nevie isto, všakáno?“

„Nuž,“ zamračila sa. „Naozaj neviem. Viem iba toľko, že vyše dvadsať rokov nám štvrťročne vždy presne vyplácali dôchodok. Naozaj si myslím, pán Wolfe, že sa dostávame…“

„Čoskoro skončíme, onedlho vás musím opustiť. A čo sa týka neprístojnosti tej otázky, varoval som vás, že môžeme zablúdiť hocikam. Dovoľte mi ešte dve dalšie otázky, týkajúce sa závetu vášho otca: siedmeho mája sa máte stať neobmedzenou a plnoprávnou dedičkou?“

„Áno.“

„A kto je dedičom, keby ste umreli pred svojimi dvadsiatymi prvými narodeninami?“

„Keby som už bola vydatá a mala dieťa, tak moje dieťa. Ak nie, polvicu dostane strýko a polovicu jeho syn – Lew.“

„Áno. A vaša matka by ani vtedy nedostala nič?“

„Nič.“

„Aha. Váš otec zrejme videl iba svoju pravdu v tej kontraverzii.“ Wolfe sa obrátil k Llewellynovi: „Dajte ešte päť týždňov dobrý pozor na svoju sesternicu! Keby sa jej do tých čias niečo stalo, mali by ste milión dolárov a čerta za kmotra. Závety sú skaza! Často. Zaujímavé, koľko nešťastia môže spôsobiť hnev dávno po tom, ako sa rozložili všetky mozgové bunky, ktoré ho kedysi oživili.“ Zamieril prstom na klientku. „Pravda, čoskoro aj vy budete musieť napísať závet, aby ste určili, kto po vás zdedí hŕbu peňazí, keby ste umreli, povedzme, ôsmeho mája alebo neskôr. Predpokladám, že máte právnika.“

„Nie. Nikdy som advokáta nepotrebovala.“

„Ale teraz ho budete čoskoro potrebovať. Na to je vlastne bohatstvo, aby živilo právnikov, ktorí vás ochránia pred okrádaním.“ Wolfe pozrel na hodinky. „Teraz vás musím opustiť. Som presvedčený, že sme toto popoludnie nepremárnili. Ale tuším, že vy ste presvedčená o opaku. No ja nie. Môžeme teraz nechať otázku otvorenú. Ďakujem vám za trpezlivosť. A kým budeme čakať, či sa nájde tá prekliata kazeta, smiem vás požiadať o malú láskavosť? Mohli by ste vziať pána Goodwina na čaj k vám domov?“

Llewellyn sa ešte väčšmi zamračil, Helen Frostová pozrela na mňa a potom zase na Wolfa.

„Äno,“ povedala. „Myslím… ak chcete…“

„Bol by som rád. Predpokladám, že by bolo možné pozvať aj pána Geberta?“

Prikývla. „Je u nás. Alebo tam aspoň bol, ked som telefonovala s mamou. Pravda… viete… mama nesúhlasí…“

„Uvedomujem si to. Myslí si, že pcháte prsty do osieho hniezda. Ale fakt je, že policajti sú osy, vy ste sa im vyhli, a ona nie. Pán Goodwin je diskrétny, schopný a bystrý človek. Bol by som rád, keby sa pozhováral s pánom Gebertom a aj s vašou matkou, ak bude ochotná. Čoskoro budete plnoletá, slečna Frostová, rozhodli ste sa pomôcť pri ťažkej a možno aj nebezpečnej úlohe, celkom iste môžete požadovať od svojej rodiny aj od blízkych priateľov, aby brali na vás ohľad. Ak nepoznajú okolnosti smrti pána McNaira, tým skôr by mali mať záujem na vyjasnení celého prípadu a pomáhať nám predierať sa po chodníku, ktorý nás vedie od nevedomosti. Nuž, keby ste pozvali pána Goodwina na šálku čaju…“

Llewellyn poznamenal kyslo: „Myslím, že je tam i otec, sľúbil, že ostane, kým sa nevrátime. Bude to priveľké sústo

– ak potrebujete Geberta, prečo ho nemáme poslať k vám. Spraví všetko, o čo ho Helen požiada.“

„Lebo dve hodiny sa teraz venujem svojim rastlinám.“ Wolfe zas pozrel na hodinky a vstal.

Naša klientka si hrýzla peru. Potom prestala a pozrela na mňa. „Pán Goodwin, prišli by ste k nám na čaj?“

Prikývol som. „Áno, dakujem pekne.“

Wolfe jej povedal, idúcky k dverám: „Je potešením zarobiť si honorár od klientky, ako ste vy. Rozhodnite sa pre áno alebo nie, a netrúste zbytočné reči. Dúfam a verím, že nebudete ľutovať, ked skončíme.“ Kráčal dalej a na prahu sa obrátil: „Archie, mimochodom, keby ste mi ešte priniesli zo svojej izby ten balík, skôr ako odídete. Položte ho na moju posteľ.“

Šiel dalej k výťahu. Vstal som a sľúbil som svojej budúcej hostiteľke, že sa o minútu vrátim, vyšiel som z kancelárie a pálil som hore schodmi. Nezastal som na poschodí, kde mám izbu, ale bežal som až hore, a dostal som sa ta skoro zároveň so zaťaženým výťahom. Wolfe stál pred dverami do skleníka a čakal ma.

„Po prvé,“ zamrmlal, „pozorujte reakciu ostatných na návrat mladých Frostovcov z našej kancelárie, a to skôr, ako budú mať príležitosť navzájom sa poinformovať. Vašou ďalšou úlohou je dozvedieť sa, či niekto z nich niekedy videl červenú kazetu, alebo ju teraz má. A po tretie, spravte generálny útok na ich zdržanlivosť.“

„Dobre. Aký úprimný mám byť?“

„V rozumnej miere. Uvedomte si, že ak tam budú všetci traja, je veľmi pravdepodobné, že sa budete zhovárať s vrahom, úprimnosť by teda bola veľmi jednostranná. Pravda, tvárte sa, akoby ste od nich očakávali, že chcú s vami spolupracovať.“

„Pravdaže, vždy to tak robím. Som predsa schopný človek.“

Zbehol som dolu schodmi a zistil som, že naša klientka si už nasadila klobúk, obliekla kabát i rukavičky a jej bratanec stojí pri nej, hľadí na svet vážne, ale s pochybnosťami.

Zaškeril som sa na nich: „Poďme, deti.“

Úprimne povedané, nebola to robota pre mňa. Veľmi dobre viem, v čom sa vyznám. Okrem svojej primárnej funkcie ako tŕň vo Wolfovom kresle, ktorý mu má zabrániť, aby večne spal a zobúdzal sa, len ked treba jesť, som špecialista najmä na dve veci: vyskočím a zhrabnem niečo skôr, ako iný na to položí pazúry, a zbieram kamienky, ktoré si potom Wolfe poskladá. Cieľom výpravy na Šesťdesiatu piatu ulicu nebolo ani jedno ani druhé. Nepredstieram, že rozoznám jemné odtienky. V podstate som priamy typ, a preto zo mňa nikdy nebude prvotriedny detektív. Hoci sa snažím, nakoľko vládzem, aby mi to v práci neprekážalo, predsa mám vždy chuť, ked vyšetrujem vraždu, zájsť zaradom za všetkými prípadnými podozrivými, pozrieť im do očí a spýtať sa ich: ‚Dali ste cyankáli do aspirínovej fľašky?‘ A neprestal by som sa ich vypytovať, kým by mi niekto z nich nepovedal: ‚Äno…‘ Ako vravím, držím sa na uzde, ale musím proti tomu bojovať.

Byt Frostovcov na Šesťdesiatej piatej ulici vôbec nebol taký parádny, ako som očakával vzhľadom na svoje dôverné znalosti o rodinnom majetku. Trochu priveľmi sa ligotal, celý vchod tvorili samé zrkadlá, ešte i dvere skrinky, kam som si zavesil klobúk, boli zrkadlové. A v obývačke boli stoličky a stolíky samý chróm s červeným čalúnením a závesmi a s kovovou mriežkou pred kozubom, ktorý sa navidomoči nepoužíval, a s maľbami v moderných strieborných rámoch.

No rozhodne bola izba veselšia ako ľudia v nej. Dudley Frost sedel v kresle na boku a pri ňom stál stolík s fľaškou írskej whisky, s krčahom vody a dvoma pohármi. Perren Gebert stál pri obloku na druhom konci izby, obrátený chrbtom k ostatným, a ruky mal vo vreckách. Obrátil sa, ked sme vošli, Helenina matka nám šla naproti a trochu zdvihla obočie, ked ma zazrela.

Zaochkala a obrátila sa k dcére: „Priviedla si…“

Helen odhodlane prikývla. „Áno, mama.“ Zdvihla bradu trochu vyššie ako obyčajne, aby nestratila odvahu. „Ved – všetci pána Goodwina poznáte. Včera ráno v… ponúkal cukríky pri policajnom vyšetrovaní. Poverila som Nera Wolfa, aby vyšetril smrť uja Boyda, a pán Goodwin pracuje uňho.“

Dudley Frost vyštekol z kresla: „Lew! Pod sem! Dofrasa, čo za hlúposť…“

Llewellyn sa poponáhľal k otcovi, aby ho zarazil. Perren Gebert sa blížil k nám a usmial sa na mňa:

„Ach, muž ktorý nemá rád scény. Pamätáš sa, čo som ti rozprával, Calida?“ Usmial sa na pani Frostovú. „Drahá Helen, poverila si vyšetrovaním pána Wolfa? Stala si sa Erínyou? Si Allékto? Megaira? Alebo Tísifoné? A kde máš zmije na hlave ako bohyňa pomsty? Tak všetko si možno kúpiť za peniaze, ešte i pomstu?“

Pani Frostová zahundrala: „Prestaň, Perren!“

„Nekupujem si pomstu!“ Helen sa trochu začervenala. „Perren, už ráno som ti povedala, že si veľmi protivný. Radšej ma ešte raz nerozplač, lebo… nuž, daj pokoj. Áno poverila som vyšetrovaním pána Wolfa a pán Goodwin prišiel sem a chce sa s vami pozhovárať.“

„So mnou?“ Perren hodil plecami. „O Boydovi? Ak chceš, prosím, ale upozorňujem ho, aby odo mňa nečakal priveľa. Polícia tu bola skoro celý deň a uvedomil som si, ako málo vlastne o Boydovi viem, hoci som ho poznal vyše dvadsať rokov.“

Poznamenal som: „Už dávno som sa vzdal nádejí. Budem rád, nech mi poviete hocičo. Mal som hovoriť s vami, pani Frostová, a s vaším švagrom. Mám si robiť poznámky, a dostávam kŕče, ked píšem postojačky…“

Prikývla a obrátila sa. „Myslím, že tu to bude najlepšie.“ Pohla sa smerom k Dudleymu Frostovi a ja som vykročil za ňou. Jej rovný chrbát bol pôvabný a na svoj vek bola nepochybne fešanda. Llewellyn prinášal stoličky a Gebert sa blížil s kreslom. Ked sme si posadali a ja som vytiahol zápisník a ceruzku, všimol som si, že Helen ešte vždy dvíha bradu, ale jej matka nie. Pani Frostová mi povedala:

„Dúfam, pán Goodwin, že ma rozumiete. Je to strašné, stala sa hrozná vec a všetci sme boli dávni priatelia pána McNaira. Nuž, neradi o tom hovoríme. Poznala som ho od mala, od detstva.“

Opýtal som sa: „Ste Škótka?“

Prikývla. „Volala som sa Buchananová.“

„Aj pán McNair nám to tak povedal.“ Rýchlo som zdvihol oči od poznámok. Tak som sa bránieval proti nevýhode, že nemôžem stále sledovať pohľadom obeť. Ale pani Frostová sa netvárila znechutene, len znova prikývla.

„Áno. Z rečí policajtov usudzujem, že Boyden porozprával pánu Wolfovi hodne o svojej mladosti. Pravda, vy máte výhodu, že viete, čo chcel pánu Wolfovi povedať. Prirodzene, vedela som, že Boyden nie je zdravý… jeho nervy…“

Gebert sa zamiešal do reči. „Bol takrečeno ruina. V poslednom čase bol vo veľmi zlej kondícii. Preto, ako som povedal polícii, pravdepodobne zistia, že spáchal samovraždu.“

„Bol to blázon!“ pridal sa Dudley Frost. „Povedal som vám už, čo spravil včera. Poveril svojho advokáta, aby si vyžiada] správy o terajšej hodnote dedičstva po Edwinovi. Akým právom? Iba preto, že pre Helen bol bohom otcom všemohúcim? Absolútne fantastické a protizákonné! Vždy som si myslel, že je blázon…“

Vzbudilo to všeobecný zmätok. Pani Frostová vysvetľovala dosť živo, Llewellyn s úctivým podráždením a Helen nervózne vybuchla. Perren Gebert si ich všetkých poobzeral a kývol mi, akoby sme mali spolu nejaké zaujímavé tajomstvo, nepokon si vzal cigaretu. Nepokúšal som sa zamiešať do toho, len som sledoval scénu a počúval som. Dudley Frost neustúpil ani o piad:

„… Bol to cvok. Prečo by nespáchal samovraždu? Helen, drahá moja, zbožňujem ťa, a ty to veľmi dobre vieš, ale odmietam rešpektovať toho ťuťmáka iba preto, že už nežije! Nemal ma za nič a ja jeho takisto! Tak prečo mám niečo predstierať? A čo sa týka toho, že si sem privliekla toho chlapa…“

„Tatko, prosím ťa, tatko! Prestaň už…!“

Perren Gebert povedal akoby pre seba: „A pol fľaše je v ťahu!“

Pani Frostová stisla pery a trpezlivo naňho hľadela. Nahol som sa bližšie k Dudleymu Frostovi a skríkol som naňho: „No čo je? Čo vás bolí?“

Strhol sa a pozrel na mňa. „A čo by ma malo bolieť?“

Zasmial som sa. „Nič. Chcel som len zistiť, či vôbec počujete. Zdá sa mi, že by ste boli najradšej, keby som odišiel. Najlepšie sa ma všetci zbavíte, ak mi dovolíte položiť vám niekoľko hlúpych otázok, a odpoviete mi na ne stručne a snád aj úprimne.“

„Už sme sa dosť naodpovedali. Na všetky možné hlúpe otázky. Celý deň sme nerobili nič iné. Všetci, lebo ten ťuťko McNair…“

„No dobre. Už som si zapísal, že bol ťuťmák. Spomenuli ste čosi o samovražde. Akú príčinu mal pán McNair, aby spáchal samovraždu?“

„Dočerta, ako to mám vedieť?“

„Tak si nemôžete nejakú príčinu vymyslieť?“

„Nemusím si nič vymýšľať. Ten chlap bol blázon. Vždy som bol o tom presvedčený. Hovorieval som to už pred dvadsiatimi rokmi v Paríži, ked maľúval celé rady vajec zavesených na drôtoch a nazval to Vesmír.“

Helen vybuchla. „Ujo Boyd nebol nikdy…“ Sedela po mojom pravom boku. Natiahol som ruku, končekmi prstov som sa dotkol jej rukáva a prosil som ju: „Zhltnite to. Darmo ho budete večne zavracať.“ Obrátil som sa na Perrena Geberta:

„Vy ste prvý spomenuli samovraždu. Akú príčinu by mal pán McNair zabiť sa?“

Gebert hodil plecami: „Osobitnú príčinu – to neviem. Ale mal veľmi zlé nervy.“

„Áno. Bolievala ho hlava. A čo vy, pani Frostová? Viete azda o nejakej príčine?“

Pozrela na mňa. Nemohli ste zachytiť pohľad tej ženy, museli ste sa o to pokúsiť. Povedala: „Vaša otázka je trochu provokatívna. Však? Ak tým myslíte, či poznám konkrétny motív, pre ktorý by Boyden bol spáchal samovraždu, tak to veru nie.“

„A myslíte, že to bola samovražda?“

Zamračila sa. „Neviem, čo si mám myslieť. Ak myslím na samovraždu, tak to iba preto, že som ho dôverne poznala, a je ešte ťažšie predstaviť si, že by niekto… že by ho bol niekto zavraždil.“

Už som si chcel vzdychnúť, ale potom som si uvedomil, že napodobňujem Nera Wolfa, a potlačil som vzdych. Preletel som po nich pohľadom. „Pravdaže, všetci dobre viete, že umrel v kancelárii Nera Wolfa. Viete, že sme tam boli obaja, Wolfe i ja, a takisto dobre vieme, čo nám povedal a ako mu bolo. Neviem, aká opatrná je polícia, ked robí závery, ale pán Wolfe je veľmi háklivý. No jeden-dva závery si v tomto prípade už spravil, a prvý je, že pán McNair samovraždu nespáchal. Samovražda je vylúčená. Nuž ak si myslíte, že by teória o samovražde bola prijateľná, teraz alebo príležitostne, tak si to odmyslíte. Hádajte dalej.“

Perren Gebert natiahol dlhú ruku a zahasil cigaretu v popolníku. „Pokiaľ ide o mňa,“ poznamenal, „nemám chuť hádať. Uviedol som prijateľnú príčinu. A čo keby ste nám teraz vy povedali, prečo to nebola samovražda.“

Pani Frostová povedala pokojne: „Pán Goodwin, pozvala som vás, aby ste si sadli v mojom dome, lebo vás priviedla dcéra. Ale neviem, či si uvedomujete, ako nás urážate. My… nemám nijakú teóriu…“

Dudley Frost zakvákal. „Nevšímaj si ho, Calida. Nedbaj oňho. Odmietam rozprávať sa s ním.“ Natiahol sa za fľašou whisky.

Odpovedal som: „Poviem vám rovno, že by som mohol byť ešte urážlivejší, a predsa dúfam, že sa preto dostanem do neba.“ Zachytil som zas pohľad pani Frostovej. „Napríklad, na vaše zdvorilé reči, že ste ma pozvali, aby som si sadol vo vašom dome, by som mohol odpovedať, že to nie je váš dom, ale dcérin, ak vám ho nedarovala…“ Sprava som začul klientkin vzdych a pani Frostová už otvárala ústa, ale ja som si pustil jazyk na prechádzku:

„Pripomínam vám to iba preto, aby som vám ukázal, aký protivný viem byť, ak sa o to pokúsim. Myslíte si azda, že sme na hlavu padnutí? Ani policajti nie sú takí tupí, ako sa vám zdá. Už je naozaj čas, aby ste sa prebrali zo sladkých driemot. Boydena McNaira niekto odpraví a Helen Frostová má náhodou taký vzťah k nemu, že sa chce dozvedieť, kto to spáchal, a má dosť rozumu, aby sa obrátila na správneho človeka, aj dosť plné vrecko, aby mu za robotu zaplatila. Je vašou dcérou, neterou, sesternicou a skoro snúbenicou. Privedie ma sem. Viem dosť, aby som sem prišiel š vedomím, že máte dôležité informácie, ale tajíle ich a pritom dobre viete, že si to uvedomujem. A teraz ma tu kŕmite detinskými rečičkami. McNaira bolela hlava, tak sa vybral za Nerom Wolfom, aby sa tam otrávil! Mohli ste mi radšej zdvorilo a úprimne povedať, že odmietate hovoriť o tejto veci, lebo sa nechcete do ničoho zamočiť, ak sa tomu dá vyhnúť – a potom by sa dalo rozprávať o tom, kedy sa do čoho zamočíte.“ Zamieril som ceruzkou na Gebertov dlhý tenký nos. „Napríklad vy – viete, že Dudley Frost by nám mohol povedať, kde je červená kazeta?“

Sústredil som sa na Geberta, ale pani Frostová sedela iba kúsok vľavo od neho, a tak som i ju videl. Gebert mi naletel. Prudko obrátil hlavu, pozrel na Dudleyho Frosta a potom zas na mňa. Pani Frostová tiež mykla hlavou najprv smerom ku Gebertovi a potom do pôvodnej polohy. Dudley Frost zreval na mňa:

„Čo to tárate? Akú červenú kazetu? To idiotstvo z McNairovho testamentu? Dofrasa, aj vy ste sa zbláznili? Považujete sa…“

Zaškeril som sa naňho. „Dosť už! Ved som len poznamenal, že by ste nám o nej azda mohli niečo povedať. Áno, ide o kazetu, čo McNair testamentárne zanechal Wolfovi. Tak čo?“

Dudley Frost sa obrátil k synovi a zahundral: „Odmietam s ním hovoriť.“

„Dobre. Ale skutočne to s vami dobre myslím. Len si vás oťukávam. Viete, že prokurátor má možnosť žiadať od vás výkazy, ako ste spravovali bratovu pozostalosť? A počuli ste už niekedy o povolení na domovú prehliadku? Predpokladám, že ked policajti dnes popoludní šli s povolením do vášho bytu, tak tam našli slúžku, ktorá ich vpustila. Netelefonovala vám? A pravdaže, ked hľadajú červenú kazetu, majú možnosť nazrieť do všetkého, čo tam nájdu. A možnože k vám ešte nedošli, snád sú teraz iba na ceste. A nehrešte slúžku, v takom prípade naozaj niet pomoci…“

Dudley Frost vyskočil na rovné nohy. „To by ne… bolo by to neslýchané…“

„Ale isteže. Nevravím, že u vás boli. Len som vás upozornil, že pri vyšetrovaní vraždy spravia všetko…“

Dudley Frost sa pohol. „Pod, Lew – doboha, uvidíme…“

„Ale tatko, ne…“

„Pod, vravím ti! Si snád môj syn?“ Pozrel na druhý koniec izby. „Ďakujem ti za pohostenie, Calida, a daj mi vedieť, keby bolo treba niečo spraviť. Lew, dofrasa, pod Helen, dievča moje, si blázon, ved som to vždy vravel. Lew!“

Llewellyn zastal a pošepol niečo Helen, uklonil sa tete, ignoroval Geberta a ponáhľal sa za otcom brániť ich hrad. Z predizby bolo počuť kroky, potom otvárať dvere a napokon sa dvere zavreli.

Pani Frostová vstala a pozrela zhora na dcéru. Oslovila ju pokojne: „Helen, naozaj strašné, že sa muselo stať práve toto… a to teraz, ked budeš čoskoro dospelou ženou, ktorá vstúpi do samostatného života. Viem, aký blízky ti bol Boyd, veľa znamenal i pre mňa. A práve teraz mi vyčítaš všeličo, na čo časom zabudneš… pamätáš sa, že som pokladala za múdre tlmiť tvoju náklonnosť k Boydovi. Zdalo sa mi to rozumné, bola si dievčatkom, a mladosť si má hladať mladosť. Helen, dieťa moje drahé…“

Zohla sa, dotkla sa dcérinho pleca i jej vlasov a potom sa zas vystrela. „Si veľmi impulzívna, tak ako tvoj otec, a niekedy sa neovládaš. Nesúhlasím s Perrenom, ked ťa podpichuje, že si chceš kúpiť pomstu. Perren rád podpichuje, je to jeho najobľúbenejšia póza, sám vraví, že je sardonický… ale ved ho poznáš. Myslím, že impulz, ktorý ťa priviedol k tomu, aby si poverila vyšetrovaním toho detektíva, bol šľachetný. Rozhodne dobre poznám tvoju šľachetnosť.“ Hovorila tichým hlasom, ale zvučal v ňom kovový tón. „Som tvoja matka a neverím, že si naozaj chcela priviesť sem ľudí, ktorí mi do očí povedia, že odmietam hovoriť… o tomto prípade… lebo sa nechcem zamočiť. Prepáč, že som dnes hovorila do telefónu veľmi ostro, ale povoľujú mi nervy. Boli tu policajti, ty si tu nebola a zbytočne si nám narobila ešte dalšie nepríjemnosti. Naozaj… naozaj si to neuvedomuješ? Lacné urážky a zastrašovanie tvojej rodiny nikomu nepomôžu. Myslím, že si za dvadsať jeden rokov už zistila, že sa môžeš na mňa spoľahnúť, a ja by som zas chcela vedieť, že sa môžem spoľahnúť na teba.!.“

Helen Frostová vstala. Ked som videl jej bledú tvár a stiahnuté ústa, zdalo sa mi to otrasné, ale rozhodol som sa držať zobák. Stála meravo, zaťaté päste mala spustené popri bokoch a oči jej potemneli od žiaľu, ale neuhla pred pohľadom pani Frostovej, preto som nepovedal ani slova. Gebert podišiel zo dva kroky k nej a zastal.

Povedala: „Môžeš sa na mňa spoľahnúť, mama. Ale aj ujo Boyd. Na tom predsa nie je nič zlé? Však?“ Pozrela na mňa a povedala mi smiešnym hlasom ako dieťa: „Pán Goodwin, neurážajte moju matku.“ Náhle sa obrátila, a potkýnajúc sa ušla od nás. Vybehla z izby cez dvere vpravo, nie do haly, a zavrela za sebou.

Perren Gebert hodil plecami, vopchal si ruky do vreciek, potom vytiahol ruku, ukazovákom si poškriabal tenký nos. Pani Frostová zaťala zuby do spodnej pery a tak hľadela najprv naňho a potom zas na dvere, ktorými ušla jej dcéra.

Poznamenal som milo: „Tuším, že ma nevyhodila. Aspoň som to tak nepochopil. Čo myslíte?“

Gebert sa na mňa usmial. „Odchádzate už?“

„Možno.“ Držal som ešte otvorený zápisník v ruke. „Ale berte, prosím, na vedomie, že pre nás je to vážna robota. Nerobíme to zo zábavy, je to náš chlebík. Pochybujem, že jej to vybijete z hlavy. A všetko tu patrí jej. Som ochotný hned teraz zistiť, ako sa veci majú, povedzme, že zájdeme za ňou do jej izby alebo kam išla a opýtame sa jej, či to bol vyhadzov.“ Pozrel som na pani Frostovú. „Alebo sa teraz trocha pozhovárame. Možnože našli červenú kazetu v byte Dudleyho Frosta. Čo by ste na to povedali?“

Ozvala sa: „Hlúpe, nezmyselné triky.“

Prikývol som. „Áno, naozaj. A teraz sme kvit. Keby ste ma vyhodili, inšpektor Cramer by ma poslal naspäť s tajným, keby ho Wolfe o to požiadal, a nebolo by dobre dráždiť políciu, lebo ste bystrá a viete, že by vás potom podozrievali. Teraz nie ste podozriví, len si myslia, že skrývate niečo, lebo ľudia ako vy majú radi záujem verejnosti iba v spoločenských rubrikách novín a reklamách na cigarety. Napríklad, policajti sú presvedčení, že viete, kde je červená kazeta. A pravdaže, dobre viete, že je majetkom Nera Wolfa, zanechal mu ju v testamente. Naozaj by sme ju radi mali, len tak zo zvedavosti.“

Gebert ma zdvorilo počúval a napokon obráti! hlavu k pani Frostovej. Usmial sa na ňu: „Vidíš, Calida, ten chlapík si naozaj myslí, že by sme mu mohli niečo prezradiť. Myslí to celkom vážne. A polícia takisto. Jediný spôsob, ako sa ich striasť, je ohúriť ich. Prečo by sme im niečo nepovedali?“ Kývol rukou. „Hocičo.“

Pani Frostová naňho mrzuto pozrela. „Nemožno sa s tým predsa zahrávať. Rozhodne nie tvojím štýlom.“

Zdvihol obočie. „Vôbec nemienim žartovať. Chcú informácie o Boydovi, a my ich predsa máme celú kopu.“ Pozrel na mňa. „Stenografujete do zápisníka? Dobre. Zapíšte si: ‚McNair náruživo rád jedol slimáky a radšej pi! calvados ako koňak. Žena mu umrela pri pôrode, lebo tvrdohlavo predstieral, že je umelec a bol taký chudobný a neschopný že sa jej nevedel postarať o dobrú opateru. – Čo je, Calida? Ved ten chlapík chce fakty. – Edwin Frost dal raz dvetisíc frankov – v tom čase to bolo štyristo dolárov – za McNairov obraz a na druhý deň ho predal kvetinárke za fialku – nie za kytičku, len za jednu fialku. McNair nazval svoju dcéru Glenna, čo znamená údolie, pretože vyšla z údolia smrti, ked jej matka umrela pri pôrode. Zrejme v tom bola štipka ponurej útechy. Lenže Boydovo srdce nepoznalo vdaku! Pani Frostová bola jeho najstaršou priateľkou a raz ho zachránila zo zúfalej situácie, hrozilo mu väzenie, no ked sa stal najpoprednejším návrhárom a majiteľom módneho salónu, neochvejne jej účtoval najvyššie ceny za všetko, čo si uňho kúpila. A nikdy…“

„Perren, dosť už!“

„Drahá Calida, prečo mám prestať, ked som iba začal? Dajme tomu chlapíkovi, čo chce, a nech nás nechá na pokoji. Škoda, že mu nemôžeme odovzdať jeho červenú kazetu, Boyd nám naozaj mal čosi o nej povedať. Ale uvedomujem si, že jeho záujem sa sústreduje najmä na Boydovu smrť. nie na jeho život. I v tomto ohľade mu môžem pomôcť. Dobre viem, ako žil Boyd, nuž mal by som vedieť aj to, ako umrel.

Fakt, ked* som včera večer počul o jeho smrti, zišiel mi na um citát z Norboisina, ked si mladá Denise naposledy vzdychne: „Au moins, je meurs ardemment!“ Či by Boyd nebol mohol vysloviť tie isté slová, Calida? Pravda, Denise vzťahovala tú príslovku na seba, kým Boyd by bol myslel na pa…“

„Perren!“ Teraz to už nebol protest, ale rozkaz. Tón i pohľad pani Frostovej ho tak zmrazili, že zmĺkol. „Si bláznivý táraj! Čo z toho robíš komédiu? Iba blázon žartuje o smrti.“

Gebert sa jej zľahka uklonil. „Azda okrem svojej vlastnej – aby zachoval dekórum!“

„Možnože ty áno. Ale ja som Škótka ako Boyd. Pre mňa to nie je žart.“ Obrátila hlavu, a tak som opäť zachytil jej pohľad. „Mohli by ste azda predsa už ísť. Ako ste povedali, je to dom mojej dcéry a nevyhadzujem vás. Ale moja dcéra ešte nie je plnoletá a nemôžeme vám pomôcť. Nemám vám čo povedať okrem toho, čo som už povedala polícii. Ak sa vám páči vaudeville pána Geberta, nechám vás tu s ním.“

Pokrútil som hlavou. „Nepáči sa mi veľmi.“ Vopchal som zápisník do vrecka. „Nuž, mal by som v meste pohnúť kameňom, ale to je už iba hračka. Možnože vás pán Wolfe telefonicky pozve do svojej kancelárie na družný rozhovor. Máte nejaký program na dnes večer?“

Odsekla ľadovo: „Pán Wolfe nehorázne využíva citový impulz mojej dcéry. Neprajem si ho vidieť. Keby sem prišiel…“

„Nerobte si zbytočné starosti,“ uškrnul som sa na ňu. „Cesty určené na toto i na dalšie ročné obdobie už absolvoval. Ale myslím, že vás predsa len uvidíme.“ Pohol som sa a po niekoľkých krokoch som sa obrátil. „Mimochodom, na vašom mieste by som sa veľmi nenamáhal presvedčiť svoju dcéru, aby nás pustila dolu vodou. Pán Wolfe by sa stal iba podozrievavým, a vtedy býva ako čert. Ani ja si s ním neporadím, ked ho diabol posadne.“

Nezdalo sa mi, že by po mojich slovách nejako veľmi zmäkla, a tak som rázne vykročil. V hale som sa pokúsil otvoriť najprv iné zrkadlo, potom som našiel to správne a vzal som si klobúk. Etiketa sa zrejme už vôbec nedodržiavala, a tak som zamieril k výťahu.

Chytil som si taxík a dal som sa zaviezť domov. Cestou ta som šiel s našou klientkou a jej bratancom, lebo som ich nechcel nechať samých v takej krízovej situácii.

Vrátil som sa čosi po šiestej. Najprv som zašiel do kuchyne, chcel som pohár mlieka, ovoniaval som guláš pomaly sa variaci na slabom ohni a povedal som Fritzovi, že mi vôbec nevonia po mladom kozliatku. Vykĺzol som z kuchyne, ked Fritz vytiahol veľkú varechu.

Wolfe sedel s knihou za písacím stolom. Čítal Lawrenceových „Sedem stĺpov múdrosti“ a viem, že tú knihu už dva razy prečítal. Uvedomil som si, v akej je kondícii, ked som videl na stole podnos a pohár, ale nijakú prázdnu fľašu. Kedy-tedy používal svoj najdetinskejší trik, najmä ked vypil už hodne vyše pravidelnej dávky, a zahodil prázdnu fľašu rovno do koša. Ked som bol v kancelárii, spravil to tak, aby som ho nevidel. Toto bláznovstvo vzbudzovalo vo mne skepsu k základnej činnosti jeho mozgu. A trik bol tým detinskejší, že Wolfe si bezpečne zratúval iba závery fliaš a tie všetky do jednej kládol do zásuvky. Viem to zaručene, lebo som to neraz skontroloval. Ked už vypil riadne vyše kvóty, robil opovržlivé poznámky o zratúvaní odložených fľaškových záverov, ale nikdy sa ich nepokúšal odhodiť

Hodil som zápisník na stôl, sadol som si a chlipkal som mlieko. Nemalo zmyslu pokúšať sa odtrhnúť ho od knihy. Ale po chvíli zdvihol tenký ebenový pásik, ktorý používal ako záložku, vložil ho do knihy, zavrel ju a položil Lawrencea na stôl. Natiahol ruku a zacenga! si po pivo. Potom sa oprel a vzal na vedomie, že žijem.

„Príjemné popoludnie, Archie?“

Zahundral som: „Pekelný olovrant. Iba Dudley Frost čosi popíjal, ale nebol ochotný podeliť sa so mnou, tak som ho poslal domov. Priniesol som jedinú zaujímavú novinku, že iba blázon žartuje o smrti. Čo vy na to?“

Wolfe vystrúhal grimasu „Porozprávajte mi to.“

Prečítal som mu poznámky zo zápisníka a dopĺňal som ich spamäti, hoci som sa nemusel veľmi namáhať, lebo som si tak zhustil svoje stenografické symboly, že môžem zapísať Ústavu Spojených štátov na chrbát starej obálky, čo by azda ani nebolo najnevhodnejšie miesto. Prišlo Wolfovo pivo a tašlo osudom určenou cestou. Wolfe počúval ako vždy, okrem chvíľok, ked glgal pohodlne opretý o kreslo a so zažmúrenými očami.

Odtisol som zápisník, obrátil som sa na stoličke, vytiahol som spodnú zásuvku a vyložiľna ňu nohy. „Nuž, toľko som vydoloval a priniesol. Do čoho sa mám teraz pustiť?“

Wolfe otvoril oči. „Vaša francúzština nie je ani obstojná. No a teraz sa ešte vráťme k tomu, prečo ste odstrašili pána Frosta rečami o domovej prehliadke? Bol to azda jemný ťah, ktorého hlbku nechápem?“

„Nie, len chvíľkové vnuknutie. Opýtal som sa ho na červenú kazetu, aby som mohol sledovať reakciu druhých dvoch, a ked som sa do toho pustil, zišlo mi na um, že by bolo zábavné zistiť, či nemá niečo doma, čo by rozhodne nehcel nikomu ukázať. A okrem toho, načo by mi tam bol? Striasol som sa ho.“

„Hm. A ja som predpokladal, že to bol jemnejší úskok. Myslel som, že ste sa ho chceli striasť v nádeji, že azda zachytíte poznámku, pohľad, gesto, ktoré by sa v jeho prítomnosti sotva dali očakávať. V skutočnosti sa to naozaj stalo. V každom prípade vám gratulujem. A pokiaľ ide o pána Frosta – každý má doma niečo, čo by nerád vytŕčal iným na oči. Je to predsa jedna z funkcií domova, aby človek mal kde nechávať také veci. –– Tak vravíte, že červenú kazetu nemajú a nevedia, kde je.“

„Predkladám vám to ako svoj názor. Ako som vám povedal, usudzujem len podľa pohľadu, akým Gebert fľochol na Frosta, ked som naznažil že ju má Frost, a pohľad, akým pani Frostová pozrela na Geberta. Jasne tušia, že v kazete je niečo, čo by malo pre nich význam. Domnievam sa asi správne, že ju nemajú, a ani nevedia, kde je, lebo by neboli tak rýchlo vyskakovali pri náznaku, že ju má Frost. A pokiaľ ide oňho, to vie sám pánboh. To je výhoda chlapa, ktorý vždy exploduje, nech mu hocičo poviete, a tak pre pozorovateľa, ako som ja, niet príznačných odtienkov

„Vy? Ha! Prekvapili ste ma! Priznám sa, že sa čudujem, ako je možné, že pani Frostová si nenašla zámienku, ked ste prišli, a neodtiahla dcéru do druhej izby. Tú ženu vari nič nezmätie? Ani obyčajná zvedavosť…“

Pokrútil som hlavou. „Ani obyčajnú zvedavosť nepozná. Tá žena má oceľovú chrbticu, tlmič na hlavnej tepne, aby krv nekolovala rýchlejšie, a patentný chladič v hlave. Keby ste jej chceli dokázať, že niekoho zavraždila, museli by ste ju vidieť na vlastné oči a ešte mať pri sebe aj fotoaparát“.

„Prepánajána!“ Wolfe sa nahol dopredu a nalial si piva. „Tak si musíme nájsť iného vraha, a to by mohla byť otrava!“ Pozoroval, ako klesá pena. „Vezmite si zápisník a nájdite poznámky o Gebertovej komédii. Prečítajte mi vetu, kde cituje Norboisina.

„Chcete sa zabávať na mojej francúzštine?“

„Nie, to naozaj vôbec nie je žart. Stenografujctc predsa foneticky, tak si už voľajako poradíte so svojimi skratkami. Myslím, že ten citát poznám, ale chcel by som to vedieť naisto. Norboisina som čítal pred rokmi a nemám jeho knihu.“

Prečítal som odstavec začínajúci.Drahá Calida.‘ Nedbal som na francúzštinu a odvážne som sa do toho pustil, bez ohľadu na to, či je obstojná, ved som sa pokúšal iba zo tri razy niečo z nej pochytiť: raz v tridsiatom roku od Fritza a dva razy od dievčaťa, s ktorým som sa zoznámil, ked sme riešili istý prípad vydierania.

„Chcete to počuť ešte raz?“

„Nie, dakujem.“ Wolfe vťahoval a vydúval pery. „A pani Frostová to nazýva bláznivým táraním! Bolo by zaujímavé byť tam, aby som počul tón a sledoval ich oči. Pán Gebert bol skutočne sardonický, ked vám toľkými slovami povedal, kto zabil pána McNaira. Táral, aby provokoval? Alebo povedal pravdu, aby ukázal, aký je šikovný? Alebo si len tak overoval vlastný dohad? Myslím, že najskôr ide o tú druhú možnosť. Potvrdzuje tým moje predpoklady, ale nemohol to predsa vedieť. A keby sme aj bezpečne poznali vraha, dočerta, čo si počneme? Pravdepodobne nepomôže ani najväčšia trpezlivosť. Ak sa červená kazeta dostane Cramerovi do rúk a inšpektor sa rozhodne konať bezo mňa, tak iskra načisto zhasne a ostaneme obaja s hŕbou dreva, ktoré nebude čím zapáliť.“ Dopil pivo, položil pohár a utrel si ústa. „Archie, potrebujem tú prekliatu kazetu.“

„Áno. O minútku po ňu skočím. Ale najprv, len aby ste sa ma striasli, tak mi povedzte presne, kedy nám Gebert prezradil, kto zabil McNaira? Nepovedali ste to predsa len preto, aby ste sa vyťahovali?“

„Pravdaže nie. Vari to nie je jasné? Ale zabudol som, že neviete po francúzsky. Ardemment znamená dychtivo. Preklad citátu znie asi: „Aspoň na smrť čakám dychtivo.“

„Naozaj?“ Zdvihol som obočie. „Čerta tomu rozumiem.“

„Áno. A preto – ale zase som zabudol. Neviete ani po latinsky, však?“

„Nie práve najlepšie. A v čínštine som tiež poslabší.“ A podpichoval som Wolfa vyberaným hronským štýlom: „Možnože by sme mali celý ten prípad odovzdať Heinemannovej jazykovej škole. Treba aj Gebertov citát zaradiť medzi významné svedectvá, alebo si ho môžeme nechať pre seba?“

Prestrelil som. Wolfe stisol pery a mrzuto na mňa pozrel. Oprel sa dozadu. „Archie, raz sa neudržím… ale nie, nemôžem zmeniť vesmír, a preto ho treba brať taký, aký je. So všetkým, čo v ňom je, aj s vami.“ Vzdychol si. „Nechajte latinčinu. Radšej vám dám potrebné informácie, aby ste si ich zapísali: dnes po obede som telefonoval Hitchcockovi do Londýna, budete to mať na účte. Požiadal som ho, aby poslal šikovného chlapíka do Škótska pozhovárať sa so sestrou pána McNaira a aby poslal inštrukcie svojmu agentovi v Barcelone alebo v Madride, nech preskúma isté zápisy v Cartagene. To znamená, že výdavky budú niekoľko sto dolárov. Saul Panzer sa neozval. Potrebujeme tú červenú kazetu. Bolo mi jasné, kto zabil McNaira, aj prečo, už skôr, ako si Gebert doprial zábavu a poinformoval vás. V skutočnosti nám však nepomohol, a pravdaže, ani nechcel. Fuj! Tak tu sedieť a čakať na výsledok hry na schovávačku, ked sú všetky prekážky už vlastne prekonané. Prosím, odpíšte tú Gebertovu poznámku na stroji, kým ju máte čerstvo v pamäti, možno bude potrebná.“ Zdvihol opäť knižku, oprel sa lakťami o kreslo, otvoril si ju na založenej strane a už ho nebolo.

Čítal celé popoludnie, ale ani „Sedem stlpov múdrosti“ nestlmilo jeho ochotu hned vstať, ked nás Fritz volal večerať. Pri večeri mi láskavo vysvetľoval, prečo mal Lawrence taký úžasný úspech, že sa mu podarilo spojiť arabské kmene do veľkej vzbury. Podstatný bol Lawrenceov osobný náhľad na ženy, ktorý sa stotožňoval s klasickým arabským stanoviskom. Hlavným činiteľom u každého muža, vyvíjajúceho činnosť ako spoločenský tvor, je jeho stanovisko k ženám. Arabi si zrejme uvedomovali, že Lawrence je v podstate jedným z nich, preto ho prijali medzi seba. A potom mu pomohla jeho vrodená bystrosť a veliteľské schopnosti. Romantika by neboli pochopili, puritána by boli rázne odmietli, sentimentálny muž by im bol na posmech, ale pohrdlivý realista Lawrence s falošnou pokorou a s veľkou dávkou tajnej pýchy, toho si privinuli na hrud. Guláš bol vynikajúci, možno lepší sa Fritzovi ešte ani nepodaril.

Po deviatej sme dopili kávu a vrátili sme sa do kancelárie. Wolfe si sadol zas ku knihe a ja som siahol za záhradníckymi katalógmi na stole. Rozhodol som sa, že približne po hodine trávenia a pokojnej rodinnej idyly pokúsim sa vyprovokovať Wolfa k inštruktáži z latiny, aby som zistil, či Gebert naozaj prezradil niečo, alebo či ma Wolfe chcel ohúriť akousi abrakadabrou. No vyrušili nás skôr, ako som vymyslel, akou metódou by som mal zaútočiť. O pol desiatej zacengal telefón.

Zdvihol som ho. „Tu je kancelária Nera Wolfa.“

„Archie? Tu je Fred. Volám z Brewsteru. Radšej ma prepoj na pána Wolfa.“

Povedal som mu, aby počkal, a obrátil som sa k Wolfovi. „Volá Fred z Brewsteru. Pätnásť centov za minútu.“

Hned prestal vkladať záložku do knihy. Zdvihol svoje slúchadlo a ja som oznámil Fredovi, že môže hovoriť-, a otvoril som si zápisník.

„Pán Wolfe? Tu je Fred Durkin. Saul ma poslal do dediny, aby som vás zavolal. Nenašli sme červenú kazetu, ale čakalo nás tam malé prekvapenie. Skončili sme v dome, prezreli sme každú piad a vybrali sme sa von. Teraz je najhoršie obdobie na takú robotu, lebo na jar, ked sa sneh roztopí, býva zem strašne rozbahnená. Ked sa zotmelo, zapálili sme lampáše. Zazreli sme svetlá blížiaceho sa auta a Saul nám kázal zhasnúť. Cesta je úzka a zablatená, nemožno po nej ísť rýchlo. Auto zabočilo k bráne a zastalo pred vchodom. Sedan sme po príchode dali do garáže. Svetlá zhasli.

motor stíchol a muž vystúpil. Bol sám, a tak sme ostali za kríkmi. Podišiel k obloku, zasvietil si baterkou a pokúšal sa otvoriť si ho. Orrie a ja sme si stali medzi neho a auto, Saul šiel k nemu a opýtal sa ho, prečo nevojde dverami. Prijal to celkom pokojne, povedal, že si zabudol klúč, a nemal vraj poňatia, že tu niekoho ruší, a pohol sa. Saul ho zastavil a poznamenal, že by bolo lepšie, keby najprv vošli spolu do domu, vypili si za pohárik a pozhovárali sa. Chlapík sa zasmial, vraj nedbá a potom šli dnu. Orrie a ja sme sa pohli za nimi, zapálili sme svetlo v dome a sadli sme si. Chlap sa volá Gebert G-E-B-E-R-T, je vysoký, tenký, tmavý a má tenký nos… „Áno. Poznám ho. A čo hovorí?“

„Dokopy nič. Rozpráva veta, ale nepovie nič. Vraví, že McNair mu bol priateľom a že si tu dačo nechal, a tak si pomyslel, že by sem mohol zájsť a vziať si to. Nedá sa zastrašiť a je klzký ako úhor, je to veľký fiškus.“

„Áno. Viem. A kde je teraz?“

„Nuž tamdnu. Saul a Orrie lapili vtáčika. Saul ma poslal, aby som sa opýtal, čo s ním máme spraviť…“

„Pusťte ho. Čo iné by ste mohli spraviť? Pravda, ak nie ste hladní a nechcete si z neho uvariť polievku. Saul si s tým vtáčikom neporadí. Nemôžete ho zadržať…“

„Čerta ho nemôžeme zadržať. Ešte som neskončil, počkajte, kým vám to dopoviem. Boli sme tam s Gebertom asi desať či pätnásť minút, ked sa spredu ozval hrmot a ja som vyskočil pozrieť, čo sa robí. Pred bránou zastali dve autá. Povyskakovali z nich chlapi, vybehli na dvor za mnou a namojdušu vytiahli pištole. Keby ste to boli videli, mysleli by ste si, že som riadny gangster, prinajmenej sám Dillinger. Videl som policajné uniformy. Vykríkol som na Saula. aby zamkol dvere, a potom som už čelil útoku. Čo myslíte, kto všetko ma obkolesil? Poručík Rowcliff, ten komprd z kriminálky, další traja tajní a dvaja uniformovaní strážcovia, potom akýsi okuliarnatý krpáň, zástupca prokurátora putnamského okresu. Tak čo – nebol som v obkľúčení?“

„Áno. Konečne. A strieľali?“

„Pravdaže, ale pochytal som guľky a odrazil som ich späť. Zdá sa mi, že prišli hľadať červenú kazetu. Šli k dverám a chceli vojsť. Saul nechal Orrieho brániť dvere, prešiel k obloku a zhováral sa s nimi cez sklo. Pravdaže chcel vidieť príkaz na prehliadku domu, ale chlapi ho nemali. Vykrikovali krížom-krážom na seba a strážnici oznámili, že vtrhnú do domu, lebo Saul sa doň vlámal a on im priložil na oblok poverenie pána Wolfa a chlapi si naň posvietili. Potom už čušali a Saul mi kázal zájsť do dediny a zatelefonovať vám. Rowcliff povedal, že sa odtiaľ nepohnem, kým ma neprezrie, či nemám červenú kazetu, a ja mu na to, že zoderiem z neho kožu, ak sa ma dotkne, a zavesím ju na plot, aby mu preschla. Ale nemohol som vytiahnuť sedan, lebo Gebertovo auto stálo na ceste a dalšie dve autá zatarasili vchod pred bránou, tak sme uzavreli prímerie, Rowcliff vytiahol svoj autiak a obaja sme sa v ňom odviezli do Brewsteru. Je to len asi päť kilometrov. Ostatných sme nechali sedieť na prahu. Som v telefónnej búdke v reštaurácii a Rowcliff je poniže v dragslore a volá odtiaľ policajné riaditeľstvo. Mám chuť potiahnuť mu voz a vrátiť sa bez neho.“

„Dobre. Znamenitá myšlienka. Vie, že je tam Gebert?“

„Nie. Ak Gebert nerád vidí polišov, pravdaže, nebude chcieť odísť. Čo máme spraviť? Vytiahnuť ho nasilu? Alebo máme vpustiť polišov? Nemôžeme vyjsť a kopať vonku, vlastne nemôžeme spraviť nič iné, len sedieť dnu a pozerať sa na Gebertov úsmev, a namojveru, že je chladný ako srdce Angličana, a my tam veru nemáme ohník. Panebože, mali by ste počuť strážnikov, čo tí tam vonku potárajú, tuším v tej divočine chytajú medvede a levy holými rukami a jedia ich surové.“

„Počkaj!“ Obrátil som sa k Wolfovi. „Vyberiem sa vari na cestu, čo poviete?“

Wolfe sa striasol. Tuším v duchu narátal aspoň tisíc jám medzi Tridsiatou piatou ulicou a Brewsterom a desaťtisíce áut rútiacich sa oboma smermi. Striehnúce nebezpečenstvá noci. Prikývol.

Povedal som Fredovi: „Vráť sa! Zadržte Geberta a nevpusťte nikoho dnu. Prídem za vami tak rýchlo, ako len budem môcť.“

Bolo trištvrte na desať, kým som sa pohol z domu, zahol som za roh do garáže na Desiatu avenue a spustil som sa v roadsteri po rampe. O 23.13 som prifrčal do dediny Brewster a zabočil som doľava podľa inštrukcií, ktoré dala Helen Frostová Saulovi Panzerovi. Hodina a dvadsaťosem minút – to nebol zlý čas, ak uvážime zákruty na Pines Bridge Road a nemožnú cestu medzi Muscootom a Croton Falls.

Asi dva kilometre som šiel po dláždenej hradskej, potom som znova zabočil doľava na zablatenú cestu. Bola úzka ako bigotná dušička, zamieril som do kaľají a ostal som v nich. Svetlá mi odhaľovali len holé konáre stromov a kríkov tak blízko na obidvoch stranách, že sa mi marilo, akoby Fredove táranie o divočine ani nebolo také nezmyselné! Kdetu sa vynoril dom, ale všade dookola bola tma a ticho. Hrkotal som dlho po ceste, potom ma čakala ostrá zákruta vľavo a hned zas vpravo a ešte jedna vľavo, až sa mi zdalo, že som odbočil na zlom mieste. Napokon som zazrel pred sebou svetlo, koľaj ma vtiahla do ľavej zákruty a bol som na mieste. Okrem niekoľkých rýchlych Wolfových poznámok pred odchodom vzal som si na pomoc i vlastný rozum a celou cestou som si lámal hlavu, ako najlepšie zvládnuť situáciu. Nič sa mi vlastne nezdalo kritické, len by som bol rád Gebertovu výpravu na čas zatajil pred políciou. Nech sa im páči vojsť a hľadať si červenú kazetu, ked sa Saulovi nepodarilo nájsť ju, hoci nerušene pracoval v dome celé popoludnie. Ale Gebert je hoden trocha námahy a okrem toho išlo aj o našu reputáciu. Zastavil som vedľa dvoch áut zaparkovaných na kraji cesty, vystrčil som hlavu a zakričal som:

„Pohnite s tým vehiklom! Zatarasil mi vchod a chcem vojsť.“

Z prahu sa ozval drsný hlas: „Dočerta, kto ste?“

Zrúkol som: „Haile Selasie. Dobre, pohnem si ho sám. Ak niečo pokrivím, nebude to moja vina.“

Vystúpil som a nasadol som do druhého auta, bol to otvorený policajný voz s poskladanou strechou. Počul som a v tme som i nejasne videl, že dvaja chlapi vstali z prahu a ponáhľali sa po chodníku ku mne. Preskočili nízku ohradu. Prvý chlap bol v uniforme a v druhom som spoznal svojho starého priateľa, poručíka Rowcliffa. Policajt sa odvážne pokúšal zastrašiť ma:

„Hybaj von z toho auta, kamarát! Ak sa pohneš, tak ťa zviažem do kozia.“

Odsekol som: „A to zas nie! Rozumiete? Smiešne, že sa mi vyhrážate. Som Archie Goodwin, zastupujem pána Nera Wolfa, som tu právom, a vy nie. Ak človek zistí, že mu cudzie auto blokuje vlastný vchod, má právo odtiahnuť ho, a tak to aj spravím. Ak sa pokúsite zastaviť ma, bude zle, lebo som pekelne rozzúrený a myslím to vážne.“

Rowcliff zahundral: „No dobre, vystúpte a my už tú kraksňu pohneme.“ Zahundral strážnikovi: „Môžete to hned spraviť. Tohto vtáčika ešte nikto nelapil.“

Strážnik otvoril dvere. „Vystúpte!“

„Odtiahnete auto?“

„Dočerta, prečo by som ho neodtiahol? Vystúpte!“

Vystúpil som a vrátil som sa do svojho auta. Policajt pohol auto, vyšiel na cestu a potom ho zaparkoval za vchodom. Osvetľoval som ho reflektormi. Potom som sa i ja pohol, prešiel som cez bránu a po chvíľočke som zabrzdil pred iným autom. Spoznal som ho hned, bol to voz, ktorý Gebert včera zaparkoval pred Wolfovým domom. Vystúpil som a pobral som sa k verande. Na kraji sedel celý hlúčik. Ktorýsi z nich začal mudrovať a posvietil mi baterkou do tváre, ked som sa približoval. Rowcliff a policajt šli za mnou a zastali pod schodmi.

Opýtal som sa: „Kto velí tomuto gangu? Viem, že vy nie, Rowcliff, lebo sme už za hranicami mesta. Kto z vás má právo vkročiť na tento súkromný majetok?“

Pozreli jeden na druhého. Policajt vytrčil bradu a opýtal sa ma: „A vy čo?“

„Môžete vziať jed na to, že povolenie mám. Videli ste poverenie podpísané správcom tohto majetku. A ja mám také isté poverenie vo vrecku. Nuž tak podme, kto je tu veliteľom? Kto je zodpovedný za tú opovážlivosť?“

Z verandy som počul chichot a tieň z kúta sa ozval: „Ale ja mám právo tu byť, však, Archie?“

Pozrel som naňho. „Hej, Fred. Čo tu robíš vonku v zime?“

Zamieril ku mne. „Nechceli sme otvárať dvere, aby tá gangsterská banda náhodou nezistila…“

Zavrča‘ som: „Čože by tí mohli zistiť? V poriadku, velitel tu nie je. Fred, zavolaj Saula…“

„A ja preberám zodpovednosť!“ Z tmy sa vynoril kraťúch a zápäť som zazrel okuliare. Zapišťal: „Som zástupca okresného prokurátora. Mánie zákonné právo…“

Premeral som si ho zvysoka. „Máte zákonné právo ísť domov a ľahnúť si do postele. Máte povolenie, predvolanie, alebo aspoň cigaretový papier?“

„Nie, nebolo č^su…“

„Tak čušte.“ Obrátil som sa k Rowcliffovi a strážnikovi. „Myslíte, že som už skončil? Vôbec nie, som pobúrený a mám sa aj prečo rozčuľovať. To je odvaha prísť si v noci do súkromného domu a chcieť si ho len tak prekutať bez dôkazu, že tam kedy bolo niečo alebo niekto, čo má voľačo spoločné so zločinom. Čo chcete, červenú kazetu? Je majetkom Nera Wolfa, a ak je tam, vezmem si ju, vopchám si ju do vrecka a vyjdem s ňou, a nepokúšajte sa ani priblížiť ku mne, lebo som veľmi citlivý na dotyk.“ Prešiel som popri nich, vyšiel som na verandu a zabúchal som na dvere:

„Pod sem, Fred! Saul!“

Počul som hlas znútra. „Heló, Archie. Všetko v poriadku?“

„Pravdaže. Otvor dvere! Pod ku mne, Fred!“

Hlúčik vstal a pohol sa trochu smerom k nám. Počul som odomykať, dvere sa otvorili, pásik svetla padol na verandu. Saul stál na prahu a Orrie za ním. Fred a ja sme tam tiež boli. Obrátil som sa k hlúčiku:

„Prikazujem vám, aby ste opustili tento pozemok. Všetci. Inými slovami: pohnite sa! Robte si, čo chcete, ale uvedomte si, že ste tu ilegálne, celkom bez debaty. Nesúhlasíme, aby ste sa tu zhlukovali na verande, ale ak sa pokúsite vtrhnúť do domu, bude to rozhodne oveľa horšie. Ustúp, Saul. Pod, Fred!“

Vošli sme. Saul zavrel dvere a zamkol ich. Poobzeral som sa okolo seba. Vedel som, že to tu patrilo McNairovi, a tak som očakával, ie zas uvidím dalšie „Návrhárove sny“, ale zariadenie bolo vidiecky prosté. Pekné, pohodlné stoličky a stolčeky s vankúšmi, veľký, ťažký drevený stôl a pukotajúci oheň vo veľkom kozube na druhom konci izby. Obrátil som sa k Fredovi Durkinovi.

„Bezočivý luhár. Vravel si, že tu niet ohňa.“

Vyškiera] sa, šúchajúc si ruky pri kozube. „Nechcel som, aby si pán Wolfe myslel, že to tu máme veľmi útulné.“

„To by ho nemrzelo. Nemá rád útrapy, ani ked ich znášate vy.“ Poobzeral som sa a tichšie som sa opýtal Saula: „Kde je váš úlovok?“

Ukázal hlavou na dvere. „V druhej izbe. Nie je tam svetlo.“

„Kazetu ste nenašli?“

„Ani stopy. Prezreli sme každý centimeter.“

Pretože to povedal Saul, stačilo mi to. Opýtal som sa ho: „Sú tam i dalšie dvere?“

„Áno. Zadný vchod. Zabarikádovali sme ho.“

„V poriadku. Ostaň tu s Fredom a ty, Orrie, pod so mnou.“

Prišiel ku mne a viedol som ho do vedľajšej izby. Ked som zavrel dvere, zdalo sa mi, že je tam tma ako v rohu, ale dva jasnejšie obdĺžniky naznačovali, kde sú obloky, a po niekoľkých sekundách som videl aj obrysy stoličky. Kázal som Orriemu: „Spievaj!“

Zahundral: „Dočerta, som taký hladný, že nevládzem spievať.“

„Len spievaj. Ak niektorý z nich náhodou pritláča ucho na oblok, tak nech počuje, ako si tu niekto spieva.“

„Nemôžem spievať potme…“

„Dofrasa, budeš už spievať?“

Zaodŕhal a spustil. Orrie mal dosť dobrý hlas. Podišiel som tesne k stoličke a povedal som:

„Tu je Archie Goodwin. Poznáte ma.“

„Pravdaže.“ Gebertov hlas znel celkom pokojne. „Vy ste predsa človek, čo neznáša scény.“

„Správne. Prečo som sem prišiel, namiesto aby som si šiel ľahnúť. Prečo ste sem prišli vy?“

„Šiel som si sem po dáždnik, čo som si tu nechal vlani na jeseň.“

„Aha, áno. A našli ste ho?“

„Nie. Asi si ho niekto požičal.“

„To je naozaj škoda. Počúvajte ma chvílku. Vonku na prahu sedí hlúčik ľudí od štátnej polície, newyorskí detektívi a putnamský prokurátor. Čo keby ste im porozprávali tú historku o dáždniku?“

Videl som, ako hodil plecami. „Keby ich to bavilo. Nepredpokladám, že vedia, kde je.“

„Chápem. Máte ľahkú hlavu, čo? Nijaké starosti na tomto šírom svete. A prečo tu potom sedíte sám potme? – Trochu hlasnejšie, Orrie!“

Gebert zas mykol plecami. „Váš kolega, ten krátky s veľkým nosom, ma požiadal, aby som sem šiel. Bol ku mne veľmi zdvorilý, ked som sa pokúšal otvoriť oblok, lebo som nemal kľúč.“

„A tak ste nechceli byť ani vy nezdvorilý k nemu. To bolo naozaj pekné. Tak je všetko v poriadku a môžem sem vpustiť polišov a povedať im, že sme vás prichytili, ako ste sa pokúšali o vlámanie?“

„Je mi to celkom ľahostajné.“ Nevidel som jeho úsmev, ale vedel som, že mu sedí na tvári. „Naozaj. Nepokúšal som sa o vlámanie, iba som otváral oblok.“

Zhnusený som sa vystrel. Nemal som sa do čoho zadrapiť, a keby aj blufoval, predpokladal som, že je dosť sardonický, aby sa toho držal až do konca. Orrie zmĺkol a ja som zahundral, aby spustil ešte raz. Podmienky na úspešné rokovanie boli mizerné. Nahol som sa opäť k nemu:

„Pozrite, Gebert. Máme vás – Nero Wolfe si vás oťukal – ale chceme vám dať šancu. Je polnoc, nebolo by najlepšie spraviť to takto: vpustím polišov dnu a poviem im, aby si hľadali červenú kazetu, ak sa im zachce. Náhodou viem, že ju tu nenájdu. A vy ste môj kolega. Voláte sa Jerry. Ostatných kolegov tu necháme a my dvaja si sadneme do môjho auta, vrátime sa do New Yorku a vy sa vyspíte u Wolfa – v hosťovskej nad mojou izbou je dobrá posteľ. Najlepšie, ked tam ráno budete, aby ste sa zhovárali s Wolfom. Zdá sa mi, že je to celkom dobrý program.“

Videl som, ako krúti hlavou. „Bývam v Chesebroughu. Ďakujem vám za pozvanie, ale radšej sa vyspím vo svojej posteli.“

„Spytujem sa vás, či prídete.“

„Nocovať k pánu Wolfovi? Nie.“

„V poriadku. Ste blázon. Ale iste máte dosť rozumu, aby ste si uvedomili, že budete nútený pozhovárať sa s niekým

0 tom, prečo ste šli skoro sto kilometrov, aby ste si cez okno vzali dáždnik. Ako poznám Wolfa, a poznám i políciu, radil by som vám radšej sa pozhovárať s ním ako s nimi. Nepokúšam sa vytriasť z vás dušu, celkom by sa mi to páčilo, zdá sa mi to vábne, ale namojveru tu nebudem stáť celú noc a prosiť vás. O chvíľu začnem byť netrpezlivý.“

Gebert zas len hodil plecami. „Priznám sa, že nemám rád políciu. Odídem odtiaľto s vami inkognito. Platí?“

„Áno.“

„Výborne. Tak pôjdem.“

„Prenocujete u Wolfa?“

„Ved som vám to práve povedal.“

„Tým lepšie pre vás. O auto sa nestarajte, · Saul si ho vezme na starosť. Voláte sa Jerry. Vystupujte tvrdo a ignorantsky ako ja alebo hocktorý detektív. Dobre, Orrie, môžeš stíšiť. A podme. Jerry, pod už!“

Otvoril som dvere do osvetlenej izby a obaja šli za mnou. Privolal som Saula a Freda a niekoľkými slovami som im vysvetlil svoj strategický plán. A ked Saul namietal, že nevpustí policajtov do domu, bez slova som s ním súhlasil. Naše trio sa ráno chcelo znova pustiť do práce a medzitým mali chuť si trocha zdriemnuť. Dohodli sme sa, že nevpustia nikoho a nedovolia ani vonku kopať cudzím. Ráno sa potom Fred zas vypraví do dediny, aby obstaral niečo pod zub a zatelefonoval do našej kancelárie.

Podišiel som k obloku, pritisol som nos na sklo a videl som, že spoločnosť pri schodoch sa ešte vždy nerozišla. Saul mi odomkol dvere, ked som mu kývol, otvoril ich a Gebert

1 ja sme prešli cez verandu. Za nami na prahu ostali Saul, Orrie a Fred. Kráčali sme ku schodom.

„Poručík Rowcliff? Aha, tu ste. Jerry Martin a ja sa vraciame do mesta. Nechávam tu troch mužov a tí dávajú ešte vždy prednosť tichému súkromiu. Potrebujú trochu spánku a vy takisto. Iba z láskavosti vám úprimne prezradím, že Jerry ani ja nemáme pri sebe červenú kazetu, tak si na ňu darmo brúsite zuby. Všetko v poriadku. Saul, zamkni a jeden z vás nech bdie.“ Dvere sa zavreli, veranda bola opäť tmavá a ja som sa obrátil. „Pod, Jerry. Ak ťa niekto bude otravovať, pichni doňho klobúkovú ihlu.“

Ale v tej chvíli, ked sa dvere zavreli, ktosi zas mudroval, zapálil baterku a zamieril svetlo na Gebertovu tvár. Držal som ho za lakeť, aby sme sa chytro stade vyparili, ale pred nami sa zhrčili chlapi a ktosi zahučal: „Teraz nemusíme utekať!“ Akási ráňava stála pred Gebertom a osvetľovala ho. A znova zahundral: „Pozrite, pán poručík, nože pozrite na toho Jerryho Jerry čertisko! Ved to je chlap, ktorý bol u Frostovcov. ked som tam bol dnes ráno s inšpektorom. Volá sa Gebert a je to priateľ pani Frostovej.“

Vyprskol som: „Nepoznám vás, ale asi máte vlčiu tmu. Možnože vám zaškodil vidiecky vzduch. Pod, Jerry!“

Nedalo sa pohnúť Rowcliff a dvaja tajní aj policajti nám zastali cestu Rowcliff mi zaspieval do ucha: „Stojte, Goodwin! Počuli ste už o Billovi Northrupovi a dobre viete, že má oči ako jastrab. Nemýliš sa. Bili?“

„Ani náhodou. Je to Gebert“

„No dobre Len si naňho posvieťte. A čo vy na to, pán Gebert? Čo to znamená, že ste sa pokúšali oklamať pána Goodwina a povedali ste mu, že sa voláte Jerry Martin? Hm?“

Držal som zobák. Nanešťastie som dostal poriadny kopanec a neostávalo mi nič iné ako mlčky ho inkasovať. A Gebertovi treba uznať: svetlo mu svietilo rovno do tváre, celý hlúčik goríl sa naňho vrhol a on sa usmieval, akoby sa ho boli spýtali, či chce do čaju mlieko alebo citrón.

Odpovedal– „Neopovážil by som sa pána Goodwina oklamať. Naozaj nie. Ani by som nemohol. Pozná ma.“

„Ale naozaj? Potom sa môžem pozhovárať s ním o jeho predstave, že vás prepašuje ako Jerryho Martina. Ale mohli l>y ste mi povedať, čo ste robili tu v dome pána McNaira. Našli vás tam, čo?“

„Našli ma?“ Gebert sa tváril zdvorilo, ale trochu otrávene.

„Pravdaže nie. Priviedli ma. Požiadali ma, aby som im prišiel ukázať, kde si pán McNair mohol schovať červenú kazetu, ktorú hľadajú. Ale darmo, nebola tam. Potom ste prišli. Napokon sa ukázal aj pán Goodwin. Myslel si. že bude lepšie, ak nebudete vedieť, že som im prišiel pomôcť, a tak navrhol, aby som vystupoval ako Jerry Martin. Nevidel som nijakú príčinu, prečo by som nemal poslúchnuť.“

Rowcliff zavrčal. „Ale dnes ráno ste nepokladali za vhodné spomenúť inšpektorovi Cramerovi tento dom, ked sa vás opýtal, či snád viete, kde by mohla byť červená kazeta, čo?“

Gebert vedel i na to šikovne odpovedať a potom aj na niekoľko dalších otázok, ale nepočúval som s veľkým záujmom. Usilovne som si lámal hlavu na probléme, s ktorým som si nevedel rady. Zháčil som sa, lebo Gebert mi bol príliš slizký. Prirodzene, domnieval sa, že nebudem nič namietať proti jeho historke, lebo ho chcem zachrániť pre Nera Wolfa. Ale zrazu sa mi zdalo, že Gebert nie je toľko hoden. Nemal som výčitky svedomia, veľmi ochotne by som bol nasypal piesok do očí celému ústrediu s komisárom Hombertom na čele, ale v prípade, ked sa mi zdá, že to hodno riskovať. No teraz sa mi videlo dosť pochybné, či sa Wolfovi podarí vyžmýkať z Geberta niečo súceho, a keby sa mu to nepošťastilo, mal by Cramer dalšiu zámienku vážne sa na nás rozčertiť a nám by neostalo nič na potechu. Vedel som, že je to veľké riziko, lebo ak Gebert zavraždil McNaira je dosť pravdepodobné, že to z neho vyžmýkajú na policajnom riaditeľstve a bude po našom prípade. Ale ja nie som Wolfe, mojou nevýhodou je, že neviem, či je Gebert vinný. Kým som tam uvažoval, počúval som na pol ucha, ako Gebert krotí Rowcliffa, a báječné sa mu darilo. Už ho tak spracoval, že sme obaja mohli nastúpiť do auta a odísť, ani len odtlačky prstov by sme im nemuseli nechať.

„Ostaňte ráno doma,“ zavrčal Rowcliff. „Inšpektor sa možno bude chcieť s vami pozhovárať. Ak odídete, nechajte odkaz, kde vás možno nájsť.“ Obrátil sa ku mne a z jeho dychu by sa bol dal vydestilovať čistý ocot. „Toľko všivavých trikov vám večne chodí po rozume, že som ochotný staviť sa, že ked ste sám, tak sa pokúšate oblafnúť aj sám seba. Inšpektor vám už naznačí, čo si myslí o tomto podfuku. Ale ja by som vám ani nechcel povedať, čo si o tom myslím.“

Zasmial som sa mu do tváre zahalenej tmou. „A už prichádza na rad další trik. Počúval som mlčky Gebertove rečičky, len aby som videl, ako sa vie vyšmyknúť. Ten by sa celkom hladko zošuchol aj na hustom strúhadle. Radšej si ho vezmite na ústredie a dajte mu tam nocľah.“

„Hm? A načo? Už ste s ním skončili?“

„Ale kdeže! Ešte som ani nezačal. Dnes večer čosi pred deviatou prišiel sem na svojom aute. Nevedel, že tu niekto je, lebo bolo zhasnuté, pokúšal sa otvoriť oblok, aby sa dostal dnu. Ked sa ho Saul Panzer opýtal, čo tu chce, povedal že si tu v jeseni zabudol dáždnik a teraz si poň prišiel. Možno sa nájde na polícii v stratách a nálezoch, mali by ste ho ta vziať, aby sa tam poobzeral. Stačí, ked vám ho presne opíše.“

Poručík Rowcliff zahundral: „A zase ste mi ochotne poslúžili dalším trikom. Kedy ste si ho vymysleli?“

„Nebolo treba unúvať sa. Fakty sú neuveriteľnejšie ako skutočnosť. Nemali by ste vždy každého podozrievať. Ak chcete, zavolám vám sem aj ostatných a môžete sa ich povypytovať, boli tu všetci traja. Povedal by som, že dáždnik, ktorý je toľko hoden, aby človek preň liezol cez oblok do domu, je zároveň hoden aj toľkej námahy, aby ste preň vysúkali zopár otázok.“

„Uhmm. A vy ste toho človeka volali Jerry a pokúšali ste sa ho prepašovať! Kam? A čo by ste povedali, keby ste šli s nami a tiež si obzreli zopár dáždnikov?“

Už sa mi to zhnusilo. Nebol som nadšený, že musím pustiť Gcberta i rúk. Odvrkol som: „Truľo truľovský! Nič iné nie ste. Rozkrikujete sa tu ako dáky čaptoš, ked chytá deti, čo hádžu loptu o múr. Možnože som si chcel vyslúžiť slávu a sám by som ho bol zaviezol na políciu. Alebo možno som mu chcel pomôcť, aby ušiel, a bol by som ho naložil do brooklynskej podzemnej, lebo tuším tam bývate. Máte ho, všakáno, aj s uzdou, za ktorú si ho môžete odviesť. Ste všetci truľovia truľovskí. Inokedy o tomto čase dávno spím“

Prešiel som cez kordón, odsotil som ich ako muchy, sadol som si do auta, vycúval som cez bránu, zahol som na cestu a o vlások som sa prešuchol popri policajnom aute.

Pustil som sa po vyhĺbených koľajach a výmoľoch. Tak ma znepokojil vývin udalostí, že som prekonal i svoj predošlý čas medzi Brewsterom a Tridsiatou piatou ulicou o celé dve minúty.

Pravdaže, dom bol už tichý a tmavý. Na stole som nenašiel lístok od Wolfa. Hore vo svojej izbe, kam som si priniesol pohár mlieka z kuchyne, videl som červené svetielko na stene, čo znamenalo, že Wolfe už zapojil poplašné zariadenie, a keby sa niekto pokúsil dotknúť jeho oblokov alebo v hale by sa priblížil na osem krokov od jeho dverí, gong pod mojou posteľou by spustil taký poplach, že by zobudil ešte i mňa. Ked som sa hodil do postele, boli už dve devätnásť po polnoci.

14

Obrátil som sa na stoličke k Wolfovi. „Aha, áno, zabudol som vám povedať, že sa snád rozozvučí niektorá struna. Advokát Collinger mi povedal, že McNairove telesné pozostatky pochovajú podľa jeho poslednej vôle. Dnes večer o deviatej bude zádušná omša v Belfordskej kaplnke na Sedemdesiatej tretej ulici, zajtra ho spopolnia a umu pošlú jeho sestre do Škótska. Collinger si myslí, že vykonávateľ McNairovho závetu sa asi zúčastní na obradoch. Pôjdeme sedanom?“

Wolfe zahundral: „Detinskosť. Dobiedzate ako mucha. V kostole ma predsa môžete zastúpiť.“ Striasol som sa. „Všetko je čierno-biele. Pošmúrna, tichá pocta strašnej hrôze. Bude tam i jeho vrah. Čert to ber, neštvite ma!“ Vrátil sa zas k svojmu atlasu a všímal si rozloženú dvojstranu s Arabským polostrovom.

Bolo to v piatok napoludnie, nespal som ani celých šesť hodín a vstal som o ôsmej, aby som bol poruke a nemusel zhltnúť raňajky. O deviatej som mal podať správu Wolfovi v skleníku. Najprv sa ma opýtal, či mám červenú kazetu, a potom načúval obrátený chrbtom ku mne, lebo si všímal pás sadeníc. Novinky o Gebertovi akoby ho nudili. Vždy to vie tak dať najavo, že vôbec nemôžem uhádnuť, či je to len póza, alebo to myslí úprimne. Ked som mu pripomenul, že o desiatej má prísť Collinger, aby sa dohovoril o McNairovom testamente a o jeho pozostalosti, a potom som sa ho opýtal, či má nejaké osobitné inštrukcie, pokrútil iba hlavou a ani sa neunúval obrátiť ku mne. Nechal som ho v skleníku, zišiel som do kuchyne, zjedol som ešte zo dva lievance, aby som nezaspal. Fritz bol už zas milý, prepáčil mi a zabudol, že som v stredu v poslednej chvíli vytrhol Wolfa z nezáujmu o prácu. Fritz sa nikdy dlho nehneval.

Okolo pol desiatej volal Fred Durkin z Brewsteru. Ked som v noci odišiel z Glennanne, votrelci sa čoskoro tiež pobrali preč a naša trojica mala pokojnú noc, ale sotva sa naraňajkovali, tajní aj policajti sa vrátili znova, a teraz prišli vyzbrojení papiermi. Povedal som Fredovi, aby pripomenul Saulovi, nech dajú pozor na nábytok a na ostatné hnutefnosti.

O desiatej prišiel náš právny poradca Henry H. Barbec a trochu neskôr aj Collinger. Sedel som ticho a počúval kopu odborných rečičiek o súdnom preskúmaní závetu, o civilnom sudcovi a o testamentoch, testátoroch a tak dalej. Vyšiel som hore a Wolfe mi podpísal niekoľko dokladov a potom som advokátom jedno-druhé naklepal. Odišli prv, ako Wolfe zišiel o jedenástej do kancelárie. Usporiadal orchidey do vázy, zacengal si po pivo, vyskúšal pero, prezrel si rannú poštu, zatelefonoval Raymondovi Plehnovi, nadiktoval mi list a potom zašiel ku knižnici, vrátil sa s atlasom a sadol si. Nikdy sa mi nepodarilo nájsť dalšiu možnú výhodu z Wolfovho štúdia atlasu, iba jednu jedinú: keby nám raz zverili medzinárodné vyšetrovanie, pohybovali by sme sa bezpečne po známej pôde bez ohľadu na to, kam by nás prípad zaviedol.

Medzitým som zapisoval do pestovateľských záznamov kopu údajov z Horstmannových lístkov.

Okolo štvrť na jednu zaklopal Fritz na dvere a vošiel s kábelogramom v ruke. Otvoril som ho a prečítal:

škótsko negatívne nugant gamut cartagena negatívne zničene nepokoje dannum gamut

hitchcock

Vzal som si knižku s kódmi, nazrel som do nej a písal som si do zápisníka. Wolfe zostal na Arabskom polostrove. Zaodŕhal som ako lev a Wolfe zdvihol oči.

Povedal som mu: „Ak je nijaká novina dobrá novina, tak tu mám Hitchcockovo posolstvo. Oznamuje nám, že v Škótsku ešte nedosiahol nijaké výsledky, lebo dotyčná osoba odmieta pomoc aj informácie, ale v práci pokračuje. V Cartagene takisto nedosiahli výsledky pre poškodenia za nepokojov pred dvoma rokmi. Aj tam sa pokračuje vo vyšetrovaní. Môžem dodať na vlastnú päsť, že Škótsko a Cartagena aspoň v jednom ohľade predstihli Tridsiatu piatu ulicu. GAMUT. Vo vyšetrovaní sa pokračuje.

Wolfe iba zavrčal.

O desať minút neskôr zavrel atlas. „Archie. Potrebujeme tú červenú kazetu.“

„Áno, prosím.“

„Naozaj. Zatelefonoval som ešte raz pánu Hitchcockovi do Londýna za zlacnenú nočnú sadzbu, ked ste včera večer odišli, a obávam sa, že som ho vytiahol z postele. Dozvedel som sa, že McNairova sestra žije na starom rodinnom majetku v obci nedaleko Camfirthu, a zdá sa mi možné, že kazetu si McNair schoval tam počas niektorej cesty do Európy. Požiadal som pána Hitchcocka, aby ju tam dal hľadať, ale sestra, ako vysvitá z kábelogramu, asi nedovolila.“

Vzdychol si. „Nepoznám horší prípad. Vieme všetko čo potrebujeme, ale nemáme ani jediný hmatateľný dôkaz. Ak sa červená kazeta nenájde – možno budeme musieť poslať Saula do Škótska alebo do Španielska, alebo do oboch krajín. Nebesá! Vari sme takí neschopní, že musíme obísť pol sveta, aby sme dokázali motív a spôsob vraždy, ktorá sa stala v našej kancelárii pred našimi očami? Fuj! Včera som tu sedel celé dve hodiny a uvažoval som o situácii. Priznám sa, že proti nám stojí vydarená kombinácia šťastia a šikovnosti. Ale ani keby sme si v krajnom prípade museli kúpiť lodné lístky do Európy, ani tak nemožno na nás hľadieť s pohŕdaním.“

„Áno,“ uškrnul som sa. Ak Wolfa niečo mrzelo, už to nebolo beznádejné. „Vy nemôžete hľadieť na mňa s pohŕdaním, ani ja na vás. A tak to azda bude prípad, kde nepomôže nič, len rutina. Napríklad niektorý Cramerov poskok azda pohne rozumom a zachytí stopu, odkial pochádzal ten kyanid draselný.“

„Pf!“ Wolfe otrčil proti mne dlaň, div že nevyletel z kresla. „Pán Cramer nevie, ani kto-je vrahom. A jed bol pravdepodobne kúpený už pred rokmi, možno nie v Spojených štátoch. Máme do činenia nielen so šikovnosťou, ale i s predvídavosťou.“

„I mne sa tak vidí. A vravíte, že viete, kto je vrah. Hm?“

„Archie.“ Pohrozil mi prstom. „Nemám rád mystifikácie a nikdy nikoho nezavádzam ani zo zábavy. Ale nezaťažím vás ničím, čo by odčerpávalo vaše sily. Nemáte nadanie na úskoky. Bezpečne viem, kto je vrah, ale načo mi to je? Nie som na tom lepšie ako pán Cramer. Mimochodom, volal mi včera večer pár minút po vašom odchode. Odporne vrčal. Domnieval sa, že sme mu mali povedať o Glennanne a nenechať ho, aby to objavil v nejakom doklade medzi McNairovými papiermi, a hrozne nám zazlieval, že Saul bráni dom proti obliehaniu. Predpokladám, že teraz skrotne, ked ste mu venovali Geberta.“

Prikývol som. „A ja zas predpokladám, že by bolo smiešne, keby vyžmýkal z Geberta toľko rozumov, že by vyriešil celý prípad.“

„A to zas nie. Nebojte sa, Archie. Pán Gebert nie je z tých, čo by sa v tiesni pustil jediného spásneho brala, kam sa mu podarilo vyškriabať. Bolo by zbytočné voziť ho sem, má presne vykalkulované možnosti zisku a straty – Prosím? Fritz? Aha, soufflé nás napomína, aby sme nezabúdali na hodinky. Už aj ideme.“

Chytil sa stola a odtisol kreslo.

Soufflé sme rozhodne neignorovali.

Pri obede ma telefón jedenkrát vyrušil. Volala Helen Frostová. Wolfe obyčajne prísne zakazoval akékoľvek vyrušovanie a telefonovanie pri obede. Aparát obsluhoval vtedy Fritz v kuchyni, ale niekedy povoľoval výnimku. Jednou z nich bola ženská klientka. A tak som zašiel do kancelárie a zdvihol som slúchadlo. Neprekypoval som nadšením, lebo celé predpoludnie som čakal, že sa ozve a oznámi nám, že už nemá záujem o naše služby. Ked ostala sama s matkou, nedalo sa predvídať, na čo všetko ju pani Frostová nahovorí. Ale opýtala sa len na Perrena Geberta. Povedala, že jej matka ráno telefonovala do Chesebroughu a dozvedela sa, že Gebert tam nenocoval, a po mnohom telefonovaní a rozčutovaní napokon zistila, že polícia zadržala Geberta na ústredí a nedovolili jej hovoriť s ním. Inšpektor Cramer vraj povedal matke, že Geberta zadržali na základe informácie, ktorú dostali od pána Goodwina z kancelárie Nera Wolfa – tak čo je na tom pravdy?“

Odvetil som jej: „Äno, je to tak. Prichytili sme ho, ked sa pokúšal otvoriť oblok na Glennanne, a policajti chcú vedieť, načo ho otváral. Je to celkom pochopiteľná, rozumná otázka. Po čase alebo odpovie alebo nie, a potom ho alebo pustia alebo zadržia.“

„Ale snád ho ne…“ Helenin hlas znel znepokojene. „Ved viete, povedala som vám, že sa mi na ňom všeličo nepáči, ale je matkiným aj mojím dávnym priateľom. Nič mu neurobia, však? Nechápem, čo v Glennanne robil a prečo sa pokúšal vlámať do domu. Nebol tam… tuším tam nikdy nebol… ved viete, že sa s ujom Boydom nemali radi. Nechápem to. Ale ved mu snád nemôžu nič urobiť len zato, že sa pokúšal otvoriť oblok, no nie?“

„Môžu aj nemôžu. Môžu ho poriadne otravovať. Ale to mu veľmi neublíži.“

„Je to hrozné.“ Hlas sa jej zachvel. „Hrozné! A ja som si myslela, že som bezcitná. Snád aj som… ale rozhodne chcem, aby ste vy aj pán Wolfe pokračovali. Vyšetrujte dalej. Len som si myslela, že by som vás mohla poprosiť – Perren je naozaj matkiným najdávnejším priateľom – keby ste ta mohli zájsť a pozrieť, kde je a čo s ním Tobia… Viem, že polícia je s vami zadobre…“

„Isteže.“ Vystrúhal som do telefónu grimasu. „Mám zájsť na ústredie? Bez všetkého. Upokojte sa, vdačne ta pôjdem. Len čo dojeme obed, hned ta skočím. Potom vám zavolám, čo som zistil.“

„Výborne. Ďakujem vám veľmi pekne. Ak nebudem doma, tak mamu iste nájdete. Pôjdem… pôjdem kúpiť kvety…“

„Dobre. Zavolám vám.“

Vrátil som sa do jedálne, vzal som do ruky príbor a začal som referovať Wolfovi. Provokoval som ho ako vždy, ked sa mu do jedla miešali úradné veci. Pokojne som sa najedol a pomaly som vypil kávu, lebo keby som sa ponáhľal a nepožul jedlo poriadne, pobúrilo by to Wolfa natoľko, že by mu netrávilo. Nezlomilo mu srdce, ak som sa pre robotu nemohol najesť doma a musel som niekde zhltnúť, čo sa dalo, ale ked som si raz sadol za stôl s ním, musel som jesť ako pán. A okrem toho som sa nehnal splniť veľmi nemilú úlohu.

Boli už dve preč, ked som si zašiel do garáže po auto, a tam ma nahnevalo, ked som zistil, že mi ho ktosi umyl a vyleštil len tak ľavou rukou.

Zaparkoval som na Centre Street, vošiel som do budovy a nastúpil som do výťahu. Potom som prešiel po chodbe, akoby bola moja, a vošiel som do predsiene Cramerovej kancelárie bezočivo ako pravý policajt. Drúkovi za stolom som povedal:

„Oznámte inšpektorovi, že je tu Goodwin z kancelárie Nera Wolfa.“

Stál som tam zo desať minút a potom mi kývol, aby som vošiel. Dúfal som v kútiku srdca, že sa stretnem len s Burkom, nie z vrodenej plachosti, ale vedel som, že bude pre nás všetkých lepšie, ked Cramer časom trocha ochladne a len potom nadviaže s nami spoločenské styky. Ale sedel tam za písacím stolom a na moje najväčšie prekvapenie nevyskočil, aby sa mi zahryzol do ucha. Trochu vrčal.

„Aha, tak to ste vy. Prídete si rovno sem. Búrke dnes ráno o vás poznamenal, že keby ste potrebovali poriadnu masáž, mali by ste požiadať Smokyho, aby si vás vzal na starosť a dobre vás vydrhni. Smoky je ten kraťúch s chromou nohou, čo leští mosadzné zábradlie na schodišti pri vchode.“

Odvetil som: „Tuším by som si mohol aj sadnúť.“

„Tak sa mi zdá, že tu naozaj budete sedieť. No čo, chcete moju stoličku?“

„Ďakujem, neprosím.“

„Tak čo chcete?“

Zamyslene som pokrútil hlavou. „No namojveru, pán inšpektor, vám človek ťažko spraví po vôli. Usilujeme sa zo všetkých síl, aby sme vám pomohli nájsť červenú kazetu, a vy nám to zazlievate. Chytíme nebezpečného chlapíka, ktorý sa chce vkradnúť do domu, a odovzdáme vám ho. a vy nám to zasa zazlievate. Ak skoncujeme s týmto príp dom a obdaríme vás ním, tak nás asi obžalujete ako spol páchateľov. Snád sa ešte pamätáte, že v afére s tou vydieračskou bandou…“

„Isteže. A vždy som si ocenil, ked ste mi preukázali láskavosť. Mám robotu. Čo chcete?“

„Nuž…“ Zdvihol som hlavu, aby som mohol naňho hľadieť zvrchu. „Zastupujem vykonávateľ McNairovho závetu. Prišiel som pozvať pána Perrena Geberta, aby sa dnes večer o deviatej zúčastnil na zádušnej omši v Belfordskej kaplnke. Keby ste mi láskavo povedali, kde ho nájdem.“

Cramer na mňa zagánil. Potom si zhlboka vzdychol, siahol do vrecka po cigaru, odhryzol konček a zapálil si. Bafkal a napokon si ju pichol do kútika úst. Náhle sa ma opýtal:

„Čo viete o Gebertovi?“

„Nič. Ani tolko, že nezastal na červené svetlo. Vôbec nič.“

„Prišli ste sem za ním? Čo sa ho chce Wolfe opýtať?“

„Vôbec nič. Namojdušu. Wolfe vraví čosi také, že sa Gebert drží spásneho brala alebo čosi podobné a vraj by ho ani do domu nevpustil.“

„Tak dočerta čo od neho chcete?“

„Nič. Iba si v slove stáť. Sľúbil som niekomu, že sem zájdem a opýtam sa vás, ako sa Gebert má a aké má vyhliadky do budúcnosti. Tak mi pomôžte a budeme kvit.“

„Možnože vám verím. Chcete sa naňho pozrieť?“

„Nezáleží mi na tom. Len keby to bolo čoskoro.“

„Nedbám.“ Stisol gombík. „Fakticky by som bol rád, keby ste tu zostali. Tento prípad je otvorený i uzavretý* otvorený je pre novinárov, ale pre mňa sa uzatvára. Ak ste zvedavý na niečo a myslíte si, že Gebert by mohol uspokojiť vašu zvedavosť, tak sa ho bez všetkého opýtajte.

Spracúvajú ho od rána do siedmej. Osem hodín. A ešte nezmäkol.“

Vošiel seržant s nadmerne širokými plecami a čakal. Cramer mu povedal: „To je Goodwin. Zavedte ho dolu do pätorky a povedzte Sturgisovi, že mu Goodwin môže pomôcť,

, ak chce.“ Obrátil sa ku mne. „Zastavte sa tu pred odchodom. Snád sa vás budem chcieť ešte niečo opýtať.“

– u „Dobre. Do tých čias si niečo pre vás vymyslím.“. Šiel som za seržantom na chodbu a k výťahu. Zviezli sme sa do suterénu, viedol ma cez tmavý priechod, zahli sme za roh a zastali sme pred dverami, na ktorých bola azda pätorka, ale ja som ju nevidel. Otvoril dvere, vošli sme a seržant zase zavrel dvere. Kráča] k sediacemu chlapovi, ktorý si utieral krk vreckovkou, povedal mu niečo, obrátil sa a hned odišiel.

Miestnosť bola prostredné velká, skoro prázdna. Pri stene stálo niekoľko obyčajných drevených stoličiek. Väčšia stolička s operadlom stála skoro prostred miestnosti a na nej sedel Perren Gebert. Do tváre mu padalo svetlo veľkého reflektora zaveseného pred ním. A rovno naproti nemu stál viditeľne uťahaný chlap v košeli, s fešáckym účesom a drobnými lišacími ušami. Aj další oddychujúci vyšetrovateľ, s ktorým sa rozprával seržant, bol iba v košeli a Gebert tiež. Ked som prišiel tak blízko k nim, že ma osvetlilo svetlo a Gebert ma zazrel a spoznal, nadvihol sa napoly a povedal čudne chripľavým hlasom:

„Goodwin! Och, Goodwin!“

Ježatý policajt mu tresol poriadnu zľava na hrdlo a potom ho pravou rukou capol za ucho. Gebert sa striasol a klesol späť na stoličku. „Sadnite si!“ vysúkal zo seba policajt. Druhý vyšetrovateľ s vreckovkou v ruke vstal a podišiel ku mne.

„Goodwin? Som Sturgis. Odkiaľ ste, z Buzzyho oddelenia?“

Pokrútil som hlavou. „Zo súkromnej kancelárie. Pracujem na tomto prípade a zdá sa, že sme na horúcej stope!“

„Aha. Súkromne. No dobre… poslal vás inšpektor. Chcete sa do toho pustiť?“

„Nie hned! Len pokračujte, páni. Budem počúvať a uvidím, čo mi z toho vyjde.“

Podišiel som o krok bližšie ku Gebertovi a premeral som si ho. Tvár mal červenú a fľakatú, ale nevidel som jasné stopy. Kravatu nemal, košeľa bola roztrhaná na pleciach a páchol od potu. Oči mal podliate krvou, zapálené od ostrého svetla. Pravdepodobne ho mlátili, ked ich prižmuroval. Opýtal som sa ho:

„Ked ste ma teraz oslovili, chceli ste mi niečo povedať?“

Pokrútil hlavou a zachripel. Obrátil som sa k Sturgisovi. „Nemôže vám nič povedať, ked nevládze hovoriť. Mali by ste mu dať aspoň trocha vody.“

Sturgis odvrkol: „Keby chcel, vládal by hovoriť. Dali sme mu vody, ked nám odkvicol pred dvoma hodinami. Chýba mu iba jedna jediná vec na svete – zdravý rozum, aby nebol taký zaťatý. Chcete to s ním skúsiť?“

„Možnože neskôr.“ Zašiel som k stoličkám pri stene a sadol som si. Sturgis si zamyslene utieral šiju. Ježatý policajt sa nahol bližšie ku Gebertovej tvári a opýtal sa ho urazeným hlasom:

„Za čo vám dávala tie peniaze?“ Nijaká odpoved, ani pohyb. „Za čo vám dávala tie peniaze?“ Zas nič.

„Za čo vám dávala tie peniaze?“

Gebert slabo pokýval hlavou. Vyšetrovateľ naňho pobúrené zrúkol: „Nekývajte mi tu hlavou! Rozumiete? Za čo vám dávala tie peniaze?“

Gebert sedel nepohnute. Policajt sa rozohnal, udrel ho dva razy, až sa mu hlava potočila, a potom mu pridal dve dalšie.

„Za čo vám dávala tie peniaze?“

A tak to pokračovalo ešte chvíľu. Zdalo sa mi dosť pochybné, že by takto k niečomu dospeli. Ľutoval som chudákov tupých policajtov, lebo som videl, že nemajú dosť rozumu, aby si uvedomili, ako ho postupne uspávajú, a najneskôr o tri-štyri hodiny už nebude vôbec hodno sa s Gebertom zabávať. Pravda, ráno by mohol byť zas celkom fit, ale nemôžu predsa takto pokračovať celé týždne, hoci je cudzincom a nemá volebné právo. A to je iba praktické hľadisko, no hoci pripúšťam, že ma nič do etiky takéhoto vyšetrovania, musím sa priznať, že mám proti nemu predsúdky. Ak príde na lámanie chleba, i ja sa viem, pustiť do chlapa, ale radšej ho zložím doma uňho a rozhodne si nevolám nikoho na pomoc.

Zrejme sa zriekli širokého záberu otázok, ktorými ho predtým zasypali, a sústredili sa iba na niekolko hlavných bodov. Po dobrých dvadsiatich minútach márneho vypytovania, za čo mu platila, prešiel zrazu ježatý na otázku, čo hľadal včera večer v Glennanne. Gebert čosi zamrmlal a hned aj inkasoval zaucho. Potom neodpovedal a zas utŕžil. Policajt bol na duševnej úrovni svišťa, nepoznal zmenu, nestriedal tempo, nemal nič iné len dlane, a zrejme si ich vyklepával na mäkko. Vyše pol hodiny opakoval otázku o Glennanne. Sedel som tam, fajčil som, a čoraz väčšmi sa mi to hnusilo. Vyšetrovateľ sa napokon odvrátil, prešiel ku kolegovi a ustato povedal:

„Vezmi si ho teraz ty, idem do kantíny.“

Sturgis sa ma opýtal, či to chcem skúsiť, a ja som s úprimnou vdakou zas odmietol. Vlastne som už chcel odísť, ale pomyslel som si, že by som azda chvíľu mohol sledovať aj Sturgisovu metódu. Vopchal si vreckovku do vrecka, prešiel ku Gebertovi a osopil sa naňho:

„Za čo vám dávala tie peniaze?“

Zaškrípal som zubmi a horko-ťažko som sa zdržal, aby som nehodil do toho tupca stoličku. Ale predsa som videl aspoň nejakú zmenu, Sturgis skôr búchal ako mlátil. Zväčša priložil labu na Gebertovo ucho a zopár ráz mu riadne po ňom pobúchal, potom priložil druhú labu na druhé ucho a zopakoval procedúru. Zavše ho labou zasiahol doprostred tváre, sotil ho dozadu a skončil klepnutím.

Ježatý policajt sa vrátil, sadol si ku mne a pochválil sa, ako dobre sa napchal. Uvedomil som si, že som tu získal už dosť, a práve som si naposledy potiahol z cigarety, ked sa otvorili dvere a vošiel seržant – ten istý, čo ma priviedol. Prešiel ku Gebertovi a obzrel si ho ako kuchár, ked nazrie do kotla, aby videl, či mu v ňom vrie. Sturgis cúvol o krok, vytiahol vreckovku a utieral sa. Seržant sa obrátil naňho:

„Inšpektorov rozkaz: postavte ho na nohy, dajte ho do poriadku, zavedte ho k severnému východu a tam ma počkajle. Inšpektor chce, aby najneskôr o päť minút vypadol. Máte tu šálku?“

Sturgis prešiel ku skrinke, otvoril ju a vrátil sa s bielym plecháčikom. Seržant vytiahol z vrecka fľašu, nalial do šálky a zas vopchal ffašu do vrecka. „Dajte mu to. Udrží sa sám na nohách?“

Surgis prisvedčil. Seržant sa obrátil ku mne: „Goodwin, prosím vás, chodte do inšpektorovej kancelárie. Mám ešte prácu na prízemí.“

Vyšiel z miestnosti a ja mlčky za ním. Nemal som chuť nadviazať další kontakt s tými dvoma a zapísať si čísla ich telefónov.

Vyviezol som sa výťahom hore. V Cramerovej predizbe som musel hodnú chvílu čakať. Zrejme tam mal kopu fudí, lebo najprv vyšli traja tajní, po chvíli kapitán v uniforme a po čase vrásčitý sivý chlapík. Bol to Alloway, zástupca komisára. Potom som už mohol vojsť. Cramer sa mračil a žul vyhasnutú cigaru.

„Sadnite si, synku. Nemali ste tamdolu príležitosť ukázať nám ako na to, čo? A my sme vám tiež veľa neukázali. Dnes ráno si vzal Geberta na starosť skúsený chlapík a moril sa s ním štyri hodiny. Je to šikovný, bystrý človek. Nepodarilo sa mu vyžmýkať z Geberta vôbec nič. Potom sme bystrú hlavu odvolali a skúsili sme to inakšie.“

„Aha.“ Zaškeril som sa na inšpektora. „Tak tí dvaja sú trochu inakší. Celkom dobre ste to vystihli. A Geberta prepúšťate teraz na slobodu?“

* habeas corpus – súdne zistenie, či je zatknutie odôvodnené

„Ano,“ zamračil sa Cramer. „Prišiel sem advokát a riadne nám zakúril, predpokladám, že ho poslala pani Frostová. Pred chvíTou predložil habeas corpus,* a nezdalo sa mi, že je hodno bojovať o Geberta, a okrem toho pochybujem, že by sa nám podarilo nechať si ho tu. Aj francúzsky konzul nám už do toho vŕtal. Gebert je francúzsky štátny občan. Pravdaže, zavesíme mu tieň na päty, ale čo nám to pomôže. Ak indivíduum, ako je Gebert, vie niečo o zločine, mal by byť dajaký spôsob navŕtať ho ako javor a vytiahnuť to z neho ako šťavu?“

Prikývol som. „Naozaj by to tak malo byť. Bolo by to lepšie ako…“ Hodil som plecami. „No nič. Viete niečo nové od chlapov v Glennanne?“

„Nie.“ Cramer si založil ruky za hlavu, oprel sa o ne, žul cigaru a pozrel úkosom na mňa. „Namojveru, že ma to mrzí, ale myslím si to úprimne. Nerád by som vám ublížil, no bolo by azda rozumnejšie posadiť na deň do pätorky vás, a nie Geberta.“

„Mňa?“ Pokrútil som hlavou. „Ani vám to neuverím. Po všetkom, čo som pre vás spravil?“

„Ale, nevoďte ma za nos! Som ustatý a nemám na to náladu. Premýšľal som. Viem, ako pracuje Wolfe. Nepredstieram, že by som to i ja dokázal, ale viem, ako to robí. A uznávam, že sa ešte nikdy neangažoval na nesprávnej strane, ale raz sa i jemu pritrafí, že bude lapať ryby vo vzduchu. Možno práve v tomto prípade sadol na lep. Pracuje pre Frostovcov.“

„Pracuje pre Helen Frostovú.“

„Äno, a to sa mi tiež vidí čudné. Najprv mi povedal, že ho vyšetrovaním poveril Lew, a potom je klientkou dcéra. Dosiaľ som nikdy nepočul, že by takto zmenil klientov. Ide mu snáď o to, že dievča má majetok, ale dvadsať rokov ho spravoval otec Lewa Frosta? A Dudley Frost drží všetko pod pokrievkou. Zdôrazňovali sme mu, že vyšetrujeme vraždu, a preto ho žiadame, aby nám dovolil nazrieť do výkazov, ako spravuje dedičstvo, lebo tam by sa snád našli rôzne nitky, čo by nám pomohli. Požiadali sme ho o spoluprácu. Poradil nám, aby sme sa šli pásť. Frisbie z prokuretúry sa pokúšal dostať na to súdne povolenie, ale zrejme nenašiel dosť šikovnú zámienku. Tak prečo zrazu Wolfe zanechal Lewa a preniesol sympatie na druhú polovicu rodiny?“

„Nebolo to tak. Mohli by ste to nazvať i núteným predajom.“

„Äno? No možno. Chcel by som vidieť Nera Wolfa núteného spraviť niečo. Všimol som si, že sa to stalo hned po odpravení McNaira. No dobre, Wolfe má zrejme bezpečné informácie, Odkiaľ? Z červenej kazety. Vidíte, že sa nepokúšam tváriť ako starý lišiak, ale vám to hovorím. Záujem o Glennanne bol iba manévrom. A vaša hra s Gebertom bola časťou tohto manévru. Nemám nijaké dôkazy, ale predsa vám to hovorím. Varujem vás a zároveň i Wolfa: nemyslite si, že som taký tupec a nedovtípim sa, čo bolo v červenej kazete, lebo taký hlúpy snád1 nie som.“

Smutne som pokrútil hlavou. „Ste vedia, pán inšpektor. Namojdušu, sekli ste sa. Dajte nám vedieť, ked prestanete hladať tú červenú kazetu, a my sa hned do toho pustíme.“

„Ešte som sa nevzdal. Robím, čo môžem. Nevravím, že Wolfe náročky chráni vraha, to by sa musel poriadne namočiť v dákej histórii, aby natoľko stratil rozum, ale vidí sa mi, že zadržiava cenné dôkazy, ktoré by som chcel mať. Nepredstieram, že viem, prečo to robí, ba nepredstieram ani, že v tomto hnusnom prípade vôbec niečo viem. Ale myslím si, že ostaneme pri Frostovcoch, lebo dosial sa nám nepodarilo zistiť nijaké iné McNairove spojenie, ktoré by nám pomohlo pohnúť sa čo len o krôčik z miesta. Od McNairovej sestry v Škótsku sme nezistili nič. Ani z McNairových papierov. Ani z Paríža. Po jede ani stopy. Jediné, čo o Frostovcoch viem bezpečne, som vysnoril od starého rodinného nepriatela. Je to dávny škandál, ktorý urobil Edwin Frost, ked vydedil ženu, lebo sa mu nepáčilo, ako sa priatelila s istým Francúzom. Hrozbami, že sa s ňou dá rozviesť, ju prinútil úradne sa zrieknuť všetkých dedičských práv v prospech dcéry. Nuž a Gebert je Francúz, McNair nie. A čo dalej? Zdá sa, akoby sme boli na dne. Pamätáte sa, čo som v utorok povedal vo Wolfovej kancelárii? Ale Wolfe predsa nie je blázon, a mal by vedieť, že nie je múdre sedieť na vrchnáku, ktorý skôr či neskôr hoc aj vypáčime. Odovzdáte mu môj odkaz?“

„Pravdaže. Mám si ho zapísať?“

„Netreba. Povedzte mu, že odteraz až do chvíle, kým sa tento prípad nevyrieši, chodí za Gebertom tieň. Okrem toho, ak sa nenájde červená kazeta alebo niečo, čo nebude horšie od nej, tak jeden z mojich najlepších maníkov pôjde na budúci týždeň v piatok na Normandii do Francúzska. A povedzte mu, že čosi viem už i teraz, napríklad že za posledných päť rokov dostal Gebert šesťdesiat tisíc dolárov z peňazí vašej klientky, a sám boh vie, kolko už dostal predtým.“

„Šesťdesiat tisíc?“ Zdvihol som obočie. „Z peňazí Helen Frostovej?“

„Áno. Tuším ste o tom nevedeli.“

„To je naozaj novinka. Tak toľké tisícky odplávali navždy? A ako mu ich dávala – v samých drobných?“

„Nerobte komédie. Vravím vám, aby ste to povedali Wolfovi. Gebert si pred piatimi rokmi otvoril v New Yorku účet a od tých čias mu každý mesiac pripísali na konto tisícdolárový šek podpísaný Calidou Frostovou. Poznáte banky, nuž asi uhádnete, ako ľahko sme to zistili.“

„Äno. Pravdaže. Polícia má vplyv. Ale môžem vám snád pripomenúť, že Calida Frostová nie je našou klientkou?“

„Matka a dcéra – aký je v tom rozdiel? Peniaze patria dcére, ale predpokladám, že matka dostáva polovicu výnosu. Aký je v tom rozdiel?“

„Možnože je. Napríklad istá mladá dáma na Rhode Islande zabila matku. Jedna bola mŕtva a druhá žije. Bol to malý rozdiel. Začo platila matka Gebertovi toľké peniaze?“

Cramerove oči sa zúžili. „Ked prídete domov, opýtajte sa Wolfa.“

„Zasmial som sa. „Ale, pán inšpektor, nože pomalšie. Najhoršie je, že vídate Wolfa iba vtedy, ked sú piliny už pekne nasypané v manéži a Wolfe ochotne zapuká bičom. Mali by ste ho vidieť niekedy takého, ako ho vidím ja. Myslíte si, že vie všetko. A ja vám môžem spomenúť aspoň tri veci, ktoré nebude nikdy vedieť.“

Cramer zaťal zuby do cigary. „Myslím si, že vie, kde je červená kazeta, a pravdepodobne ju má. Myslím si, že v záujme klientky, ani nehovoriac o jeho záujme, zatajujete dôkazy o vražde. A viete, čo by chcel spraviť? Mieni počkať do siedmeho mája, ked Helen Frostová bude mať dvadsaťjeden rokov – a potom to už môže prasknúť. Čo vy na to? A čo myslíte, ako budú na to hľadieť na prokuratúre?“

Zažíval som. „Prepáčte, ale spal som iba šesť hodín. Namojdušu neviem, ako by som vás presvedčil. Prečo nezájdele k nám a nepozhovárate sa s Wolfom?“

„Načo? Už sa tam vidím. Sadnem si a vysvetlím mu, prečo si myslím, že je klamár. Odpovie mi.naozaj‘, zažmúri oči a otvorí ich, aby si mohol zacengať po pivo. Mal by si kúpiť pivovar. Niektorí veľkí ľudia testamentárne odkážu svoj mozog vedeckému laboratóriu. Wolfe by mal poručiť vede svoj žalúdok.“

„No dobre.“ Vstal som. „Ak ste na Wolfa taký napálený, že mu zazlievate, ked príležitostne zaháňa každú chvíľu smäd, ťažko od vás očakávať, že si vypočujete rozumnú reč. Môžem vám iba zopakovať, že ste načisto vedľa. Wolfe mi sám pripomínal, keby vraj mal červenú kazetu, skončil by prípad,“ luskol som prstami, „takto.“

„Neverím. Odovzdáte mu môj odkaz, všakáno?“

„Pravdaže. Aj so srdečným pozdravom:’„

„Chodte do horúceho pekla!“

Nedal som sa výťahom odviezť až ta, radšej som vystúpil na prízemí. Na parkovisku som našiel auto a zabočil som na Centre Street.

Cramer bol, pravdaže, smiešny, ale veľmi ma to nebavilo. Nebolo veľkou výhodou, ked nás tak čertovsky podozrieval, že neuveril ani prostým faktom. Najhoršie, že Cramer nie je dosť bystrý, aby pochopil, že Wolfe i ja sme v podstate úprimní. Ba úprimnejší už človek ani nemôže byť, ak len nie je pustovníkom. Keby nám McNair bol skutočne dal červenú kazetu, alebo keby nám bol povedal, kde ju nájdeme, bolo by predsa najmúdrejšie povedať to inšpektorovi a oznámiť mu, že obsahovala čisto dôverné veci, ktoré nemajú nič spoločné s vraždou, a mohli by sme odmietnuť vydať ich. Ešte i ja som to dobre vedel, hoci nie som policajným inšpektorom a tuším, že ním nikdy nebudem

Vrátil som sa domov čosi po šiestej. Čakalo ma tam prekvapenie. Wolfe sedel v kancelárii pohodlne rozvalený v kresle, s prstami pospletanými na samom vrchu hory, čo nosil pred sebou, a naproti nemu sedel Saul Panzer s pohárom ľadovej whisky so sódou. Obaja mi kývli na pozdrav a Saul pokračoval:

„… prvý ťah je v utorok, tri dni pred dostihmi. Tým sa vylúči každý kôň, ktorého číslo sa nevytiahne do dalšieho kola. Ale potom na druhý deň v stredu je dalšie žrebovanie…“

Saul horlivo vysvetľoval dostihové pravidlá. Sadol som si za stôl, vyhľadal som číslo Frostovcov a vytočil som. Helen bola doma a povedal som jej, že som videl Geberta, zdal sa po toľkom vyšetrovaní vyčerpaný, ale už ho prepustili. Odvetila, že to už vie, pred chvíľou telefonoval a matka sa vybrala do Chesebroughu pozrieť ho. Ďakovala mi a ja jej na to, že nemá za čo, ale že v horších časoch sa mi slovko vdaky iste zíde. Ked som skončil, obrátil som sa a počúval som Saula. Zdá sa, že o dostihoch nemá len teoretické vedomosti. Ked sa Wolfe už dozvedel, čo chcel, kývol Saulovi a obrátil sa ku mne.

„Saul potrebuje dvadsať dolárov. V zásuvke som našiel iba desať.“

Prisvedčil som. „Zajtra ráno vezmem šek a pôjdem do. banky.“ Vytiahol som peňaženku. Wolfe nikdy nenosil pri sebe peniaze. Podal som Saulovi štyri päťdolárovky. Opatrne ich poskladal a odložil si ich.

Wolfe zdvihol ukazovák. „Uvedomujete si, dúfam, že vás nikto nesmie vidieť.“

„Äno, prosím.“ Saul sa obrátil a odišiel.

Sadol som si a zapísal výdavok. Potom som sa zas obrátil na stoličke.

„Saul sa vracia do Glennanne?“

„Nie.“ Wolfe si vzdychol. „Vysvetľoval mi podrobnosti írskych dostihov. Keby sa včely správali podľa takýchto pravidiel, ani jeden úľ by nemal dosť medu na zimu.“

„Ale niekoľko včiel by sa kúpalo v mede.“

„Iste. V Glennanne nazrel pod každý kameň pri chodníku a potom márne obrátili všetko hore nohami. Našiel pán Cramer červenú kazetu?“

„Nie. Je presvedčený, že ju máte vy.“

„Aha. Aj pomocou tejto teórie chce uzavrieť tento prípad?“

„Nie. Chce poslať svojho maníka do Európy. Snád by Saul mohol cestovať spolu s ním.“

„Saul nepôjde nikam – aspoň nateraz. Poveril som ho inou úlohou. Hned ako ste odišli, telefonoval mi Fred a tak som ich odvolal. Štátna polícia obsadila Glennanne. Freda a Orrieho som prepustil, ked sa vrátili. Saula nie… prijal som váš pokyn. Vy ste to povedali ironicky, ale ja som to prijal ako rozumný postup. Namiesto aby som prekutával celú zemeguľu, premýšľal som a najprv som uvážil, kde je kazeta, a potom som po ňu poslal Saula.“

Pozrel som naňho a povedal som mu namosúrené. „Nezavádzajte ma. Kto vám to prišiel povedať?“

„Nikto mi to neprišiel povedať.“

„Kto telefonoval?“

„Nikto.“

„Aha. Tak je to iba bublina. A ja som si chvíľu myslel, že naozaj viete – počkajte, dostali ste list, telegram alebo kábelogram, slovom nejakú správu?“

„Nič.“

„A poslali ste Saula po červenú kazetu?“

„Áno.“

„Kedy sa vráti?“

„Neviem. Snád zajtra… možno pozajtra…“

„Aha. Dobre, tak je to len hókus-pókus. Mal som to vedieť. A predsa ma vždy nachytáte. Vlastne teraz sa ani neopovážime nájsť červenú kazetu, lebo keby sa nám to podarilo, Cramer by bol presvedčený, že sme ju mali už dávno, a viac by s nami nehovoril. Je otrávený a podozrievavý. Odvliekli si Geberta dolu a mlátili ho a sácali a revali naňho. Ak ste presvedčený, že použitie násilia je podradná technika vyšetrovania, tak ste mali vidieť tú exhibíciu, bola báječná. Tvrdia, že je zavše úspešná, ale ak je to pravda, ako sa možno spoliehať na niečo, čo získali takýmto spôsobom? Odhliadnuc od toho, ak sa človek zopár ráz takto vyznamená, tak by sa každý poriadny pes hanbil vziať od neho čo len korku chleba. Ale Cramer mi dal kúsok slaninky, sám pánboh vie prečo: za posledných päť rokov dala pani Frostová Perrenovi Gebertovi šesťdesiattisíc dolárov. Tisícku mesačne. Nepovedal im za čo. Neviem, či sa na to i jej spýtali alebo nie. Zapadá vám to do obrazu, ktorý ste si vytvorili?“

„Dokonale. Pravda, nevedel som, akú sumu dostával“

„Aha. Tak to ste nevedeli. Inak ste však naozaj vedeli, že mu čosi platí?“

„Vôbec nie. Len som to predjxikladal. Pravdaže ho vydržiava, človek predsa musí z niečoho žiť, aspoň si to myslím. Vytiahli to z neho?“

„Nie. Vyžmýkali to z jeho banky.“

„Aha. Práca tajných. Pán Cramer teda potrebuje zrkadlo, aby videl, kde má nos.“

„Vzdávam sa.“ Stisol som pery a pokrútil hlavou. „Ste majster nad majstrov. Ste detektív, akému niet páru.“ Vstal som a striasol som si nohavice. „Viem si predstaviť už iba jediné zdokonalenie vašej kancelárie: do prednej izby by sme mohli dať namontovať elektrické kreslo a rovno aj sami popravovať. Idem povedať Fritzovi, že budem večerať v kuchyni, lebo pred pol deviatou by som mal odísť, aby som vás zastupoval na pohrebných obradoch.

„Škoda.“ Wolfe to myslel úprimne. „Naozaj musíte ísť?“

„Pôjdem. Bude to lepšie vyzerať. Niekto by tu mal aj čosi robiť.“

15

Desať minút pred deviatou bolo na Sedemdesiatej tretej ulici a na blízkom okolí veľmi málo miest na parkovanie. Napokon som našiel voľné miesto asi pol bloku východne od Belfordskej kaplnky a šikovne som sa ta pichol. Číslo auta predo mnou sa mi zdalo akési známe a nemýlil som sa. Ked som vystúpil a pozrel som na auto, videl som, že je Gebertovo. Len sa tak lesklo, zrejme ho už umyli po dobrodružnej ceste do putnamskej divočiny. Gebert si za to vyslúžil môj obdiv, lebo sa za tri hodiny natoľko spamätal, že bol schopný spoločensky vystupovať.

Prišiel som k vchodu do kaplnky a vstúpil som do hranatého priestoru obloženého mramorom. Muž v stredných rokoch a v čiernom sa blížil ku mne a poklonil sa mi. Navidomoči trpel chronickou, ale vznešenou melanchóliou. Ukázal na dvere vpravo a zamrmlal:

„Dobrý večer, pane. Kaplnka je tamto. Alebo…“

„Alebo čo?“

Jemne si odkašlal. „Keďže zosnulý nemal rodinu, niekoľko najbližších priateľov sa zíde v súkromnom salóne…“

„Aha. Zastupujem správcu pozostalosti. Tak neviem. Čo myslíte?“

„Myslím, keby ste v tomto prípade snád ráčili do salónu…“

„Dobre. A kde je?“

„Tadeto prosim.“ Obrátil sa vľavo, otvoril dvere a vpoklonkoval ma.

Stúpil som na hrubý, mäkký koberec. Bola to elegantná miestnosť s tlmenými svetlami, čalúnenými divánmi a kreslami a s vôňou pripomínajúcou prvotriedne holičstvo. Naproti v kúte sedela Helen Frostová, bledá, sústredená a krásna v tmavosivých šatách a čiernom klobúčiku. Pred ňou stál Llewellyn, akoby ju ochraňoval. Perren Gebert sedel na diváne vpravo. Dve ženy, z ktorých som jednu videl na cukríkovej skúške, sedeli v kreslách naproti dverám. Uklonil som sa klientke a jej bratancovi a obaja mi odpovedali na pozdrav, kývol som Gebertovi a on mne tiež a našiel som si stoličku vľavo. Začul som mrmot odtiaľ, kde sa Llewellyn nakláňal nad Helen. Gebertov oblek bol úhľadnejší ako jeho tvár, celá akoby ošľahaná vetrom a daždom a s napuchnutými viečkami.

Premýšľal som o Wolfovej vete: pošmúrna tichá pocta strašnej hrôze. Otvorili sa dvere a vošiel Dudley Frost. Sedel som najbližšie pri dverách. Poobzeral sa, prešiel popri mne, akoby ma nebol nikdy videl, všimol si obe ženy, pozdravil sa im tak nahlas, že obe nadskočili, letmo kývol Gebertovi a zamieril do kúta k synovi a neteri.

„Namojveru, prišiel som zavčasu. Skoro nikdy sa mi to nestáva. Helen, drahá moja, kde dočerta je tvoja matka? Tri razy som ju volal – prepánajána! A predsa som zabudol priniesť kvety. Ked mi to zišlo na um, bolo už neskoro poslať ich, a tak som ich chcel sám prieniesť…“

„Nič sa nestalo, tatko, vôbec nič. Je tu plno kvetov…“ Pocta bola možno ešte vždy pošmúrna, ale tichá už nie. Rozmýšľal som, ako sa im podarilo umlčať Dudleyho na minútu ticha v deň prímeria. Zišli mi na um tri možnosti, no vtom sa znova otvorili dvere a vošla pani Frostová. Švagor jej s hlasným zvolaním vykročil v ústrety. Aj ona bola bledá, ale rozhodne menej ako Helen. Zrejme mala na sebe čierne večerné šaty pod čiernym kabátom s čiernym saténovým turbanom. Kráčala pevne, ked si viac-menej nevšímala Dudleyho, kývla Gebertovi, pozdravila obe ženy a zamierila k dcére a synovcovi.

Sedel som nehybne o pozoroval som ich.

Zrazu vošiel ktosi druhými dverami tak ticho, že som ho vôbec nepočul. Bol to další aristokrat, tučnejší ako tamten vonku, ale takisto melancholický. Spravil niekoľko krokov a uklonil sa.

„Keby ste ráčili vojsť.“

Všetci sme sa pohli. Pustil som ostatných pred seba. Lew si zrejme myslel, že by sa Helen mala oprieť o jeho rameno, ale ona si to, zdá sa, nemyslela. Kráčal som za ostatnými a zo všetkých síl som sa pokúšal tváriť dôstojne.

Aj kaplnka bola tlmene osvetlená. Náš sprievodca pošepol niečo pani Frostovej, ona len pokrútila hlavou a viedla nás k sedadlám. Zišlo sa tam štyridsať-päťdesiat ľudí. Našiel som tam zopár známych tvárí, medzi inými advokáta Collingera a dvoch tajných v zadnom rade. Zamieril som dozadu, lebo som si všimol, že tam sú dvere vedúce von. Matnočierna truhla s chrómovými držadlami a s vrchnákom, obložená kvetmi, stála vpredu na stupienku. O chvíľu sa otvorili dvere na druhom konci kaplnky a k truhle prišiel chlapík. Zastal a obzeral si nás Bol v služobnej rovnošate, mal široké ústa a upokojujúci pohľad bez štipky vyzývavosti. Ked si nás zdvorilo premeral, spustil reč.

Na profesionála sa mi zdal slušný. Dávno pred koncom som toho mal dosť, mne naozaj stačí štipka pomazania. Keby som mal pekne pokojne vyletieť do neba, bol by som rád, keby to šlo čo najnenápadnejšie, aby mi to bolo po chuti. Ale hovorím iba za seba, inak –¦ komu sa ako páči.

· noblesse oblige (Iranc.) – wodzenost zaväzuje

Miesto vzadu mi dovoľovalo vypadnúť hned, ako som začul amen. Vyšiel som prvý. Aristokratovi, ktorý ma poslal do súkromného salónu, som podal dvadsať centov a vzal ich tuším len zo zásady noblesse oblige,* a potom som vykročil na chodník. Ktosi sa tak tesne pichol medzi autá, že zaparkoval ani nie osem centimetrov od zadného nárazníka môjho roadsteru, a dosť som sa namordoval, aby som sa dostal von a pritom sa nešuchol o Gebertovo auto. Potom som zamieril k západnému Central Parku a šinul som sa na dolumestie.

Bolo skoro pol jedenástej, ked som sa vrátil domov. Pohľad cez otvorené dvere kancelárie mi prezradil, že WolEe sedí so zažmúrenými očami v kresle a s ukrutnou grimasou na tvári počúva vysielanie relácie Perly múdrosti. V kuchyni sedel Fritz za stolíkom, kde raňajkujem, a nudil sa. Papuče si vyzul a palce zakvačil na druhú stoličku. Ked som si nalial pohár mlieka z chladenej fľaše, opýtal sa ma:

„Aké to tam bolo? Pekný pohreb?“

Vyčítal som mu: „Mal by si sa hanbiť. Tuším všetci Francúzi sú sardonickí.“

„Nie som Francúz. Som Švajčiar.“

„Oháňaš sa tým, ale čítaš francúzske noviny.“

Napil som sa mlieka, vzal som si ho do kancelárie, sadol som si na miesto a pozrel som na Wolfa. Tvár mal ešte znetvorenejšiu, ako ked som pred chvíľou nazrel do kancelárie. Nechal som ho chvíľu trpieť, potom som sa nad ním zľutoval, šiel som k rádiu, vypäl som ho a vrátil som sa za stôl. Znovu som sa napil a pozoroval som ho. Postupne sa mu tvár uvoľňovala, napokon som videl, že sa mu zachveli viečka a trocha otvoril oči. Vzdychol si až zo dna duše

Poznamenal som: „Namojveru, že ste si to zaslúžili. Co to je? Nič viac, iba dvanásť krokov. Ked začali tárať, mohli ste vstať z kresla, prejsť pätnásť krokov k rádiu a späť ešte raz pätnásť krokov a po tých tridsiatich krokoch by sa bolo vaše trápenie skončilo. Alebo ak si vážne myslíte, že by vás to vyčerpalo, mohli ste si tu dať zaviesť diaľkový vypínač…“

„Nie, Archie.“ Zrejme bol teraz trpezlivý. „Naozaj ho nepotrebujem. Ved dobre viete, že som dosť podnikavý, aby som si sám vypäl rádio, videli ste neraz, že som to spravil, je to dobrý pohyb. Ale náročky si vyladím stanicu, kde budú neskôr vysielať Perly múdrosti, a vedome to strpím. Je to disciplína. Posilňuje ma to a potom zopár dní ľahšie znášam všedné nepríjemnosti. Priznám sa vám, že po Periach múdros t i je vaša konverzácia intelektuálnym a estetickým pôžitkom. Sú to absolútne vrcholy.“ Vystrúhal grimasu. „Tak nazvali v Periach múdrosti kultúrne záujmy.“ Znova sa zaškeril. „Nebesá, ale som smädný.“ Zviechal sa, nahol sa dopredu a stisol zvonec.

Ale trvalo mu to, kým ho dočiahol. Vzápätí sa ozval zvonec pri vchode, čo znamená, že Fritz pôjde najprv otvoriť. Kedže bolo už skoro jedenásť a nikoho sme nečakali, zabúšilo mi srdce ako vždy, ked sa s prípadom nevieme pohnúť z miesta a zrazu nás čaká malé prekvapenie. Hned som si uvedomil, ako som Wolfovi zasa naletel, lebo zrazu som bol presvedčený, že teraz vojde Saul Panzer s červenou kazetou pod pazuchou.

Potom som počul z haly hlas, ale nebol to Saul. Dvere sa otvorili dokorán a Fritz vpustil návštevu. Helen Frostová vošla do kancelárie. Ked som zazrel jej tvár, vyskočil som, poponáh’al som sa k nej a položil som jej ruku na rameno. Zdalo sa mi, že už-už odpadne.

Pokrútila hlavou, a tak som ruku spustil. Šla k Wolfovmu stolu a zastala. Wolfe sa jej prihovoril: „Dobrý večer, slečna Frostová. Nech sa páči sadnúť. Archie,“ vyštekol ostro, „pomôžte jej!“

Chytil som ju za rameno, trochu som ju podoprel, potisol som jej stoličku za chrbát a hned do nej klesla. Pozrela na mňa a podakovala sa mi. Potom preletel jej pohlad zasa na Wolfa. „Stalo sa niečo strašné. Nechcela som ísť domov a… prišla som sem. Bojím sa. Naozaj som sa držala, ale… teraz sa bojím. Perren je mŕtvy. Umrel práve pred chvíľou tam na Sedemdesiatej tretej ulici. Na chodníku.“

„Naozaj? Pán Gebert?“ Wolfe zdvihol prst. „Dýchajte zhlboka, slečna Frostová. Dýchať predsa rozhodne musíte. – Archie, prineste trochu koňaku!“

16

Naša klientka pokrútila hlavou. „Nechcem koňak. Myslím, že by som ho nevládala preglgnúť.“ Bola škriepna a roztrasená. „Vravím vám… bojím sa!“

„Äno.“ Wolfe si sadol a otvoril oči. „Počul som to. Ak sa nebudete držať, či s pomocou koňaku alebo bez neho, dostanete hysterický záchvat, a to nám vôbec nepomôže. Chcete si dýchnuť čpavku? Alebo si ľahnete? Či chcete hovoriť? Vládzete rozprávať?“

„Áno.“ Pritisla si končeky prstov na sluchy a jemne si po nich prešla – potom si pošúchala čelo a znova sluchy. „Vládzem hovoriť. A záchvat nedostanem.“

„Dobre. Povedali ste, že Gebert umrel na chodníku na Sedemdesiatej tretej ulici. Čo ho zabilo?“

„Neviem.“ Sedela meravo s rukami na lone. „Nastupoval do auta, odskočil, bežal po chodníku k nám… a odpadol, potom mi Lew povedal, že je už mŕtvy…“

„Prosím vás, chvíľočku počkajte. Bude lepšie, ak si to povieme presne. Predpokladám, že sa to stalo, ked ste po zádušnej omši vyšli z kaplnky. Šli ste všetci spolu? Vaša matka a strýko, aj bratanec a pán Gebert?“

Prisvedčila: „Äno. Perren ponúkol matke a mne, že nás zavezie domov, ale ja som povedala, že radšej pôjdem pešo, a strýko spomenul matke, že sa s ňou chce pozhovárať, a tak sa rozhodli ísť taxíkom. Všetci sme šli pomaly po chodníku a rozhodovali sme sa…“

Zamiešal som sa do reči: „Na východ? Ku Gebertovmu autu?“

„Äno. Ale vtedy som to nevedela… nemala som poňatia, kde má auto, ale rozlúčil sa s nami a mama, strýko i ja sme tam stáli a Lew šiel zastaviť taxík. Náhodou som práve pozerala tým smerom, kade odišiel Perren. Aj strýko ta hľadel, a tak sme obaja videli, ako zastal, otvoril dvere auta… a hned odskočil, sekundu postál a potom začal kričať a bežať k nám… Ale prebehol iba pol cesty k nám, ked odpadol, pokúšal sa prevaliť, pokúšal sa…“

Wolfe zdvihol prst. „Nie tak živo, slečna Frostová. Už raz ste to prežili, nepokúšajte sa znova cez to prejsť. Len nám povedzte, ako sa to stalo. Spadol, pokúšal sa prevaliť, nevládal dalej. Ľudia sa zbehli na pomoc. A čo vy? Vaša matka?“

„Nie. Matka ma držala za plece. Strýko k nemu bežal a pri ňom bol akýsi muž, zavolala som Lewa, prišiel a potom ta zabehol. Matka mi kázala, aby som ostala tam, kde som, a sama šla k nim, potom ta prišli aj další ľudia. Stála som tam, asi o minútu sa vrátil Lew a povedal, že Perren je asi mŕtvy a radil mi, aby som si vzala taxík, odviezla sa domov, a oni tam vraj zostanú. Čakal tam Lewov taxík, tak ma doň naložil, ale ked sme sa pohli, nechcela som ísť domov a kázala som taxikárovi, aby ma doviezol sem. My… myslela som si, že snád…‘

„Nemožno od vás očakávať, že by ste mysleli za takýchto okolností.“ Wolfe sa zas oprel dozadu. „Tak. A neviete, na čo pán Gebert umrel?“

„Nie. Nič som nepočula… vôbec nič…“

„Neviete, či v kaplnke niečo zjedol alebo vypil?“

Mykla hlavou. Preglgla. „Nie. Som presvedčená, že nič.“

„Na tom nezáleží.“ Wolfe si vzdychol. „Aj to sa dozvieme. Vravíte, že pán Gebert kričal, ked odskočil od auta. A viete, čo kričal?“

„Áno… vykríkol matkino meno. Akoby volal o pomoc.“

Wolfe zdvihol obočie. „Som presvedčený, že kričal dychtivo. Prepáčte, že si dovoľujem uštipačnú poznámku, ale pán Gebert by ju rozumel, keby tu teraz bol. Nuž skríkol:.Calida.‘ A viac ako raz?“

„Áno, niekoľko ráz. Ak tým myslíte… matkino meno…“

„V skutočnosti som nič nemyslel, pohovoril som nezmysly. Zdá sa, že pán Gebert mohol umrieť na srdcový záchvat alebo na mozgovú porážku alebo na akútnu mizantropiu. Ale povedali ste, tuším, že sa bojíte? Čoho?“

Pozrela naňho, otvorila ústa a zas ich zavrela. Zajachtala: „Preto som… a to ma…“ a zmlkla. Otvorila ruky na lone, zdvihla ich a zas ich spustila. Znova sa pokúšala vysloviť to: „Povedala som vám… bála som sa…“

„Áno.“ Wolfe zdvihol ruku. „Nemusíte pokračovať. Rozumiem. Chcete povedať, že istý čas ste tušili čosi zlovestné vo vzťahu vašich najbližších a najdrahších. Po smrti pána McNaira sa to, pravdaže, ešte zhoršilo. A snád preto – ale prepáčte. Mudrujem v zlom čase – zlom pre vás. Neváhal by som mučiť vás, keby nám to poslúžilo, ale teraz je to zbytočné. Netreba už nič viac. Chceli ste sa vydať za pána Geberta?“

„Nie. Nikdy v živote.“

„Mali ste ho rada?“

„Nie. Ved som vám povedala… skutočne som ho nemala rada.“

„Dobre. Tak ked prekonáte chvíľkový otras, môžete pána Geberta objektívne posudzovať. Nebol veľmi príťažlivý ani ako múdry človek ani ako biologický typ. Fakt, že nám jeho smrť trochu zjednodušila úlohu. Neľutujem ho a nemienim to ani predstierať. Ale jeho vraha treba usvedčiť, lebo inak to nepôjde. Ubezpečujem vás, slečna Frostová, že sa nepokúšam mystifikovať vás. Ale pretože vám ešte nemôžem prezradiť všetko, domnievam sa, že najlepšie bude nepovedať vám nič, a tak sa dnes večer uspokojím len s jedinou radou. Máte priateľky – napríklad slečnu Mitchellovú, ktorá sa v utorok predpoludním správala k vám tak lojálne. Chodte teraz k nej, nepovedzte nikomu nič a prenocujte tam. Pán Goodwin vás ta môže zaviezť. Zajtra…“

„Nie.“ Helen pokrútila hlavou. „Nespravím to. A čo ste povedali o Perrenovom vrahovi – bol zavraždený, však?“

„Nepochybne. Gebertova smrť bola dychtivá. Opakujem to slovo, lebo sa mi páči. Ak si z neho vytvoríte domnienky, tým lepšia príprava pre vás. Neradím vám nocovať u priateľky preto, že by vám inak hrozilo nebezpečenstvo, lebo vám nič nehrozí. V skutočnosti už nikomu nehrozí nijaké nebezpečenstvo, iba odo mňa. Ale uvedomte si, ak pôjdete domov, neoddýchnete si. Polícia bude zisťovať podrobnosti, pravdepodobne už teraz vyšetrujú vašu rodinu, a bolo by rozumné vyhnúť sa tej spovedi. Zajtra ráno by som vás mohol informovať o dalších udalostiach.“

Znova pokrútila hlavou. „Nie.“ Znelo to rozhodne. „Pôjdem domov. Nechcem ujsť… Prišla som sem len… a predsa matka, Lew a strýko… nie. Pôjdem domov. Ale keby ste mi mohli povedať… prosím vás, pán Wolfe, prosím… keby ste mi mohli povedať aspoň niečo, aby som vedela

„Nemôžem. Teraz nie. Sľubujem vám, že sa to onedlho dozviete. Medzitým…“

Ozval sa telefón. Obrátil som sa a zdvihol som slúchadlo. A už sa to na mňa sypalo. Akýsi hlas ani lodná siréna mudroval, aby som bezodkladne zavolal Wolfa k telefónu, a vôbec sa neunúval povedať mi, kto s ním chce hovoriť. Znosil som ho, až zahučal, aby som ostal na linke. Po minútke som začul iný hlas, a ten som hned spoznal.

„Goodwin? Tu je inšpektor Cramer. Možnože ani nepotrebujem Wolfa, nechcel by som ho vyrušovať. Je tam Helen Frostová?“

„Kto? Helen Frostová?“

„Áno.“

„A prečo by tu mala byť? Myslíte si, že tu máme aj nočnú službu? Počkajte chvíľočku, prosím, nevedel som, že nás vy voláte, myslím, že sa vás pán Wolfe chcel niečo spýtať.“ Zakryl som slúchadlo a obrátil som sa k Wolfovi: „Inšpektor Cramer chce vedieť, či je tu slečna Frostová.“

Wolfe nebadane nadvihol plecia a zas ich spustil. Naša klientka sa ozvala: „Pravdaže. Povedzte mu, že som tu.“

Oznámil som inšpektorovi: „Nie, Wolfe si nevie teraz spomenúť na nič, o čo by sme mali záujem. Ale ak myslíte slečnu Helen Frostovú, tak tú som pred chvíľočkou videl tu v kresle.“

„Aha. Tak je tam. Raz vám zlomím väzy. Chcem ju už aj vidieť tu, u nich doma – nie, počkajte. Zadržte ju. Pošlem po ňu…“

„Netrápte sa. Priveziem ju.“

„Kedy?“

„Hneď. Už aj. Bezodkladne.“

Položil som slúchadlo a obrátil som sa ku klientke: „Je u vás v byte. Predpokladám, že sú tam všetci. Pôjdeme? Môžem mu ešte vždy povedať, že som krátkozraký a v kresle ste nesedeli vy.“

Vstala. Pozrela na Wolfa, trochu sa zatackala, ale potom vystrela chrbát. „Ďakujem vám. Ak naozaj niet čo…“

„Prepáčte, slečna Frostová. Ale teraz naozaj nič. Snád zajtra. Dám vám vedieť. Nehnevajte sa na pána Cramera väčšmi, ako si to zaslúži. Nepochybne to myslí dobre. A dobrú noc.“

Vstal som, viedol som ju von a v hale som idúcky uchytil klobúk.

Auto som už zaviezol do garáže, tak sme si poň museli zájsť. Čakala ma pri vchode. Ked už sedela v aute a práve som zabočil na Desiatu avenue, povedal som jej:

„Inkasovali ste úder zlava i sprava a ste grogy. Oprite sa o sedadlo, zažmúrte oči a dýchajte zhlboka.“

Podakovala sa, ale sedela vystretá s otvorenými očami, no celou cestou na Šesťdesiatu piatu ulicu nepovedala ani slovka. Zdalo sa mi, že to akiste potrvá celú noc. Odkedy vtrhla k nám s novinkou, celý čas som sa v duchu kopal, že som sa tak pekelne ponáhľal, aby som čím prv zmizol zo Sedemdesiatej tretej ulice. Stalo sa to predsa tam pri Gebertovom aute, zaparkovanom rovno pred mojím autom, a sotva päť minút po mojom odchode. No, už je raz tak. Mohol som byť tam, bližšie ako ostatní…

Ani som celú noc neprebdel. Môj pobyt u Frostovcov ako Heleninho sprievodcu bol krátky a nepríjemný. Podala mi svoj kľúč od bytu, a ked som otvoril dvere, stál tam tajný. Druhý sedel na stoličke pri zrkadlách. Helen a ja sme chceli popri ňom prejsť, ale zadržal ma. Tajný nám povedal:

„Počkajte, prosím, minútku. Obaja.“

Vošiel do obývacej izby. O chvíľočku sa dvere zas otvorili a vyšiel Cramer. Bol neprívetivý a zamyslený.

„Dobrý večer, slečna Frostová. Podte, prosím, so mnou.“

„Je tu aj matka? A bratanec…“

„Všetci sú tu. V poriadku, Goodwin, úprimná vdaka. A príjemné sny.“

Uškrnul som sa. „Nechce sa mi spať. Môžem tu ostať a nemiešať sa vám do ničoho.“

„A takisto sa môžete odtiaľto pohnúť a nemiešať sa do ničoho. Dám si pozor, aby ste moju radu poslúchli!“

Z inšpektorovho tónu som usúdil, že nemá zmyslu dišputovať s ním, mohlo by to mať zlé následky. Nevšímal som si ho viac. Poklonil som sa klientke:

„Dobrú noc, slečna Frostová.“

Obrátil som sa k tajnému: „Nože mi otvorte dvere!“

Ani sa nepohol. Chytil som kľučku, otvoril som dvere dokorán, vyšiel som a nechal ich otvorené. Stavím sa o hocičo, že dvere za mnou zavrel.

Nasledujúce ráno sprvu ani len najmenší náznak neprezrádzal, že by detektívnu kanceláriu Nera Wolfa ťažilo bremeno o chĺpok ťažšie od pierka. Bola sobota a ja som sa umyl a. obliekol už pred ôsmou, lebo som očakával, že si ma šéf firmy zavolá ešte pred raňajkami a bude chcieť odo mňa jedno-druhé, ale mohol som si veru pospať svojich päťstodesať minút. Telefón sa neozval. Fritz zaniesol ako vždy v určenom čase podnos s pomarančovým džúsom, krekermi a čokoládou do Wolfovej izby a nič neprezrádzalo, že by ma čakala väčšia robota ako otvoriť obálky rannej pošty a pomôcť Fritzovi vysypať kôš na papier.

O deviatej, ked ma hukot výťahu upozornil, že Wolfe ide na dve hodiny za Horstmannom do skleníka, sedel som za stolíkom v kuchyni a práve som sa púšťal do celej kopy hrianok a do štyroch vajec na sherry s maslom. Zároveň som hltal z ranných novín správy o senzačnej smrti Perrena Geberta. Boli tam novinky. Dozvedel som sa, že pri nastupovaní do auta buchol hlavou do mištičky s jedom Bola prilepená páskou o strechu nad šoférovým sedadlom Jed sa na Geberta vylial, väčšina mu stiekla po šiji. Nikde som nenašiel, aký jed to bol. Zaumienil som si, že najprv dopijem druhú šálku kávy a potom si v kancelárii vezmem z police toxikológiu a zistím si možnosti. Sotva jestvuje viac jedov ako zo dva-tri, ktoré by po vonkajšom použití dosahovali také náhle a dokonalé výsledky.

Hned po deviatej volal Saul Panzer. Chcel hovoriť s Wolfom, spojil som ho so skleníkom a potom ma Wolfe na najväčšiu protiveň, ale nie nečakane, vypojil z linky. Natiahol som nohy, zahľadel som sa na špice topánok a povedal som si, že raz príde deň, ked vojdem do tejto kancelárie s vrahom v kufri a Nero Wolfe mi dobre zaplatí za jediný pohľad. Onedlho volal Cramer. Spojil som ho s Wolfom, ale teraz som ostal na linke a zapisoval som rozhovor do zápisníka, no škoda bolo márniť na to papier a energiu. Cramerov hlas znel unavene a roztrpčené, akoby potreboval aspoň tri dobré kalíšky a poriadne sa vyspať. V podstate vrčal, že na okresnej prokuratúre zúria a rozhodli sa pre drastický zákrok. Wolfe súcitne dúfal, že nespravia nič, čo by zmarilo Cramerov postup, a inšpektor mu poradil, kam by mal ísť. Samé detinskosti.

Vzal som z police toxikológiu a pravdepodobne by som na nezaujatého diváka zapôsobil dojmom usilovne študujúceho človeka, zahĺbeného do práce, ale v skutočnosti som bol tigrom v klietke. Hrozne som sa chcel aspoň čohosi zachytiť, až ma žalúdok rozbolel od nepokoja. Tým viac ma všetko hnevalo, že som v tomto prípade spravil najmenej dva riadne kiksy, najprv ked sa mi nepodarilo dostať Geberta z pazúrov tých goríl v Glennanne, a po druhý raz, ked som mazal zo Sedemdesiatej tretej ulice o tri minúty skôr, ako sa Gebert tam na mieste vyvalil.

V takejto nálade som nemal chuť zdvorilo prijímať návštevy, ked mi Fritz okolo desiatej doniesol navštívenku a prečítal som si, že je tu Mathias R. Frisbie. Povedal som Fritzovi, aby ho priviedol. Počul som už o Frisbiem, zástupcovi okresného prokurátora, ale ešte som sa s ním nestretol. Ked vošiel, zistil som, že som neprišiel o vela. Bol to panák s vysokým golierom, pedantne vyžehleným oblekom, odmeraný a chladný. Z očí mu hľadela iba ukrutná namyslenosť.

Oznámil mi, že sa chce osobne zhovárať s Nerom Wolfom. Odvetil som, že pán Wolfe má, ako vždy predpoludním, do jedenástej prácu. Odsekol, že sa ponáhľa a že prišiel v dôležitej veci, dožadoval sa Wolfa hned a zaraz. Zaškeril som sa naňho:

„Počkajte chvíľočku.“

Vybehol som do skleníka a našiel som Wolfa, ako s Theodorom robia pokusy s opeľovaním hybridov. Kývol mi, že ma vzal na vedomie.

Oznámil som mu: „Drastický zákrok je dolu. Volá sa Frisbie. Pamätáte sa, zaoberal sa prípadom Clary Foxovej. Chce, aby ste už aj zanechali všetko a ponáhľali sa k nemu.“

Wolfe nepovedal ani slovo. Počkal som pol minúty a potom som sa ho milo spýtal: „Mám mu povedať, že ste náhle celkom ohluchli?“

Wolfe zavrčal. Odsekol mi, ani sa neobrátiac: „A vy ste šťastný, ked ho vidíte. Ešte aj zástupcu prokurátora, ba i takého, ako je Frisbie. Nepopierajte to! Umožnil vám otravovať ma. No dobre, otrávili ste ma. Teraz chodte.“

„Nič mu neodkážete?“

„Nič. Choďte!“

Zišiel som dolu. Myslel som si, že Frisbie si možno rád posedí trochu osamote, a tak som sa zastavil v kuchyni poklebetiť si trochu s Fritzom o obede a podobných zaujímavých témach. Ked som sa ‚vrátil do kancelárie, Frisbie sa mračil. Sedel s lakťami na operadle kresla a s rukami zloženými ako pri modlitbe.

Povedal som mu: „Pán Frisbie, povedali ste mi, že sa musíte osobne pozhovárať s pánom Wolfom, nuž môžem vám zatiaľ dať knihu alebo niečo iné? Snád noviny? Šéf príde o jedenástej.“

Frisbie roztiahol ruky. Opýtal sa: „Veď je doma, nie?“

„Ale áno. Nikdy nebýva inde.“

„Tak… nebudem čakať hodinu. Upozornili ma na takúto možnosť. Ale ja to nestrpím.“

Hodil som plecami. „Dobre. Pokúsim sa spraviť pre vás, čo len môžem. Chcete si prečítať noviny, kým to nebudete trpieť?“

Vstal. „Pozrite, to je už neznesitelné! Ten váš Wolfe vždy znova a znova celkom bezočivo marí prácu nášho úradu Pán Skinner ma sem poslal…“

„No pravdaže, posla! vás! Sám by sem po posledných skúsenostiach neprišiel…“

„Poslal ma sem a ja tu rozhodne nemienim sedieť do jedenástej. Velmi častá zhovievavosť niektorých úradníkov k Wolfovi zrejme zavinila, že sa Wolfe pokladá za povýšeného nad zákon. Ale nikto nesmie mariť postup spravodlivosti – nikto!“ Červeň na lícach mu ešte potemnela. „Boydena McNaira zavraždili pred troma dňami tu v tejto kancelárii a máme príčinu domnievať sa, že Nero Wolfe vie o tom viac, ako povedal. Hned ho mali predviesť na okresnú prokuratúru – ale nie, nebol ani len poriadny výsluch! A teraz zavraždili ďalšieho človeka, a právom možno predpokladať, že Wolfe zatajil informácie, ktoré tej vražde mohli zabrániť. Spravil som veľký ústupok, že som sem prišiel, a teraz ho chcem bezodkladne vidieť. Už aj!“

Prikývol som. „Ale áno, viem, že ho chcete vidieť, ale nevyskakujte daromné. Dovoľte hypotetickú otázku. Čo ak vám poviem, že musíte počkať do jedenástej – čo potom?“

Vypleštil na mňa oči. „Nebudem čakať. Vrátim sa do úradu a dám ho predviesť. A postarám sa o to, aby mu odňali licenciu! Wolfe si myslí, že ho jeho priateľ Morley zachráni, ale také gaunerské švindle mu neprejdú…“

Strelil som mu zaucho. Pravdepodobne by som to nebol spravil, keby som nebol už predtým taký nazlostený. Nebol to riadny úder, iba som ho klepol dlaňou po líci, ale trocha ho to odsotilo. Cúvol o krok a zastal so zaťatými päsťami a so zvesenými rukami.

Podpichoval som ho: „Čo hompáľate päsťami pri kolenách? Zdvihnite ich a utŕžite ešte jednu.“

Nevládal ani hovoriť od zlosti. Vyjachtal: „Toto oľutujete. Uvidíte..“

Osopil som sa naňho: „Čušte a berte sa odtiaľto, kým ma vážne nenahneváte. Hovoríte čosi o odňatí licencie! Viem, čo vás žerie, trpíte velikášstvom a večne sa naparujete, odkedy vám dali stôl a stoličku na prokuratúre. Viem o vás dosť. A viem aj to, prečo vás sem Skinner poslal, chcel vám umožniť, aby ste sa zosmiešnili, a vy nemáte dosť fifíka, aby ste to videli. Ak sa ešte raz opovážite vypustiť z úst slová, že Nero Wolfe je švindler a gauner, tak vás neudriem medzi štyrmi očami, ale na verejnosti. Practe sa!“

Do istej miery to bolo celkom správne, a pravdaže som za daných okolností nemohol urobiť nič iné, ale neprinášalo mi to hlboké uspokojenie. Obrátil sa a vyšiel. Ked som počul buchnúť dvere, vrátil som sa k písaciemu stolu, sadol som si, zívol som na plné ústa, poškrabal som sa po hlave a kopol som do koša na papier. Mal som iba chvíľkový pôžitok z toho, že som Frisbieho capol a vyhodil, ale teraz ked už bolo po všetkom, chcel som si z toho urobiť ešte aj zásluhu, a bol som otrávený a ešte mrzutejší ako predtým. Hrozne nerád si robím zásluhy, znepokojuje ma to a chce sa mi potom do niečoho kopnúť.

Zdvihol som kôš a pozbieral som po jednom roztrúsené papiere. Vybral som záhradnícke zápisy, otvoril som ich a zase som ich položil naspäť, prešiel som do prednej izby a pozrel som z obloka na Tridsiatu piatu ulicu. O chvíľu som sa vrátil, cengal telefón, volali z obchodu od Fergusonovcov, rozhovor som hned prepojil Fritzovi do kuchyne a napokon som sa zas uvelebil na stoličke s toxikológiou. Ešte vždy som sa s ňou moril, ked Wolfe o jedenástej zišiel zo skleníka.

Kráčal k stolu a sadol si, potom sa venoval ako zvyčajne peru, pošte, váze s orchideami a zvoncu na pivo. Fritz orišiel s tácňou, Wolfe otvoril fľašu, nalial si, napil sa a utrel si ústa. Potom sa oprel o kreslo a vzdychol si. Oddychoval po intenzívnej činnosti medzi črepmi.

Oznámil som mu: „Frisbie si veľa dovoľoval, tak som sa dotkol dlaňou jeho líca. Zruší vám licenciu a obšťastni vás záplavou papiera a možno vás zamoce do kopy klamstiev“

„Naozaj?“ Wolfe otvoril oči. „Chcel mi zrušiť licenciu predtým, ako ste ho udreli, alebo potom?“

„Predtým. Potom už veľa nepovedal.

Wolfe sa ošíval. „Archie, dávam vám voľnú ruku, ale zavše sa mi vidí, že tým uvoľňujem lavínu. Nemali ste inú možnosť len ho zmlátiť?“

„Nezmlátil som ho. Ani som ho neudrel. Bolo to iba také symbolické gesto, že som otrávený. Mám strašnú náladu“

„Viem. Ani vám to nezazlievam. Tento prípad je od začiatku nepríjemný a únavný. Zdá sa, že Saulovi sa niečo stalo. Čaká nás robota. Myslím, že sa skončí práve tak nepríjemne, ako sa začala, ale dokončíme iu štýlovo, ak sa to bude dať, a neodvolateľné – aha! Dúfam, že teraz je to Saul.“

Niekto zacengal. Ale takisto ako večer predtým, ani teraz to nebol Saul. Prišiel inšpektor Cramer.

Fritz ho zaviedol do kancelárie a inšpektor sa vliekol cez miestnosť. Zdalo sa mi, že by už naozaj potreboval riadnu generálku. Pod očami mal vrecúška, prešedivené vlasy mal strapaté a plecia nedržal po vojensky vystreté, ako by sa dalo očakávať od policajného inšpektora. Wolfe ho pozdravil:

„Dobré ráno, pane. Dáte si pivo?“

Sadol si do bláznovského kresla, zhlboka sa nadýchol, vybral si z vrecka cigaru, zamračil sa na ňu a vopchal ju späť. Znova sa nadýchol a potom nám obom odpovedal:

„Ked som v takomto stave, nechcem už ani cigaru. Som v peknej kaši.“ Pozrel na mňa. „Mimochodom, čo ste urobili Frisbiemu?“

„Vôbec nič. Na nič sa nepamätám.“

„Nuž, ale on sa pamätá. Myslím, že bude s vami zle. Zdá sa, že podá na vás žalobu pre zradu.“

Uškrnul som sa. „Neuvedomil som si to. Tuším to naozaj bola zrada. A čo ma čaká – obesia ma?“

Cramer hodil plecami. „Neviem a nedbám. Čo bude s vami, to ma veru netrápi. Bože, keby sa mi aspoň chcelo zapáliť si cigaru. Zas vytiahol cigaru z vrecka a teraz ju držal v ruke. Mňa si už nevšímal. „Prepáčte, pán Wolfe, tuším som vám ani neodpovedal, že si pivo neprosím. Asi si myslíte, že som sa prišiel s vami povadiť.“

Wolfe zamrmlal: „A vari nás to nečaká?“

„Vôbec nie. Prišiel som sa s vami rozumne pozhovárať. Môžem vám položiť zopár otvorených otázok a dostanem na ne aj úprimnú odpoved?“

„Môžete to skúsiť. Uvedte mi príklad.“

„Dobre. Keby sme prezreli tento dom, našli by sme McNairovu červenú kazetu?“

„Nie.“

„Videli ste ju alebo viete, kde je?“

„Nie, ani jedno ani druhé.“

„Povedal vám McNair v stredu, predtým ako tu zomrel, niečo, čo vám poskytlo možnosť zistiť motívy týchto vrážd?“

„Počuli ste každé slovo, čo McNair vyslovil v mojej kancelárii. Archie, vezmite si poznámky a prečítajte to ešte raz.“

„Äno. Viem. Dostali ste informácie o motívoch z iných prameňov?“

„Nuž,“ Wolfe zdvihol prst, „táto otázka je naozoj absurdná. Pravdaže som dostal informácie, Vari nepracujem na tomto prípade už štyri dni?“

„Od koho máte informácie?“

„Nuž, v prvom rade od vás.“

Cramer vypleštil oči. Vopchal si cigaru do úst a zaťal do nej zuby, zrejme nevdojak. Zdvihol ruky a zas ich spustil.

„Najhoršie, že ani na chvíľočku nezabúdate, aká ste múdra hlava,“ poznamenal inšpektor. „Dofrasa, ved ja to viem.

Myslíte si snád, že márnim čas a chodím na návštevy k Deloví Pritchardovi alebo k Sandymu Mollewovi tak ako k vám? A čo som vám kedy povedal?“

Wolfe pokrútil hlavou. „Nie, pán Cramer. Teraz – ako vravia deti – to začína byť horúce. A ja nemám ešte všetko pokope. A čo keby sme teraz obrátili kartu – i ja som zvedavý. V ranných novinách nebol prípad presne opísaný. Aký mechanizmus pofŕkal pána Geberta jedom?“

Cramer zahundral. „Chceli by ste to vedieť?“

„Som zvedavý a čas sa nám pri tom minie.“

„Aha.“ Inšpektor vybral cigaru z úst a prekvapene pozrel na jej konček, ked si všimol, že nie je zapálená. Priložil k nej zápalku a vyfúkol dym. „Nuž, predstavte si to asi takto: vezmete kus obyčajnej lepiacej pásky asi dva a pol centimetra širokej a zo dvadsaťpäť centimetrov dlhej. Konce pásky prilepíte dobrých desať centimetrov od seba na čalúnenie strechy Gebertovho auta rovno nad volant, tak aby páska visela volne ako kolíska. A vezmete obyčajnú, tuctovú mištičku, aké predávajú v každom lacnom obchodnom dome, a vložíte ju do tej kolísky, nalejete do nej dobrého pol deci nitrobenzénu, alebo ak chcete, nazvite to marbanovou esenciou alebo umelým olejom z horkých mandlí, lebo to je napokon vždy to isté. A navrch nalejte trochu obyčajnej vody, aby nitrobenzén ostal na dne, a vrstva vody na povrchu zabráni, aby sa olej vyparoval a rozváňal v aute. Ak sa potom pokúsite nastúpiť do auta tak, ako doň človek obyčajne nastupuje, zistíte, že váš pohľad je upretý na sedadlo a na dlážku, a len v jednom prípade z tisíca je tu možnosť, že spozorujete niečo prilepené pod strechu, najmä v noci. Okrem toho zistíte, že vaša hlava je pri nastupovaní asi na tri-štyri centimetre od čalúnenia strechy, a tak je celkom isté, že hlavou vrazíte do misky. A keby nie, pravdepodobne spadne a obleje vás v prvej jame, do ktorej vletíte, alebo ked po prvý raz zabočíte za roh. Ako sa vám páči takýto kanadský žartík?“

Wolfe prikývol. „Z pragmatického hľadiska je to skoro dokonalé. Prosté, účinné a lacné. Ak ste si jed obstarali už dávnejšie ako východisko z krajne nebezpečnej situácie, nebudete mať väčšie výdavky ako pätnásť centov – páska, trochu vody a mišlička. Z novinových správ som usúdil, že to bol nitrobenzén. Je účinný.“

Cramer prudko prisvedčil. „To si myslím. Vlani si robotník vo farbiarni oblial nohavice pol deci nitrobenzénom. Jed sa mu nedostal rovno na kožu, ale o hodinu bolo po ňom aj tak. Maník, ktorý sledoval Geberta na môj príkaz, sa ho dotkol, ked pribehol k ležiacemu a trocha nitrobenzénu sa mu dostalo na ruky a zasiahli ho aj silnejšie výpary. Teraz leží v nemocnici so sinavou tvárou a s purpurovými perami a nechtami. Doktor vraví, že ho z toho dostanú. Aj mladému Frostovi sa čosi ušlo, ale nie je to s ním zle. Gebert iste obrátil hlavu, ked zacítil, že sa naňho čosi leje, a iste to aj zavoňal, lebo sa mu nitrobenzén dostal i na tvár a zopár kvapiek asi aj do očí. Mali ste ho vidieť o hodinu neskôr.“

„Radšej nie.“ Wolfe si nalial piva. „Nebolo by mu pomohlo, keby som ho bol videl, a mne veru tiež nie.“ Vypil pivo a hladal vreckovku vo vrecku, ale ju tam nemal. Podal som mu vreckovku zo zásuvky. Oprel sa o kreslo a súcitne pozrel na inšpektora. „Pán Cramer, predpokladám, že rutinné práce pokračujú uspokojivo.“

„Už zas mudrujete, hm?“ Cramer vyfúkol dym. „O minútu bude zas rad na mne. Ale uspokojím vašu zvedavosť. Rutinné práce pokračujú presne, ale nikam nevedú. Mohli by ste si zamľaskať od spokojnosti. V stredu ste mi dali tip, aby som sa držal Frostovcov – no dobre, hocktorý z nich to mohol spraviť. Ak to spáchal jeden z mladých, spravili to spolu, lebo šli spolu do kaplnky. Mali by času len-len nalepiť pásku a naliať do nej nitrobenzén a vodu, lebo prišli do kaplnky sotva minútu-dve po Gebertovi. Dá sa to spraviť za dve minúty, overil som si to. Strýko a matka prišli každý osobitne, a obaja mali fúru času. Porozprávali, pravdaže, kde boli, ale nie tak, že by ste si mohli overiť každú minútu. Možnosti nevylučujú ani jedného z Frostovcov.“

Inšpektor si opäť poťahoval z cigary. „A ešte niečo. Snád si myslíte, že by sme mohli nájsť náhodného chodca, ktorý videl, že ktosi robí čosi na streche auta. Ale páchate! mohol predsa sedieť v aute za zatvorenými dverami a neupútal by ničiu pozornosť, okrem toho bola už tma. Zatiar sme nemali šťastie. Našli sme v aute prázdne flaštičky v skrinke medzi nástrojmi – dve obyčajné poldecové f Taštičky bez nálepiek, také dostať v každom dragstore. Pravdaže sa na nich nenašli odtlačky prstov a takisto ani na mištičke. Keby ste chceli zistiť, odkiaľ sú, mohli by ste takisto vystopovať pôvod obyčajnej papierovej zápalky s červenou hlavičkou. Pokúšame sa zistiť, odkiaľ by mohol byť nitrobenzén, ale súhlasím s vami, že v tomto prípade páchateľ nezanecháva takéto stopy. Poviem vám úprimne,“ Cramer vyfúkol dym, „pochybujem, že to dokážeme. Môžeme sa o to i nadalej pokúšať, ale myslím, že sa nám to nepodarí. Priveľa šťastia a špinavej prefíkanosti sa obrátilo proti nám. Celkom iste to potrvá mesiace, kým sa prestanem dívať na strechu auta, skôr ako doň nastúpim. Musíme sa pokúsiť vyriešiť to s pomocou motívov, lebo namojpravdu pomaly uverím, že sa nám to vôbec nepodarí vyriešiť. Viem, že i vy ste chceli na to ísť takto, a preto ste spomenuli, že červená kazeta nám poslúži. Ale kde v pekle je? Ak ju nenájdeme, musíme nájsť motív aj bez nej. Zatiaľ som sa nikam nedostal, nielen s Frostovcami, ale s nikým, koho sme vyšetrovali. Povedzme, že Dudley Frost premárnil sirotský majetok alebo aspoň jeho časť, neviem, či to spravil alebo nie, ale čo by mu pomohlo, keby odpravil McNaira alebo Geberta? Nemám ani poňatia, prečo by to spáchal Lew alebo to dievča. O pani Frostovej vieme, že celé roky platila ťažké tisíce Gebertovi. Trvdí, že splácala starú dlžobu, a on je už mŕtvy, a aj tak by nám nebol nič prezradil. Pravdepodobne ju vydieral pre niečo, čo sa stalo pred dávnymi rokmi, ale čo to bolo, a prečo by ho zabila práve teraz a ako do toho zapadá McNair? Lebo McNair bol prvý na rade.“

Cramer odklepal popol do popolníka, pošuchol sa dozadu a zavrčal. „A už sme tam. Mám pre vás ešte jednu-dve otázky. Lebo zase som tam, kde som bol v utorok, ked som sa vám tu vtedy priznal, že som na dne. Ibaže odvtedy pribudli ďalšie dve obete,“ dodal trpko. „Či som vám nepovedal, že teraz ste vy na rade? Toto nie je prípad pre mňa. Pred hodinou na prokuratúre chceli ísť na vás hŕ-hŕ. Ale znosil som Frisbieho pod čiernu zem. Ste vari najhorším tŕňom v päte, ale zároveň ste aspoň napoly taká múdra hlava, ako si namýšľate, a tak o dve hlavy prevyšujete každého od čias Júlia

Caesara. Viete, prečo spievam od včerajška inú pesničku? Lebo Geberta zavraždili a vy sa ešte vždy držíte svojej klientky. Keby ste sa boli dnes ráno zriekli celého prípadu, bol by som nielen ochotný, ale aj šťastný, že vás môžem skrotiť. No teraz vám verím. Nemyslím, že by ste mali červenú kazetu…“

Vyrušil nás Fritz – zaklopal, vošiel do kancelárie, zastal dva kroky pred Wolfovým stolom a obradne sa poklonil:

„Chce s vami hovoriť pán Morgan, pane.“

Wolfe prikývol a vrásky na lícach sa mu trochu uvoľnili. Nevidel som to od tých čias, ako som ho vytrhol z nezáujmu o tento prípad. Zamrmlal: „Dobre, Fritz, nemáme tajomstvá pred pánom Cramerom. Pošlite ho dnu.“

„Áno, prosím.“

Fritz odišiel a vošiel Saul Panzer. Pozrel som naňho. Zdal sa mi trochu uťahaný, ale nie zronený a pod pazuchou niesol balík v hnedom baliacom papieri, asi toľký ako škatuľa na cigary. Šiel rovno k Wolfovmu stolu.

Wolfe zdvihol obočie. „No?“

Saul prikývol. „Prosím, pane.“

„Obsah je v poriadku?“

„

„Äno. Ako ste povedali. Zdržalo ma…“

„To nič. Hlavne, že ste tu. V poriadku. Archie, prosím vás, vložte ten balík do safu. To je zatiaľ všetko, Saul. Vráťte sa o druhej.“

Prevzal som balík, odomkol som safe a vložil som ho dnu. Zakričím, ked vás budem potrebovať.“

Wolfe sa oprel o kreslo a prižmúril oči. „No tak,“ zahundral a vzdychol si zhlboka. „Pán Cramer, pred chvíľou som povedal, že si môžeme krátiť čas. Aj sa nám minul. Je to vždy výborné, ked sa človek vyhne nude.“ Pozrel na hodinky. „A teraz už môžeme vážne hovoriť o veci. Je dvanásť preč a my obedujeme o jednej. Môžete mi sem priviesť Frostovcov, ale všetkých, na druhú? Ak to spravíte, skončím prípad za vás. Bude to trvať asi hodinu.“

Cramer si pošúchal bradu. A spravil to rukou, v ktorej držal cigaru, a tak sa mu popol sypal na nohavice, ale inšpektor to vôbec nezbadal. Nespustil z Wolfa oči.

„Asi hodinu, hm?“

Wolfe prikývol. „Možno aj dlhšie. Ale asi nie.“

Cramer ešte vždy nespúšťal z Wolfa oči. „Aha. Tak asi nie.“ Nahol sa dopredu. „A čo bolo v tom balíku, ktorý Goodwin práve vložil do safu?“

„Niečo, čo mi patrí. – Nože počkajte!“ Wolfe zamieril naňho prst. „Upokojte sa, prečo by ste mali vyletieť z kože? Pozývam vás, aby ste sledovali vyriešenie vraždy Molly Lauckovej, pána McNaira a pána Geberta. Nebudem o tom diskutovať a nechcem, aby ste na mňa kričali. Keby mi zišlo na um, mohol by som predsa namiesto vás pozvať sem zástupcov tlače alebo pána Morleyho z prokuratúry. Vlastne by som si mohol pozvať hockoho. Ste neokrôchanec, pane. Vari sa len nechcete búriť proti dobrému osudu? O druhej tu musia byť Frostovci – všetci do nohy. Dobre?“

Cramer vstal. „Dofrasa!“ Pozrel na safe. „To je červená kazeta, čo? Prezradte mi to.“

Wolfe pokrútil hlavou. „O druhej.“

„No dobre. Pozrimeže, zavše ste naozaj vrtošivý. Prisámbohu, bolo by vo vašom záujme, aby ste dodržali slovo.“

„Áno. O druhej.“

Inšpektor pozrel ešte raz na safe, pokrútil hlavou, pichol si cigaru do úst a pobral sa preč.

18

Frostovský klan nastúpil celý odrazu krátko po druhej – a to z celkom pochopiteľnej príčiny: predviedol ich inšpektor Cramer a Purley Stebbins z kriminálky. Purley prišiel s Helen a s jej matkou v tmavomodrom elegantnom aute, asi v Heleninom, a Cramer priviedol dvoch mužov vo svojom vehikli. Boli sme už po obede a ja som hľadel cez predný oblok, ked som ich videl prichádzať. Pozoroval som ich, kým vystupovali, a potom som šiel do haly otvoriť dvere. Podľa inštrukcií som ich mal zaviesť rovno do kancelárie.

Bol som nervózny ako kongresman v deň volieb. Poznal som hlavné body Wolfovho programu. Nebolo mu ťažko vymýšľať úskočné šarády, lebo vôbec nemá nervy a je taký namyslený, že sa ani len neobáva trápneho neúspechu, ale ja som celkom inakšia nátura a mal som z toho všetkého nepríjemný pocit. Pravda, ked sme šli obedovať, priznal sa mi, že nás čaká hazardná a nepríjemná hra, no nemyslel to celkom vážne, len ma chcel upozorniť na fakt, že teraz chce chytiť šelmu.

Vpustil som návštevu, pomohol som poodkladať klobúky a kabáty v hale a zaviedol som ich do kancelárie. Wolfe sedel za stolom a pred všetkými trochu sklonil hlavu. Kreslá som prichystal už predtým, teraz som už len usádzal príchodzích. Helen sedela najbližšie k Wolfovi a po jej lavici Cramer, vedia neho Llewellyn. Strýka Dudleyho som mal zas ja poruke, keby bolo treba, dočiahol by som ho a priškrtil. Pani Frostová sedela vedia svojho švagra v pohodlnom koženom kresle, ktoré obyčajne stálo pri veTkom glóbuse.

Nikto sa netváril vefmi slávnostne. Lew akoby mal jačmeň na oku a tvár mal sivastú, asi z nitrobenzénu, ku ktorému sa priblížil. Pani Frostová sa držala, ale v čiernych šatách bola velmi bledá. Helen v tmavokávových šatách a kávovom klobúčiku si poprepletala prsty, ked si sadla, uprela oči na Wolfa a ani sa nepohla. Dudley pozeral na všetkých a vrtel sa. Wolfe zamrmlal inšpektorovi:

„Pán Cramer, ten váš človek by snád mohol počkať v kuchyni?“

Cramer zavrčal. „Ale ba, ved nikoho neuhryzne.“

Wolfe pokrútil hlavou. „Nebudeme ho tu potrebovať. V kuchyni mu bude lepšie.“

Zdalo sa, že inšpektor sa chce hádať, no len preglgol a hodil plecom. Obrátil sa: „Stebbins, chodte do kuchyne. Zakričím, ked vás budem potrebovať.“

Purley na mňa mrzuto zagánil, obrátil sa a vyšiel. Wolfe počkal, kým zavrie dvere, potom si všetkých obzrel a prehovoril:

„No tak prosím! Ďakujem, že ste prišli, hoci si uvedomujem, že ste tu na pozvanie pána Cramera. Bolo žiadúce, aby ste sa tu všetci zišli, hoci od vás nič neočakávame…“

Dudley Frost vybuchol: „Prišli sme, lebo sme museli. Dobre to viete. Čo sme mohli robiť, ked polícia zastáva také stanovisko?“

„Pán Frost, prosím vás…“

„Netreba nia prosiť. Chcem len povedať, ako dobre, že od nás nič nečakáte, lebo by ste ani nič nedostali! Vzhľadom na smiešne stanovisko polície, odmietame odpovedať na dalšie otázky, kým nebude prítomný aj náš právnik. Povedal som to inšpektorovi Cramerovi! Rozhodne odmietam povedať čo len slovo. Ani slovo viac!“

Wolfe zamieri] naňho prstom. „Ak to naozaj myslíte vážne, pán Frost, tak vám sľubujem, že na vás nebudem naliehať, a teraz máme ďalšiu príčinu, prečo nepotrebujeme právnika. Povedal som, že nič od vás neočakávam, iba že budete počúvať vysvetlenie. Nebudem sa na nič vypytovať. Radšej budem sám hovoriť a mám vám čo povedať. – Mimochodom, Archie, mohol by som to už mať poruke?“

Bolo to heslo na prvé dramatické zauzlenie. Moja úloha bola tichá, ale mal som dôležitý výstup. Vstal som, zašiel som k safu, vybral som Saulov balík a položil som ho na stôl pred Wolfa. No ešte predobedom som ho vybalil z papiera. Položil som na stôl starú červenú koženú kazetu, vyblednutú, ošúchanú, poškriabanú, asi dvadsaťpäť centimetrov dlhú, desať centimetrov širokú a zo päť vysokú. Na jednom boku boli dva zlaté pántiky a na druhom zlaté kovanie s kľúčovou dierkou. Wolfe ledva pozrel na kazetu a odtisol ju nabok. A ja som si znova sadol a vzal som do rúk zápisník.

Spoločnosť sa trochu pohniezdila, ale nikto nič nepovedal. Všetci okrem Helen Frostovej vypliešťali na kazetu oči. Iba ona nespustila oči z Wolfa. Cramer sa tváril mrzuto a utrápené a tiež prilepil oči na kazetu.

Wolfe sa ohlásil nečakane ostro: „Archie, poznámky nebudeme potrebovať. Zväčša budem hovoriť ja – a nezabudnem, čo poviem. Prosím, vezmite si pištoľu a nepúšťajte ju z ruky. Použite zbraň, ak sa vám bude zdať, že je to potrebné. Nechceme, aby nám tu niekto rozlial nitrobenzén.. To ·stačí, pán Frost! Vravím vám, ticho! Pripomínam vám, že boli zavraždení dvaja muži a jedna žena! Seďte na mieste!“

Dudley Frost sa teraz podvolil. Azda čiastočne bola na príčine moja automatická pištoľa, ktorú som vytiahol zo zásuvky, oprel som si ju o koleno a pevne som ju držal v ruke. Pohľad na nabitú zbraň vždy na muža zapôsobí, nech je to hocikto. Všimol som si, že Cramer odtisol stoličku trochu dozadu, a zdal sa ešte strápenejší ako predtým. Do čela ša mu vyryla hlboká vráska.

Wolfe sa ozval: „Je to, pravdaže, melodráma. Každá vražda je melodramatická, lebo skutočnou tragédiou nie je smrť, ale to, čo ju predchádzalo. Lenže teraz sa obraciam najmä na vás, slečna Frostová.“ Poposadol si dozadu a spod prižmúrených očí pozrel na klientku. „Čiastočne je to profesionálna márnivosť. Chcel by som vám ukázať, že poveriť vyšetrovaním dobrého detektíva, to znamená oveľa viac ako najať niekoho, kto vytrhá dlážku a prekope kvetinové hriadky, aby našiel červenú kazetu. Chcem vám dokázať, že skôr ako som videl tú kazetu alebo jej obsah, poznal som hlavné fakty tohto prípadu, vedel som, kto zabil McNaira aj prečo. Bude to pre vás otras, ale nemôžem si pomôcť.“

Vzdychol si. „Budem stručný. Predovšetkým vás už nebudem volať slečna Frostová, ale slečna Glenna McNairová. Narodili ste sa druhého apríla tisícdeväťstopätnásť.“

Pozrel som sa úkosom na celú spoločnosť, všimol som si, ako meravo Helen sedí. Lew vyskočil zo stoličky a Dudley otvoril ústa a vypleštil oči. Ale svoj záujem som sústredil na pani Frostovú. Zdala sa mi bledšia, ako ked prišla, ale ani okom nemihla. Odkedy sa zjavila červená kazeta, mohla to očakávať. Jej chladný, odmeraný hlas preťal výkriky mužov.

„Pán Wolfe, myslím, že švagor má pravdu. Takéto nezmysly dokazujú, že je to prípad pre právnikov.“

Wolfe sa prispôsobil jej tónu. „Nemyslím, pani Frostová. A keby aj, bude na to ešte dosť času. Zatiaľ ostanete sedieť na svojom mieste, kým sa tento nezmysel neskončí“

Helen Frostová sa opýtala suchým, ovládaným hlasom: „Ale ved potom bol ujo Boyd mojím otcom. Vždy mi bol otcom. Ako? Povedzte mi, ako je to možné?“ Lew stál pri nej, položil jej ruku na plece a nespustil oči z tety Callie. A Dudley sa ozval.

„Prosím vás, pán Frost, sadnite si,“ prehovoril zasa Wolfe. „Áno, slečna McNairová, vždy bol vaším otcom. Pani Frostová si myslí, že som to nevedel, kým sa nenašla červená kazeta, ale mýli sa. Bol som o tom pevne presvedčený už v utorok, ked ste mi povedali, že ak by ste umreli pred dosiahnutím plnoletosti, dostanú celé dedičstvo po Edwinovi Frostovi jeho brat a synovec. Ked som to zvážil spolu s dalšími bodmi, ktoré sa vynorili, mal som už jasný obraz. Pravda, prvá vec, čo ma upozornila na túto možnosť, bol fakt, že pán McNair si celkom nepochopiteľne prial, aby ste nosili diamanty. Akú mimoriadnu hodnotu mohol mať pre vás diamant, ked inak, zdá sa, nemal brilianty nijako obzvlášť rád? Či azda práve tú, že diamant je kameňom ľudí narodených v apríli? Uvedomil som si túto možnosť.“

Llewellyn zajachtal: „Panebože! Raz som – raz som povedal pánu McNairovi..“

„Prosím vás, pán Frost! A další bod: pán McNair mi v stredu večer povedal, že jeho žena umrela, ale nepovedal, že mu umrela dcéra. Povedal, že „stratil“ dcéru. Je to, pravdaže, všeobecne používaný eufemizmus, ale prečo ho nepoužil aj v prípade ženinej smrti? Človek hovorí alebo priamo, alebo eufemicky, ale málokedy použije v tej istej vete oba spôsoby. Povedal, že jeho rodičia umreli. Dva razy spomenul, že mu umrela žena. Ale o dcére to nepovedal, spomenul, že ju stratil.“

Pery Glenny McNairovej sa pohybovali. Zajachtala: „Ale ako? Ako? Ako ma stratil?…“

„Áno, slečna McNairová. Len trpezlivosť. Boli tu aj dalšie drobnosti, ktoré ste mi prezradili o svojom otcovi a o sebe, netreba vám ich predsa opakovať. Napríklad váš sen o pomaranči. Podvedomá spomienka, ktorá sa vynorila vo sne? Iste to tak bolo. Dúfam, že som vás už presvedčil: nepotreboval som červenú kazetu, aby mi prezradila, kto ste a kto zabil pána McNaira aj pána Geberta a prečo. No rozhodne nebudem už dalej uspokojovať svoju samoľúbosť na váš účet. Chcete vedieť ako. Je to prosté. Prezradím vám najdôležitejšie fakty – pani Frostová! Sadnite si!“

Neviem, či Wolfe pokladal moju automatickú pištoľu v podstate za divadelnú rekvizitu, ale ja rozhodne nie. Pani Frostová vstala a stískala v ruke veľkú čiernu kabelku. Pripúšťam, že pravdepodobne si nepriniesla do kancelárie Nera Wolfa rozprašovač s nitrobenzénom, ved by ho našli, keby ju prezreli, ale v takomto prípade sa nemožno spoliehať na náhodu. Radšej som sa do veci zamiešal, aby nevzniklo nedorozumenie. Oslovil som ju:

„Chcel by som vám pripomenúť, pani Frostová, ak sa vám nepáči, že mierim na vás pištoľou, tak mi podajte kabelku, alebo ju položte na zem.“

Nevšímala si ma, hľadela na Wolfa. Oznámila mu s tichým pobúrením: „Nemôžete ma prinútiť, aby som počúvala takéto táranie.“ Všimol som si záblesk ohňa v jej očiach. „Idem preč. Pod, Helen!“

Pohla sa k dverám a ja za ňou. Cramer vyskočil a predbehol ju skôr ako ja. Zastavil ju, ale nedotkol sa jej. „Počkajte chvíľočku, pani Frostová.“ Pozrel na Wolfa. „Čo viete? Nehrám sa na slepú babu.“

„Viem toho dosť, pán Cramer.“ Wolfov hlas znel ľadovo. „Nie som blázon. Vezmite jej kabelku a zadržte ju, inak budete naveky ľutovať.“

Cramer neváhal dlhšie ako pol sekundy. To sa mi na ňom vždy páčilo, že sa nikdy nerozhodne neošíva. Položil jej ruku na plece. Ustúpila o krok a zmeravela. Zavrčal: „Dajte mi kabelku a sadnite si. To nie je predsa také zlé. Budete potom môcť vysvetliť, čo len budete chcieť.“

Natiahol ruku a vzal jej kabelku. Všimol som si, že pri tejto nepríjemnosti sa pani Frostová nedovolávala pomoci svojich mužských príbuzných. Tuším sa vôbec málokedy obracala na niekoho s prosbou. Ani sa nezachvela. Pozrela rovno a tvrdo Cramerovi do očí.

„Zdržiavate ma tu násilím, však?“

„Nuž…“ Cramer hodil plecami. „Myslím, že tu chvíľu zostanete. Len kým to skončíme.“

Vrátila sa ku kreslu a sadla si. Glenna McNairová na ňu letmo pozrela a potom zas uprela oči na Wolfa. Muži na ňu nepozreli.

Wolfe sa hneval. „Takéto prerušovanie nikomu nepomôže. A najmenej vám, pani Frostová, teraz vám už nepomôže nič.“ Pozrel na našu klientku. „Chcete vedieť, ako to bolo Roku 1916 odcestovala pani Frostová so svojou dcérkou Helen, vtedy dvojročnou, na východné pobrežie Španielska. Tam jej o rok dcérka umrela. Podľa podmienok závetu jej zosnulého manžela znamenala Helenina smrť, že celý majetok pripadne teraz Dudleymu a Llewellynovi ľrostovcom. Pani Frostovej sa to nepáčilo, a tak si vymyslela šikovný plán. Bola vojna a zmätok v celej Európe jej dovolil uskutočniť ho. Starý priateľ pani Frostovej, Boyden McNair, mal dcérku skoro presne v tom istom veku ako Helen, iba o mesiac staršiu, a žena mu zomrela, bol bez groši a nevedel, ako si zarobiť na živobytie. Pani Frostová si kúpila jeho dcérku, nahovorila mu, že dieťaťu bude tak rozhodne oveľa lepšie. Práve sa zisťuje v Cartagene, aké manipulácie sa tam robili s úmrtnými listami v sedemnástom roku. Išlo totiž o to rozšíriť správu, že umrela Glenna McNairová a Helen Frostová žije.

Hneď potom vás pani Frostová vzala ako svoju dcéru Helen do Egypta, kde nehrozilo veľké nebezpečenstvo, že by ste sa stretli s nejakým známym, kto vás poznal ešte v Paríži. Ked sa vojna skončila, bol už aj Egypt príliš nebezpečný, a tak sa pani Frostová pobrala na Ďaleký východ. Až ked ste mali deväť rokov, riskovala príchod do tejto časti sveta, ale ešte i vtedy sa Francúzsku vyhla. Prišli ste sem zo Západu.“

Wolfe sa pohniezdil a oči mu zaleteli inam. „Myslím, pani Frostová, že by bolo zdvorilejšie odteraz sa prihovárať vám. Spomeniem teraz dve nevyhnutné ťažkosti, s ktorými ste museli od začiatku bojovať. Najprv to bol iba váš mladý priatel Perren Gebert. Vedel všetko, lebo tam bol a museli ste mu zaplatiť za mlčanie. Vzali ste ho do Egypta so sebou, čo bolo naozaj múdre bez ohľadu na to, či ste ho vtedy mali rada. Kým ste mu platili za mlčanie, nebol vám nebezpečný, lebo patril k ľudom, čo vedia držať jazyk za zubami. Potom, asi pred desiatimi rokmi sa zjavil na vašom nebi mrak, ked Boyden McNair po úspechoch v Londýne získal opäť dosť sebadôvery a prišiel do New Yorku. Chcel žiť blízko dcéry, ktorú stratil, a nepochybujem, že vás otravoval. Dodržiaval zásadné podmienky dohody uzavretej v sedemnástom roku, lebo bol škrupulózny, ale otravoval vás drobnosťami. Naliehal na vás, že má právo spriateliť sa so svojou dcérou. Predpokladám, že ste si asi vtedy, pravdepodobne na cestách po Európe, obstarali rôzne chemikálie, lebo ste mysleli, že sa vám raz zídu.“

Wolfe ukázal prstom na ňu. Sedela rovno a nepohnute.

hľadela mu do očí, len pery hrdých úst stískala azda trochu tuhšie ako inokedy. Wolfe pokračoval: „A časom sa ukázalo, že sa vám naozaj zídu. Hrozilo vám dvojnásobné nebezpečenstvo. Pánu Gebertovi zišlo na um, že by sa mohol oženiť s dedičkou ešte prv, ako bude plnoletá, a naliehal, aby ste využili všetok svoj vplyv a autoritu v jeho záujme. A čo bolo ešte horšie, svedomie pána McNaira sa ohlášalo všelijako. Nepovedal mi presne, čo od vás požadoval, ale som presvedčený, že som to správne vytušil. Chcel si zas vykúpiť dcéru od vás, však? V New Yorku mal ešte väčší úspech ako v Londýne, a tak mal dosť peňazí. Pravda, viazala ho ešte vždy dohoda zo sedemnásteho roku, ale predpokladám, že v ňom čoraz väčšmi rástlo presvedčenie o vyšších záväzkoch, ktoré má k svojim otcovským citom a k samej Glenne. Nepochybne ho pobúrila Gebertova snaha oženiť sa s Glennou a váš zdanlivý súhlas.

Uznávam, že ste iste boli proti tomu. Po toľkých šikovných výmysloch, bdelosti a oddanosti a po dvadsiatich rokoch pekného príjmu. Ked už pán Gebert naliehal, že sa chce s dievčaťom oženiť, a pán McNair chcel, aby sa stala znova jeho dcérou, a obaja sa vám vyhrážali, že všetko prezradia, prekvapuje iba to, že ste mali dosť času premyslieť si zločin, ktorý ste spáchali. Ľahko uhádnuť, prečo ste najprv odpravili pána McNaira. Keby ste boli zavraždili Geberta, McNair by bol vedel pravdu, hocako opatrne by ste boli postupovali, a bol by hneď konal. A tak ste sa najprv pokúsili otráviť cukríky pre McNaira, jed ste vložili do mandlí, lebo ste vedeli, že ich má veľmi rád. Ušiel nástrahe a jed zabil namiesto neho nevinné mladé dievča. Pravdaže, hned vedel, čo to znamená. A tu si dovolím uviesť další predpoklad: tuším, že McNair ako sentimentálny človek chcel uplatniť právo na dcéru na jej skutočné dvadsiate prvé narodeniny, teda druhého apríla. Ale vedel, aká ste vynachádzavá, a obával sa, že ho predsa len zabijete skôr, a preto pamätal na túto možnosť v niektorých bodoch závetu i v rozhovore so mnou. Ale žiaľbohu, rozhovor sme už neskončili, prerušil ho váš druhý pokus, napodobnené aspirínové tabletky. A v tej chvíli bolo po ňom! Práve vtedy, keď… Slečna McNairová, prosím vás…“

Glenna McNairová nedbala naňho. Asi ho vôbec nepočula. Vyskočila zo stoličky, odvrátila sa od neho, stála zočivoči žene s vystretým chrbtom a hrdými ústami, ktorú toľké roky nazývala matkou. Spravila tri kroky k nej. Aj Cramer vyskočil a stál vedľa nej a Lew Frost bol už pri nej a položil jej ruku na rameno. Kŕčovitým pohybom zhodila Lewovu ruku. Nepozrela naňho, hľadela iba na pani Frostovú. Striasla sa, potom ticho postala a ozvala sa priduseným hlasom:

„Bol mojím otcom a ty si ho zabila. Zabila si mi otca!“ Znova sa striasla a zmĺkla. „Ty… ty ženská!“

Llewellyn vyštekol na Wolfa. „Dosť už, panebože, nemali sle ju sem vodiť – zaveziem ju domov…“

Wolfe stroho odsekol: „Nemá domov! Tu nie, iba v Škótsku. Slečna McNairová, veľmi vás prosím, sadnite si Vy a ja máme spoločnú úlohu, všakáno. Dovoľte mi ju skončiť. Spravme to poriadne, v záujme vášho otca. Nože si sadnite.“

Ešte raz sa striasla, znova odtisla Lewovu ruku, potom sa obrátila, vrátila sa k svojmu kreslu a sadla si. Pozrela na Wolfa. „Dobre. Ale nechcem, aby sa ma niekto dotýkal. A už je aj tak po všetkom, nie?“

Wolfe pokrútil hlavou. „Nie celkom. Budeme pokračovať do konca.“ Zamieril vystretým prstom na pani Frostovú. „Vy, madam, si vypočujete ešte niečo. Ked ste sa striasli McNaira, azda ste si mysleli, že môžete teraz prestať. Ale bola to zlá kalkulácia, nehodná ženy, ako ste vy, lebo pán Gebert si domyslel, čo sa stalo, a hned stupňoval nátlak na vás. A robil to so šialenou odvahou, mal už takú povahu – povedal pánu Goodwinovi, že ste zabili McNaira. Asi predpokladal, že pán Goodwin nevie po francúzsky a nevie ani to, že calida, vaše meno, je latinské slovo a znamená horúca, dychtivá. Nepochybne vás chcel iba zastrašiť. A naozaj sa mu podarilo vás natoľko postrašiť, že ste ho na druhý deň zabili. Ešte som vám negratuloval k úspešnej technike, ktorou ste svoj zámer uskutočnili, ale ubezpečujem vás…“

„Prosím!“ Bol to hlas pani Frostovej. Všetci sme na ňu pozreli. Zdvihla bradu, hľadela Wolfovi rovno do očí a dosiaľ sa ani nezachvela. „Naozaj si musím vypočuť vaše… musím si to vypočuť?“ Obrátila hlavu, aby zachytila pohľad inšpektora Cramera. „Ste policajný inšpektor. Uvedomujete si, čo mi ten človek hovorí? Ste za to zodpovedný? Ste… som z niečoho obvinená?“

Cramer povedal dôrazným úradným tónom: „Zdá sa mi, že sa to môže stať. Úprimne povedané, ostanete na svojom mieste, kým budem mať možnosť prezrieť si niektoré dôkazy. Môžem váš však už teraz formálne upozorniť, aby ste nepovedali nič, čo nechcete, aby sa prípadne použilo proti vám.“

„Nemienim povedať vôbec nič.“ Zmĺkla a videl som, ako zaťala zuby do spodnej pery. Ale jej hlas znel ešte vždy pevne, ked doložila: „Nemám čo povedať na takú bájku Naozaj…“ Opäť zmĺkla a obrátila sa k Wolfovi. „Ak máte dôkazy na takúto rozprávku o mojej dcére, tak sú podvrhnuté. Nemám právo vidieť ich?“

Wolfove oči tvorili len škárku. Zamrmlal: „Spomenuli ste predtým právnika. Myslím, že advokát má v takomto prípade zákonom predpísaný postup. Ja však nevidím možnosť pre taký odklad.“ Položil ruku na červenú kazetu. „Nevidím príčinu, prečo…“

Cramer zas vyskočil a už stál pri stole. Hovoril rázne a myslel to celkom vážne: „Už to zašlo dosť daleko. Chcem tú kazetu a nazriem do nej…“

A práve tohto Cramerovho zákroku som sa obával. Možno, keby som bol nechal Wolfa na pokoji, bol by si s ním poradil, ale nervy mi povoľovali, lebo som vedel, že ked raz inšpektor položí labu na červenú kazetu, bude tu riadna trma-vrma, a veľmi dobre som si uvedomil, že mne kazetu nemôže vziať. Vyskočil som a zdrapil som ju. Vytrhol som ju Wolfovi z ruky a tuho som ju držal. Cramer zavrčal a gánil na mňa, pohľad som mu vrátil, ale nevrčal som Wolfe vyštekol:

„Tá kazeta je moja. Som za ňu zodpovedný a budem za ňu zodpovedať, kým mi ju zákonite neodnímu. Nevidím, prečo by pani Frostová nemala do nej nazrieť, aby sme si ušetrili zbytočné prieťahy. Pán Cramer, mám v hre aspoň toľko ako vy. Archie, podajte jej kazetu. Nie je zamknutá“

Prešiel som k nej a podal som jej ju do natiahnutej ruky v čiernej rukavičke. Nesadol som si, lebo ani inšpektor si nesadol, a stál som asi o pol druha metra bližšie k nej ako.Cramer. Všetci hľadeli na pani Frostovú, ešte i Glenna Mc –

Nairová. Položila si kazetu do lona kľúčovou dierkou k sebe a nadvihla vrchnák. Nikto nevidel, čo je v kazete, iba ona. Jej pohyby boli rázne a nevidel som, že by sa jej prsty chveli alebo že by sa ona zachvela. Pozrela do kazety, vložila do nej ruku, ale nevybrala nič. Nechala ruku v kazete, spustila vrchnák a pozrela na Wolfa. Všimol som si, že opäť zaťala zuby do pery.

Wolfe sa k nej trochu nahol. „Nemyslite si, že to je trik, pani Frostová. Obsah tej kazety nie je podvrhnutý, ale pravý. Viem, a vy to tiež viete, že všetko, čo som tu dnes povedal, je pravda. V každom prípade ste stratili všetky nádeje na frostovský majetok, to je už isté. A isté je aj to, že podvod, ktorý ste praktizovali devätnásť rokov, možno dokázať aj s pomocou sestry pána McNaira a vyšetrovaním v Cartagene, to všetko sa rozhodne dostane na verejnosť a peniaze prejdú, pravdaže, do rúk vášho švagra a synovca. Či vás odsúdia za tri vraždy, ktoré ste spáchali, to úprimne povediac neviem isto. Nepochybne to bude ťažký boj na súde. Dôkazy proti vám budú, ale nie jednoznačné, a pravdaže ste neobyčajne atraktívna žena iba v stredných rokoch a budete mať dosť príležitostí obmäkčovať sudcu a porotu, ak vo vhodnej chvíli vyroníte slzy a vzbudíte ich súcit. Akiste budete vedieť dobre zahrať úlohu – och, Archie!“

Spravila to rýchlo ako blesk. Lávou rukou nadvihla vrchnák a pravou pohybovala v kazete – nešmátrala, ale cieľavedome ňou pohybovala. Pochybujem, že si to všimol niekto okrem mňa. Nikdy nezabudnem, ako si ovládala tvár. Zuby zatínala do pery, ale okrem toho nič neprezrádzalo zúfalé, osudné rozhodnutie, ktoré chcela uskutočniť. Potom vytiahla ruku z kazety a rýchlo ako blesk priložila k ústam fľaštičku a zaklonila hlavu, až som videl jej biele hrdlo, ked glgala.

Cramer k nej skočil a ja som sa nepohol, aby som ho pristavil, lebo som vedel, že pani Frostová to celkom iste zhltne. Inšpektor zároveň zjačal: „Stebbins! Stebbins!“

Uvádzam to ako dôkaz, že Cramer je právom policajným inšpektorom, lebo je rodeným výkonným orgánom. Podľa mojej mienky je rodeným výkonným orgánom chlapík, ktorý ak natrafí na ťažké alebo neočakávané problémy, vždy zakričí na niekoho, aby mu prišiel na pomoc.

Inšpektor Cramer pripomenul: „Chcel by som to mať vo forme podpísanej výpovede.“ Hrýzol cigaru. „Dofrasa, je to najdivšia história, akú som kedy počul. Myslíte to vážne, že ste nemali nijaké ďalšie dôkazy poruke?“

Bolo šesť hodín päť minút a Wolfe sa práve vrátil zo skleníka. Frostovci a Glenna McNairová už dávno odišli. Ani Calida Frostová tu nebola. Bolo po zmätku. Na bráne visela reťaz, aby Fritz lahšie zabránil reportérom vstup do domu. Dva obloky boli dokorán a kancelária sa už vyše dvoch hodín vetrala, ale vôňa horkých mandlí ešte celkom nevypáchla, a zdalo sa, že sa ešte dlho udrží, lebo trochu cyankáli sa vylialo na dlážku.

Wolfe prikývol a nalial si piva. „To bolo všetko, pane. A výpoveď by som radšej nepodpisoval. Skutočne, odmietam podpísať vám niečo. Vaše hlasné pobúrenie dnes popoludní ma nahnevalo, okrem toho bolo smiešne. Zazlieval som vám to a ešte vždy ma to neprešlo.“

Vypil si. Cramer čosi zahundral. Wolfe pokračoval: „Bohvie, kam McNair schoval tú prekliatu kazetu. Zdá sa mi viac ako pravdepodobné, že sa vôbec nenájde. A bez kazety sa mi zdalo skoro isté, že dokázať vinu pani Frostovej by v najlepšom prípade bolo dosť ťažké a problematické a v najhoršom aj nemožné. Vždy mala úžasné šťastie, čo ak ju neopustilo? A tak som poslal Saula Panzera k šikovnému remeselníkovi, aby mi spravil červenú koženú kazetu, ktorá by sa naoko zdala stará a ošúchaná. Predpokladal som takmer s istotou, že nikto z Frostovcov kazetu jakživ nevidel, a tak mi vlastne nehrozilo nebezpečenstvo, že zapochybujú o jej pravosti. Rátal som s tým, že psychologický účinok na pani Frostovú bude značný.“

„Veru, ste veľký kalkulátor.“ Cramer ešte trochu požul cigaru. „Bolo to veľké riziko a mal som ho niesť spolu s vami, hoci ste ma o tom láskavo neráčili vopred informovať. Ale pripúšťam, že to bol dobrý trik. Lenže to nie je podstatné. Ide o to, že ste kúpili fľašku oleja z horkých mandlí, vložili ste ju do kazety a podali ste jej ju. To je najväčšia opovážlivosť, akú si viem predstaviť, ešte aj od vás. A bol som tu, ked sa to stalo. Neopovážim sa zapísať to presne do zápisnice. Som policajný inšpektor, a predsa sa neopovážim.“

„Ako sa vám páči, pane.“ Wolfe zdvihol plecia a zas ich spustil. „Bolo to nešťastie, že výsledok pokusu bol osudný. Spravil som to, aby som na ňu zapôsobil. Bol som ako omráčený a bezmocný, ked to – hm zneužila. Použil som jedovatý olej, a nie imitáciu, lebo som si myslel, že snáď otvorí flašu a vôňa… Aj to bolo vypočítané na psychologický efekt…“

„Čerta starého! Jed bol tam presne na to, na čo ho použila. Vari sa pokúšate vodiť ma za nos?“

„Nie, naozaj nie. Ale začali ste hovoriť o podpísanej výpovedi, a to nemám rád. Radšej som úprimný. Veľmi dobre viete, že nijakú výpoveď vám nepodpíšem.“ Wolfe mu pohrozil prstom. „Fakt, že ste nevdačník. Chceli ste mať vyriešený prípad a potrestaného páchateľa, však? Prípad je vyriešený. Zákon je závistlivý netvor a vy ste jeho predstaviteľom. Neuznávate slušný, rýchly záver nezhody medzi jednotlivcom a niečím, čo nazývate spoločnosťou, kým je vo vašej moci ten boj odporne dlho preťahovať, obeť sa musí zvíjať ako červ vo vašich rukách, nie desať minút, ale desať mesiacov. Fuj! Nemám rád zákon. Nie ja, ale veľký filozof povedal, že zákon je somár!“

„Nuž, nevylievajte si zlosť na mne. Ja nie som zákon, iba obyčajný policajt. Kde ste ten olej kúpili?“

„No ale toto!“ Wolfove oči sa zúžili. „Vari sa ma vážne spytujete?“

Cramer sa zatváril znepokojene. Ale nepopustil: „Áno, chcem to vedieť!“

„Hm. Výborne. Pravdaže viem, že voľný predaj jedov je zakázaný. A zasa sme pri zákone! Obstaral mi ho známy chemik. Ak ste taký zádrapčivý, že sa pokúsite zistiť si, kto to bol, a podniknete aj nejaké kroky, aby ste ho potrestali za porušenie zákona, odídem navždy z tejto krajiny a budem žiť v Egypte, kde mám dom. Ak to spravím, každá desiata vražda, ktorú vyšetrujete, ostane nevyriešená, a namojdušu dúfam, že vás to’bude riadne trápiť.“

Cramer odložil cigaru, pozrel na Wolfa a pomaly krútil hlavou. Napokon povedal: „No dobre, už poslušne sedím a nebudem snoriť za vaším priateľom. O desať rokov pravdepodobne pôjdem do dôchodku. Ale veľmi ma znepokojuje, čo bude robiť polícia, povedzme, o takých sto rokov, ked už nebudete nažive. Budú to pre nich pekelne ťažké časy.“ Rýchlo pokračoval: „Už sa nezlostite. Ale chcel som sa vás ešte na niečo opýtať. Viete, že mám na policajnom riaditeľstve miestnosť, kde zbierame rozličné kuriozity – sekery a strelné zbrane a všeličo, čo sa v tom-ktorom prípade použilo. Neobšťastnili by ste ma tou červenou kazetou, aby sme si obohatili zbierku? Naozaj by som ju rád mal. A vy ju už nepotrebujete.“

„To vám nemôžem povedať.“ Wolfe sa nahol dopredu, aby si nalial piva. „Opýtajte sa pána Goodwina, kazetu som mu daroval.“

Cramer sa obrátil teraz na mňa: „Tak čo, Goodwin, súhlasíte?“

„Ale ba!“ Pokrútil som hlavou a zaškeril som sa. „Ľutujem, pán inšpektor, ale kazety sa nezrieknem. Práve také niečo som potreboval na poštové známky.“

Ešte vždy ju používam. Ale aj Cramer dostal kazetu do svojej zbierky, lebo asi o týždeň sa našla pravá McNairová kazeta v starom rodinnom dome v Škótsku, schovaná za kameňom v komíne. Bolo v nej dosť materiálu aj pre tri poroty, ale Calida Frostová bola vtedy už pod zemou.

20

Wolfe sa mračil, ked mu oči preleteli z Llewellyna Frosta na jeho otca a potom zasa späť. „Kde je?“ opýtal sa.

Bolo to v pondelok na poludnie. Frostovci zatelefonovali ráno a chceli sa pozhovárať s Wolfom. Lew sedel v bláznovskom kresle a jeho otec vľavo so stolíkom pri lakti. Stáli na ňom dva poháre a fľaša Old Corcoranu. Wolfe práve dopil druhú fľašu piva a pohodlne sa oprel dozadu. A ja som vytiahol zápisník.

Llewellyn sa trochu začervenal. „Je v Glennanne. Povedala, že vám v sobotu večer zavolala a požiadala vás o dovolenie, aby ta smela zájsť. Ale… nechce vidieť nikoho z Frostovcov. Ani hovoriť so mnou nechce. Viem, že prežila strašné dni, ale dobrý bože, ved nemôže žiť na večné veky bez ľudí… boli by sme radi, keby ste tam zašli a pozhovárali sa s ňou. Za necelé dve hodiny ste tam.“

„Pán Frost!“ Wolfe zamieril prstom na Lewa. „Prosím vás, prestaňte. Aby som sa vybral na dvojhodinovú cestu – už aj táto predstava je neodpustitelná, no že mi to ešte vážne navrhujete, to je neslýchaná bezočivosť. Stúpol vám do hlavy úspech, aký ste mali s tým hlúpym listom, čo ste mi priniesli pred týždňom. Nečudujem sa, že slečna McNairová chce mať začas pokoj od Frostovcov. Dožičte jej ešte deň-dva, aby si postupne uvedomila, že si všetci nezaslúžite, aby vás vyhubili. Koniec koncov, ked sa zas dá s vami do reči. budete mať dve nové prednosti: nebude vašou bratníčkou. a vy budete mať vyše milióna dolárov. Aspoň predpokladám že ich budete mať. Váš otec vám o tom môže povedať viac.“

Dudley Frost položil pohár s whisky a odvážne si chlipol vody, ale tak opatrne, že bolo jasné, aká nebezpečná by mu mohla byť táto tekutina, keby jej vypil čo len o desať kvapiek viac. Potom zaodŕhal. „Už som mu to povedal.“ oznámil nám bez okolkov. „Tá ženská, moja švagriná, nech jej dá pánboh večný odpočinok, ma skoro dvadsať rokov otravovala pre peniaze – nuž, teraz ma už nebude. Do istej miery bola naozaj blázon. Mohla predsa vedieť, že keby som ja spravoval bratov majetok, skôr či neskôr by nič z neho neostalo. A preto som dedičstvo nespravoval. Odovzdal som celú vec ešte v osemnástom roku právnikovi, istému Cabotovi – dal som mu úradné splnomocnenie – ale inak toho chlapa neznášam, nikdy som ho neznášal, je plešivý, vyziabnutý, na krku má bradavicu a celú nedeľu hráva golf. Minulý týždeň mi poslal overené štvrťročné vyúčtovanie a z toho viem, že hodnota majetku dosiaľ stúpla o dvadsaťdva percent nad pôvodnú výšku. Nuž tuším, že môj syn dostane dáky milión. A ja tiež. Uvidíme, ako dlho si ho udržím – mám už o tom predstavu. Ale chcel som s vami hovoriť o inom – a skutočne som dnes preto prišiel s Lewom – zdá sa mi. že najlepší prameň, z ktorého by ste mali dostať svoj honorár, je môj milión. Keby nie vás, nemal by som ho. Pravda, teraz vám ešte nemôžem vystaviť šek, lebo to potrvá, kým…“

„Pán Frost, prosím vás, vej mojou klientkou je slečna McNairová.“

Ale Dudley Frost sa nedal zastaviť. „Nezmysel. Táraniny! Vždy som si myslel, že by vám mal honorár zaplatiť môj syn, ved som nevedel, že i ja ho budem môcť vyrovnať. Helen… to je… dofrasa, vravím, Helen, nebude mať predsa nič. ak sa k nám nepridá…“

„Pán Frost, nechajte to. Pán McNair zanechal sestre súkromné inštrukcie, ako má nakladať s jeho majetkom. Nepochybne…“

„Ten šibnutý McNair? A prečo by mala prijať peniaze od neho? Pretože bol jej otcom? Možno. Ale pochybujem o pravdivosti toho takzvaného otcovstva. No možno to predsa len tak bolo. Ale rozhodne po ňom neostal ani približný milión. Ak sa vydá za môjho syna, bude mať milión, a dúfam, že sa zaňho vydá, lebo ju mám ohromne rád. Ale nech si nechajú všetko, čo majú, budú to ešte potrebovať, ale ja svoj milión nepotrebujem, lebo pravdepodobne sa mi nepodarí udržať si ho dlho, či vám zaplatím alebo nie. Napokon desaťtisíc dolárov nie je veľká časť milióna, ale snád váš účet bude po posledných udalostiach aj vyšší než desaťtisíc dolárov, ved sa všeličo zmenilo, odkedy som o tom s vami hovoril naposledy. Slovom, nechcem už počuť ani slovka o tom, že Helen je vašou klientkou, je to nezmysel a škoda o tom hovoriť. Môžete mi poslať účet, a ak nebude závratný, postarám sa o to, aby bol vyrovnaný. Nie, vravím vám, škoda o tom hovoriť. Fakt, mali by ste na to hľadieť tak ako ja, bolo to pekelné šťastie, že mi zišlo na um poveriť správou dedičstva Cabota…“

Zavrel som zápisník, hodil som ho na stôl, oprel som si hlavu do dlaní, zažmúril som oči a pokúšal som sa uvoľniť. Ako som už poznamenal, v tomto prekliatom prípade sa striedal klient za klientom.