Rex Stout

Kdyby smrt někdy spala - Dvě přiznání

I.

Nedá se dost dobře tvrdit, že Wolfe a já jsme toho pondělního květnového rána spolu nemluvili.

Docela určitě jsme spolu ale mluvili předchozí noci. Když jsem se kolem druhé hodiny ráno vrátil domů – můj domov je starý dům na Západní 35. ulici, postavený z hnědočerveného pískovce; patří Wolfovi a obýváme ho on, Fritz, Theodore a já – překvapilo mě, že Wolfe je ještě vzhůru; seděl u stolu ve své kanceláři a četl jakousi knihu. Pohled, který na mě vrhl, když jsem vešel, jasně prozrazoval, že ho něco žere. Šel jsem se podívat, jestli je trezor na noc zamčený, a říkal si, že ho asi rozčílilo něco v té knize, co čte; stál jsem k němu zády, když vtom na mě vyjel: „Kde jste byl?“

Otočil jsem se. „Ale no tak… Jaký máte důvod…?“

Vztekle se na mě zadíval. „Spíš bych se vás měl zeptat, kde jste nebyl. Slečna Rowanová už pětkrát volala, nejdřív hned po osmé, a naposled před půl hodinou. Kdybych byl šel do postele, ani by mě nenechala spát. A jak víte, Fritz měl večer volno.“

„On se ještě nevrátil?“

„Vrátil, jenže ten musí vstát a dělat snídani, a já nechtěl, aby ho někdo otravoval. A vy jste říkal, že se slečnou Rowanovou půjdete večer do Flaminga. A nešel jste. Pětkrát sem volala. Takže jsem se jí věnoval místo vás já, a ani trochu se mi to nezamlouvalo. Je dostatečný důvod tohle?“

„Ne, pane.“ Stál jsem u Wolfova stolu a z výše shlížel na svého šéfa. „K tomu, abyste se mě vyptával, kde jsem byl, dostatečný není. Nechcete si to sjet ještě jednou? Já vyjdu ven, zase se vrátím a vy řeknete, že nemáte rád, když vás někdo ruší při čtení a že byste byl ocenil, kdybych vám byl řekl, že jsem chtěl dát slečně Rowanové za vyučenou, ale že bezpochyby mám nějaké dobré vysvětlení; a já zase řeknu, že se omlouvám, ale že když jsem odtud odcházel, ještě jsem nevěděl, že bude potřebovat dostat za vyučenou. Já sám jsem na to přišel, až když jsem vyjel výtahem do jejího bytu a zjistil, že u ní jsou lidi, o kterých ona ví, že je nesnáším. Tak jsem to zabalil. Kam jsem šel pak, to je vedlejší, ale když na tom tak trváte, dám vám číslo, můžete si tam zavolat a chtít paní Schrebenwelderovou. Když to vezme její manžel, změňte hlas a řekněte –“

„Fuj. Zatelefonovat jste ale mohl.“

Samozřejmě, že to by mu bylo málo platné. To, co mi tu povídal, bylo dětinské, protože i kdybych mu zatelefonoval, že na ten večer měním program, slečně Lily Rowanové by to vůbec nezabránilo v tom, aby ho rušila ve čtení. Já vím, není ani trochu ušlechtilé mlátit do někoho, kdo má ruce svěšené podle těla, ale když jsem právě udělil lekci slečně Lily, můžu docela klidně udělit jednu i jemu; a to jsem taky udělal. Možná, že jsem na to šel až moc zhurta; když jsem šel spát, dobrou noc jsme si ovšem neřekli.

Ale nebylo by pravda, že jsme spolu nemluvili v pondělí ráno. Když Wolfe v jedenáct hodin sešel dolů ze svých skleníků, kde tráví čas s orchidejemi, popřál jsem mu hodně zřetelně dobrý den; on cestou ke stolu pozdrav jen tak zamumlal. Než v poledne dorazil na smluvenou schůzku Otis Jarrell, vyměnili jsme si s Wolfem přinejmenším celých dvacet slov, možná, že i víc. Vzpomínám si, že se zeptal, jak si stojíme v bance, a já mu to řekl. Ale atmosféra byla mrazivá, a když jsem Otisu Jarrellovi na jeho zazvonění otevřel, uvedl ho do kanceláře a k červenému koženému křeslu na konci Wolfova stolu, Wolfe se na něj široce, zářivě usmál a zeptal se: „Tak, co vás sem přivádí, pane? Nějaký problém?“

Tohle byl na Wolfa doslova výlev. A takhle se překonával kvůli mně. Účelem bylo ukázat mi, že je vlastně v té nejlepší náladě, naprosto v pohodě, a jestli se snad vůči mně choval poněkud odměřeně, bylo to jen proto, že jsem se mu nezachoval, a naopak zase, že je mu milé pohovořit s někým, kdo ocení vstřícnost.

Byl si vědom, že ve prospěch tohohle někoho – totiž Otise Jarrella – mluví jedna věc: disponuje přinejmenším třiceti miliony dolarů. Když jsem se na Jarrella informoval – to dělám pokaždé, jde-li o někoho, kdo si smluví s Nero Wolfem schůzku – dověděl jsem se navíc k téhle důležité věci ještě taky to, že v knize „Kdo je kdo“ je veden jako „kapitalista“, což znělo poněkud neurčitě; že kromě domu na Páté avenui, kde bydlí, nemá žádnou kancelář, že je mu třiapadesát, že – jak jsem zjistil, když jsem zavolal Lonu Cohenovi z Gazette – má pověst tvrdého sekáče, který šanci z někoho něco vymáčknout vycítí i ve spánku, a že nikdy nebyl ve vězení.

Na tvrdého sekáče nevypadal; vypadal spíš ochable, to ale samozřejmě nemusí vůbec nic znamenat. Opravdu nejtvrdší sekáč, na jakého jsem zatím narazil, měl tváře, že by potřebovaly podepřít podprsenkou. Jarrell na tom s nimi tak špatně nebyl, ale trochu povislé už byly. Krejčí, který za ušití jeho hnědého proužkovaného obleku dostal tři sta babek, možná dokonce čtyři sta, určitě vynaložil veškeré své umění; když si ale Jarrell sedl, s přetékajícím masitým záhybem si kalhoty poradily jen stěží.

Kvůli tomuhle problému ovšem kapitalista k Nero Wolfovi nepřišel. Upřel hnědé, pronikavé oči na jeho široký obličej a prohlásil: „Chci vás najmout v důvěrné záležitosti. Nanejvýš důvěrné. Znám vaši pověst, jinak bych tu nebyl, a pověst vašeho člověka, Goodwina, znám taky. Než vám povím, o co jde, chci vaše slovo, že to, co vám svěřím, si oba necháte pro sebe.“

„Milý pane,“ prohlásil shovívavě Wolfe, stále ještě ve snaze ukázat mi, že je bezvýhradně ochoten vlídně pohovořit s někým, kdo si to zaslouží, „nemůžete čekat, že se něčeho ujmu, aniž bych věděl, o co jde. Říkáte, že znáte mou pověst; pak taky víte, že jsem diskrétní, jinak byste tu nebyl. Pokud nejde o spoluúčast na podvodu, umím zachovávat tajemství, i když na případu nepracuju. A pan Goodwin právě tak.“

Jarrellův zrak se stočil, či spíš vystřelil, na mě. Zatvářil jsem se jako diskrétní člověk, který umí zachovávat tajemství.

Jarrell se otočil zpátky k Wolfovi. „Tohle by mohlo pomoct.“ Sáhl do kapsy, vytáhl hnědou obálku a z ní svazek sympatických papírků s rytinami, obepnutý taky papírovým páskem. Svazek hodil na stůl před Wolfa a rozhlížel se kolem po odpadkovém koši; když žádný neviděl, obálku upustil na zem. „Tady je závdavek, deset tisíc. Kdybych vám dal šek, někdo by se to mohl dovědět, třeba ten, kdo by se to dovědět neměl. Povedu to jako výdaj, vaše jméno se ale neobjeví. Stvrzenku nepotřebuju.“

Bylo to trochu nehorázné, ale taková už je lidská přirozenost; čistý příjem bez daní namísto čistého příjmu po zdanění má něco do sebe. Měl jsem takový dojem, že dva Wolfovy prsty sebou trochu škubly, ale možná, že to byl jen dojem vyvolaný tím, co jsme vůči sobě zrovna cítili.

„Já raději vydávám stvrzenky na všechno, co dostanu,“ prohlásil Wolfe suše. „Co ode mě žádáte?“

Jarrell otevřel ústa, zase je zavřel, pak se konečně rozhoupal a mluvil dál. „Žádám od vás, abyste z mého domu dostal jednu úskočnou zmiji. Z mé rodiny.“ Sevřel pěsti. „Mou snachu; ženu mého syna. Musí se to provést naprosto důvěrně. Chci důkazy pro cosi, co udělala, cosi, o čem zatraceně dobře vím, že udělala, a za to půjde!“ Zase pěsti rozevřel. „Vy ty důkazy seženete, a já už budu vědět, co s nimi! Syn se s ní rozvede. Bude muset. A já jen potřebuju –“

Wolfe ho zarazil. „Prosím, pane Jarrelle… S tím se obraťte na někoho jiného. Manželskými záležitostmi a neshodami se nezabývám.“

„Tady nejde o manželské záležitosti. Jde o mou snachu.“

„Mluvil jste o rozvodu. Rozvod se rozhodně týká manželství. Žádáte důkazy, které budou mít co dělat s rozvodem.“ Wolfe ukázal nataženým prstem na svazek bankovek. „S tímhletím vnadidlem byste je získat měl, pokud existují – a dokonce i když neexistují.“

Jarrell zavrtěl hlavou. „Špatně jste mě pochopil. Počkejte, až vám o ní povím. Je to zmije. Není dobrá manželka, určitě synovi zahýbá, to je pravda, ale to je jenom část; podvádí i mě. Musím vám vysvětlit, jak pracuju. Kancelář mám doma, k tomu tajemníka a stenografku. Oba bydlí u nás. Bydlí tam i moje žena, syn a jeho žena, pak moje dcera a bratr mé ženy. Já obchoduju. Kupuju a prodávám všechno, od stáje plné koní až po korporaci plnou dluhů. Pracuju s hotovými penězi, a mám jich spousty, to ví každý od Říma až po Honolulu, takže nějakou kancelář vlastně ani nemusím mít. Jestli znáte někoho, kdo potřebuje peníze a má něco, co za peníze stojí, pošlete ho za mnou.“

„Jistě, pošlu.“ Wolfe se mi pořád ještě předváděl, proto zůstával trpělivý. „A vaše snacha…?“

„O ni právě jde. Vloni jsem přišel o tři obchody, připravili mě o ně lidi, kteří se museli dovědět, jaké mám plány. A já si myslím, že se o nich dověděli právě přes ni. Nevím přesně, jak k těm informacím přišla – to právě chci, abyste zjistil –, ale při jednom z těch obchodů mě předběhl jeden člověk – jmenuje se Brigham, Corey Brigham; ona s ním určitě něco má, ale dokázat to nemůžu. A chci pro to důkazy. Jestli tomu chcete říkat manželské nesnáze, prosím, ale moje manželské nesnáze to nejsou. Moje manželská nesnáz se jmenuje Trella, s tou si ale poradím sám. A další věc – snacha z mého domu dělá blázinec, nebo se o to aspoň pokouší. Chce tam všecko dostat do rukou sama. Dělá to pěkně prohnaně, ale přesně o to jí jde. Chci, aby zmizela z obzoru.“

„Tak ji prostě vystěhujte. Není to snad váš dům?“

„Není to dům, je to byt. Ateliérový byt; vlastně dvoupodlažní byt, dvacet pokojů. Patří mně. Když ji vystěhuju, syn odejde taky, ale já ho chci mít u sebe. A to je další věc – ona se staví mezi něj a mě, a já to nedokážu zarazit. Říkám vám, že je to úskočná zmije. Povídal jste, že s tímhle vnadidlem“ – ukázal na svazek bankovek – „bych měl důkazy pro rozvod získat; to ji ale neznáte. Je hladká jako úhoř. Někdo takový, koho jste navrhoval – tak ten by se jí nikdy nedostal na kobylku. To chce někoho jako jste vy, s vašimi schopnostmi.“ Vrhl pohled na mě. „A se schopnostmi Archieho Goodwina. Jak jsem říkal, Goodwinovu pověst znám taky. A vlastně jsem uvažoval o zvláštním návrhu právě pro Goodwina, když jsem sem šel. Chcete ho slyšet?“

„Pochybuju, že to stojí vůbec za námahu. Vy přece jdete po důkazech pro rozvod.“

„Už jsem vám povídal, po čem jdu; jdu po zmiji. A co se týče Goodwina – říkal jsem, že mám tajemníka; ale nemám. Před týdnem jsem mu dal padáka. Z posledního z mých obchodů sešlo, a já mám podezření, že on o něm někomu dal hlášku, tak jsem ho vyhodil. Takže –“

„Já myslel, že podezříváte snachu?“

„Taky že jo. Přece zrovna vy nebudete tvrdit, že člověk nemůže podezřívat dva lidi najednou. Takže to místo je volné. A tak mě napadlo, jestli by ho Goodwin nemohl vzít. Byl by přímo na místě, bydlel by s ní pod jednou střechou. Může si ji otipnout, bude k tomu spousta příležitostí – ona se o to už postará, když to neudělá Goodwin sám. Můj tajemník s námi i jedl, takže to Goodwin bude taky. Napadlo mě, že by to byl ten nejlepší a nejrychlejší způsob, aspoň pro začátek. Jestli zrovna nemáte něco nutného, mohl by přijít už dneska. Třeba hned teď.“

Jarrell se mi nelíbil, ale bylo mi ho líto. Člověk s tak všeobjímajícím soucítěním jako já musí být ochoten k ústupkům. Jestli je ta snacha taková úskočná zmije, jak si Jarrell myslí – a on by měl umět úskočnost posoudit až moc dobře – tak to teda má smůlu. Samozřejmě, představa, že Wolfe by měl vůbec uvažovat o tom, že se musí beze mě obejít, že si mě nebude moci zavolat ke všemu, počínaje naklepáním dopisu až po odražení násilného vpádu, byla směšná. Bylo těžké utrhnout se třeba jen na víkend. K tomu si přidejte Wolfovu zásadu neslídit za něčími manželskými partnery – a máte to.

A tak mi teda bylo Jarrella líto, když jsem slyšel, jak Wolfe říká: „Jistě chápete, pane Jarrelle, že se nelze nějak zavázat, jak dlouho by u vás Goodwin byl. Mohl bych ho potřebovat.“

„Jistě, to chápu.“

„A pak ta práce samotná, totiž její náplň; není tu nebezpečí, že bude zřejmé, že pro ni nemá kvalifikaci?“

„Není, naprosto žádné. Ani ze strany slečny Kentové, mé stenografky. Žádný tajemník, kterého najmu, neví, jak pracuju, dokud ho do toho nezasvětím. Je tu ale jeden detail, který je třeba vzít v úvahu – jméno. Samozřejmě, jeho jméno není tak široce známé jako vaše, ale známé je. Bude muset používat jméno jiné.“

Už jsem se vzpamatoval natolik, že jsem se odvážil ozvat se taky. Wolfe si bezpochyby představoval, že se zmůžu jen na nějaké zablekotání, jak budu samým překvapením úplně vedle, takže bude vědět, jak z toho ven, a právě tak bezpochyby ho čekalo zklamání. Musím přiznat, že po tom, jak se do mě navezl, se mi docela ulevilo, když můj hlas zněl naprosto normálně. „Pokud jde o jméno, pane Jarrelle“ – hovořil jsem k němu, ne k Wolfovi – „samozřejmě si budu muset s sebou vzít i nějaká zavazadla; dost zavazadel, protože není jisté, jak dlouho zůstanu, a já na nich mám iniciály. Běžný problém. A. G. No, tak… co třeba Abe Goldstein?“

Jarrell se na mě zadíval a zkřivil rty. „To ne. Proti Židům nic nemám, zvlášť když potřebují peníze, ale vy na Žida nevypadáte. Ne.“

„No, tak já zkusím něco jiného. Asi máte pravdu, měl bych vypadat jako Žid. Co takhle Adonis Guilfoyle?“

Dal se do smíchu. Začalo to jako zakdákání, pak zvrátil hlavu dozadu a smíchy přímo řval; řev se zase smrskl na zakdákání, a pak teprve promluvil: „Jednu věc vám o sobě povím; mám smysl pro humor. S váma bych si docela užil, Goodwine, ne že ne. Budeme spolu dobře vycházet. Radši to zkusím sám. A. Co třeba Alan? Hm – docela dobré. G. Godfrey? Panebože, jen si to poslechněte. G. Green? Proč ne? Alan Green.“

„Fajn.“ Vstal jsem. „Je to dost fádní, ale bude to stačit. Chvíli mi teď bude trvat, než si sbalím, tak patnáct dvacet minut.“ Vykročil jsem ke dveřím.

„Archie! Sedněte si!“

Tohle kolo jsem vyhrál, i přes značnou nevýhodu. Wolfovi patří dům a všechno v něm, kromě nábytku v mé ložnici. Je můj šéf a vyplácí mi mzdu. Váží skoro o padesát kilo víc než mých osmdesát devět. Křeslo, ze kterého jsem se právě zvedl, stálo sto třicet devět dolarů devadesát pět centů; to, na kterém sedí on, kus nábytku nadměrné velikosti a zhotovený na zakázku, stálo šest set padesát dolarů. Oba jsme soukromí detektivové s licencí, ale on je génius a já jen pracovník v terénu. On, ať už s Fritzovou pomocí nebo bez ní, dokáže jakoby nic ukuchtit Couronne de Canard au Riz a la Normande; já se musím plně soustředit na to, abych uvařil vajíčko. Ve svých podstřešních sklenících má tisíce orchidejí; já mám za oknem afrikán, a necítí se tam nijak dobře. A tak dále.

Jenže Wolfe rád pouští hrůzu. Spoléhal na to, že akorát něco zablekotám a teď byl zaražený jak hřebík ve zdi; jestli se bude chtít dostat z té zdi ven, bude muset spolknout něco horšího než Couronne de Canard au Riz a la Normande.

Otočil jsem se k němu a přívětivě se zeptal: „Copak, Alan Green se vám nelíbí?“

„Fuj: Neřekl jsem vám, abyste návrh pana Jarrella přijal.“

„To ne, ale dal jste jasně najevo, že máte v úmyslu to říct. A hodně jasně.“

„Měl jsem v úmyslu poradit se s vámi o tom.“

„Ano, pane. Teď se teda radíme. Co je třeba uvážit: chtěl byste jméno Alan Green nějak vylepšit, a nebylo by pro mě dobré, kdyby se mi tady dostalo důkladného poučení, a já že bych si všechno zapsal do notesu, než tam půjdu? Řekl bych, že ano.“

„Takže –“ Wolfe polkl. To, co se mu dralo na jazyk, zřejmě bylo „Takže vy na tomhle pitomě umíněném nesmyslu trváte“, nebo možná něco ještě silnějšího, ale zatraceně dobře věděl, že si o to koledoval, a nebyli jsme tu sami. Určitě si myslíte, že tu s námi byl taky svazek bankovek, ale pochybuju, že ten něco platil. Na vlastní uši jsem slyšel, jak Wolfe odmítl nejednoho manžela a nejednu manželku, kteří za to, že je dostane ven z blaženství, které zhořklo, nabídli tlustší svazky, než byl tenhle tady. Věděl, že tohle kolo prohrál, a věděl, že to vím i já, ale před cizím člověkem to nepřizná.

„Takže dobrá,“ dopověděl. Odstrčil křeslo dozadu a vstal. „Teď mě omluvte,“ oslovil Jarrella. „Pan Goodwin bude vědět, jaké informace potřebuje.“ Obešel své červené kožené křeslo a odkráčel.

Posadil jsem se za svůj stůl, vytáhl zápisník a pero a otočil se k zákazníkovi. „Nejdřív,“ začal jsem, „všechna jména, prosím.“

II.

Nemůžu si dělat nárok na to, že se mi podaří dokázat, abyste se v tom ateliérovém bytě cítili jako doma, protože mně samotnému se nikdy nepodařilo vyznat se tam. Za tři dny jsem došel k názoru, že na něm současně pracovali dva architekti, kteří spolu nemluvili. Jarrell říkal, že tu je dvacet pokojů, ale já bych řekl, že jich bylo sedmnáct nebo devatenáct, nebo taky jedenadvacet či třiadvacet. Dvacet mi nikdy nevyšlo. A nebyl to dvojbyt, byl to trojbyt. Sluha Steck, hospodyně paní Lathamová a dvě služebné, Rose a Freda, spaly o poschodí níž, a to se nepočítalo. Kuchařka a šofér spali mimo dům.

Když jsem měl všechno v zápisníku, a k tomu deset stránek dalších položek – že syna Wymana a dceru Lois má Jarrell se svou první ženou, která už dávno zemřela –, nabyl jsem dojmu, že jednotlivé pokoje jsou zařízené s tolik rozdílným vkusem proto, že Jarrell a jeho první žena i nynější manželská nesnáz Trella všude přiložili ruku k dílu, ale Trellin bratr Roger Foote mě vyvedl z omylu. Udělali to malíři. Bylo jich do toho namočených nejméně osm. Kdykoli se Jarrellovi některý pokoj znelíbil, zavolal malíře, ale nikdy ne toho, který tu byl předtím, a ten nový měl za úkol zkusit něco jiného. Ti všichni ještě přidali leccos k tomu, co napáchali architekti. Obývacímu pokoji, velkému tak, že by se hodil za hřiště na badminton, říkali salon, protože jim to nějaký malíř poradil; byl zařízený v jakémsi moderním kovářském stylu – černé kované kostry křesel a pohovek, zrcadlové rámy, kolem krbu železné kování a bílé kachle; jídelna s klenutým vchodem byla zařízená v maurském nebo nějakém takovém slohu. Samotný vchod bylo cosi hrůzného, něco jako těžký případ rozpolcené osobnosti. Postranní terasa před jídelnou byla asi taky maurská, s jakýmisi mozaikovými káděmi, truhlami a stolními deskami. Nacházela se v prvním poschodí, které vlastně představovalo poschodí desáté. Velká přední terasa, do které se dalo jít jak z přijímací haly, tak ze salonu, byla doménou stylu výrobků Duponta. Stoly měly desky ze sekvojového dřeva, křesla byla chromovaná, s pletenými sedáky z umělé hmoty. V pondělí, v den mého příchodu, jsem všude viděl porůznu rozestavený tucet rozkvetlých růžových svíd v dřevěných kontejnerech, ale když jsem do salonu přišel ve středu – kdy byl čas na koktejl –, byly pryč a nahradily je rododendrony plné poupat. Připomnělo mi to vtip, který kdysi řekl dramatik a novinář George Kaufman libretistovi Mossu Hartovi: „Tady je prostě vidět, co by Bůh dokázal, kdyby měl peníze.“

Jarrellova kancelář, které se říkalo knihovna, byla vzadu, také v prvním poschodí. Když jsme sem s Jarrellem v pondělí odpoledne dorazili, vzal mě rovnou tam; moje zavazadla předal sluhovi Steckovi. Knihovna byla čtvercová místnost s okny jen po jedné straně, a žádný malíř se na ní nevyřádil. Jarrell tu měl tři stoly – velký, středně velký a malý. Na tom velkém stály čtyři telefony – červený, žlutý, bílý a černý; na středně velkém stály tři – červený, bílý a černý; na tom malém pak dva – bílý a černý. Celou jednu stěnu zabírala baterie ocelových registračních skříní, vysokých jako já. Jinou stěnu zakrývaly až ke stropu police, nacpané knihami a časopisy. Později jsem zjistil, že se vesměs týkají obchodování; bylo tu všechno, od titulu Zisk při obchodování s ústřicemi, až po Telefonní seznam amerických korporací z posledních dvaceti let. V další stěně byly troje dveře; stály tu i dva obrovské trezory, stolek s posledními čísly časopisů – týkajících se také obchodu – a lednice.

Jarrell mě vedl ke stolku, stejně malému jako ten, co mám doma, a začal: „Noro, tohle je Alan Green, můj tajemník. Chci mu ukázat, jak to tu chodí; budete mi při tom muset pomoct.“

Nora Kentová, usazená za stolem, zaklonila hlavu a zamířila na mě pár šedých očí. Její věk – sedmačtyřicet – jsem měl zapsaný v zápisníku, ale nevypadala na něj, dokonce ani s šedinami, které se jí v měkkých hnědých vlasech začínaly objevovat. Ale v zápisníku se taky pravilo, že je schopná, důvěryhodná a že ji jen tak někdo neoblafne; a na to vypadala. U Jarrella pracovala už dvaadvacet let. Ve způsobu, jakým mi podala ruku, bylo cosi zvláštního; nabyl jsem dojmu, že by bylo vhodnější ruku jí políbit, než ji popadnout, ale můj stisk opětovala pevně, třebaže krátce.

Pak promluvila: „Jsem vám k službám, pane Greene.“ Její šedé oči se zase upřely na Jarrella. „Volal pan Clay – třikrát. Spojovatelka v Toledu sedm-devatenáct hlásila, že s vámi chce mluvit jakýsi pan William R. Bowen. Paní Jarrellová čeká k večeři tři hosty, jména máte na stole, a taky tam máte telegram. Kde mám s panem Greenem začít?“

„Žádný spěch. Ať si trochu vydechne.“ Jarrell ukázal na středně velký stůl napravo. „Ten je váš, Greene. Tak, už víte, co a jak; já teď budu chvilku něco vyřizovat s Norou. Řekl jsem Steckovi – aha, tady je.“ Otevřely se dveře a sluha tu byl. „Stecku, než uvedete pana Greena do jeho pokoje, ukažte mu to tady. Ať tu nezabloudí. Oznámil jste paní Jarrellové, že je zde?“

„Ano, pane.“

Jarrell už seděl za svým stolem. „Zatím sem nechoďte, Greene, budu mít práci. Porozhlédněte se tu. Koktejly se podávají v salonu v šest třicet.“

Steck ustoupil, abych mohl projít, vycouval ze dveří, zavřel je za sebou se slovy „Tudy, pane,“ a vykročil chodbou rychlostí skoro dvou kilometrů za minutu.

„Zaražte, Stecku,“ zavolal jsem za ním. Steck přibrzdil a otočil se.

„Vypadáte uchvátaně,“ sdělil jsem mu. Opravdu vypadal. Byl o pár centimetrů větší než já, ale hubenější. Měl bledý, smutný obličej, tak dlouhý a úzký, že ho dělal ještě větším, než byl doopravdy. Černá kravata mu seděla trochu nakřivo. „Určitě máte hodně co dělat,“ dodal jsem.

„Ano, pane, zajisté. Mám své povinnosti.“

„Jistě. Stačí, když mi ukážete můj pokoj.“

„Pan Jarrell přikázal, abych vás tu provedl, pane.“

„To můžete později, když vám nějak vyjde čas. Teď potřebuju nějaký pokoj. Musím si vykloktat.“

„Ano. Tudy, pane.“

Následoval jsem ho chodbou, pak za roh k výtahu. Zeptal jsem se, jestli tu mají schody; dověděl jsem se, že tu jsou tři schodiště, jedno u haly, jedno z chodby a jedno pro dodavatele vzadu. A taky tři výtahy. Ten, ve kterém jsme jeli, byl pozlacený, možná celý ze zlata. Nahoře jsme zabočili doleva, pak doprava a kousek od konce haly Steck otevřel jedny dveře a úklonou mě vyzval, abych vstoupil. Vešel za mnou a pověděl mi něco o telefonech. Zvonit bude zelený, který mě spojí se světem venku; bzučet bude černý, který mě spojí s některým místem uvnitř, například s panem Jarrellem; tím také přivolám Stecka, až usoudím, že je čas, aby mě tu provedl. S díky jsem ho propustil. Pokoj měřil čtyři krát pět metrů, měl dvě okna se sklopnými žaluziemi a působil poněkud zjemněle, ne však moc; převládala modrá a citrónově žlutá, až na koberce – ty byly světlehnědé, s tmavohnědými pruhy. Postel byla slušná, koupelna taky. Za normálních okolností bych zeleným telefonem zavolal Wolfovi a oznámil mu, že jsem dorazil; to jsem si ale odpustil, nechtěl jsem tuhle záležitost dál rozmazávat. Vybalil jsem si; dával jsem si přitom na čas. Rozhodl jsem se, že holit se nebudu, umyl jsem si ruce, narovnal kravatu a vytáhl zápisník, posadil se k oknu a nalistoval seznam jmen.

~

Paní Otis Jarrellová (Trella)

Lois Jarrellová, dcera první manželky

Wyman Jarrell, syn téže

Paní Wyman Jarrellová (Susan)

Roger Foote, Trellin bratr

Nora Kentová, stenografka

James L. Eber, propuštěný tajemník

Corey Brigham, rodinný přítel, který překazil obchod

~

Poslední dva tu nebydleli, ale zdálo se, že si zaslouží mou pozornost, pokud se mám někam dostat, o čemž se dalo pochybovat. Jestli je Susan opravdu úskočná zmije a jestli jediný způsob jak si zasloužit odměnu bude vystrnadit ji z domu a z rodiny, ale tak, aby tu manžel zůstal, dá to spoustu práce. Podle mých náramkových hodinek zbývalo do koktejlu ještě čtyřicet minut. Strčil jsem zápisník zpátky do brašny, do té malé, kde jsem měl pár osobních věcí, které se tak zcela nehodily k Alanu Greenovi, brašnu jsem zamkl, vyšel z pokoje, našel schodiště a sestoupil o poschodí níž.

Kdybych tvrdil, že jsem během následující čtvrthodiny pětkrát zabloudil, nemohl bych si dělat nárok na přesnost, protože člověk nemůže zabloudit, když neví, kam vlastně jde, ale jisté je, že jsem se cestou pěkně zamotal. Ti dva architekti zcela pomíjeli nebo neuznávali přímé linie; měli naprosto protichůdné názory na to, jak řešit odbočky a rohy. Když jsem už potřetí míjel tytéž otevřené dveře, které jsem poznal podle toho, že jimi bylo vidět roh klavíru, a taky podle blábolu z rádia nebo snad z televize, aniž jsem přitom tušil, jak jsem se tam ocitl, rozhodl jsem se, že vyklidím pole a vydám se k přední terase, když vtom se mi za zády ozvalo: „To jsi ty, Wy?“

Vrátil jsem se cestou, kterou jsem přišel, a těmi dveřmi vešel do místnosti nazývané, jak jsem se později dověděl, ateliér.

„Já jsem Alan Green. Trochu tu bloudím.“

Napůl seděla natažená na gauči, horní polovinu těla opřenou o podušky. Protože byla příliš stará na to, aby to mohla být Lois nebo Susan, musela to tedy být Trella, manželská nesnáz. Kolem pasu a nad krkem toho měla trošičku moc – taková tři či čtyři kila. Byla to modrooká blondýna; její obličej možná stál za povšimnutí, než kosti v něm pohřbila příliš hluboko pod narůstající vrstvou fasády. To, co bylo vidět pod lemem modrých šatů – od kolen dolů – ještě za povšimnutí stálo. Zatímco jsem si toho všímal, sáhla po dálkovém ovladači, ležícím vedle ní, a televizi vypnula.

Prohlížela si mě. „Tajemník,“ řekla.

„Ano, paní,“ schválil jsem její postřeh. „Čerstvě najatý vaším manželem – pokud jste paní Otis Jarrellová.“

„Na tajemníka nevypadáte.“

„Já vím; je to nevýhoda.“ Usmál jsem se na ni. O úsměvy si přímo říkala. „Snažím se aspoň se tak chovat.“

Zvedla ruku k ústům, aby zakryla zívnutí malou, měkkou ruku. „Zatraceně, ještě napůl spím. Televize je lepší než prášek, co říkáte?“ Poklepala na gauč. „Posaďte se. Co vás vede k tomu, že si myslíte, že jsem paní Otis Jarrellová?“

Zůstal jsem, kde jsem byl. „Zaprvé – jste tady. Nemůžete být slečna Lois Jarrellová, protože vy jste určitě vdaná. Nemůžete být paní Wyman Jarrellová, protože jsem nabyl dojmu, že můj zaměstnavatel má ke své snaše poněkud chladný vztah, a nepřipadalo mi pravděpodobné, že by měl chladný vztah k vám.“

„A jakpak jste toho dojmu nabyl?“

„Od něj. Když mi říkal, abych se s nikým nebavil o jeho obchodních záležitostech, včetně členů rodiny, zdálo se mi, že o snaše se zmínil s trochu větším důrazem.“

„A proč jsem určitě vdaná?“

Zase jsem se usmál. „Musíte mi prominout, ale když už se ptáte… jak se tak na vás dívám, a když vím, co se mužům líbí, nedokázal bych uvěřit tomu, že byste ještě byla volná.“

„Hezké,“ řekla a usmála se na oplátku. „Moc hezké! Panebože, tohle vám přece nemusím vůbec promíjet! A taky nemluvíte jako tajemník.“ Odsunula ovladač stranou. „Posaďte se. Máte rád skopovou kýtu?“

Řekl jsem si, že je třeba trochu přibrzdit. Je moc pěkné navázat přátelské vztahy s paní domu co nejdřív, mohlo se to hodit při chytání zmije do pasti, a úsměvy a posazování se jsou moc prima, ale její péče o to, aby nového tajemníka krmila už tři minuty potom, co se s ním seznámila, zacházela moc daleko a šlo to moc rychle. A protože jsem nevypadal a ani nemluvil jako tajemník, bylo líp aspoň se jako tajemník chovat; už už jsem se chystal s tou rolí poprat, když přišla pomoc.

V chodbě se ozvaly kroky a dovnitř vešel jakýsi muž. Po třech krocích se zarazil, když mě spatřil. Otočil se k ženě. „Á… budit tě tedy nemusím!“

„Dneska ne, Wy. Tohle je otcův nový tajemník, Green. Alan Green. Právě jsme se seznamovali.“

„Aha.“ Přistoupil k ní, sklonil se a políbil ji na rty. Ne, že by mi to připadalo jako typický synovský počin, ale ona ovšem nebyla jeho matka. Pak se napřímil. „Nevypadáš tak ospale jako obyčejně. Ani oči nemáš ospalé. Ty ses už něčeho napila.“

„Ne, nenapila.“ Usmívala se na něj. Pak ukázala na mě. „Probudil mě on. Bude se nám zamlouvat.“

„Říkáš, že bude?“ Otočil se, přistoupil ke mně a podával mi ruku. „Já jsem Wyman Jarrell.“

Byl o pět centimetrů menší než já a o pět centimetrů užší v ramenou. Měl otcovy hnědé oči, ale ostatní pocházelo od kohosi jiného, zvlášť malé uši, přilehlé těsně k hlavě, a tenký, rovný nos. Mezi obočími měl tři hluboké svislé vrásky, které v jeho sedmadvaceti letech působily jako něco, co přišlo předčasně. Pokračoval: „Ještě si s vámi zřejmě pohovořím, ale to záleží na otci. Zatím na shledanou.“ Otočil se ke mně zády.

Vykročil jsem ke dveřím, od paní Jarrellové vyslechl připomínku, že v šest třicet se v salonu podává koktejl, zastavil jsem se, abych jí poděkoval, a vyšel. Když jsem šlapal chodbou do přední části bytu, vynořila se zpoza jednoho rohu žena v uniformě, a jak se ke mně blížila, chtivě se na mě šklíbila; překvapilo mě to, a tak jsem se taky chtivě zašklíbil. Tahle parta tady si na formality zřejmě nepotrpí. Později mi kdosi řekl, že Freda se s takovým šklíbením už narodila, ale nikdy jsem to s ní znovu nezkoušel.

Při svém putování jsem se na okamžik ocitl na přední terase, takže se svídami jsem se už setkal, a okoukl si i desky ze sekvojového dřeva, chrom i umělou hmotu; teď jsem tedy přistoupil k parapetu a podíval se dolů na Pátou avenui a přes park. Do očí mě udeřilo slunce; zaclonil jsem si je rukou a uviděl veverku, usazenou vysoko ve stromě na tlusté větvi; v téhle poloze mě zastihl hlas za mými zády. „Kdo jsi, Sedící Býku?“

Prudce jsem se otočil; přicházela dívka, celá v bílém, s holými opálenými pažemi a opáleným krkem, odhaleným až tam, kde začínaly křivky, a s opáleným obličejem s dolíčky, s hnědozelenýma očima a s vlasy svázanými do koňského ohonu. Pokud si myslíte, že tohle všechno je moc na to, aby to člověk zachytil jediným rychlým pohledem, pak připomínám, že jsem detektiv a cvičený pozorovatel. Měl jsem dostatek času nejenom na to, abych si ji prohlédl, ale taky na to, aby mě napadlo, že – panebože – jestli tohle je Susan a jestli je taky zmije, pak se tedy dám na herpetologii; tak nějak se tomu říká, ne?

Byla ode mě ještě pět kroků, když jsem promluvil. „Já dobrý Indián. Já dobrý přítel pro bílý muž, až na to, že vy nejste muž, a nejste bílá. Díval jsem se na veverku. Jmenuju se Alan Green; jsem nový tajemník, dneska přijatý. Řekli mi, abych si to tu okouknul, tak se o to pokouším. Už jsem potkal vašeho manžela.“

„To jste nepotkal mého manžela. Já jsem stará panna jménem Lois. Vám se líbí veverky?“

„Jak kdy. Veverka, která ví, co chce, má půvab, nemá žádné špatné způsoby, veverka, která volí ty pravé, na kterou se dá spolehnout, když je člověk v úzkých – tak taková veverka se mi líbí.“ Zblízka dolíčky ve tvářích nebyly dolíčky, spíš jen drobné vpadliny, které se ukázaly, když světlo dopadalo ve správném úhlu. „Doufám, že moc neplácám.“

„Pojďte sem na vteřinku!“ Odvedla mě napravo, položila ruku na kachlíkový parapet a druhou ukázala na opačnou stranu ulice. „Vidíte tamhleten strom? Ten, co myslím?“

„Ten s ulomenou větví.“

„Ano, ten. Jednou v březnu se tam po něm proháněla veverka, skoro až nahoře. Mně bylo tenkrát devět. Otec dal mému bratrovi k narozeninám pušku. Došla jsem si pro ni, nabila ji, vyšla ven a postavila se sem, přesně na tohle místo, a čekala, až se veverka usadí, aby si odpočinula, a střelila jsem ji. Svalila se dolů a jak padala, dvakrát narazila na větve. Křičela jsem, volala Wymana, mého bratra, on přišel a já mu ji ukázala, jak tam leží na zemi, bez hnutí, a on – ale na tom dalším už nezáleží. Každému, do koho bych se třeba mohla zamilovat, nejdřív o sobě povím to nejhorší, co jsem v životě provedla; vy jste mě k tomu přivedl, když jste říkal, že se díváte na veverku. Teď víte to nejhorší, pokud si nebudete myslet, že ještě horší je, že jsem o několik let později napsala báseň nazvanou „Requiem pro hlodavce“. Uveřejnili ji ve školním časopise.“

„Určitě je to horší. Pohanět veverku tím, že ji nazvete hlodavcem, i když to hlodavec je…“

Přikývla. „To jsem si taky říkala. Jednou se nechám vyšetřit u odborníka a uvidím, co za tím je.“ Mávnutím ruky záležitost zahnala do budoucnosti. „Kde jste vůbec přišel na nápad dělat tajemníka?“

„Jednou ve snu. Před lety. V tom snu jsem byl tajemníkem u bohatého piráta. Jeho krásná dcera stála na kraji skály nad prérií a vystřelila na sysla, což je hlodavec; trefila ho, ale přišlo jí ho tak líto, že se vrhla z té skály dolů. Já stál tam dole, chytil jsem ji a zachránil jí život, a byl z toho příběh lásky. A tak jsem se stal tajemníkem.“

Lois stála se zvednutým obočím, oči vykulené a rozevřené tak doširoka, že už víc doširoka to nešlo. „Nejde mi ale vůbec na rozum, jak se pirátova dcera ocitla na skále nad prérií. To se vám muselo něco zdát.“

Takhle utnout hovor nedokáže žádný muž; jedině ženská. Ale aspoň měla tolik slušnosti, že sama začala hovor další. Když se jí oči zase vrátily tam, kam patřily, naklonila hlavu trochu na stranu a řekla: „Víte, mám takový divný pocit. Určitě jsem vás už někde viděla, jenže si nemůžu vzpomenout, kde; a já si lidi pamatuju. Kde jen to bylo? Vy jste to taky zapomněl?“

Věděl jsem, že k tomuhle zde může jednou dojít. Moje fotografie nebyla v novinách tak často jako třeba fotografie egyptského prezidenta, dokonce ani jako fotografie Nero Wolfa; naposledy téměř před rokem, ale věděl jsem, že tohle by se stát mohlo. Zašklebil jsem se na ni. Na žádné z uveřejněných fotografií jsem se nešklebil. A takhle jsem dostal šanci zmocnit se zase míče, který mi sebrala.

Zavrtěl jsem hlavou. „Já bych nezapomněl. Zapomínám jen obličeje, které si nechci pamatovat. Jediná možnost, která mě napadá, je, že jste mě viděla ve snu.“

Zasmála se. „No dobrá, jsme vyrovnáni. Chtěla bych si ale vzpomenout. Samozřejmě, mohla jsem vás vidět třeba v divadle nebo v restauraci, ale jestli to tak je, a já si přece jen vzpomenu, tak vám to nepovím, protože byste se moc nafukoval. Ostatně, tady tak jako tak asi brzy splasknete, protože… je to sice můj drahý papínek, ale pracovat u něj, to musí být hrozné. Nechápu… ahoj, Rogere! Seznam se s Alanem Greenem, tátovým novým tajemníkem. Tohle je Roger Foote.“

Otočil jsem se. Trellin bratr se sestře podobal tak málo, jako se Wyman Jarrell podobal svému otci. Byl velký, mohutný v ramenou a svalnatý, v širokém obličeji žádné tukové vycpávky mezi kůží a kostmi. Kdyby mě jeho velikost i celkový vzhled předem nevarovaly, mohla mi jeho ohromná tlapa rozdrtit pár článků prstů; takhle jsem mu jeho stisk upřímně opětoval, a bylo to nerozhodně.

„Svalouš!“ pronesl. „Gratuluju. Věřte, před váma tahle holka skloní v úctě šíji. Určitě vám povídala o té veverce.“

„Roger je přes koně,“ sdělila mi Lois. „Málem se dostal do Kentucky Derby. Dokonce kdysi i koně měl, ale zlomil mu hřbet. Dneska žádné sázení na koně, Rogere?“

„Ne, andílku. Do Pimlica bych se dostal, zpátky ale už možná nikdy. Tvůj otec požádal Western Union, aby nepřepravovala žádné moje telegramy na účet adresáta. A to nemluvím o telefonních hovorech na účet volaného.“ Obrátil se ke mně. „Myslíte, že to zvládnete?“

„Těžko říct, pane Foote. Jsem tu teprve dvě hodiny. Copak, je to zabíračka?“

„Je to horší než zabíračka. I když nemusíte žebronit s nataženou rukou jako já. Můj švagr je tvrdý jak ze železa. Mohli z něj docela klidně vyrobit ty hrůznosti tam v salonu; a docela bych si přál, aby to udělali. Podívejte se na derby. Chtěl jsem vsadit na vítěze, na Železného rytíře, nebo aspoň bych býval vsadil, mít ty peníze. Mohl jsem být tak na týden nebo déle nezávislý. Myslíte, že nějaký člověk ze železa by mě založil, abych mohl sázet na Železného rytíře? Kdepak.“ Zvedl ruku, podíval se na ni, a když viděl, že je prázdná, zase ji spustil. „Musel jsem si někde uvnitř nechat pití. Vy nemáte žízeň?“

„Já ano,“ prohlásila Lois. „A vy, pane Greene? Nebo Alane. S tajemníkem jednáme bez formalit.“ Odstoupila od parapetu. „Tak pojďte.“

Následoval jsem je do salonu a dál k přenosnému baru, kde Otis Jarrell ve společnosti jakéhosi cizího muže a ženy, stojících vedle něj, míchal martini. Muž byl malý šlachovitý týpek, černooký a černovlasý, ve velmi úpravném šedém obleku se sakem, které se od pasu dolů rozšiřovalo. Žena, o půl hlavy vyšší, měla rudé vlasy, možná přirozeně, možná taky ne, mléčně bílý obličej a vysedlou čelist. Jarrell mě představil, ale jména těch lidí jsem se dověděl až později; byli to pan a paní Herman Dietzovi. Nový tajemník je nezajímal. Roger Foote přešel na druhou stranu baru a připravil Bloody Mary pro Lois, skotskou s vodou pro mě a dvojitý bourbon jen tak beze všeho pro sebe.

Dal jsem si notný doušek a rozhlížel se kolem. Syn Wyman a stenografka Nora Kentová stáli kousek od krbu, ve kterém se netopilo, a pravděpodobně se bavili o práci. Nedaleko stranou si ve velkém měkkém křesle hověla Trella a vzhlížela k muži, sedícímu na jednom z opěradel.

Do ucha mi zazněl hlas Lois. „S mou nevlastní matkou jste se už viděl, ne?“

Řekl jsem, že s ní ano, ne ale s tím mužem, a Lois mi pověděla, že to je Corey Brigham; chtěla ještě něco dodat, ale rozmyslela si to. Překvapovalo mě, že ho tu vidím, protože na mém seznamu byl veden jako člověk, který překazil obchod, ale hosty zvala Trella, ne Jarrell. Nebo možná ne. Bylo možné, že návrh vyšel od Jarrella; třeba počítal s tím, že si Brighama okouknu, a chtěl, abych se s ním setkal. Zdálky nebyl nic moc. Skláněl se k Trelle s dobře nacvičeným úsměvem; měl všechny znaky seladona středních let, milionáře, který vrchnímu strčí jako spropitné dvacku a taxíkáři nechá desetník. Prohlížel jsem si ho a zařadil ho mezi své resty, když vtom zvedl hlavu a zadíval se doleva; já jsem se tam zadíval taky, abych zjistil, co ho zaujalo.

Vešla zmije.

III.

Samozřejmě, že si to tak možná předem naplánovala, že počkala, až tu všichni budou, a teprve potom vešla; vplula dovnitř a dělala jakoby nic. Ale mohlo to být i tak, že nemá ráda zástupy lidí, zvlášť zástupy lidí z rodiny, a příchod odkládala tak dlouho, jak jen mohla, a pak, když si to musela odbýt, snažila se být co nejmenší a co nejnenápadnější. Zatím jsem se závěrem počkal a zdržel se předsudků – vlastně ne, dvou předsudků jsem se nezdržel, aby se zachovala rovnováha. Teorie úskočné zmije měla dvě hlediska; jedno, že zmijí být musí, pokud měl člověk splnit příkaz našeho klienta. Naproti tomu druhé hledisko bylo, že klient se mi nelíbil a vůbec by mi nevadilo, kdyby si narazil nos. Takže jsem se na ni díval, jak se nese ke krbu, kde její manžel rozmlouval s Norou Kentovou, a žádný názor jsem si zatím neutvořil. Na tom, jak se pohybovala, nic hadího nebylo. Dalo se sice říci, že se pohybuje hladce, ale jako had se určitě neplazila. Byla štíhlá, nijak vysoká, s drobným oválným obličejem. Manžel ji políbil na tvář a pak zamířil ke krbu, zřejmě proto, aby jí připravil pití.

Trella na mě zavolala jménem – Alan – jak se sluší na jednání bez formalit; přistoupil jsem k ní a byl představen Coreymu Brighamovi. Poklepala na volné opěradlo křesla a vyzvala mě, abych se posadil; posadil jsem se tedy s myšlenkou, že tady je to bezpečnější než v ateliéru; Brigham se zvedl a odešel. Trella řekla, že jsem jí neodpověděl na otázku ohledně skopové kýty a že to chce vědět. Možná, že jsem si na ni utvořil mylný názor; třeba jen chce být něco platná a dbá na to, aby si najatí lidé tohle jídlo oblíbili – ale ne, to ne. Sice se zeptala, to ano, ale nezeptala se normálně; svou otázku zavrkala. Možná, že toho o ženách nevím tolik, kolik by Wolfe rád tvrdil, že vím, ale zavrkání ještě poznám.

Věnoval jsem se Trelle s pozorností, jaká náleží hostitelce a manželce šéfa, a koutkem oka sledoval dění. Když se Wyman vrátil k Susan s pitím, byl u ní i Roger Foote. Šoural se k nim i Corey Brigham a za pár minut se tam vydal i Herman Dietz. A tak se kolem Susan shromáždili čtyři z šesti přítomných mužů, ale pokud jsem mohl vidět, nehnula ani prstem, ba ani nehodila očkem, aby je tam dostala. Jarrell pořád stál u baru s Dietzovou rudovlasou manželkou. Lois a Nora Kentová vyšly na terasu.

Trella si pravděpodobně všimla, co koutkem oka dělám, protože řekla: „Musíte blíž, abyste si ji ohodnotil. Na větší vzdálenost vypadá rozmazaně.“

„Ji? Koho?“

Potřepala mě po paži. „Ale no tak… Mně to nevadí, jsem na to zvyklá. Přece Susan… mou nevlastní snachu. Jděte a chopte se taky vesla.“

„Zdá se, že posádka je kompletní. A stejně… ještě jsme se nepředstavili.“

„Že ne? To to musíme napravit!“ Otočila se a zpěvavě zavolala: „Susan! Pojď sem!“

Susan okamžitě poslechla. Kruh se rozevřel a udělal jí místo, Susan přistoupila k nám. „Ano, Trello?“

„Chci ti představit pana Greena. Alana. Vzal Jimovo místo. Už se seznámil se všemi kromě tebe, a to mi nepřipadá fér.“

Chopil jsem se nabídnuté ruky; na pětinu vteřiny, co mi ji nechala, jsem cítil, jak je teplá a pevná. Ani takhle zblízka oko nezaujaly její jednotlivé rysy; člověk vnímal jen celek, drobný oválný obličej.

„Vítejte v našem obydlí na výšinách, pane Greene.“ Hlas měla tichý, zněl stydlivě, skromně koketně, obezřele nebo rezervovaně, podle toho, s jakým názorem k ní člověk přistupoval. Já k ní nepřistupoval se žádným a neměl jsem v úmyslu s nějakým přistupovat dřív, než pro něj dokážu uvést důvody. Přímo zde bych byl ochoten uznat, že nesyčí jako zmije ani nechřestí jako chřestýš. Pokud šlo o to, že byla z celého toho spolku jediná, kdo mě uvítal, tak to se zachovala společensky a laskavě, ale pravé uvítání možná nechávala na paní domu. Přesto jsem jí poděkoval. Krátce pohlédla na Trellu, zjevně na rozpacích, jestli má přestat, nebo se zdržet a trochu pohovořit, zamumlala cosi zdvořilého a opustila nás.

„Asi to má v kostech,“ prohlásila Trella. „Anebo možná v krvi; v každém případě to nemůžete vidět ani slyšet. Nějaký druh hypnotismu, ale řekla bych, že ho dokáže zapínat nebo vypínat. Pocítil jste něco?“

„Já jsem tajemník, paní Jarrellová. Tajemníci nic nepociťují.“

„Čerta starého nepociťují. Jim Eber pociťoval. Ovšem, vy jste ji sotva viděl, ale taky můžete být třeba imunní.“

Trella mi právě vyprávěla o jakési knize o hypnotismu, kterou kdysi četla, když přišel Steck a oznámil, že večeře je připravená.

Počet přítomných byl lichý, pět žen a šest mužů; mě posadili mezi Lois a Rogera Foota. Bylo tu pár věcí, které si zaslouží komentář. Stenografka nejenže s rodinou jedla; seděla vedle Jarrella. Hospodyně, paní Lathamová, pomáhala s podáváním jídel na stůl. Vždycky jsem si myslel, že tohle není práce pro hospodyni. Roger Foote, kterému se už dostalo dost pití, se cpal jako dřevorubec – vlastně ne, spíš jako někdo, kdo žebroní s nataženou rukou. Hovor byl útržkovitý, mluvil převážně soused se sousedem, dokud se Corey Brigham nerozpovídal o Eisenhowerově rozpočtu. Skopová kýta byla prvotřídní; ne jako od Fritze, ale dobrá byla. Všiml jsem si, že Trella si mě všímá už podruhé. Salát byl vodnatý. Na víno nejsem odborník, ale pochybuju, že si zasloužilo poznámky, které o něm pronášel Herman Dietz.

Když jsme se pod maurským obloukem – byl maurský spíš jen napůl – vraceli do salonu na kávu, Trella se mě zeptala, jestli hraju bridž; Jarrell ji zaslechl.

„Dneska večer nemůže,“ řekl. „Potřebuju ho. Zítra tu nebudu. Je tu dost ostatních.“

„Bez Nory nebudu. Víš přece, že Susan nehraje.“

„Noru nepotřebuju. Můžeš si vzít ji.“

Kdyby byla Susan hrála, a kdybych to mohl zaonačit tak, abych s ní byl u stolu, bylo by mě mrzelo, že o tu partii přijdu. Možná ani netušíte, co všechno se člověk o ženě doví, když se jeden večer dívá, jak hraje bridž, ale určitě byste toho měli vědět víc, než když jste se posadili. Než jsme dopili kávu, všichni si už vybrali spoluhráče a Steck připravil stolky. Už předtím jsem si říkal, jestli se Susan vrátí do svého hadího hnízda, zřejmě ale ne. Když jsme s Jarrellem odcházeli, byla na terase.

Vedl mě přijímací halou přes perský kirman dvakrát tak velký jako můj pokoj doma – kirman tam mám, koupil jsem ho za své; měří dva dvacet na osmdesát – a dál chodbou, pak kolem několika rohů a ke dveřím knihovny. Vytáhl z kapsy pouzdro s klíči, jedním z nich dveře odemkl a strčil do nich; zalilo nás světlo, tak náhlé a silné, že jsem zamrkal. Možná, že jsem sebou dokonce škubl.

Jarrell pouzdro zavřel a rozesmál se. „To byl můj nápad.“ Ukázal nad dveře. „Vidíte ty hodiny? Každého, kdo sem přijde, to vyfotografuje a hodiny ukážou čas. A nejen to; uzavřeným televizním okruhem to jde do Horlandovy bezpečnostní agentury, jen tři bloky odtud. Člověk od nich nás teď vidí vcházet. Na stole mám spínač, a když jsme uvnitř, vypneme ho – Nora nebo já. Tohle mám i u předních a zadních dveří bytu. Jo, a dám vám klíče. S tímhletím si aspoň nemusím s nějakými klíči dělat starosti – například Eber si mohl dát udělat duplikáty. Čerta starého mi záleží na tom, jestli jo. Co tomu říkáte?“

„Moc prima. Drahé, ale prima. Asi bych měl připomenout, že jestli mě někdo od Horlanda viděl, jak sem s vámi jdu, mohl by mě poznat; třeba mě zná od vidění. Hodně mě jich zná. Vadí to?“

„Pochybuju.“ Rozsvítil a přešel ke stolu. „Zavolám jim. Sakra, mohl jsem jít první sám a vypnout to. Zavolám jim. Posaďte se. Chcete doutník?“

Byl to právě doutník, který si Jarrell zapálil v salonu po večeři, co mě varovalo, abych koukal, kam šlapu. Sám doutníky nekouřím, ale uznávám, že nejjemnější tabákovou vůni si vychutnáte, když si dýchnete obláčku kouře z jemného havana; když mi nabídl krabici, všiml jsem si, že jsou to portanagas. Ale obláček, který vyšel z toho, který si tam Jarrell zapálil, jsem si nevychutnal. Vlastně jsem si musel odfrknout. To bylo zlé; když nesnesete kouř z portanagas proto, že ho kouří klient, dávejte si pozor, jinak z něj uděláte oušlapka, a to je neetické. No, ale tím, že jsem si doutník nevzal, jsem mu ušetřil tři doláče.

Opřel se, pomalu vyfoukl kouř a zeptal se: „Tak jaký jste si udělal obraz?“

Zatvářil jsem se rozšafně. „Zatím toho moc není. Promluvil jsem s ní jen pár slov. Pokud jde o váš návrh, abych ostatní, hlavně vaši ženu a jejího bratra, nějak dostal k tomu, aby o ní mluvili – tak k tomu nebyla příležitost, a dokud hrajou karty, taky nebude. Myslím, že bych se měl věnovat Coreymu Brighamovi.“

Jarrell přikývl. „Viděl jste, jak to vypadalo před večeří.“

„Jistě. A taky Footovi a Dietzovi, nemluvě o vašem synovi. Vaše žena si myslí, že je Susan hypnotizuje.“

„To, co si moje žena myslí, člověk nepozná; pozná jen to, co říká, že si myslí. Takže jste o ní s mou ženou mluvil?“

„Nijak podrobně. Není mi moc jasné, kdy o ní budu moct nějak podrobně mluvit vůbec s někým z těch lidí tady. Není mi jasné, jak to provést. Jako váš tajemník bych měl dny trávit zde s vámi a se slečnou Kentovou, a když oni budou večery trávit u bridže…?“

„Já vím.“ Odklepl popel do popelníku. „Zítra tu nebudete muset být. Ráno letím do Toleda a netuším, kdy budu zpátky. Když tu nejsem, má můj tajemník vlastně zatraceně málo práce. Nora se tu ve všem vyzná sama, řeknu jí, že než se vrátím, jako byste tu nebyl. A vám jsem odpoledne říkal, že jsem přesvědčen, že každý, úplně každý tady ví o mé snaše věci, které já nevím. I moje dcera. Dokonce i Nora.“ Upíral na mě oči. „Je to na vás. O své ženě jsem vám už svoje řekl; umluví vás k smrti, ale všechno, co řekne, může být pravda, nebo taky nemusí. Tancujete?“

„Ano.“

„A jste dobrý tanečník?“

„Ano.“

„Lois tancuje ráda, ale je vybíravá. Vezměte ji zítra někam ven. Už na vás Roger vyrukoval s žádostí o půjčku?“

„Ne. Ještě jsem s ním nebyl o samotě.“

„To ani není třeba. Když vás požádá, dejte mu padesátku nebo stovku. Vzbuďte u něj dojem, že my dva to spolu nějak táhnem – a třeba že na mě něco máte. Mé ženě kupte nějaké květiny – nic extra, aby si myslela, že jste to platil sám. Má ráda, když jí mužští něco kupují. Mohl byste ji třeba vzít na oběd k Rustermanovi a dát velké spropitné. Když člověk dá velké spropitné, ona to bere jako poklonu jí samotné.“

Měl jsem chuť pošoupnout si židli trochu dozadu, abych byl víc z dosahu jeho doutníku, ale zakázal jsem si to. „Osobně proti takovému programu nic nenamítám,“ prohlásil jsem, „ale profesně ano. Tohle je teda prapodivná náplň práce pro tajemníka. Nejsou to přece žádní pitomci.“

„Na tom nezáleží.“ Námitku odbyl oklepnutím doutníku. „Ať si všichni myslí, že na mě něco máte – ať si myslí, co chtějí. Tady jde o to, že byt je můj, peníze jsou taky moje, a co dělám, to vezmou jako hotovou věc, ať to chápou nebo ne. Jedinou výjimkou je moje snacha, a přesně proto tady jste. Dělá z mého syna troubu a on se mi kvůli ní odcizuje; a jak jsem říkal, strká prsty do mých záležitostí. Předložím vám svůj návrh. Toho dne, kdy odtud zmizí a můj syn zůstane, dostanete deset tisíc dolarů na ruku, navíc k jakémukoli honoráři, o který si Nero Wolfe řekne. Toho dne, kdy se věc vyřídí rozvodem a můj syn zůstane, dostanete padesát tisíc. Vy osobně. Navíc ke všem výdajům, které budete mít, navrch k Wolfovu honoráři a výdajům.“

Už jsem řekl, že nikdo nedokáže hovor utnout tak, jak to dokáže ženská, musím ale přiznat, že tady mi Otis Jarrell mou teorii zatraceně naboural. A taky musím přiznat, že jsem se cítil polichocen. Bylo jasné, že za Wolfem šel proto, aby dostal mě, sem do své knihovny, a nabídl mi šedesát táců a uhrazení výdajů za to, že něco ušiju na jeho snachu, která patrně není vůbec žádná zmije. Kdyby opravdu byla, jeho neodolatelné svědivé nutkání zbavit se jí by mělo své oprávnění a tohle mohl nechat jako práci pro Wolfa; já bych si přitom prostě jen přišel na svou mzdu.

Určitě, bylo to lichotivé. „Tak tohle je teda už nějaký návrh,“ prohlásil jsem. „Je v tom ale zádrhel. Já pracuju pro pana Wolfa. Platí mě on.“

„Přece pro něj budete pracovat i tak. Já jen chci, abyste udělal to, kvůli čemu jsem ho najal. Svůj honorář dostane.“

To bylo urážkou mé inteligence. Nemusel mi to naservírovat zrovna takhle na rovinu. Docela by mi udělalo radost vypnout prsa, zvednout bradu a říci mu, aby si to svoje zlato zase sebral a šel do háje, a byla by to ta nejjednodušší cesta, jak z toho všeho ven; mělo to však vady na kráse. Tak za prvé, byla tu přece jen slabá možnost, že Susan opravdu je úskočná zmije, a žádné „ušití“ nebude třeba. Za druhé, jestli Susan není zmije a jestli je Jarrell rozhodnut něco na ni ušít, ona se to musí dovědět a zaslouží si, aby se to dověděla; jenže Jarrell je pořád Wolfův klient a já mám jedině to, co mi řekl beze svědků; a navíc je tu těch deset tisíc ve Wolfově trezoru, ne v mém, takže je nemůžu hrdě odmítnout. A ještě navíc, pokud je něco dalšího navíc potřeba – byl jsem docela zvědavý.

Stáhl jsem obličej do vrásek, jako že jsem na vážkách. „No, připadá mi, že budu muset o vašem návrhu panu Wolfovi povědět. Asi to udělám. Musím se nějak krýt.“

„Proti čemu?“ zeptal se Jarrell.

„No… například, mohl byste mluvit ze spaní.“

Rozesmál se. „Líbíte se mi, Goodwine! Já věděl, že se dohodneme. Tohle je jen mezi mnou a vámi a nějaké krytí nepotřebujete o nic víc než já. Vyznáte se a já taky. Kolik teď chcete na výdaje? Pět tisíc? Deset?“

„Nic. Necháme to běžet a uvidíme.“ Stažený obličej jsem zase povolil. „Váš návrh nepřijímám, pane Jarrelle. Dokonce o něm ani neuvažuju. Kdybych vůbec měl v úmyslu ho přijmout, mluvil bych s vámi někde, kde bych si byl jistý, že nás nikdo neodposlouchává. Nakonec – zrovna teď může poslouchat Horlandova bezpečnostní agentura.“

Jarrell se znova rozesmál. „Vy jste teda fikaný!“

„Žádný fikaný. Prostě se jen nechci dostat do průšvihu. Přejete si, abych pokračoval dál tak, jak jste říkal?“

„Jistěže si to přeju. Myslím, že si rozumíme, Goodwine.“ Položil na stůl ruku sevřenou v pěst. „Jedno vám řeknu, i když to možná už stejně víte. Dal bych milion dolarů v hotovosti třeba hned, jen abych se té ženské jednou provždy zbavil, a ještě bych to považoval za dobrý obchod. To ale neznamená, že mě můžete mít za nějakého hejla. Platím za to, co dostanu, ne za to, co nedostanu. Cokoli dojednáte, chci vědět s kým, ohledně čeho, a za kolik.“

„To se dovíte. Máte ještě nějaké další návrhy?“

Žádné neměl, aspoň nic určitého. I potom, co mi tak úplně bezostyšně navrhl, abych na Susan něco ušil – tak mi to aspoň připadalo –, pořád ještě věřil, nebo dělal, jako že věří, že bych mohl na něco kápnout, když se budu věnovat obyvatelům bytu. Naléhal, že mi dá peníze na výdaje, ale odmítl jsem; řeknu si, až jestli budu nějaké potřebovat. Překvapilo mě, že se už víc nezmínil o tom, že třeba budu muset Wolfovi o jeho návrhu povědět; zjevně považoval za hotovou věc, že vím, kde slíznout smetanu, když jí tam bude dost. Byl si jistý, že si rozumíme, já ale ne. Nebyl jsem si jistý ničím. Než jsem odešel, dal mi dva klíče, jeden od předních dveří, druhý od knihovny. Řekl, že si musí zatelefonovat, a já na to, že se jdu ven projít. Řekl, že můžu telefonovat z knihovny nebo ze svého pokoje, a já na to, že to není, jak si myslí; večer se vždycky chodím trochu projít. Možná, že v tomhle jsme si rozuměli, aspoň do určité míry.

Šel jsem do předního vestibulu, sjel soukromým výtahem, pokývl hlídači v hale – už tu byl jiný, ne ten, který zde stál, když jsme sem s Jarrellem přišli – zahnul jsem na Madison a v telefonní budce vytočil číslo.

Po jednom zazvonění se ozvalo: „Dům Nero Wolfa, u telefonu Orville Cather.“

Zůstal jsem jako omráčený. Trvalo mi celou vteřinu, než jsem se vzpamatoval. Pak jsem promluvil nosovým hlasem: „Tady městská márnice. Máme tu mrtvolu, mladého muže s klasickými řeckými rysy; skočil z brooklynského mostu. Podle dokumentů v náprsní tašce je to Archie Goodwin, adresa je –“

„Hoďte tu tašku zpátky do řeky,“ opáčil Orrie. „Co s ní? Stejně nikdy moc k ničemu nebyla.“

„Jo, dobrá,“ řekl jsem, teď už ne nosově. „Teď to teda aspoň vím. Můžu prosím mluvit s panem Wolfem?“

„Podívám se. Čte nějakou knihu. Zůstaň u telefonu.“

Zůstal jsem a za okamžik jsem se dočkal zavrčení. „Ano?“

„Šel jsem se projít, a teď jsem v telefonní budce. Hlásím: postel je dobrá, jídlo se dá jíst. Seznámil jsem se s rodinou a nesedí mi, snad kromě dcery Lois. Zastřelila veverku a pak o tom napsala báseň. Jsem rád, že jste si k sobě vzal Orrieho, aby bral telefony a ujal se domácích prací, protože to může věci usnadnit. Můžete mi s okamžitou účinností zastavit plat. Jarrell mi nabídl šedesát papírů a výdaje, mně osobně, když na jeho snachu něco hodím a vyrazím ji z baráku. Mám dojem, že to, co na ni mám hodit, má být rukodělná práce, dílo mých rukou, ale tolik slov na to nepotřeboval. Když mi to bude trvat dvanáct týdnů, dělá to pět papírů týdně, takže můj plat bude vedle toho bídný groš a můžete ho nechat plavat. Dostanu to v hotovosti, žádné daně, a pak se pravděpodobně s Lois ožením. A – ano, vy svůj honorář dostanete taky.“

„Kolik z těch vašich řečí jsou jen kecy?“

„Z těch fakt žádný. Fakta jsou jasná. Podávám hlášení.“

„Pak je teda buď pablb, nebo hajzl, anebo obojí.“

„Pravděpodobně, ne však nutně. Říkal, že by dal milion, aby se jí zbavil, a bral by to jako dobrý obchod. Takže je taky možné, že ho svrbí někde, kam nedosáhne, a dočasně mu přeskočilo. Poskytuju mu privilegium pochyb, protože je váš klient.“

„A váš.“

„Ne, pane. Nepřijal jsem to. Zřekl jsem se zálohy na výdaje. Odmítl jsem ho, ale takovým způsobem a tónem, že vrátka nejsou úplně zavřená. Myslí si, že jsem fikaný. No, a já… já si myslím, že čeká, že jí nachystám lázeň, ve které se uvaří zaživa, ale o mně se už ví, že myslím špatně. Připouštím, že není tak docela od věci o ní tvrdit, že si o to říká. Za prvé, muže přitahuje, aniž se o to nějak viditelně snaží; když mužští ženskou obletují proto, že se chová vyzývavě, prosím, to je v pořádku, můžou si podle libosti vybrat, můžou sednout ke stolku a hrát, nebo ne. Ale když se kolem ní motají jen proto, že se objeví, a kdyby si člověk oči vykoukal, žádný náznak koketerie nevidí – a já mám dobré oči – pak bacha. Třeba to není žádná zmije, vlastně může být i anděl, ale andělé můžou být nebezpečnější, než bývají zmije. Můžu se kolem ní ochomýtat a zkusit ji nějak nachytat, anebo můžete těch deset papírů vrátit a odtroubit konec. Takže co?“

Wolfe znechuceně zabručel. „Pan Jarrell mě má za osla.“

„A mě za moulu. Zranil naši pýchu. Za tenhle nepatřičný skutek by měl zaplatit. Budu vás informovat, jak se věci vyvíjejí, když k nějakému vývoji dojde.“

„Dobrá.“

„A prosím, Orriemu připomeňte, že spodní zásuvka mého stolu je soukromý majetek a že v ní není nic, co by mohl potřebovat.“

Odpověděl, že mu to připomene, a než zavěsil, popřál mi dokonce dobrou noc. U stánku jsem koupil pohlednici a známku; pohlednici jsem adresoval Fritzovi a napsal na ni: „Mám se báječně. Rád bych, kdybys tu byl se mnou. Archie.“ Pak jsem vyhledal schránku, pohlednici do ní hodil a vrátil se zpátky; brzy budou troubit večerku.

Ve vestibulu desátého patra jsem zkusil klíč a zjistil, že odemyká. Při vstupu mě žádný záblesk světla neoslepil, takže na noc tu věc nezapínají. Cestou přes přijímací halu jsem si říkal, že bezpečnostní opatření asi nebudou tak nepřekonatelná, jak si Jarrell myslí, dokud se zpoza rohu neobjevil Steck, aby se na mě podíval. Své povinnosti teda určitě má.

Přistoupil jsem k němu. „Pan Jarrell mi dal klíč,“ sdělil jsem mu.

„Ano, pane.“

„Je tu někde?“

„Myslím, že v knihovně, pane.“

„Hrajou karty?“

„Ano, pane.“

„Jestli zrovna nemáte moc napilno, srdečně vás zvu k sobě na gin. Myslím teda hodit si partičku gin rummy.“

Steck zamrkal. „Děkuji, pane, ale mám své povinnosti.“

„No, tak teda někdy jindy. Paní Wyman Jarrellová je na terase?“

„Myslím, že ne, pane. Myslím, že je v ateliéru.“

„To je na tomhle poschodí?“

„Ano, pane. Hlavní chodba, napravo. Tam, co jste byl s paní Jarrellovou dnes odpoledne.“

Jak tohle k čertu ví? A taky – sluší se, aby mi sluha dal najevo, že to ví? Řekl bych, že ne. A taky bych řekl, že pokud moje pozvání na karty tu jeho zvukovou bariéru neprorazilo, docela určitě do ní udělalo trhlinku. Zamířil jsem do chodby a dozadu; nechci se vytahovat, že jsem dveře našel, protože byly otevřené a ozývaly se z nich hlasy. Když jsem vstoupil, ocitl jsem se v polotmě. Jediné světlo přicházelo z chodby a od televizní obrazovky, na které byli konferenciér a členové poroty v pořadu „Ukažte svou spodničku“. Hlasy patřily jim. Otočil jsem se a nezřetelně viděl v křesle Susan. „Můžu se k vám připojit?“ zeptal jsem se.

„Ovšem, můžete,“ odpověděla; sotva ji bylo slyšet. Víc neřekla. Posadil jsem se do křesla nalevo od ní.

Žádné oblíbené televizní pořady nemám, protože většina z nich je určená buď pro pitomečky, nebo pro přemoudřelce; já patřím někam doprostřed, ale kdybych nějaké oblíbené měl, „Ukažte svou spodničku“ by mezi ně nepatřil. Jestli jste si ho oblíbil někdo z vás, můžete mít za to, že toho máte v hlavě víc než já, a já zase mám zato, že je to má věc. Přiznávám, že toho večera jsem pořadu nevěnoval veškerou svou pozornost, protože jsem si uvědomoval Susaninu přítomnost na dosah ruky ode mě, a otevřel se všemu tomu temně tajuplnému působení, které z ní snad dýchalo. Necítil jsem žádné. Dostal se ke mně jen slaboučký van parfému; připomínal mi parfém, který používá Lily Rowanová, ale ten samý to nebyl.

Když začala závěrečná reklama, Susan natáhla ruku po ovladači na křesle na druhé straně; zvuk umlkl a obraz zmizel. Teď tu byla ještě větší tma. Bledý, rozmazaný ovál jejího obličeje se otočil ke mně. „Který program chcete, pane Greene?“

„Mně je to celkem jedno. S panem Jarrellem jsme skončili a ostatní hrajou karty; bylo slyšet televizi, tak jsem sem zašel. Pusťte si, který chcete.“

„Jen jsem tu tak seděla a koukala. V půl jedenácté už není nic, co bych chtěla vidět.“

„Tak to necháme být. Nevadí, když rozsvítím?“

„Vůbec ne.“

Zmáčkl jsem vypínač na stěně u dveří a vrátil se do křesla; její drobný obličej už nebyl rozmazaný ovál. Měl jsem dojem, že chce pro mě vyloudit ve tváři úsměv a že se jí to moc nedaří.

„Nechci se vnucovat,“ řekl jsem. „Jestli překážím –“

„Vůbec ne.“ Její tichý hlas, stydlivý, skromně koketní, obezřelý nebo rezervovaný, v člověku budil dojem, že by ho mělo být víc, a kdyby bylo, že by u toho chtěl být a slyšet ho. „Budete tu bydlet, tak bude milé seznámit se s vámi. Říkala jsem si, jaký asi jste, tak mi to teď můžete povědět.“

„To pochybuju. O tom, jaký jsem, uvažuju taky a nemůžu dojít k žádnému závěru.“

Konečně se jí úsměv povedl. „Takže začneme tím, že jste vtipný. Co dalšího? Chodíte do kostela?“

„Nechodím. Měl bych?“

„To nevím, protože vás ještě neznám. Já sama nechodím tak často, jak bych měla. Všimla jsem si, že jste u večeře nejedl salát. Vy salát nerad?“

„Rád.“

„Aha!“ V očích jí slabě zajiskřilo. „Takže jste taky upřímný. Vám nechutnal tamten salát. Už jsem o tom chtěla s tchyní promluvit, ale neodvážila jsem se. Myslím, že se mi to s vámi daří dobře: jste vtipný a jste upřímný. Na co myslíte, když jste sám a nemáte co dělat?“

„No… abych vám to teda pověděl vtipně a upřímně: myslím na to, jak bych co nejrychleji a nejlíp dělal to, co bych dělal, kdybych něco dělal.“

Přikývla. „Hloupá otázka si zaslouží hloupou odpověď. Ale vtipná byla, takže je to v pořádku. Já bych strašně ráda byla vtipná – víte, aby to trochu jiskřilo. Myslíte, že byste mě to mohl naučit?“

„Podívejte,“ bránil jsem se, „jak na to mám odpovědět? Chce to tři věci – abych já byl vtipný, abyste vy vtipná nebyla a abyste se měla čemu ode mě přiučit. Takhle je to víc, než na co stačím. Zkuste někoho jiného a jen jednu z těch věcí.“

„Promiňte,“ řekla. „To jsem si neuvědomila. Ale přece jen si myslím, že byste mě něco naučit mohl – ach!“ pohlédla na náramkové hodinky. „Zapomněla jsem!“ Vstala – vznesla se – a podívala se dolů na mě. „Musím si zatelefonovat. Odpusťte, jestli jsem se vás nějak dotkla, pane Greene. Příště se budete ptát vy.“ Hladce odplula ke dveřím a byla pryč.

Povím vám přesně, jak to bylo. Vůbec jsem si nebyl vědom, že bych se pohnul, dokud jsem se neocitl na půl cesty ke dveřím a nechystal se k dalšímu kroku. Pak jsem se zarazil a v duchu zaklel; jako kdyby mě měla na řetěze. Ohlédl jsem se na křeslo, ze kterého jsem se zvedl; bylo ode mě dobré tři metry, a až tehdy mi došlo, že jsem vlastně vlečen.

Postavil jsem se do dveří a uvažoval o situaci. První myšlenkou byla základní skutečnost: Susan je taková vlezlá potvůrka. Fajn. Nedala mi vypít žádný čarodějnický nápoj. Nevrazila do mě žádnou jehlu. Nepronesla žádné zaklínadlo, zdaleka ne. Nedotkla se mě. Ale já do téhle místnosti přišel s úmyslem odhalit její nitro a prozkoumat ho a skončil jsem tak, že jsem automaticky vyskočil a následoval ji ven jako psík, a nejhorší bylo, že jsem nevěděl proč. Nemám absolutně nic proti tomu nechat se nějakou ženou upoutat a s potěšením nést následky, chci ale vědět, co se děje. Nemám absolutně chuť nechat se vléci na provázku a přitom ten provázek nevidět. A nejen to; můj zájem o tenhle vzorek má být přísně pracovní.

Měl jsem sto chutí jít do knihovny a Jarrellovi říci, že měl naprostou pravdu; je to zmije. A měl jsem taky dalších sto chutí jít za ní a něco jí říci. Ne, že bych věděl co, ale něco ano. A taky jsem měl sto chutí sbalit si věci, vrátit se domů a Wolfovi sdělit, že máme proti sobě čarodějnici; potřebujeme jen jediné – kůl, přivázat ji k němu a upálit. Žádná z těch chutí ale nebylo to, co daná situace vyžadovala; sebral jsem se tedy, nalezl schodiště a šel nahoru spát.

IV.

Do středy večer, o osmačtyřicet hodin později, se přihodily různé věci, ale pokud jsem udělal nějaký pokrok, zůstalo mi to utajeno.

V úterý jsem vzal Trellu na oběd k Rustermanovi; to bylo trochu riskantní, protože mě tam dobře znali, ale zavolal jsem Felixovi, že pracuju inkognito na případu, a požádal ho, aby dal echo, že mě nikdo nesmí poznat. Když jsme tam ale dorazili, litoval jsem, že jsem nevybral jinou restauraci. Každý, počínaje vrátným až po Felixe, znal taky paní Jarellovou; nemohl jsem jim zazlívat jejich zvědavost nad tím, jak to, že když pracuju inkognito na případu, objevím se se starou a vysoce ctěnou zákaznicí. Zvládli to krásně, až na to, že když mi Bruno přinesl účet, položil vedle něj tužku; číšník dává tužku jen tehdy, když ví, že účet se bude podepisovat a že host má v pořádku finance. Takže jsem si tužky nevšímal a doufal, že Trella si jí nevšímá taky, a když Bruno přinesl drobné zpátky na mou dvacetidolarovku, odbyl jsem to mávnutím ruky v naději, že si Bruno nebude myslet, že je to nějaký příslib do budoucnosti.

Trella řekla jednu věc, která podle mého stojí za zaznamenání. Do hovoru jsem zamíchal Susanino jméno; řekl jsem, že bych se možná měl omluvit za své nediskrétní chování předchozího dne, kdy jsem se zmínil o svém dojmu, že Jarrell má ke snaše chladný vztah. Trella prohlásila, že když už se chci omlouvat, pak tedy klidně můžu, ale ne za nediskrétnost, nýbrž za omyl. Řekla, že manžel nemá vůči Susan chladný vztah; naopak, je celý nažhavený. Já na to, že teda dobrá, takže chlad změním na nažhavení, a omluvím se za slovo nažhavený. Nažhavený v jakém smyslu?

„No, co myslíte?“ Modré oči se jí rozšířily. „Na ni samotnou. Dostal od ní facku. Proboha, přestaňte se tvářit jak neviňátko! Jste první den jeho tajemníkem, dopoledne strávíte na terase s Lois a mě vezmete k Rustermanovi na oběd! Tajemník!“

„Ale on je pryč. Prý mám zatím s prací počkat.“

„Až se vrátí, Nora mu bude všechno hlásit, a vy to dobře víte. Nejsem hlupák, Alane, opravdu ne. Byla bych asi docela bystrá, nebýt tak zatraceně líná. Vy o mém manželovi pravděpodobně víte víc než já. Tak se teda přestaňte tvářit jako neviňátko.“

„Musím se tvářit jako neviňátko, jsem jeho tajemník. A zrovna tak se musí tvářit Steck, ten je jeho sluha. A pokud jde o to, co vím – tak to, že od Susan dostal facku, to nevím. Vy jste u toho byla?“

„Nikdo u toho nebyl. Já tím nemyslím, že mu dala facku rukou, to by neudělala. Nevím, jak to udělala, pravděpodobně to byla morální facka, prostě jen pohledem. Ona dokáže člověka pohledem přitáhnout, nebo naopak odrazit, obojí. Nikdy bych si nepomyslela, že někdo dokáže pohledem odrazit jeho, na něj by byla potřeba jehla do klobouku nebo do ruda rozpálený pohrabáč; to se ale stalo předtím, než jsem se s ní poznala. Než se přistěhovala. Už vám dala nějaký náznak?“

„Ne.“ Nebyl jsem si jist, jestli lžu, nebo ne. „Nevím… doufám, že vás dobře chápu. Pokud ano, pak jsem ovšem dost velké neviňátko, aby mě to šokovalo. Susan je přece žena jeho syna!“

„No, a co z toho?“

„Zdá se mi to trochu nedůstojné. On přece není žádný halama.“

Poklepala mě po hřbetě ruky. „Musela jsem se ve vás zmýlit. Tvařte se nevinně, jak chcete. On je halama. Vědí to všichni. No, nemám to pěšky domů daleko, mohla bych zajít do pár obchodů. Chcete jít se mnou?“

S díky jsem odmítl.

Cestou ven ze středu města jsem přešel třicet bloků, abych si trochu protáhl nohy; musel jsem se rozhodnout, jestli mám zavolat Wolfovi, nebo ne. Kdybych zavolal a sdělil mu, jak se věci vyvíjejí, že Trella řekla, že náš klient si dovoloval na svou snachu a byl odražen pohledem, a že se tudíž zdá, že Wolfa najal a mě se pokusil uplatit jen proto, abych vyléčil akutní případ uražené ješitnosti, Wolfe by mě určitě vyzval, abych se sbalil a vrátil se domů; já bych ovšem radši ještě nějakou chvíli pobyl, aspoň tak dlouho, než se ještě jednou vystavím působení Susan a zkusím, co to udělá s mým pulsem a dýcháním. A kdybych Wolfovi volal a o vývoji událostí ho neinformoval, pak bych vlastně neměl co říci; takže jsem ušetřil desetník.

Paní Wyman Jarrellová je venku, oznámil mi Steck; slečna Jarrellová taky. Dál mi oznámil, že pan Foote žádal, aby se mu dalo vědět, až se vrátím; řekl jsem, že se mu může klidně dát vědět. A protože jsem považoval za patřičné ukázat se za svým stolem, než nastane noc, nechal jsem klobouk a plášť v komoře za rohem a šel do knihovny. U Jarrellova stolu seděla Nora Kentová a telefonovala z červeného přístroje. Ledabyle jsem se vydal k registračkám a nazdařbůh vytáhl jednu zásuvku. První složka byla označená VÝROBA PAPÍRU, BRAZÍLIE; vyňal jsem ji a nahlédl dovnitř.

Listoval jsem si v ní, když tu se mi za zády ozval Nořin hlas: „Chtěl jste něco, pane Greene?“

Otočil jsem se. „Nic zvláštního. Bylo by prima dělat něco užitečného. Kdyby se tajemník měl ve všech těchhle kartotékách vyznat, myslím, že já bych to za takové dva nebo tři roky stihl.“

„No, tak dlouho to trvat nebude. Až se pan Jarrell vrátí, do všeho vás zasvětí.“

„Jste zdvořilá, a to oceňuju. Mohla jste mi klidně říct, abych na nic nesahal.“ Vrátil jsem složku zpátky a zásuvku zavřel. „Můžu s něčím pomoct? Třeba vysypat koše nebo vyměnit piják na stole?“

„Ne, děkuju. Bylo by ode mě troufalé takhle předem vám říkat, abyste na nic nesahal, když vám pan Jarrell dal klíč.“

„To by teda bylo. Beru svůj výrok zpátky. Ozval se?“

„Ano, telefonoval asi před dvěma hodinami. Vrátí se zítra, pravděpodobně brzy po poledni.“

Bylo na ní něco, v jejím tónu, v chování, co jaksi nesedělo. Ne že se nehodilo, aby se stenografka bavila s tajemníkem, to ne; samozřejmě, že mi došlo, že nazývat ji stenografkou bylo stejné jako slavného hráče baseballu Willieho Mayse vydávat za správce hřiště. Měl jsem jen pocit, že mezi ní a mnou cosi stojí; vychází to od ní, cosi, co nedokážu prokouknout. Říkal jsem si, že když si s ní ještě trochu popovídám, třeba mě něco napadne; vtom však zazvonil černý telefon.

Nora ho zvedla, ohlásila se, krátkou chvíli poslouchala a pak se ke mně otočila. „Pro vás. Pan Foote.“

Vzal jsem si od ní sluchátko. „Haló, to je Roger?“ Lidi žebronící s nataženou rukou oslovuju křestním jménem. „Tady Alan.“

„Vy jste mi teda nějaký tajemník. Kde jste celý den byl?“

„Jen tak tady venku kolem. Teď jsem tady.“

„Jo, slyším. Prý hrajete gin. Neměl byste chuť vyhrát svazeček? Velký Mág je pryč, tak vás nikdo nebude potřebovat.“

„Jistě, proč ne? Kde?“

„U mě. Přijďte nahoru. Od vašeho pokoje napravo, pak na prvním rohu doleva; budu čekat u dveří.“

„Prima.“ Zavěsil jsem, Noře řekl, že jestli potřebuje, rád pro ni vyřídím nějakou pochůzku, a byl jsem ujištěn, že jí už žádná nezbyla. Takže Roger tahá ze sluhy rozumy. Nebylo pravděpodobné, že Steck to, že jsem ho pozval na partičku, vyzradil jen tak sám od sebe.

Footův pokoj byl o něco větší než můj, měl tři okna a celý nesl znaky toho, komu patří. Křesla byla ze zelené kůže a velikost i tvar jednoho z nich, toho, co stálo u okna, by schválil i samotný Wolfe. Na stěnách snímky koní, většinou barevné, celé tucty snímků všech velikostí. Na největším z nich byl Domorodý tanečník, z boku a s hlavou natočenou tak, aby viděl na kameru.

„Není tu jediný, na kterého jsem si nevsadil, Svalouši. Nádhera. Nádhera! Sotva ráno otevřu oči, jsou tu. To už stojí za to, do něčeho takového se probudit. Tohle je všechno, co si člověk může přát, do něčeho takového se probudit. Souhlasíte?“ rozpovídal se Roger.

Souhlasil jsem.

Samozřejmě jsem předpokládal, že tady půjde o něco jako čtvrťák za bod, možná i víc, a když vyhraje, já zaplatím, a když vyhraju já, on mi zůstane dlužen. Ale nikoli, byla to čistě společenská záležitost, cent za bod. Buď hazardně sázel jen tam, kde šlo o ty pěkné koňské svaly, nebo na mě líčil, anebo pouze chtěl navázat vztah někdy do budoucna. Gin hrál zatraceně dobře. Dokázal mluvit o všem možném, a taky to dělal, a současně si pamatoval všechny karty, které jsem odložil, i ty, které jsem si vzal z balíčku. Vyhrál jsem dvaadevadesát centů, ale to jen proto, že jsem dostal většinu figur.

V jedné chvíli jsem využil čehosi, o čem se zmínil.

„To mi připomíná jednu takovou poznámku, kterou jsem dneska zaslechl,“ začal jsem. „Co si myslíte o člověku, který si něco dovolí k manželce svého syna?“

Foote právě rozdával; jeho ruka se na okamžik zarazila a pak mi hodil kartu. „Kdo tu poznámku vyslovil?“

„To bych radši neříkal. Neposlouchal jsem potají, zaslechl jsem ji náhodou.“

„Padla nějaká jména?“

„Jistě.“

Zvedl ze stolu své karty. „Vy se jmenujete Alfred?“

„Alan.“

„Jména já zapomínám. Jména lidí; jména koní ne. Jedno vám povím, Alane. Když budete chtít vědět, co si myslím o vztahu svého švagra k penězům a k bratru jeho manželky, tak za mnou přijďte kdykoli. Co je mimo to, k tomu se nemůžu vyslovovat. Každý, kdo si myslí, že by bylo dobré ho zastřelit, tak ať ho zastřelí. A žádné kytky. Ode mě ne. Hrajte, je řada na vás.“

Moc jsem se toho tedy nedověděl. Když jsem v šest hodin řekl, že se musím jít umýt a převléknout, protože mám schůzku s Lois, Roger rychle a přesně spočítal body a součet mi dal, abych ho zkontroloval. „Zrovna teď dvaadevadesát centů nemám, ale můžete to brát jako dvaadevadesát dolarů. A ještě víc. Na Broskvičku to v pátém závodě v Jamaice bude osm ku jedné. Se šedesáti dolary bych na ni mohl vsadit čtyřicet. Tři sta dvacet, a půlku vám. A dvaadevadesát centů k tomu,“ prohlásil.

Odpověděl jsem, že to zní hodně lákavě a že mu dám zítra vědět. Protože mi Jarrell řekl, že mu můžu nechat padesátku nebo stovku, mohl bych to vysolit hned, ale kdybych to udělal, zítra by se taky nemusel ukázat a byla tu vzdálená možnost, že ho třeba budu potřebovat. Vzal to jako džentlmen, bez dohadování.

Když jsem to dopoledne na terase navrhl Lois večeři a tanec, zmínil jsem se o klubu Flamingo, ale zkušenost s Trellou u Rustermana mi ukázala, že by nebylo radno tam chodit. Zeptal jsem se jí tedy, jestli by jí nevadilo, kdybychom to změnili na Colonnu ve Village; je tam dobrá kapela a nikdo mě tam nezná, aspoň ne podle jména, a taky nehrozilo, že bych tam narazil na nějaké své přátele. Chvilku jí to vadilo, pak ale souhlasila; bude docela fajn zkusit něco, kde ještě nebyla.

Jarrell řekl, že Lois je vybíravá, pokud jde o tanečníky; měla na to skutečně právo. Rytmus jí rozehrál celé tělo, nejenom od boků dolů, a shodla se se mnou při všem, co jsme zkusili. Jestli jsem jí chtěl oplatit stejným, musel jsem zcela vypojit mysl a nechat tělo, aby se toho ujalo samo; výsledek byl, že když nastala půlnoc a přišel čas na šampaňské, o to, na čem jsem měl pracovat, jsem ani nezavadil. Uvažoval jsem, zatímco nám číšník naléval. Sakra – než detektiv začne mluvit o důvěrných věcech, musí přece předmět svého zájmu zpracovat tak, aby se taky důvěrně cítil, a když ji vezmu ještě třikrát do kola, mělo by se to podařit. Vlastně jsem s tím ještě ani nezačal. A tak když jsme se zase vrátili ke stolu a dopíjeli šampaňské, zvedla svou číši s posledním náprstkem na dně a řekla: „Na život a na smrt,“ a hodila ho do sebe. Postavila číši na stůl a dodala: „Kdyby smrt někdy spala.“

„Rozumím,“ řekl jsem a postavil prázdnou číši vedle její. „Nebo si aspoň myslím, že ano. Co to znamená?“

„Já nevím. Měla bych to vědět, protože jsem to sama napsala. Je to z té mé básně. Posledních šest řádků je takhle:

~

Kdyby smrt někdy spala

či hlodavci zpět život dala,

i výšku a volnost k tomu ve větvích starého stromu;

dívka tam hořce lkala,

slza trpká jí kanula z očí, pro smrt, jež kolem ní se točí.

Kéž by smrt někdy spala!“

~

„Je mi líto,“ řekl jsem. „Líbí se mi, jak to zní, ale pořád nějak nechápu, co to znamená.“

„Já taky ne. A proto jsem přesvědčená, že je to báseň. Susan jí rozumí, nebo aspoň říká, že ano. Říká, že je tam jedna chyba, že místo ‚trpká slza‘ by prý mělo být ‚úlevná slza‘. Mně se to ale nelíbí; vám ano?“

„Mně se ‚trpká‘ zamlouvá víc. Susan se v básních vyzná?“

„Ani nevím. Nechápu ji o nic víc než tu báseň. Susan se vyzná dobře sama v sobě. Ovšem, je to moje švagrová a má větší ložnici než já, a bratra mám ráda, když se s ním zrovna nehádám, takže ji asi nenávidím. Uvidím, až se nechám vyšetřit u psychoanalytika.“

Přikývl jsem. „To bude ono. Včera večer jsem si všiml, že se kolem ní shromáždili všichni mužští kromě vašeho otce. Zřejmě ji vůbec neviděl.“

„Ale ano, viděl. Když ten ženskou nevidí, tak jedině proto, že nikde žádná není. Víte, kdo je to satyr?“

„Více méně ano.“

„Najděte si to ve slovníku. Já si to našla. Nevěřím, že otec je satyr, protože se většinu času zabývá v duchu něčím jiným – jak nadělat víc peněz. On je akorát kocour. Co to hrajou? ‚Mocajubu‘?“

Byla to mocajuba. Vstal jsem, obešel stůl a odtáhl jí židli.

Abych byl vůči středě spravedlivý, je pravda, že přinesla lepší výsledek než úterý, to ale neznamená, že jsem se dostal nějak dál. Nicméně, rozšířil jsem si okruh svých známých o jednoho dalšího. Stalo se to těsně před polednem. Šel jsem spát ve dvě v noci a v posteli zůstal osm hodin; to je moje nejnižší dávka spánku, tak to mám nejradši. Sešel jsem dolů s myšlenkou, že se snídaní asi bude problém; přesto však jsem zamířil do jídelny, jen tak se podívat, a do půl minuty tam byl Steck s pomerančovou šťávou. Oznámil jsem mu, že šťáva a káva mě do oběda při životě udrží, ale ‚kdepak, pane‘. V deseti minutách se objevil s topinkou a se slaninou, třemi vajíčky na měkko, dvěma druhy marmelády a konvicí kávy. O tohle všechno se postaral a přidal k tomu ranní Timesy. Potom jsem se vydal do knihovny a strávil tam půl hodiny nepovídáním si s Norou Kentovou. Byl jsem ochoten konverzovat, to ano, ale buď měla něco na práci zrovna v té chvíli, anebo dávala dohromady něco, co měla na práci potom, takže jsem to vzdal a odebral se pryč. Přece jen však řekla, že Jarrellovo letadlo přilétá na La Guardiovo letiště ve tři nula pět odpoledne.

Jak jsem se tak loudal chodbou a pohledem na hodinky zjistil, že je jedenáct padesát šest, napadlo mě, že bych mohl zajít do ateliéru poslechnout si polední zprávy. Dveře byly zavřené, otevřel jsem je tedy a vešel, ale po dvou krocích jsem se zarazil. Místnost nebyla prázdná. V křesle seděla Susan a naproti ní stál jakýsi cizí člověk, muž v tmavošedém obleku s čelistí, která z profilu vypadala odhodlaně. Očividně byl čímsi silně zaujat a neslyšel, že se dveře otvírají, protože se prudce neotočil dřív, než jsem udělal ty dva kroky.

„Promiňte,“ řekl jsem. „Jen tak se tu procházím.“ Chtěl jsem zase odejít, ale Susan mě oslovila.

„Neodcházejte, pane Greene. Tohle je Jim Eber. Jime, pan Alan Green. Víš, že – zmiňovala jsem se o něm.“

Můj předchůdce byl stále ještě zaujat, ale už ne tolik, aby ke mně nenapřáhl ruku; chopil jsem se jí a zjistil, že jeho svaly nemají zájem něco tisknout. Promluvil, ale jako kdyby se mu nechtělo. „Chtěl jsem zajít za panem Jarrellem, ale je pryč. Nic důležitého, jen maličkost. Jak se vám líbí práce?“

„Líbila by se mi, kdyby byla pořád taková, jako tyhle první dva dny. Až se pan Jarrell vrátí – no, pak se uvidí. Můžu to zkusit. Vy byste mi možná mohl dát pár tipů.“

„Tipů?“

Zatvářil se, jako kdybych tohle slovo právě vymyslel. Jeho duch se očividně zabýval něčím jiným než mým slovníkem nebo mnou samotným; na čemsi pracoval, ale ne na tom, aby dostal svou práci zpátky, protože jinak bych pro něj nebyl vzduch.

„No, tak snad někdy jindy,“ řekl jsem. „Omlouvám se, že jsem obtěžoval.“

„Byl jsem právě na odchodu,“ prohlásil a s vysunutou čelistí vykročil kolem mě ven.

„Panebože,“ ozvala se Susan.

Pohlédl jsem na ni. „Můžu snad nějak pomoct?“

„Ne, děkuju.“ Zavrtěla hlavou a zvedla svůj drobný oválný obličej. Pak vstala z křesla. „Prominete? Ale samozřejmě, ano – mrzí mě to, nechci být hrubá. Potřebuju si něco promyslet.“

Pronesl jsem cosi zdvořilého a Susan zamířila ke dveřím. Eber je za sebou zavřel; otevřel jsem a podržel je, aby mohla projít. Vykročila dozadu a zahnula za roh; za okamžik jsem slyšel výtah. Když bylo zřejmé, že se nevydala za Eberem, zapnul jsem rádio a stihl ještě konec zpráv.

Tak tohle tedy byl ten nový známý. Jediná další pozoruhodná věc, kterou středa přispěla k vývoji událostí, se ukázala o šest hodin později, a ačkoli, jak jsem už řekl, nijak mi nepomohla dostat se dál, přece jen situaci obohatila o nový prvek. Než o ní ale budu vyprávět, měl bych se zmínit o krátkém rozhovoru s Wymanem. Seděl jsem v salonu s časopisem, když se objevil; vyšel z terasy a zamířil ke mně.

„Nepředřete se, co?“ zeptal se.

Je spousta způsobů, jak se na tohle zeptat, od opovržení až po vlídný úsměv. Jeho otázka byla někde mezi tím. Mohl jsem odpovědět třeba „Vy taky ne,“ ale neudělal jsem to. A byl příliš hubený a příliš v nevýhodě kvůli svým malým přilehlým uším a tenkému rovnému nosu, než aby představoval dobrý cíl; a kromě toho si o sobě myslel, že se snaží; dal dohromady dvě show na Broadwayi – jedna po třech dnech propadla, zato druhá se držela skoro měsíc. A jeho otec mi řekl, že on sám se navzdory jedovatému vlivu zmije pořád ještě pokouší naučit syna technice, kterou se dají rozmnožovat peníze.

Takže jsem to vzal z té zábavnější stránky.

„Ne,“ odvětil jsem.

Vrásky mezi obočím se mu prohloubily. „A moc hovorný taky nejste.“

„Tak to se pletete. Až se do toho dám, ukecám vás k smrti. Příklad: před hodinou jsem šel do ateliéru poslechnout si zprávy a tam s vaší ženou mluvil nějaký člověk; představila nás. Byl to Jim Eber. Říkal jsem si, jestli nechce zpátky svou práci, a pokud by chtěl, jestli se mu to podaří. Kvůli tomu, abych sem přišel, jsem pustil dobré zaměstnání, nechci se ocitnout na holičkách. Vaší ženy se na to ptát nechci, tak bych ocenil, kdybyste se jí zeptal vy a dal mi vědět.“

Sevřel rty; uvědomil si to a zase je povolil. „Kdy to bylo? Říkáte před hodinou?“

„Tak, správně. Těsně před polednem.“

„Mluvili o – ehm… o té práci?“

„To nevím. Netušil jsem, že tam jsou; otevřel jsem dveře a vešel. Napadlo mě, jestli třeba nepovídal něco, co by naznačovalo, že se pokouší své místo dostat zpátky.“

„Možná, že ano.“

„Zeptáte se jí?“

„Ano, zeptám.“

„To bych vám byl strašně vděčný.“

„Zeptám se jí.“ Odvrátil se, pak se zase otočil zpátky. „Je čas k obědu. Budete jíst s námi?“

Odpověděl jsem, že budu.

U stolu nás bylo jen pět – Trella, Susan, Wyman, Roger a Alan. Lois se neukázala a Nora měla oběd na podnose v knihovně. Když mě pak Roger pozval k sobě nahoru, řekl jsem si, že ty dvě hodiny, než se Jarrell vrátí, můžu klidně strávit stejně tak dobře s ním jako s kýmkoli jiným. Vyhrál dva dolary třiačtyřicet centů; odečetl jsem dvaadevadesát centů a vyplatil mu dolar a jedenapadesát centů. Chtěl jsem ho ušetřit námahy s tím, že vyrukuje se svým projektem ohledně Broskvičky, a tak jsem s ním vyrukoval sám a řekl mu, že těch šedesát babek bude k dispozici po večeři.

Když Jarrell krátce po čtvrté dorazil, byl jsem v knihovně s Norou. Jakoby nic vklouzl dovnitř a brašnu hodil pod stůl. „Sežeňte Claye,“ vyzval Noru a šel ke svému stolu. Já jsem tam podle všeho vůbec nebyl. Seděl jsem a vyslechl dokonce jeho tři telefonní hovory, kterým bych byl věnoval větší pozornost, kdybych se jmenoval Alan Green. Obě uši jsem napínal, až když jsem poslouchal, jak Nora podává zprávu o tom, co se přihodilo během jeho nepřítomnosti, a jak říká, že dopoledne o sobě dal vědět Jim Eber.

Prudce k ní otočil hlavu. „Jak – dal vědět? Telefonoval?“

„Ne, přišel. Vzal si nějaké papíry, co si tu nechal ve stole. Říkal, že přišel kvůli nim. Víc nic. Na ty papíry jsem se podívala; byly to jeho osobní věci. Pak byl se Susan v ateliéru; nevím, jestli to měli smluvené, nebo ne. Když odcházel, byl tam s nimi pan Green.“

Bylo jasné, že tady se nic neutají. O tom, že tu Eber byl, padla zmínka u oběda, ale tam Nora nebyla. Samozřejmě, mohl jí o tom povědět kdekdo z ostatních včetně Stecka.

Jarrell na mě vybafl: „Vy jste byl s nimi?“

Přikývl jsem. „Jen krátce. Chtěl jsem si pustit zprávy v rádiu, otevřel jsem dveře a vešel dovnitř. Vaše snacha mě Eberovi představila, a to je tak všechno. Povídal, že právě odchází, a odešel.“

Jarrell otevřel ústa a zase je zavřel. Otázky, které by snad kladl Archiemu Goodwinovi, nemohl dost dobře klást Alanu Greenovi, když tu byla stenografka. „Co ještě chtěl? Kromě těch papírů?“

„Nic. To bylo všechno, až na to, že si myslel, že tu jste, a chtěl s vámi mluvit. Takhle to říkal.“

Jarrell si olizoval rty, vrhl na mě pohled a otočil se zpátky k Noře. „No dobrá; dejte mi poštu!“

Vytáhla ji ze zásuvky ve stole a donesla mu ji. Jestli si myslíte, že by bylo přirozenější, kdyby pošta ležela na jeho stole, máte docela pravdu, v tom případě by však byla na očích novému tajemníkovi, a to nešlo. Ještě chvíli jsem tam tvrdnul a pak se Jarrella zeptal, jestli mě ještě potřebuje, a dostal odpověď, že ne, že až po večeři; nechal jsem je tam a šel do svého pokoje.

Nedokážu přesně na minutu určit, kdy se Jarrell přihnal dovnitř a ječel na mě, ale můžu to určit přibližně. Bylo tři čtvrtě na šest; rozhodl jsem se, že než zajdu dolů na koktejl, osprchuju se a oholím. Když mě nehoní čas, mám na tyhle úkony vyhrazeno půl hodiny. Zrovna jsem si natahoval kalhoty; dveře se rozlétly a byl tu. Vyštěkl: „Pojďte!“, podíval se na mě a už se zase hnal halou a cestou znova vyštěkl „Pojďte!“ Situace mi připadala natolik neformální, že si nevyžadovala ponožky a boty, a tak jsem si jen zastrčil košili a cestou si zapnul opasek a zatáhl zip. Slyšel jsem ho, jak skoky uhání po schodech; vyrazil jsem za ním a zabočil za roh právě v okamžiku, kdy byl u dveří knihovny. Když jsem ho dostihl, právě zkusil otočit knoflíkem; pak jen stál a zíral na něj.

„Jsou zamčené,“ řekl.

„Proč by nebyly?“ zeptal jsem se. „Co se stalo?“

„Volal Horland. Říkal, že se rozsvítil signál a na obrazovce že bylo vidět, jak se dveře otvírají a v nich je nějaká přikrývka nebo kobereček. Posílá sem svého člověka. Někdo tam je. Musí tam být!“

„Tak ty dveře otevřte!“

„Horland říkal, abych počkal, až přijde ten člověk od nich.“

„Blbost. Otevřu je.“ Pak jsem si uvědomil, že nemůžu. Klíč i ostatní svoje věci byly nahoře ve skříni. „Dejte mi klíč!“

Vytáhl pouzdro a podal mi ho; zasunul jsem klíč do zámku. „Možná, že na nás někdo vyrazí,“ řekl jsem. „Ustupte.“ Ustoupil, já se postavil za zárubeň, otočil klíčem a knoflíkem a bosou nohou strčil do dveří; otevřely se. Nestalo se nic. „Zůstaňte tu,“ vyzval jsem Jarrella a vešel dovnitř. Nic a nikdo. Pokročil jsem dál a nakoukl za stoly, obhlédl rohy registračních skříní a police, nahlédl i do komory a do koupelny. Už jsem chtěl Jarrella zavolat dovnitř, když se na chodbě ozval dupot; byl jsem u dveří, právě když přibíhala posila – atlet středního věku v šedé uniformě. Neznal jsem ho; lapal po dechu a v ruce držel pistoli.

„Pohov,“ zavelel jsem. „Planý poplach. Očividně. Co je to s tou přikrývkou nebo koberečkem?“

„Není to planý poplach,“ vložil se do hovoru Jarrell. „Spínač jsem sám nastavil, když jsem odcházel, a jak jste otevřel dveře, světlo se nerozsvítilo. Někdo sem vešel a spínač vypnul. Cože jste to viděl?“

Muž od Horlanda neodpovídal; prohlížel si podlahu u našich nohou. „Panebože, je to tohleto,“ řekl a ukázal na zem. „Tohleto tady.“

„O čem to sakra mluvíte?“ zabreptal Jarrell.

„Ten kobereček! Ten jsem viděl. Signál zableskl, já se podíval na obrazovku a dovnitř vcházel ten kobereček; visel rovně dolů, víc jsem neviděl. Pak se ztratil a asi za dvě vteřiny obrazovka ztemněla. Rozumíte, co se stalo? Někdo vešel dovnitř, ten kobereček držel před sebou, a pak vypnul spínač. Když odcházel, kobereček položil tam, odkud ho vzal. Proto vím, že tu nikdo není; kdyby byl, ten kobereček by tu neležel.“ Mluvil nadšeně, jako kdyby právě objevil Ameriku – kousek, jaký se hned tak někomu nepovede.

Řekl jsem si, že trochu ho uzemnit mu nebude na škodu, a zeptal se: „Jak víte, že to byl tenhle?“

„No, ten vzorek přece. Čtverce, překřížené čáry. Vždyť jsem ho viděl.“

„Mohl by to být jeden ze dvou stejných. Takový tady někde může být, v komoře nebo v koupelně.“

„Hm.“ Vypjal ramena. „Ustupte stranou!“

„Neobtěžujte se; už jsem se tam podíval. Je pryč, moc dlouho se nezdržel.“ Otočil jsem se k Jarrellovi. „Mohl byste vyzkoušet ten spínač. Zapněte ho a my vejdeme dovnitř.“

Udělal, jak jsem mu řekl; když byl uvnitř, dveře jsem zavřel. Jarrell zavolal; strčil jsem do nich a světlo mě zaplavilo. Dveře jsem zase zavřel a světlo zhaslo; přistoupil jsem ke stolu.

„Když jste viděl na obrazovce ten kobereček, za jak dlouho jste sem volal?“ zeptal jsem se Horlandova člověka.

„Hned. Netrvalo to ani okamžik. Já nevolal, telefonoval někdo jiný; přikázal jsem mu to.“

„Jak dlouho trvalo, než jste dostali spojení?“

„Dostali jsme ho hned. Bral jsem si čepici a sako, taky pistoli, neztrácel jsem čas, a když jsem byl pryč, on už s panem Jarrellem mluvil.“

„Takže řekněme třicet vteřin. Dejme tomu minutu, ať jsem škodnej. Třeba i dvě minuty. Vy jste ten telefon zvedl ve svém pokoji, pane Jarrelle?“

„Ano.“

„Jak dlouho jste mluvili?“

„Jen co mi řekl, co se stalo. Ani ne minutu.“

„A vy jste sem hned utíkal? Jen jste se cestou stavil u mě?“

„To si pište, že jo.“

„Takže přidáme ještě minutu. To máme čtyři od doby, co se ten kobereček objevil, až do chvíle, kdy jsme tu byli; pravděpodobně míň, a to už byl pryč. Takže měl čas akorát tak na to, aby vypnul spínač.“

„Měli bychom zjistit, kdo to byl,“ prohlásil člověk od Horlanda. „Než stopa vychladne.“

Ten kos teda dával mozku zabrat. Očividně tu byl někdo z téhle domácnosti, a to, jak a kdy zjistit, kdo to byl, se týkalo výhradně rodiny. Tohle mu Jarrell nevykládal; pouze mu přidělil úkol – odemknout a otevřít dvířka kovové skříňky, zasazené do stěny naproti vchodu. Dvířka měla kulatý otvor pro objektiv; uvnitř byl fotoaparát. Horlandův člověk aparát vyňal, vytáhl film, založil nový, aparát vrátil zpátky, dvířka zamkl a odešel.

Jarrell se zadíval na mě. „Jistě si uvědomujete, že to mohl být kdokoli. Možná se dovíme víc, až uvidíme snímek. Ale s tím koberečkem před sebou – ten mohla držet tak vysoko, že jí nebylo vidět na ruce; nebylo vidět vůbec na nic, takže se nedá nic tvrdit.“

„Ano,“ souhlasil jsem. „To mohla. Kdokoli mohl. Jedno zájmeno poslouží stejně dobře jako jiné. Jak jste říkal, měla čas akorát tak na to, aby vypnula spínač, ale můžete se tu porozhlédnout. Nechybí tu nic, třeba nějaká maličkost?“

Otočil hlavu ze strany na stranu, vstal a zkusil knoflíky na trezorech, přešel k baterii registračních skříní a zatáhl za držadla posledních dvou řad zásuvek nad sebou, na kterých byly zámky, a podíval se do horní zásuvky stolu Nory Kentové; pak se vrátil ke svému stolu a otevřel jeho horní zásuvku. Výraz obličeje se mu v okamžiku změnil. Zásuvku vytáhl úplně, přehrabal se věcmi uvnitř a zase ji zastrčil. Podíval se na mě.

„Nic mi neříkejte,“ ozval jsem se. „Nechte mě hádat.“

Jarrell se nadechl. „Ukládám si sem revolver, osmatřicítku Bowdoin. Je pryč; odpoledne tu ještě byl.“

„Nabitý?“

„Ano.“

„Ten, kdo ho vzal, věděl, že ho tu máte. On – pardon – ona šla rovnou ke stolu, vypnula spínač, popadla revolver a utekla. Na víc neměla čas.“

„Ano.“

„Ten od Horlanda měl v jednom pravdu. Jestli chcete zjistit, kdo to byl, tak čím dřív, tím líp, než stopa vychladne. Nejlíp by bylo všechny je tu shromáždit, hned teď, a dát se do toho.“

„K čemu by to bylo?“ Jarrell sevřel ruce v pěst. „Já vím, kdo to byl. A vy taky.“

„Já ne.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Podívejte, pane Jarrelle; jestli ji chcete podezřívat, že podvádí vašeho syna a s vámi hraje betla, a nemáte pro to žádné důkazy, prosím, klidně můžete. Ale říkat, že já vím, že sem přišla a sebrala nabitý revolver, když to samé neříkám já, to už jen tak nemůžete. Zajisté na něj máte povolení?“

„Jistě.“

„Zákon říká, že když se ztratí zbraň, musí se to hlásit. Nehlásit to je přestupek. Chcete to hlásit?“

„Panebože, to ne.“ Zase pěsti rozevřel. „Co třeba takhle – já ji sem přivedu, Wymana taky, a zdržím je tu; vy zatím prohledáte jejich pokoj. Prohledat pokoj umíte.“

Bude to jedna ze dvou věcí, uvažoval jsem. Buď si je z toho či onoho důvodu jistý, že to byla ona, anebo revolver vzal sám a podstrčil jí ho do pokoje. „To k ničemu není,“ prohlásil jsem. „Jestli ho vzala, její pokoj by byl to poslední místo, kam by ho schovala. Dokázal bych ho najít, za pár dní, nebo ještě rychleji, kdybych si k tomu někoho přizval, ale co kdyby se třeba objevil v některé z těch kádí na terase? Revolver byste měl zpátky, to ano, jestli teda chcete tohle.“

„Vy zatraceně dobře víte, co chci!“

„Ano, to bych vědět měl, ale o to teď nejde, nebo spíš o to tak docela nejde. Každý, kdo si dá takovou práci a riskuje proto, aby se dostal k revolveru, musí mít v úmyslu k něčemu ho použít. Pochybuju, že k tomu, aby střílel – pardon – střílela na veverky. Dokonce je možné, že ten revolver je na vás. To by mi bylo proti mysli, dokud jsem tu zaměstnán jako váš tajemník. Radím vám shromáždit je zde a nechat mě, abych se vyptával já. Nebo ještě líp – vezměte je k panu Wolfovi a ať se ptá on.“

„To ne.“

„Nechcete?“

„Ne.“

„Takže co teda?“

„Nevím. Uvidíme. Musím teď přemýšlet.“ Podíval se na hodinky. „Jsou v salonu.“ Vstal. „Podívám se tam.“

„Dobrá.“ Vstal jsem také. „Radši bych se moc neukazoval takhle bosý. Půjdu si nahoru pro ponožky a boty.“

Jak jsem řekl, tohleto obohatilo situaci o nový prvek.

V.

Když ve čtvrtek ve čtyři hodiny odpoledne Nero Wolfe sešel ze svých skleníků, seděl jsem za svým stolem v kanceláři a čekal na něj. Cestou ke křeslu zavrčel cosi jako pozdrav, pokud se tomu tak dalo říkat, spustil do něj své mohutné tělo a náležitě si ho v něm urovnal; pak se opřel lokty o opěradla a nerudně na mě upřel zrak.

„No?“

Otočil jsem se k němu. „Nejdřív,“ začal jsem, „jak jsem vám už řekl do telefonu, nechci, abyste nějak přepínal své síly, jestli se vám nechce. Můžu se tam ochomýtat třeba celé léto, vy mě tady s Orriem určitě nebudete potřebovat. Jen jsem nechtěl, aby vám pod sedlem zastřelili klienta a já abych vás nevaroval. A mimochodem – kde je Orrie?“

„Vyšel si ven. Kdo chce pana Jarrella zastřelit?“

„Nevím. Ani nemůžu tvrdit, že cílem má být on. Máte zájem vyslechnout si to?“

„Tak se do toho dejte.“

Dal jsem se tedy do toho; stručně jsem mu přednesl všechno o tom, s kým jsem se setkal a co se přihodilo až do 6.15 ve středu odpoledne, kdy Jarrell otevřel dveře mého pokoje a ječel na mě, abych šel; pak už jsem pokračoval podrobněji. Doslova jsem mu tlumočil rozhovor s Jarrellem potom, co odešel Horlandův člověk.

Wolfe cosi zahučel. „Ten chlap je pitomec. Každý z těch lidí by měl z jeho smrti prospěch. Potřebujou ukázat, zač je toho loket. Měl je sehnat pěkně dohromady, zavolat policii a ten revolver najít.“

„Jo. Je přesvědčený, že ho sebrala jeho snacha, nebo takové přesvědčení předstírá. Jak jsem vám řekl v pondělí v noci do telefonu, možná, že ho svrbí někde, kam nedosáhne, a navíc je nevypočitatelný. S tím koberečkem to taky mohl sehrát sám, telefon od Horlanda vzít přímo v knihovně, upalovat nahoru ke mně a zas upalovat dolů. Revolver mohl taky vzít už dřív. Takhle by se mi to líbilo víc, protože v tom případě by nelítaly žádné kulky, ale připouštím, že to není pravděpodobné. Není to žádný mamlas.“

„Jak to tam potom probíhalo?“

„Vlastně nijak. Po večeři jsme hráli bridž, u dvou stolů – Trella, Lois, Nora, Jarrell, Wyman, Roger Foote, Corey Brigham a já. No, a když jsem sešel před večeří do salonu, Brigham s nimi už byl, a od Stecka jsem se dověděl, že přišel brzy, krátce po šesté, takže se domnívám, že ten revolver mohl vzít on, jestli měl ke knihovně klíč. Rozešli jsme se kolem půlnoci a –“

„Vynechal jste snachu.“

„To jsem neřekl, že ona bridž nehraje? Tak teda – nehraje. A šli jsme spát. Dneska jsem se setkal se čtyřmi z nich u snídaně – s Jarrellem, Wymanem, Lois a Norou; jinak vlastně s nikým jiným, kromě Susan a Trell při obědě. Jarrell se při obědě zmínil o tom, že bude celé odpoledne pryč, na schůzkách s obchodními partnery. Ve dvě třicet, když jsem se ohlížel po nějaké společnosti, byli všichni venku. Roger samozřejmě šel na dostihy do Jamaica Park, s těmi šedesáti babkami ode mě – mimochodem, ty jsem do výdajů nedal. Ve tři jsem se šel projít a zavolal vám; když jsem se vrátil, doma ještě nikdo nebyl, kromě Nory, a ta není žádná – hrome, ty fotografie!“

„Fotografie?“

„Jo, z toho aparátu. Když jsem s vámi telefonoval, jeden z Horlandových lidí je přinesl; když jsem byl zpátky, měla je Nora. Nevěděla, jestli mi je má ukázat, já to ale věděl. Fakt je, že si drží karty pěkně u těla; teď nevím, jestli jí Jarrell o tom koberečku řekl, nebo ne. Jestli ne, musela se divit, o co s těmi fotografiemi jde. Byly tři; ten aparát dělá snímky po dvou vteřinách za sebou, dokud se dveře nezavřou. Na všech byl ten kobereček zpředu; směřoval přímo dovnitř. Ta osoba musela dveře zavřít kopnutím za sebe. Kobereček měří dvakrát jeden metr, takže to mohl být vysoký mužský; držel ho za horní okraj kousek nad hlavou, anebo to mohla být malá ženská, a držela ho tak vysoko, kam až dosáhla. Dole ten kobereček sahal až k podlaze. Nahoře byl okraj ohnutý a skrýval ruce. Chtěl jsem vám ty fotografie přinést ukázat, jenže to bych musel Noru zastřelit, abych s nimi mohl zmizet. Když jsem v pět třicet odcházel, Jarrell se ještě nevrátil.“

Udělal jsem gesto otevřenou dlaní. „Tak, to je všecko. Nějaké instrukce?“

Wolfe se zašklebil. „Jak kčertu můžu mít nějaké instrukce?“

„Mohl byste mít. Například: instruujte mě, abych vzal dneska večer Lois někam ven. Nebo abych zítra vzal Trellu na oběd. Nebo abych se tam potloukal až do soboty a vzal Susan do kostela.“

„Fuj. Dejte mi aspoň jednou přímou odpověď. Jaká je pravděpodobnost, že tam budete něco platný?“

„Jedna k milionu, jestli chcete něco brzy. Dejte mi čas do Dne díkůvzdání a něco bych vám mohl předvést. No, ale je tu jedna taková drobná záhadička. Jmenuje se Eber, James L. Eber. Když jsem ho objevil v ateliéru se Susan, byl něčím rozrušený, a ona taky. Wyman byl rozrušený, když jsem mu řekl, že tam Eber byl. Když o tom padla zmínka v poledne u oběda, byl rozrušený Roger a možná ještě jeden či dva další. Jarrell byl rozrušený, když mu o tom Nora řekla. A někdy tak za hodinu někdo ukradl ten revolver. Z Ebera by se dalo něco vymáčknout. Mačkám už tři dny a nevymáčkl jsem ani kapku, ale jako poslední východisko – z něj by něco kápnout mohlo. Třeba by měl něco zajímavého, co by pověděl chlápkovi, který dostal jeho místo.“

Wolfe zase zahučel: „Pochybuju, že by někdo z těch lidí měl něco zajímavého, co by mohl vůbec někomu povídat.“

Řekl jsem, že pochybuju taky, ale že by Eber měl dostat šanci, a že tedy půjdu a jednu mu po obědě poskytnu.

Orrie Cather měl obědvat s námi. Vyšel jsem o dvě schodiště nahoru rozloučit se se svým pokojem; když jsem se vracel, Orrie tu už byl a stačili jsme si vyměnit pár přátelských urážek, než Fritz ohlásil oběd. Hlavní chod byly jikry ze sledě s omáčkou créol. Jikry ze sledě jsou super a Fritzova omáčka créol je jedna z jeho nejlepších; hlavní je ale to, že Fritz k ní vždycky podává chlebové trojúhelníčky osmažené na ančovičkovém másle. A protože se před čtyřmi hodinami dověděl, že tu budu, a protože si dobře pamatoval, jak se k chlebovým trojúhelníčkům osmaženým na ančovičkovém másle stavím, dal si záležet daleko víc, než kam sahaly hranice jeho povinností. Zase jsem vynechal salát, ale to jen proto, že na něj už nezbylo místo.

Byli jsme zase s Orriem v kanceláři a pili kávu; Orrie, kterému Wolfe řekl, že vyrážím na pochůzku, se zeptal, jestli nepotřebuju pomoci; řekl jsem, že doufám, že ne. Když viděl, že si ze zásuvky beru svazek klíčů, prohlásil, že bych možná potřeboval někoho, kdo by na mě dával pozor a dělal mi zeď, a já opakoval, že doufám, že ne. Když viděl, jak si beru podpažní pouzdro a z jiné zásuvky revolver, řekl, že bych možná potřeboval nabíječe, a já odpověděl, že by už taky mohl vědět, že jestli nebude stačit šestiranovka, budu potřebovat hlavně kbelík na maso, ve kterém by mě odnesli domů.

Neměl jsem žádný důvod si myslet, že bude příležitost revolver použít, ale od chvíle, kdy Jarrell otevřel zásuvku a jeho revolver z ní byl pryč, jsem měl pocit, že jsem nedovybavený. Chlap – pardon, ženská – co ukradne nabitý revolver, si zaslouží opatrné zacházení. Pokud šlo o klíče, ty jsou mojí obvyklou výbavou, když jdu na návštěvu k cizímu člověku, který by mohl mít užitečné informace a který může, ale taky nemusí, být doma. Nebude zřejmě ani příležitost použít ty klíče, ale je mi proti srsti čekat v temných halách, kde si není na co sednout.

Adresa, kterou jsem měl v zápisníku, Devětačtyřicátá ulice mezi Druhou a Třetí avenue, patřila dveřím starého pětiposchoďového domu, který už měl doby své slávy za sebou, pokud někdy nějakou měl. Ve vestibulu jsem našel jméno EBER uprostřed dvou řad jmen a stiskl jsem zvonek. Nic se neozvalo. Stiskl jsem ho pětkrát; mezi každým zazvoněním jsem chvilku počkal, pak jsem to vzdal. V žádném případě jsem neměl v úmyslu tu čekat, starý zámek systému Manson nebyl žádný problém, takže jsem vyndal klíče, jeden si vybral a ani ne za minutu jsem byl uvnitř. Jestli Eberovo jméno v řadě ostatních odpovídá skutečnosti, bydlí ve druhém poschodí, a taky že jo – aspoň tedy jeho jméno tam bylo, na zárubni dveří vzadu; vedle štítku bylo tlačítko. Stiskl jsem ho a zevnitř slyšel zazvonění.

Nacházel jsem se v temné hale, kde nebylo na co si sednout, v takové, v jaké nerad čekám. Protože uvnitř mohla být nějaká informace, v té či oné formě, kterou jsem mohl získat snáz, když u toho Eber nebude, zalitoval jsem, že jsem s sebou Orrieho nevzal, protože s někým, kdo by mi dělal zeď, by to šlo jako nic; ale za tři minuty jsem byl rád, že jsem ho nevzal. Právě tak dlouho mi totiž trvalo, než jsem se rozhodl, že na to půjdu, než jsem si poradil se zámkem, vstoupil a našel Ebera nataženého na podlaze a než jsem se prohlídkou přesvědčil, že je mrtvý. Pak jsem byl rád, že tu Orrie není.

Eber ležel na břiše, takže jsem ho nemusel rušit, abych viděl díru vzadu v jeho hlavě, maličko pod jejím středem. Odhrnul jsem mu vlasy; díra byla skoro přesně tak velká, aby jí prošla kulka ráže osmatřicet; ale přísahat bych na to nemohl. Vstal jsem a rozhlédl se kolem, úplně všude kolem. Žádný revolver nikde vidět nebylo; docela dobře ho ale mohl mít pod sebou. Ani jsem nemusel čichat, abych ucítil zápach střelného prachu, ale nebyla tu žádná otevřená okna, takže bude trvat dlouho, než zápach vyprchá.

Stál jsem a rozvažoval. Viděl mě někdo, kdo by mě mohl později identifikovat? Možné to bylo, ale pochyboval jsem o tom. Určitě nikdo uvnitř, nebo třeba ve vestibulu. Stojí to za to riziko, pořádně tohle doupě prohledat a podívat se, co by se tu dalo najít? Možná ano, ale neměl jsem rukavice, a všude tady budou hledat otisky; bylo by nemilé, kdyby někdo přišel, než odtud budu pryč. Dotkl jsem se něčeho jiného než jeho vlasů? Člověk na něco sáhne, ani si to neuvědomí – třeba na stolní desku cestou přes místnost. Závěr byl, že jsem nesáhl na nic.

Škoda, že jsem musel otřít knoflíky dveří a zvenčí plochu kolem klíčové dírky, protože tam mohly být otisky, které by se hodily oddělení pro vyšetřování vražd, ale nedalo se nic dělat. Už předtím se mi vůbec nezamlouvalo ochomýtat se po hale, teď se mi to zamlouvalo ještě mnohem míň. Nahoře na schodech jsem několik okamžiků naslouchal; sestoupil jsem níž a totéž udělal na dalším odpočívadle. Štěstí mi přálo; dostal jsem se dolů, pak ven na chodník a vykročil svou cestou, aniž si mě někdo všiml. Říkal jsem si, jak jednotlivé rutinní kroky, zautomatizované zvykem, mohou být moc užitečné, i když jsou obvykle zbytečné – například to, že jsem z taxíku vystoupil na rohu Devětačtyřicáté ulice a Třetí avenue, místo abych se dal dovézt až na Eberovu adresu. Teď, když mě úplně opustil zájem začínat si něco s taxíky v East Side, šel jsem až na Devátou avenui a teprve tam najeden mávl. Stejně jsem se potřeboval trochu projít, abych postrčil mozek zase tam, kam patří. Když jsem po prohlídce díry v Eberově hlavě vstal, bylo 8.57; když u obrubníku před starým měšťanským domem z hnědočerveného pískovce na Západní 35. ulici můj taxík zastavil, bylo 9.28.

Vešel jsem do kanceláře; Orrie seděl s jakýmsi časopisem v jednom ze žlutých křesel, skloněný nad velkým glóbusem. To jsem mu schvaloval, protože bylo vidět, že plně uznává fakt, že můj stůl patří mně. Když mě spatřil Wolfe, sedící s knihou za svým stolem, jen se zase očima vrátil k rozečtené stránce. Nebyl jsem venku tak dlouho, abych stačil vymáčknout nějakou kapku.

Hodil jsem klobouk na stůl a posadil se. „Měl bych nějakou připomínku k počasí,“ začal jsem. „Soukromě. Orrie strašně nerad slyší, když se mluví o počasí. Že jo, Orrie?“

„To teda jo.“ Vstal a časopis zavřel. „Nesnáším to. Kdyby přišla řeč na něco, o čem si budete myslet, že by mě to mohlo zajímat, tak pískněte.“ Sebral se, vyšel ven a zavřel za sebou dveře.

Wolfe si mě zamračeně měřil. „Tak copak to bude teď?“

„Životně důležitá statistika. Několikrát jsem zvonil na Jamese L. Ebera a nikdo na to nic; našel jsem dveře zamčené, tak jsem si pomohl klíčem a vešel dovnitř. Ležel uprostřed pokoje na podlaze, obličejem dolů, vzadu v hlavě s dírou po kulce, která by mohla pocházet z osmatřicítky. Už stydnul, ale nebyl ještě úplně studený. Řekl bych, ne ale do zápisu, že byl mrtvý takových tři až sedm hodin. Jak víte, tohle je různé. Nic jsem nevyšetřoval, protože se mi nechtělo zdržovat se tam. Nemyslím, že mě někdo viděl jít dovnitř nebo ven. Nechtěl jste po mně, abych ho přivedl živého či mrtvého.“

Wolfe sevřel rty, až se zdálo, že nemá prakticky žádné. „Absurdní,“ pronesl zřetelně.

„Co je absurdní?“ zeptal jsem se. „To, že je mrtvý, když má tu díru v lebce, není přece absurdní.“

„Celá tahle záležitost. Vůbec jste tam neměl chodit, to v prvé řadě.“

„Možná, že ne. Navrhl jste to vy.“

„Nenavrhl jsem nic. Poukázal jsem na potíže.“

Přehodil jsem nohu přes nohu. „Jestli to chcete vyřídit teď, dobrá, ale víte, jak se podobné věci táhnou, a já potřebuju instrukce. Měl jsem zavolat na velitelství a povědět jim, kde by našli něco zajímavého; neudělal jsem to, protože jsem si myslel, že byste mohl dostat nějaký nápad.“

„Žádný nápad nemám, a ani úmysl nějaký mít.“

„Pak teda zavolám. Z budky. Místní hovor prý nevysledují, ale zázrak by se mohl stát. A dál: mám se tam rychle vrátit – teda k Jarrellovi – a když ano, tak co dál?“

„Řekl jsem, že nemám žádný nápad. A proč byste se tam měl vůbec vracet?“

Zase jsem dal nohy rovně. „Podívejte,“ začal jsem, „mohl byste taky vzít všechno zpátky. Můžu se tam vrátit, dát mu jeho deset papírů a říct mu, že se s úctou poroučíme, jestli to chcete takhle, ale sám víte, že tak jednoduché to není. Až se poldové dovědí, že Eber byl Jarrellův tajemník a že ho Jarrell vyhodil, budou se vyptávat. Až se dovědí, že Jarrell vás najal a vy jste mě poslal, abych Eberovo místo vzal – nemračte se na mě –, budou si myslet, že jste mě poslal – říkejte si co chcete –, víte, co se stane; hned po nás skočí. A i když se to nedovědí, stejně máme problém. Víme, že z Jarrellova stolu byla včera odpoledne ukradena osmatřicítka, a taky víme, že Eber tam včera dopoledne byl a že z toho bylo trochu pozdvižení; a jelikož taky víme, že kulka, co Ebera zabila, pocházela z osmatřicítky, co uděláme – zapíšem to do kartotéky a zapomenem na to?“

Wolfe zabručel. „Neexistuje povinnost hlásit něco, co může být pouhá shoda náhod. Když se zbraň pana Jarrella najde, a když se potvrdí, že Ebera zabila kulka z ní, to už bude něco jiného.“

„A tu shodu náhod budeme zatím ignorovat?“

„Nebudeme o ní nic vyhlašovat.“

„Pak bych teda řekl, že si těch deset táců necháme a Jarrell je pořád vaším klientem. Jestli se ukáže, že je vrah, no tak co – klienti spousty právníků jsou vrazi. A jsem zase tam, kde jsem byl na začátku; potřebuju instrukce. Už budu muset jít.“

Zazvonil telefon; otočil jsem se v křesle a vzal ho; všiml jsem si, že Wolfe sáhl po svém. To dělá jen zřídka a jen, když mu dám znamení.

„Byt Nero Wolfa, u telefonu Archie Goodwin.“

„Kde se ksakru couráte? Tady Jarrell!“

„Však víte, jaké číslo jste vytočil, pane Jarrelle. Jsem u pana Wolfa s hlášením a dostávám instrukce o té práci pro vás.“

„Instrukce pro vás mám sám. Nora říká, že jste odešel v pět třicet. Jste pryč přes čtyři hodiny. Kdy můžete být zde?“

„No, řekněme za hodinu.“

„Budu v knihovně.“

Zavěsil. Položil jsem sluchátko a otočil se.

„Trochu mi připomíná vás,“ prohlásil jsem – jen jako zajímavou skutečnost, nic osobního. „Teda – chtěl jsem říct, že se tam musím vrátit a potřebuju vědět, co tam. Jen tak se potloukat a pokoušet se něco začít? Například – třeba by šlo Jarrella trochu skřípnout a něco z něj vyrazit. Bylo by z toho prima vydírání, lepší kšeftík si ani nemůžete přát. Řeknu mu, že když dá slušný příspěveček v hotovosti, dejme tomu půl milionu, tak my tu ukradenou zbraň budeme brát jako shodu náhod a zapomeneme na to. Když nedá, nabudeme dojmu, že to musíme hlásit. Ovšem, budu muset počkat, až se roznese zpráva o Eberovi, ale jestli –“

„Zavřete zobák.“

„Ano, pane.“

Wolfe se na mě zadíval. „Situaci rozumíte. Sám jste to spískal.“

„Ano, pane.“

„Tohle může, nebo taky nemusí, mít vliv na práci, které jste se pro pana Jarrella ujal – nepřerušujte mě –, no, dobrá: které jsme se ujali. Vražda někdy rozvíří jen vlnky, častěji ale vyvolá bouři. Docela určitě tam nepůjdete proto, abyste bral ženské k Rustermanovi na oběd nebo do hospody tancovat. Proti tomu, co se udělalo, nic nenamítám; uznávám, že jsme se do tohohle propletence zamotali díky naší společné oslovské tvrdohlavosti; ale jestli byl Eber zabit zbraní pana Jarrella – a není daleko od věci předpokládat, že ano –, jsme chtě nechtě v tom a měli bychom se z toho dostat ven, když ne se ziskem, tak aspoň bez úhony. O to nám oběma jde. Ptáte se, jestli byste tam neměl něco začít. Pochybuju, že budete muset vůbec něco takového udělat; něco už začalo. Je nanejvýš nepravděpodobné, že ta vražda neměla s tím hnízdem dravců a příživníků nic společného. Nemůžu vám říct, jak postupovat dál, protože budete muset vyčkat, jak se události vyvinou. Budete se řídit svou vlastní inteligencí a zkušenostmi a budete mi hlásit co a jak, podle toho, jak si to budou vyžadovat okolnosti. Pan Jarrell říkal, že má pro vás instrukce. Máte představu, co by to mohlo být za instrukce?“

„Ani co by se za nehet vešlo.“

„Takže je nemůžeme předvídat. Zavoláte na policejní velitelství?“

„Ano, cestou.“

„Tím se věci urychlí. Jinak se vůbec nedá říct, kdy se mrtvola najde.“

Už jsem byl na nohou. „Když mi tam k nim budete volat, udělejte to slušně,“ vyzval jsem Wolfa. „Má na stole čtyři telefony, a dvěma z nich nevěřím.“

„Nebudu vám volat. Vy budete volat mně.“

„Prima,“ odvětil jsem a odešel.

VI.

Proplul jsem nebezpečnou úžinou haly dole, střeženou pronikavě podezřívavými zraky ochranky, vyjel soukromým výtahem nahoru a ve vestibulu v desátém patře si odemkl; elektronické zabezpečovací zařízení nebylo zapnuté. Samozřejmě, že se objevil Steck a oznámil mi, že pan Jarrell by se mnou rád mluvil v knihovně. Pohled, který jsem na Stecka vrhl, byl jiný, než býval. Mohl to být docela dobře i on, kdo sehrál ten trik s koberečkem, aby se revolveru zmocnil. Má své povinnosti, ale mohlo se mu podařit s tím trikem se do nich nějak vejít.

Ze salonu jsem slyšel hlasy; prošel jsem přijímací halou a podíval se dovnitř. U karetního stolku seděli Trella, Nora a Roger Foote.

Roger vzhlédl a zavolal na mě. „Hrajeme pinochle! Pojďte mezi nás!“

„Lituju, ale nejde to. Chce se mnou mluvit pan Jarrell.“

„Tak přijďte, až budete hotovi! Broskvička běžela nádherný závod! Nádherný! V zatáčce byla o pět délek pozadu a ve finiši jen o hlavu! Krása!“

Ten teda umí prohrávat, říkal jsem si cestou do chodby. Člověka s takovýmhle sportovním duchem hned tak nepotkáte. Krása!

Dveře do knihovny byly dokořán; vešel jsem a zavřel je. Jarrell stál u registračních skříní; jedna zásuvka byla otevřená. Pohlédl na mě. „Hned to bude.“ Vypravil jsem se ke křeslu na konci stolu. V popelníku leželo portanaga se dvěma centimetry popela; zápach mi pověděl, že ještě nezhaslo, takže to mohlo být nanejvýš devadesát vteřin, co Jarrell vstal od stolu a šel ke svým registračkám. Tohle je výhoda toho, když je člověk detektiv s vytrénovanou myslí; nashromáždí všemožná užitečná fakta, aniž se o to vůbec snaží.

Jarrell se vrátil ke stolu, posadil se, zvedl doutník, oklepl popel a párkrát zatáhl. Pak promluvil. „Proč jste šel za panem Wolfem?“

„Vyplácí mi mzdu. Rád ví, co za ni dostává. A já mu řekl do telefonu o tom, že se vám ztratil revolver, a on se chtěl na pár věcí zeptat.“

„To jste mu o tom musel říkat?“

„Myslel jsem, že tak to bude lepší. Jste jeho klient a on nemá rád, když mu jeho klienty střílejí, a kdyby vás někdo tím revolverem zastřelil a já mu o něm nepověděl, tak by se zlobil. A kromě toho mě napadlo, že by třeba chtěl přijít s nějakým návrhem.“

„A přišel?“

„Nebyl to tak úplně návrh. Měl připomínku. Říkal, že jste osel. Povídal, že jste sem měl všechny nahnat a zavolat poldy, aby ten revolver našli.“

„Řekl jste mu, že jsem přesvědčen, že ho vzala moje snacha?“

„Jistě. Ale i kdyby ho vzala s úmyslem použít ho na vás, pořád by se to tak bylo vyřídilo nejlíp. Revolver by byl zpátky a každý, i ona, by hned viděl, že nemáte v hlavě díru a ani úmysl ji tam mít.“

Na narážku na díru v hlavě nijak nereagoval. „Vy jste přece říkal, že bychom ho pravděpodobně našli v některé té kádi na terase.“

„Neřekl jsem ‚pravděpodobně‘, ale i kdyby ano, tak co? Měli bychom revolver. Do telefonu jste povídal, že pro mě máte instrukce. Jsou o tom, jak ho hledat?“

„Ne, o tom ne.“ Zatáhl z doutníku, vyndal ho z úst a pomalu vypouštěl kouř. „Nevzpomínám si dobře, kolik jsem vám toho řekl o Coreym Brighamovi.“

„Moc ne. Podrobnosti žádné. Jen to, že je váš starý přítel – ne, slovo ‚přítel‘ jste nepoužil –, že vás předběhl v nějakém obchodu, a vy si myslíte, že za to může vaše snacha. Trochu mě překvapilo, že jsem ho tu viděl.“

„Chci, aby byl poblíž, aby si myslel, že jsem jeho vysvětlení přijal a že nemám žádné podezření. Ten obchod se týkal jedné dopravní společnosti. Narazil jsem na nějaký závazek, který by se dal proti ní uplatnit, a měl jsem velký zájem ten závazek odkoupit a pak přitáhnout šrouby, a když jsem se chystal dát se do toho, zjistil jsem, že Brigham přišel dřív. Říkal, že se k tomu dostal přes někoho dalšího, prý nevěděl, že po tom jdu i já, ale je to zatracený lhář. Nikdo další nebyl. Jediným zdrojem jsem byl já a držel jsem to pořádně pod pokličkou. Dostal se k tomu pomocí informace, která byla v téhle místnosti, a tu informaci dostal od mé snachy.“

„Tohle ovšem vyvolává jisté otázky,“ sdělil jsem mu. „Nemusím se ani ptát, proč mu Susan tu informaci dala, protože vaši odpověď už znám. Ona mužům věnuje různé pozornosti – včetně… ehm… své náklonnosti, protože už je taková. Ale jak se k té informaci dostala?“

„Včera se přece dostala taky k mému revolveru, ne?“

„To nemůžu tvrdit a vy taky ne. A… kolikrát už tam ten kobereček vpochodoval?“

„Ani jednou. Tohle bylo něco nového. Ale ona umí najít způsob, jak dostat všechno, co chce. Mohla se o té věci dovědět od Jima Ebera. Nebo od mého syna. Anebo sem mohla přijít s mým synem, když jsme tu s Norou nebyli, pro něco ho poslat a najít tu věc sama. Jen bůh sám ví, co všechno ještě vyhrabala. Většina z mých obchodních operací vychází z těch či oněch informací ze zasvěcených kruhů a spousta jich je zapsaných na papíře; to se musí, a já se teď bojím něco důležitého tu ještě nechávat. Zatraceně, musí odtud!“

Zatáhl z doutníku, všiml si, že dohořel, a upustil ho do popelníku. „A je tu ještě něco. Z toho obchodu koukal milion, možná i víc. Takže Brigham ho uzavřel místo mě a ona z toho dostala podíl. Mužům věnuje různé pozornosti včetně náklonnosti, jestli tomu tak chcete říkat, ale hlavně přitom pamatuje na sebe. Dostala podíl. A toho se týkají moje instrukce. Někam ho zašila; vy byste ho mohl najít. Třeba byste se k němu nějak dostal přes Brighama. Držte se ho; Brigham je zatracený snob, ale nad mým tajemníkem ohrnovat nos nebude, když budete vědět, jak na něj. Další možností je Jim Eber. Toho se držte taky. Včera jste se s ním viděl; nevím, jak to provedete s ním, na to budete muset přijít sám. A nezapomeňte na naši dohodu – tu mezi vámi a mnou: deset tisíc toho dne, kdy odsud snacha bude pryč a syn zůstane, a dalších padesát, až budou podepsané dokumenty o rozvodu.“

Už jsem si říkal, jestli na tohle náhodou nezapomněl. A taky jsem si říkal, jestli počítá s tím, že později, až si vzpomenu, jak mi ve čtvrtek večer řekl, abych se Jima Ebera držel, to budu považovat za důkaz, že nevěděl o tom, že Ebera se už držet nemůžu.

Připomněl jsem mu, že na dohodu musí být dva a že jsem jeho nabídku ještě nepřijal; odbyl to ale mávnutím ruky jako něco, o čem nestojí za to se bavit. Jeho návrh, abych si Ebera hleděl, navodil vhodnou situaci pro to, abych se na pár věcí o něm vyptal, a to jsem taky udělal; z některých jeho odpovědí jsem se možná o Eberovi leccos dalšího dověděl, žádná z nich ale nevrhla světlo na to nejdůležitější – že Eber je mrtev. U Jarrella pracoval pět let, není ženatý, je presbyterián, ale nijak svou víru nepěstuje, hraje golf, slušně až dobře hraje bridž, a tak dál. Taky jsem shromáždil nějaké poznatky o Coreym Brighamovi.

Když se mnou Jarrell skončil, odešel jsem a on zůstal sedět za stolem; venku jsem vteřinku postál na koberečku, který chodí jako muž, nebo jako žena, a rozmýšlel, jestli se mám připojit k hráčům pinochle a pozorovat je z nového úhlu, který se teď pro celý ten spolek nabízel, anebo jestli se mám jít ven projít, zavolat Wolfovi a říci mu, jaké jsou Jarrellovy instrukce. Moje úvahy dopadly nerozhodně, takže jsem nakonec neudělal to ani to, a šel spát.

Spal jsem dobře jako vždycky, ale vzbudil jsem se v sedm. Obrátil jsem se na druhou stranu, znova zavřel oči, ale nedalo se nic dělat – byl jsem vzhůru. To byla pěkná otrava. Byl bych rád vstal, oblékl se a šel do ateliéru poslechnout si zprávy v osm hodin. Bylo přesně deset třicet, když jsem zatelefonoval na policejní velitelství a falzetem oznámil, že by se měli jít mrknout do jistého bytu v jistém domě na Devětačtyřicáté ulici; teď už by zpráva měla být venku a já ji chtěl slyšet. Jenomže v úterý jsem se ukázal u snídaně v 9.25, ve středu v 10.15 a ve čtvrtek v 9.20; kdybych tyhle zvyklosti naboural tím, že se objevím před osmou, pohrnu se k rádiu a oznámím všem, kdo bude po ruce, co jsem slyšel – a bylo by divné neoznámit to –, někoho by mohlo napadnout, jak to přijde. Takže když mi oči nechtěly držet zavřené, ať jsem si lehl na kteroukoli stranu, lehl jsem si na záda a nechal je otevřené v naději, že se jim třeba bude líbit strop. Nelíbil se jim. Pořád se stáčely – nahoru, dolů, doprava, doleva. Měl jsem dojem, že mají chuť obrátit se úplně a vidět dovnitř. Když jsem začal být zvědavý, co by se stalo, kdyby se jim to povedlo, řekl jsem si, že už toho bylo dost, kopnutím jsem shodil přikrývku a vstal.

Se sprchováním jsem si dal na čas; taky s holením a připínáním manžetových knoflíčků k čisté košili i s dalšími detaily – a historie se opakovala. Právě jsem si natahoval kalhoty; strkal jsem do nohavice druhou nohu, když se ozvalo zaklepání. „Kdo je?“ zavolal jsem; v odpověď se dveře otevřely a vešel Jarrell.

„Dobré jitro,“ pozdravil jsem ho. „Nechtěl byste přijít někdy, až budu mít na sobě boty?“

Jarrell za sebou zavřel dveře. „Tohle nemůže čekat. Jim Eber je mrtvý. Našli ho v jeho bytě. Zavražděného. Zastřeleného.“

Udiveně jsem zíral, ale nepřeháněl jsem to. „Proboha. Kdy?“

„Slyšel jsem to z rádia – ve zprávách v osm. Našli ho včera v noci. Střeleného zezadu do hlavy. Víc neřekli. O tom, že pro mě pracoval, se nezmínili.“ Přistoupil ke křeslu, k tomu velkému u okna, a posadil se. „Chci si o tom s vámi pohovořit.“

U toho křesla jsem měl boty a čisté ponožky; chtěl jsem si do něj při obouvání sednout. Došel sem si pro ně, posadil se do jiného křesla, povytáhl si nohavici a začal si oblékat ponožku. „Jestli už teď nevědí, že pro vás pracoval, brzy se to dovědí, to si jistě uvědomujete,“ začal jsem.

„Jistě, to si uvědomuju. Každou chvíli můžou zatelefonovat nebo přijít. Právě o tom si s vámi chci pohovořit.“

Sebral jsem ze země druhou ponožku. „Dobrá, pohovořte. Jen do toho.“

„Vy víte, jak vypadá vyšetřování vraždy, Goodwine. Znáte to líp než já.“

„Jo. Není to sranda.“

„To určitě ne. Samozřejmě, už možná něco vědí, třeba už mají i toho, kdo to udělal; o tom v rádiu neříkali nic. Ale jestli ho nemají a jestli ho brzy nedostanou, víte, co se bude dít. Budou se vrtat ve všem, a pěkně hluboko. Eber u mě pracoval pět let a bydlel tu. Budou o něm chtít všechno vědět a většinu z toho budou moci zjistit zde.“

Zavazoval jsem si tkaničku. „Jo, když jde o vraždu, vůbec nerespektujou soukromí.“

Jarrell přikývl. „Já vím, že ne. A vím taky, že nejlíp se to vyřídí, když se jim řekne všechno, co chtějí vědět, v rozumné míře. Když si budou myslet, že něco zamlčuju, bude to jen tím horší, to je mi jasné. S vámi chci projednat to, co mám říct, až se budou ptát, proč jsem Ebera vyhodil.“

Už jsem měl na sobě boty, a tak Jarrell neměl přede mnou žádný náskok; projednávat něco bosý s někým, kdo je patřičně obutý, člověka sice zrovna nedostává do nevýhodného postavení, ale vypadá to tak, a sice proto, že ten obutý by mu mohl šlapat na prsty. Když ty moje teď byly náležitě chráněné, řekl jsem: „Prostě jim řekněte, proč jste ho vyhodil. Že jste ho podezříval, že vynáší obchodní tajemství.“

Jarrell zavrtěl hlavou. „Když jim řeknu tohle, budou chtít znát podrobnosti – jaká tajemství, komu je vynášel, všechno. Tak by se dostali tam, kde je nechci. Radši bych řekl, že Eber začal zanedbávat své povinnosti, že ztrácel zájem a že jsem se tedy rozhodl propustit ho. Ať se pak vyptávají, koho chtějí, nikdo neřekne nic jiného, ani Nora ne, kromě jediného člověka – vás. Když se budou vyptávat vás, můžete jednoduše říct, že o tom moc nevíte, jen to, že jsem byl s Eberem nespokojený, ale nevíte, proč. Nešlo by to takhle?“

Zamračil jsem se na něj. „Muselo vás to pěkně vzít, pane Jarrelle. Tak takhle ne. Dva nejstarší a nejdražší nepřátelé pana Wolfa a mě jsou inspektor Cramer a seržant Stebbins z oddělení pro vyšetřování vražd. V okamžiku, kdy mě tu zahlédnou a dovědí se, že tu jsem pod falešným jménem místo Ebera, začne to jiskřit. Ať jim řeknete jakýkoli důvod, proč jste ho vyhodil, nebudou vám věřit. Nebudou věřit mně. Nebudou věřit nikomu. Nejvíc se jim bude líbit teorie, že jste došel k názoru, že je třeba Ebera zastřelit a mě že máte jako technického poradce. Tohle trochu přeháním, ale jistě tušíte, jak by to mohlo vypadat.“

„Panebože.“ Seděl jako omráčený. „Samozřejmě.“

„Takže prostě nemůžu tvrdit, že o tom nic nevím.“

„Bože, to jistě ne. Přestává mi to myslet.“ Naklonil se ke mně. „Podívejte, Goodwine – další, o co jsem vás chtěl požádat – abyste nic neříkal o tom, co se stalo ve středu, o tom, že mi někdo vzal revolver. Nemám strach, že jím Ebera zastřelili, to ne, nemusela to být stejná ráže, ale když sem přijdou vyšetřovat vraždu, víte, jaké to bude, když zjistí, že den předtím zmizela moje zbraň. A kdyby to byla stejná ráže, bude to stokrát horší. Takže jsem vás chtěl požádat, abyste se o tom nezmiňoval. Nikdo jiný o tom neví. Ten člověk od Horlanda taky ne. Odešel dřív, než jsem zjistil, že revolver je pryč.“

„Už jsem vám říkal, že jsem to pověděl panu Wolfovi.“

„K Wolfovi se přece nemusí vůbec dostat.“

„Třeba nemusí, ale dostanou, hned jak mě uvidí. Říkám vám, pane Jarrelle, připadá mi, že vás to pořád pěkně bere. Nemyslíte. To, co máte proti své snaše, vám nedá spát. Máte takovou chuť ji potopit, až to cítíte na jazyku. Najal jste pana Wolfa a dal mu deset tisíc dolarů, mně jste pak nabídnul dalších šedesát. Když o tomhle všem povíte inspektoru Cramerovi – jen Cramerovi, ne Stebbinsovi nebo Rowcliffovi nebo někomu jinému z jeho party, a taky ne nějakému pitomému zastupujícímu okresnímu prokurátorovi – a řeknete mu o tom revolveru a on do věci začne šťourat a vyrukuje s důkazem, že Ebera zastřelila Susan, co lepšího byste si mohl přát? Říkal jste, že víte, že revolver vzala Susan – takže ho na někoho chtěla; proč ne zrovna na Ebera? A jestli se bojíte, že Cramer by to mohl zbodat, nechte to na Wolfovi; ten se rád postará o to, aby Cramer nemohl nic zbodat.“

„Ne,“ prohlásil Jarrell rozhodně.

„Proč ne? Brzy se dozvíte, jestli Ebera zastřelili osmatřicítkou. Já vám to můžu zjistit do hodiny; jen co se nasnídám. Proč teda ne?“

„Já nechci, aby oni tam – prostě to neudělám. Ne. Zatraceně dobře víte, že ne. Nebudu policii vykládat o svých osobních záležitostech, aby to roznesla dál. A taky nechci, abyste jim něco vykládal vy nebo Wolfe. Teď vidím, že ten můj nápad nevyjde; když zjistí, že tu jste na Eberově místě vy, přijde mě to draho. Takže to teda nezjistí. Nebudete tu, a měl byste jít rovnou teď, protože můžou každým okamžikem přijít. Když se budou zajímat, kde je můj nový tajemník, já to už vyřídím. Je tu jen čtyři dni a o Eberovi nic neví, řeknu. A už byste měl jít.“

„A kam?“

„Tam, kam patříte, ksakru!“ Rukou mi ukázal ven. „Musíte mě omluvit, Goodwine. Hodně mě to vzalo, to teda jo. Když tu nebudete a když nepřítomnost nového tajemníka nějak vysvětlím, nikdy na vás ani na pana Wolfa nepřijdou. Wolfovi řekněte, že jsem pořád jeho klient a že se s ním spojím. Říkal, že je diskrétní; tak mu povězte, že nebudu hledět na to, jakou jeho diskrétnost bude mít cenu.“

Vstal z křesla. „A pokud jde o vás, taky nebudu na nic hledět. Já jsem tvrdý obchodník, ale za to, co dostanu, zaplatím. Tak se dooblékněte a vemte si kravatu; věci si tu nechte, to nebude vadit, můžete si pro ně přijít později. Rozumíme si, že?“

„Kdyby ne, tak si porozumíme.“

„Líbíte se mi, Goodwine. A teď už jděte.“

Jarrell vstal a přihlížel, jak si beru kravatu a sako; sebral jsem pár věcí, strčil je do malé brašny a zavřel ji. Když jsem na konci haly zahýbal za roh, ohlédl jsem se; stál přede dveřmi mého pokoje. Zklamalo mě, že v chodbě ani v přijímací hale nevidím Stecka; určitě tedy někde vykonává své dopolední povinnosti. Venku jsem přešel ulici, zamával na taxíka a zamířil do středu města; ve čtvrt na deset jsem stoupal po schodech starého domu z hnědočerveného pískovce. Wolfe bude sedět nahoře u svých orchidejí, jak činí denně od devíti do jedenácti.

Dveře byly na řetízek, takže jsem musel zazvonit; otevřel mi Orrie Cather. Natáhl ruku. „Mohu odnést vaši brašnu, pane?“

Nechal jsem mu ji, dlouhými kroky jsem rázoval chodbou do kuchyně a strčil do dveří.

Fritz, stojící u dřezu, se otočil. „Archie! No to je radosti! Už se vracíte?“

„No, přinejmenším se vracím na snídani. Panebože, žaludek mi doslova mele naprázdno. Ale žádný pomerančový džus. Tucet palačinek, prosím.“

Snědl jsem jich sedm.

VII.

Do kanceláře jsem dorazil osvěžený a s dobitou baterií, právě včas, abych stihl zprávy v deset. Nebylo v nich o moc víc než to, co Jarrell slyšel dvě hodiny předtím, a nic, co bych už nevěděl.

Orrie, hovící si na gauči, se zeptal: „Pomohlo to nějak? Nic nevím, tak se musím vyptávat. Co hoří – rozpočet?“

„Jo, já ho podepisuju. A taky píšu knihu o kriminalistice a dělám o ní rešerši. Promiň, mám práci.“

Vytočil jsem číslo, které jsem ani nemusel hledat – Gazette, požádal jsem, aby mě přepojili k Lonu Cohenovi, a za minutku se mi Lon ozval.

„To je Lon? Tady Archie. Shromaž-“

„Mám práci.“

„Já taky. Shromažďuji údaje pro knihu. Čím jsi zastřelil Jamese L. Ebera – arkebuzou?“

„Ne, arkebuzu mám ve frcu. Střílel jsem křesadlovou puškou. Oč ti jde?“

„Jen jsem zvědavý. Když mou zvědavost ukojíš, já zase někdy ukojím tvou. Našla se kulka?“

Lon je prima chlap a hraje dobře poker, ale trpí profesní deformací všech novinářů; než odpoví na otázku, musí jednu položit. Takže ji položil: „Už se do toho pustil Wolfe?“

„Nejen pustil, přímo zakousnul. Ne, ještě ne; nic, co je pro veřejnost. Jestli se do toho pustí, tak ty o tom budeš vědět první, jako obvykle. Našla se kulka?“

„Ano. Právě jsme to dostali. Osmatřicítka, víc zatím nic. Kdo je Wolfův klient?“

„J. Edgar Hoover. Zatkli někoho?“

„Ne. Panebože, tak jim přece dopřej čas, ať si něco seženou, posadí se a přemýšlejí. Vždyť je to teprve dvanáct hodin. Já přemýšlím už od okamžiku, co ses ozval. A myslím si – no, myslím si, že včera v noci jsi na velitelství volal ty a řekl jim, aby se šli kouknout, a to mě bolí. Měls nejdřív zavolat mně.“

„To jsem měl; takže příště. Už se mají oni, ty nebo někdo jiný čeho chytit?“

„Pokud jde o vraha, tak tam ne. Takže daleko nejzajímavější věc je, že Eber ještě před pár týdny pracoval u chlapa jménem Otis Jarrell; ty víš, kdo to je – přece jsi o něm sháněl informace!“

„Jistěže o něm. To je jeden z důvodů –“

„Je Wolfův klient Jarrell?“

„Pro tuhle chvíli, pokud jde o tebe, Wolfe žádného klienta nemá. Jak jsem říkal, to je jeden z důvodů, proč teď volám. Říkal jsem si, že by sis mohl vzpomenout, že jsem se na něj vyptával, a chtěl jsem ti říct, abys své paměti nevěřil, dokud se nedozvíš další. Prostě pokračuj dál, shromažďuj novinky a servíruj je veřejnosti. Jednoho dne se ti pravděpodobně ozvu.“

„Přijď sem za mnou. Zvu tě na oběd.“

„Nemůžu, Lone. Lituju. Nezabíjej mě.“

Když jsem telefon odsunul, Orrie se zeptal: „Co je to arkebuza?“

„To si dej dohromady sám. Složenina z archy a autobusu. Je to obojživelné.“

„Tak mi nic neříkej, no!“ Vstal. „Nemusím být u všeho, co podnikáš, dobrá, ale vědět, co je to arkebuza, na to právo mám. Mám zmizet?“

Řekl jsem, že ne; když je poblíž, kupodivu se mi líp přemýšlí.

Byl ale vyhozen, když v jedenáct sešel dolů Wolfe. Zavolal jsem mu z kuchyně domácím telefonem do skleníků a oznámil, že tu jsem, takže nebyl překvapen, že mě vidí. Šel ke stolu, krátce pohlédl na nikterak hojnou ranní poštu, urovnal piják na stole a zaměřil zrak na mě. „No?“

„Podle mého mínění přišel čas na úplnou zprávu,“ prohlásil jsem.

Wolfe mi zabloudil očima přes rameno na gauč. „Orrie, když vás k tomu budeme potřebovat, dovíte se všechno, co budete potřebovat. Zatím to může počkat.“

„Ano, pane.“ Orrie vstal a odešel.

Když se za ním zavřely dveře, začal jsem. „Volal jsem Lona Cohena. Kulka, která Ebera zabila, je osmatřicítka. Když Jarrell dneska ráno přišel za mnou do pokoje, nevěděl to; zaklepal, ale nečekal, až ho pozvu dál. Věděl jen to, co slyšel z rádia; myslím, že vy jste to slyšel taky. No, a moc potřeboval prášek na uklidnění. Až podám úplné hlášení, dovíte se, co povídal. Skončilo to tím, že mi řekl, abych rychle zmizel, než přijdou policajti. A taky povídal, že vám mám říct, že je pořád vaším klientem, že se s vámi spojí a že nebude hledět na to, jakou vaše diskrétnost bude mít cenu. A moje taky. Moje diskrétnost má stejnou cenu jako vaše. Teď, když vím, že to byla osmatřicítka, mám jen dvě možnosti. Buď půjdu na oddělení pro vyšetřování vražd a všechno tam vyklopím, nebo vám to všechno předestřu od samého začátku, text i hudbu, vy si to poslechnete a pak se váš duch dá do díla. Jestli mě šoupnou do báně za zatajování důkazů, stejně nemůžete nic podnikat, když tu nebudu, abych na věci dohlédl, takže mi to můžete odsouhlasit.“

„Fuj. Už včera večer jsem říkal, že není třeba hlásit něco, co může být pouhá shoda náhod.“ Povzdechl si. „Ale připouštím, že si to budu muset poslechnout. Pokud jde o mého ducha, jestli se dá do díla, to se teprve uvidí. Pokračujte.“

Trvalo mi to dvě hodiny. Nechci tvrdit, že jsem opakoval každé slovo, které od pondělí odpoledne před čtyřmi dny padlo, ale nijak moc k tomu nechybělo. Vynechal jsem něco z úterního večera u Colonny s Lois; věci, které se povídají mezi jednotlivými tanci, když kapela je dobrá a partnerka ještě lepší než dobrá, jsou už svou povahou mimo jádro věci a ve zprávě detektiva ve službě znějí falešně. Kromě tohohle jsem toho moc nevynechal, určitě nic důležitého, a Wolfovi taky toho moc neušlo. Když už poslouchá, tak teda poslouchá. Jediným vyrušením byly dvě láhve piva, pro které si zavolal a které přinesl Fritz – obě samozřejmě pro Wolfa. Ten poslední půl hodiny seděl opřený zády v křesle, oči zavřené; to ale neznamenalo, že nevnímá a nechápe.

Vstal jsem, protáhl se a zase se posadil. „Takže všechno ukazuje, že musíme v klidu sedět a vyčkávat, nedělat nic než jíst, spát a určit částku.“

„Není nijak zanedbatelná, Archie. Částka, kterou jste včera večer jmenoval, byla půl milionu.“

„Ano, pane. S takovou by žádný evangelík nemohl souhlasit. Řekněme, že je tu pravděpodobnost jedna ku deseti, že Ebera zabil někdo z té rodiny. Já myslím, že je to přinejmenším půl na půl, ale i kdyby to bylo jedna ku deseti, vsadím si na to. Vy taky. Musíte. Zatraceně dobře víte, že můžeme udělat jen jednu ze dvou věcí; jedna je všechno s Jarrellem ukončit, vycouvat a předat to Cramerovi. Ocenil by to.“

Wolfe se zašklebil a otevřel oči. „A ta druhá?“

„Dáte se do práce.“

„Na čem? Mám vyšetřovat smrt pana Ebera? Na to si mě nikdo nenajal.“

Zakřenil jsem se na něj. „Kdepak, s tím na mě nechoďte. Vy tomu říkáte slovní kličkování; já tomu říkám vytáčky. Vražda se s tím veze jen proto, že Ebera možná zabil jeden z nich, a to Jarrellovým revolverem. Otázkou je, jestli Cramerovi o tom revolveru povíme. My bychom mu o něm radši nepověděli; náš klient by o něm radši nepověděl. Jestli o něm Cramerovi nepovíme, jediným východiskem je zjistit, jestli někdo z nich Ebera zabil – ne proto, abychom uspokojili soudce a porotu, ale proto, abychom uspokojili sebe. Jestli to nikdo z nich neudělal, Cramer může jít k čertu. Jestli ano, vyjdeme odtamtud. Zjistit se to dá jedině, když se dáte do díla, a do díla se dáte jedině tím, že zavoláte Jarrellovi a řeknete mu, aby je sem sezval, všechny, dneska v šest. Je v tom nějaká chyba?“

„Vy,“ zavrčel Wolfe.

„Ano, pane. Samozřejmě, že tu je komplikace: já. Pro ně jsem Alan Green, takže tady nemůžu být jako Archie Goodwin, ale to se zařídí. Archie Goodwin může být Orrie, tamhle u mého stolu, a já budu Alan Green. Jelikož jsem byl u toho, když se zjistilo, že se revolver ztratil, měl bych u toho být i zde.“ Pohlédl jsem na nástěnné hodiny. „Oběd je za osm minut. Měl bych teď Jarrellovi zavolat.“

Pomalu jsem se pohnul; na to, abych se otočil v křesle, přitáhl si telefon, zvedl sluchátko a začal vytáčet číslo, jsem si nechal deset vteřin; poskytl jsem tak Wolfovi hromadu času, aby mě zarazil. Nezarazil mě. Jak by taky mohl, po mých neporazitelně logických vývodech? Ovšem, taky se ani nehnul, aby zvedl svůj telefon.

Pak se ozval ve sluchátku hlas. „Kancelář pana Otise Jarrella.“

Nebyla to Nora, ale nějaký muž, a mě napadlo, že vím, který muž. Řekl jsem, že jsem Alan Green a že chci mluvit s panem Jarrellem; ve vteřině byl u telefonu.

„Ano, Greene?“

Mluvil jsem tiše. „Neposlouchá nikdo?“

„Ne.“

„Určitě ne?“

„Ne.“

„Ten telefon zvedl Wyman?“

„Ano.“

„On je s vámi v kanceláři?“

„Ano.“

„Tak teda budu mluvit já, a vy zůstaňte u ‚ano‘ a ‚ne‘. Jsem tu s panem Wolfem. Víte, že ta kulka, co zabila Ebera, je z osmatřicítky?“

„Ne.“

„No, tak teda je. Měl jste nějaké návštěvy?“

„Ano.“

„Něco drastického?“

„Ne.“

„Zavolejte mi později a povězte mi o tom, jestli chcete. Volám i za pana Wolfa. Teď, když víme, že to byla osmatřicítka, myslí si, že bych měl o tom vašem revolveru policii povědět. Jde tu o zatajování důkazů. Na něco takového má on pevný názor, je ale ochoten ho odložit, pod jednou podmínkou. Ta podmínka zní, že dneska v šest všechny přivedete do jeho kanceláře a on je vyslechne. Všechny – tím myslí vás, vaši ženu, Wymana, Susan, Lois, Noru Kentovou, Rogera Foota a Coreyho Brighama. Já tu budu vystupovat jako Alan Green, váš tajemník. U mého stolu bude jako Archie Goodwin někdo jiný.“

„Nechápu, jak –“

„Moment. Já vím, vy teď samou netrpělivostí hryžete udidlo, ale – moment. Můžete jim říct, že pan Wolfe vysvětlí, proč je taková porada nutná, a on to taky udělá. Řekl jste někomu, že vám někdo sebral revolver?“

„Ne.“

„Tak to neříkejte. Udělá to pan Wolfe. Vysvětlí jim, že když jste zjistil, že Ebera zastřelili osmatřicítkou – stejně už to muselo být ve všech zprávách a bude to i v prvních odpoledních novinách – pochopitelně se vás zmocnily obavy a najal jste ho, aby to vyšetřil, a on trval na tom, že chce s vámi se všemi mluvit. Já vím, že máte námitky. Budete je muset spolknout, ale jestli chcete nějak pomoct, zbavte se Wymana a Nory a zavolejte sem. Když nebudete volat, budeme vás všechny očekávat v šest hodin zde.“

„Ne. Zavolám.“

„No, těšíme se na vás.“

Zavěsil jsem a oslovil Wolfa. „Slyšel jste všechno, kromě jeho ‚ne‘ a ‚ano‘. Spokojen?“

„Ne,“ odvětil, to ale byl jen takový jeho reflex.

Na Wolfovu obranu musím říci jedno; nesnáší, když někdo někoho vyrušuje u jídla; a to skoro stejně, jako nesnáší, aby někdo vyrušoval jeho. Jedno ze zavedených pravidel domácnosti zní, že když stolujeme a nevyskytne se něco opravdu naléhavého, Fritz zvedá telefony v kuchyni, a když věc vypadá, že má naspěch, jdu k telefonu já. Možná, že existuje někdo nebo něco, kvůli komu nebo čemu by Wolfe od stolu vstal, ale kdo nebo co to je – to nevím.

Toho dne Fritz servíroval mísu čehosi, čemu Wolfe říká ježčí omeleta; chutná to mnohem líp, než jak to zní. Vtom telefon zazvonil; řekl jsem Fritzovi, aby se neobtěžoval a šel jsem do kanceláře. Byl to Jarrell; vysypal ze sebe víc slov než jen ‚ano‘ a ‚ne‘; nechával jsem ho, ať se vypovídá, když tu mě napadlo, že mi omeleta buď vystydne, nebo oschne, a tak jsem pevně prohlásil, že buď je všechny přivede, nebo… Vrátil jsem se ke stolu a zjistil, že omeleta nemá šanci ani vystydnout, ani oschnout, zvlášť když s ní Wolfovi pomáhá Orrie. Kousek na mě vybyl.

Právě jsme se pustili do šlehaného avokáda s cukrem, citrónovou šťávou a zelenou chartreuskou, když se ozval zvonek u dveří. I ten měl během jídla na starosti Fritz, jenže mě napadlo, že se to možná přihnal Jarrell, aby se víc vypovídal tváří v tvář, takže jsem vstal, šel do haly a podíval se ven jednosměrně průhledným sklem ve dveřích. Když jsem se podíval, vrátil jsem se do jídelny a oznámil Wolfovi: „Jeden už tu je – ta stenografka, Nora Kentová.“

Wolfe spolkl sousto avokáda. „Nesmysl. Řekl jste v šest hodin.“

„Ano, pane. Musela přijít sama od sebe.“ Zvonek se ozval znovu. „A chce dovnitř.“ Namířil jsem palcem na Orrieho. „Tadyhle Archie Goodwin ji může vzít do kanceláře a zavřít dveře.“

„Zatraceně.“ Wolfe začne pracovat dřív, než čekal. A Orriemu jsem řekl: „Jsi Archie Goodwin.“

„Ano, pane,“ odpověděl Orrie. „Není to žádné povýšení, ale pokusím se. Znám ji?“

„Ne. Nikdy jsi o ní neslyšel.“ Zvonek znovu zařinčel. „Zaveď ji do kanceláře a přijď si dojíst oběd.“

Šel tedy. Dveře zavřel, ale kancelář byla hned přes halu, Noru by mohlo vylekat, kdyby při svém příchodu slyšela hlas Alana Greena, takže jsem ústa používal jen jako úložiště pro avokádo. Zvuky se k nám donášely slabě, protože stěny, dveře i podlaha měly zvukovou izolaci.

Když Orrie vstoupil, zavřel dveře, sedl si zpátky na své místo, zvedl lžíci a pronesl: „Neříkals mi, abych nějak moc zdůrazňoval, že jsem Archie Goodwin, a ona se neptala, tak jsem na to řeč nezaváděl. Pověděla mi, že se jmenuje Nora Kentová a že chce mluvit s panem Wolfem. Jak dlouho budu Archie Goodwin?“

Vpadl jsem mu do řeči. „Pan Wolfe u stolu nikdy o práci nemluví, to přece víš, Orrie. Ještě jsme ti to neřekli, ale budeš já při schůzce, která se bude konat později, tak se v tom teď můžeš cvičit. Prostě seď za mým stolem a tvař se znalecky a prohnaně. Já zatím budu čekat u díry – pokud pan Wolfe nemá jiné plány.“

„Ne,“ zamumlal Wolfe, „žádné plány nemám.“

Díra měří několik čtverečních centimetrů; je na úrovni očí ve stěně čtyři metry napravo od Wolfova stolu. Na straně přivrácené ke kanceláři ji zakrývá cosi, co vypadá jako docela obyčejný pěkný obrázek vodopádu. Na druhé straně, v křídle haly naproti kuchyni, ji nezakrývá nic a je skrz ni nejen vidět, ale taky slyšet. Nejdelší dobu jsem u ní strávil jednou v noci, když v přední kanceláři čtyři lidé čekali, až se objeví Wolfe – byl v kuchyni a tlachal s Fritzem – a očekávali jsme a doufali, že někdo z nich proklouzne do kanceláře, aby něco sebral ze zásuvky Wolfova stolu; chtěli jsme vědět, který z nich to bude. Tenkrát jsem u té díry prostál tři hodiny, ale dveře přední kanceláře zůstaly zavřené.

Tentokrát to bylo mnohem méně než tři hodiny. Orrie s otevřením dveří do kanceláře počkal, až budu za rohem, takže jsem viděl jeho výkon, když oba vešli. Když Wolfa Noře představoval, coby Goodwin dopadl naprosto nedostatečně; svou roli přehrává, říkal jsem si – když přistupoval k mému stolu a sedal si, úplně z role vypadl; žádný šmrnc, žádná elegance. Budu to s ním muset ještě nazkoušet, než bude šest. Na něj a na Noru jsem viděl dobře, ale Wolfa jsem měl jen z profilu, a to ještě, jen když jsem strčil do díry nos a čelo přitiskl k její horní hraně.

Wolfe: Odpusťte, že jste musela čekat, slečno Kentová; jste slečna Kentová?

Nora: Ano. Jsem zaměstnankyně pana Otise Jarrella. Stenografka. Domnívám se, že ho znáte.

Wolfe: Domněnkám se meze nekladou, nebo by se aspoň klást neměly. Právo na domněnky bude zrušeno až jako poslední. Pokračujte.

Nora: Takže pana Jarrella znáte?

Wolfe: Milá dámo, i já mám svá práva – například odmítnout vyzvídání ze strany cizích lidí. Přišla jste neohlášená.

(Tohle byla pichlavá poznámka; pokud opravdu píchla, žádná krev se neobjevila.)

Nora: Na ohlášení nebyl čas. Musím s vámi mluvit hned. Musím se vás zeptat, proč jste poslal svého důvěrníka, Archieho Goodwina, aby přijal u pana Jarrella místo tajemníka.

Wolfe: Nejsem si vědom, že bych něco takového udělal. Archie, poslal jsem vás, abyste přijal místo tajemníka u pana Jarrella?

Orrie: Ne, pane, nevzpomínám si.

Nora: (nedívá se na Orrieho): Tohle není Archie Goodwin. Archieho Goodwina jsem poznala, jen jsem se na něj podívala, hned v pondělí odpoledne. Mám něco jako album, pane Wolfe, soukromé album. A kromě jiných věcí si do něj taky ukládám fotografie lidí, kteří vykonali věci, které obdivuju. Mám tam tři vaše fotografie, dvě z novin a jednu z časopisu; pocházejí z různých dob, a taky jednu fotografii Archieho Goodwina. Byla loni v Gazette, když jste chytili toho vraha – vy – vzpomínáte si – Patricka Degana. Pana Goodwina jsem poznala hned, jak jsem ho viděla, a když jsem se podívala do alba, nebylo pochyb.

(Orrie se díval přímo na pěkný obrázek vodopádu, na mě, ačkoli mě nemohl vidět; z očí mu koukala vražda, ale já mu to nemohl mít za zlé. Bylo mu dáno na srozuměnou, že tu dělá křoví, že nebude muset udělat ani říci nic, aby podezření odvrátil, protože Nora žádné podezření mít nebude. A tak tu tedy sedí jako mamlas. Opravdu jsem mu to nemohl mít za zlé.)

Wolfe: (nijak viditelně vyvedený z míry, ale také mamlas): Lichotí mi, slečno Kentová, že mě máte ve svém albu. Panu Goodwinovi to nepochybně lichotí také, ačkoli by možná měl námitky proti vašemu vkusu, když máte tři fotografie mě a jen jednu jeho. Ušetří –

Nora: Proč jste ho tam poslal?

Wolfe: Když dovolíte – ušetří to čas a taky dech, když budeme pokračovat na základě předpokladu, bez předpojatosti. Očividně jste přesvědčená, že pan Goodwin přijal místo tajemníka pana Jarrella a že jsem ho poslal já, a bylo by marné vám to vymlouvat. Takže budeme předpokládat, že máte pravdu. Nepřipouštím to, ale v zájmu naší diskuse jsem ochoten to předpokládat. A co s tím dál?

Nora: Já mám pravdu! To přece víte!

Wolfe: Ne. Můžete to brát jako předpoklad, ne však jako fakt. Jaký že je v tom rozdíl? Pokračujme dál. Přijal pan Goodwin to místo pod svým vlastním jménem?

Nora: Zajisté ne. Víte, že ne. Pan Jarrell mi ho představil jako Alana Greena.

Wolfe: Řekla jste panu Jarrellovi, že to není jeho pravé jméno? Že jste ho poznala jakožto Archieho Goodwina?

Nora: Ne.

Wolfe: Proč ne?

Nora: Protože jsem nevěděla s jistotou, o co jde. Myslela jsem si, že vás pan Jarrell možná kvůli něčemu najal a že ví, kdo Green je, ale že nechce, abych to věděla já nebo někdo jiný. Myslela jsem si, že v tom případě bude líp, když si to nechám pro sebe. Ale teď je situace jiná. Teď si myslím, že vás možná najal někdo jiný, někdo, kdo se chce dovědět něco o záležitostech pana Jarrella, a vy že jste nějak zařídil, aby Goodwin to místo dostal, a že pan Jarrell neví, kdo Goodwin je.

Wolfe: Kvůli tomu jste nemusela chodit za mnou. Zeptejte se pana Jarrella. Zeptala jste se ho?

Nora: Ne. A řekla jsem vám proč. A potom – jsou důvody…

Wolfe: Ty jsou vždycky. Když nejsou zrovna po ruce, nějaké se stvoří. Před chvílí jste řekla ‚Ale teď je situace jiná‘. Co ji změnilo?

Nora: Vy víte, co ji změnilo. Vražda. Vražda Jima Ebera. Archie Goodwin vám o ní všechno pověděl.

Wolfe: Jsem ochoten tohle do toho předpokladu zařadit. Myslím, slečno, že bude líp, když mi řeknete, proč jste přišla a co chcete – stále, samozřejmě, na základě našeho předpokladu.

(To pondělí odpoledne jsem řekl, že Nora nevypadá na svůj věk, na sedmačtyřicet. Teď na něj vypadala. Její šedé oči se dívaly stále stejně ostře a prozrazovaly její schopnosti, ramena držela stejně vzpřímeně, ale zdálo se mi, že vidím vrásky a záhyby kůže, které jsem předtím neviděl. Samozřejmě, mohlo to být tím, jak na ni teď dopadalo světlo, nebo možná tím, že jsem se díval skrz ten vodopád.)

Nora: Předpokládáme-li, že mám pravdu, tak tamhleten člověk (ukazovala na Orrieho) nemůže být Archie Goodwin, a já nevím, kdo to je. Jeho fotografii ve svém albu nemám. Proč jsem přišla, to povím vám.

Wolfe: To je zajisté rozumné. Archie, bohužel nás musíte opustit.

(Chudák Orrie. Jakožto Orrieho Cathera ho vyhnali už dvakrát, a teď ho ještě vyhánějí jakožto Archieho Goodwina. Jeho jedinou nadějí teď bylo už jen hrát Nero Wolfa. Když byl venku a dveře se zavřely, Nora mluvila dál.)

Nora: Tak já vám to tedy povím. Dneska hned po obědě jsem šla vyřídit jakousi pochůzku, a když jsem se vrátila, pan Jarrell mi řekl, že kulka, která zabila Jima Ebera, pocházela z osmatřicítky. Víc mi neřekl, jen tohle. Ale já věděla, proč mi to řekl – proto, že jeho revolver je osmatřicítka. Vždycky ho měl v zásuvce stolu. Ve středu odpoledne jsem ho tam viděla. Ale ve čtvrtek ráno – včera – tam nebyl, a od té doby je pryč. Pan Jarrell se mě na něj neptal, ani se o něm nezmínil. Nevím –

Wolfe: A vy jste se o něm nezmínila?

(Orrie teď stál vedle mě.)

Nora: Ne. Kdybych se o něm zmínila a kdyby si ho byl vzal on sám, myslel by si, že strkám prsty do věcí, které se mě netýkají. Nevím, jestli ho vzal on sám, nebo ne. Ale včera odpoledne člověk z Horlandovy bezpečnostní agentury přinesl nějaké fotografie, které musel pořídit aparát, který se automaticky spouští, když se otevřou dveře knihovny. Hodiny nade dveřmi ukazovaly šestnáct minut po šesté. Na fotografiích jsou otvírající se dveře a dovnitř vchází kobereček – jen kobereček, svěšený, jak ho někdo drží. Samozřejmě, že za ním někdo je. Archie Goodwin ty snímky viděl a samozřejmě vám o nich všechno pověděl.

Wolfe: Na základě našeho předpokladu ano.

Nora: Ten aparát je musel pořídit den předtím, ve středu večer šestnáct minut po šesté. V té době jsem vždycky ve svém pokoji, myju se a převlékám na koktejl; stejně tak i všichni ostatní, téměř vždycky. Takže shrnuto, stalo se tohle: v pondělí přijde Archie Goodwin jakožto nový tajemník, pod cizím jménem. Ve čtvrtek dopoledne je revolver pana Jarrella pryč. Ve čtvrtek odpoledne přijdou fotografie, pořízené v době, kdy jsem byla sama ve svém pokoji. V pátek ráno – dneska – dojde zpráva, že Jim Eber byl zavražděn; zastřelen. A taky dnes dopoledne je Archie Goodwin pryč a pan Jarrell říká, že na jeho příkaz kamsi odcestoval. A dneska odpoledne mi pan Jarrell řekne, že Jima zastřelili osmatřicítkou.

(Šedé oči hleděly pevně a chladně. Měl jsem pocit, že kdyby se zaměřily tam, kde stojím, skrz ten obraz mě uvidí, i když jsem věděl, že nemůžou.)

Nora: Já nemám strach, pane Wolfe. Mně nikdo jen tak lehce strach nenažene. A vím, že byste mě úmyslně nenařkl z vraždy a pan Goodwin taky ne. Ale vzato kolem a kolem – nechtěla jsem jen tak čekat, co se stane. A všechno tohle panu Jarrellovi říct by ničemu nepomohlo. O jeho obchodních záležitostech vím všechno, tohle se ale týká jeho soukromého života, jeho rodiny, a s tím já nemám co dělat. Nerada bych, aby se dověděl, že jsem za vámi byla, ale nějak moc mi na tom zase nezáleží. Stejně už pracuju dost dlouho. Byl tam Archie Goodwin proto, že pan Jarrell najal vás, nebo někoho jiného?

Wolfe: I když uznávám zmíněný předpoklad, nemůžu vám to říct.

Nora: Asi ne. Ale dneska tam není, takže možná končíte. Za těch dvaadvacet let, co u pana Jarrella pracuju, jsem měla spoustu příležitostí, zvlášť posledních deset let, a dnes mám čistých víc než milion dolarů. Vím, že si účtujete vysoké honoráře, ale mohla bych si to dovolit. Říkala jsem, že nemám strach, a taky že nemám, ale někomu se něco stane, tím jsem si jistá, a nechci, aby se to stalo mně. Chci, abyste se postaral, aby se mi to nestalo. Samozřejmě vám dám zálohu, jakou si řeknete. Říká se tomu myslím ‚hájit mé zájmy‘.

Wolfe: Je mi líto, slečno Kentová, ale musím odmítnout.

Nora: Proč?

Wolfe: Ujal jsem se práce pro pana Jarrella. On –

Nora: Takže on vás přece jen najal! Takže věděl, že to je Archie Goodwin!

Wolfe: Ne. To zůstává jen předpokladem. Požádal mě, abych pro něj uspořádal poradu. Dneska, telefonem. Má dojem, že situace vyžaduje zkušeného vyšetřovatele, a v šest, za tři hodiny, sem přijde a přivede s sebou sedm lidí – svou rodinu a člověka jménem Brigham, a vás. To jest – jestli chcete přijít. Je zřejmé, že nejste někdo, kdo na písknutí přikluše.

Nora: On vám dneska telefonoval?

Wolfe: Ano.

Nora: Vy jste pro něj už v té době pracoval. Vy a Archie Goodwin.

Wolfe: Slečno, na své domněnky máte právo, ale prosím vás, abyste to s nimi nepřeháněla. Jestli sem v šest přijdete – a radil bych vám, abyste přišla –, měla byste vědět, že ten pan Goodwin, který odtud na vaše přání tak spěšně odešel, tu bude taky, za svým stolem, a přítomen bude i Alan Green, tajemník pana Jarrella. Ostatní – členové rodiny pana Jarrella – na rozdíl od vás budou pravděpodobně žít v domnění, že ti dva muži vědí, kdo jsou. Získáte něco tím, když totožnost těch dvou uvedete v pochybnost?

Nora: Ne. Chápu. Ne. Ale já ne – takže pan Jarrell to taky neví?

Wolfe: Nezapleťte se do svého vlastního předpokladu. Jestli ho budete za každou cenu chtít po té poradě revidovat, udělejte to. A teď vás chci požádat o něco na oplátku. Já také mám jakýsi předpoklad. Ten váš jsme přijali jako východisko pro diskusi; teď zase přijměme můj předpoklad. A ten je, že žádný z těch lidí, kteří budou na poradě přítomni, nevypálil ránu, která zabila pana Ebera. Co vy na to?

(Šedé oči se zúžily.)

Nora: Nemůžete čekat, že o tom budu hovořit. Pan Jarrell mě zaměstnává.

Wolfe: Takže to otočíme: budeme předpokládat pravý opak a vezmeme je jednoho po druhém. Začneme panem Jarrellem. Revolver vzal on sám, sehrál tamto divadýlko a Ebera jím zastřelil. Co říkáte na tohle?

Nora: Neříkám nic.

(Vstala.)

Nora: Já vím, že jste chytrý člověk, pane Wolfe. Proto mám ve svém albu vaši fotografii. Třeba nejsem tak chytrá jako vy, ale úplný hlupák taky ne.

(Vykročila ven, na půl cesty ke dveřím se zastavila.)

Nora: Když mi pan Jarrell řekne, v šest tu budu.

Odešla. Zašeptal jsem Orriemu: „Běž ji pustit ven, Archie!“ Zašeptal v odpověď: „Ať si jde sama, Alane!“ Výsledek byl, že si šla sama. Když jsem slyšel, že se přední dveře zavřely, opustil jsem své místo a spěchal dopředu; stihl jsem to právě včas, abych sklem viděl, jak Nora sestupuje po schodech. Když sešla až na chodník, vrátil jsem se do kanceláře.

Wolfe seděl předkloněn v křesle, dlaně položené na stolní desce. Orrie seděl za mým stolem, v mém křesle, a docela si tam hověl. Zastavil jsem se a pohlédl na Wolfa.

„Tak za prvé,“ začal jsem, „kdo je kdo?“

Wolfe zavrčel. „Zatracená ženská. Když vás jí v pondělí odpoledne Jarrell představoval, díval jste se na ni. To jste neviděl žádný náznak, že vás poznala?“

„Ne, pane. Ženská, která dokáže schrastit milion dolarů, umí skrývat, co si myslí. A kromě toho jsem si říkal, že moje fotografie si schovávají jen ženské, kterým ještě není třicet. Takže program proběhne podle časového plánu?“

„Ano. Máte nějaký důvod, proč ho měnit?“

„Ne, pane. Pojede to podle vás. Omluvte mě na minutku.“ Otočil jsem se k Orriemu. „V šest hodin ty budeš já, s tím nic nenadělám, ale teď nejsi já.“

Ruce mi sjely dolů jako dva útočící hadi a popadly ho za kotníky. Pořádně jsem škubl a Orrie byl z mého křesla venku; strkal jsem jím dopředu a dozadu, až ležel natažený na zádech na koberci o dva metry dál. Než se vyhrabal na nohy, už jsem seděl. S nějakým vrahem si poradím, nebo někdy taky ne; s někým, kdo vystupuje pod falešným jménem, si ale dovedu poradit vždycky.

VIII.

Vzpomínám si, jak jsem o Susanině vstupu do salonu v pondělí večer, když už tam všichni byli, zavtipkoval – že si svůj vstup možná tak naplánovala. Svůj vlastní vstup do Wolfovy kanceláře ten pátek odpoledne, když už tam všichni byli, jsem si opravdu naplánoval. Byly pro to dva důvody: za prvé jsem se nechtěl vybavovat s prvními příchozími, ať už by to byl, kdo chtěl, zatímco bychom čekali na ostatní; za druhé jsem se nechtěl dívat na to, jak Orrie dělá Archieho Goodwina, když je vpouští dovnitř a uvádí do kanceláře. Takže v pět čtyřicet jsem nechal přípravu stolu s občerstvením na Fritzovi a Orriem, odešel jsem z domu a zašel přes ulici do krejčovství, odkud bylo dobře vidět na schodiště.

První se objevili Lois, Nora Kentová a Roger Foote; přijeli taxíkem. Nora zaplatila, což bylo jen spravedlivé, protože si to může dovolit; stejně to asi dala do výdajů. Částka za dopravu na poradu, kde se bude projednávat, jestli někdo z přítomných je či není vrah, se pravděpodobně z daní odečíst může. Další zákazník, Corey Brigham, přijel taky taxíkem; byl sám. Pak dorazili Wyman se Susan ve žlutém jaguáru; Wyman řídil. Než našel místo k zaparkování, musel málem až na Desátou avenui, a oba se pak vrátili pěšky. Potom se čekalo. Bylo 6.10, když se k obrubníku přivalil černý rolls-royce a vystoupili Trella s Jarrellem. Netrpělivý jsem nebyl, protože v úterý, když jsme šli s Trellou na oběd k Rustermanovi, jsem na ni sám musel čekat pětadvacet minut. Jakmile byli uvnitř, přešel jsem ulici a stiskl zvonek. Archie Goodwin mě pustil dovnitř a nasměroval do kanceláře. Byl celkem ucházející.

Dodržel instrukce o tom, kde kdo bude sedět. Špatné bylo, že jsem čtyři z nich měl z profilu a do tváří ostatních jsem neviděl vůbec, ale tajemníkovi nemohli dost dobře přidělit čestné místo naproti posluchačům. Jarrell samozřejmě dostal červené kožené křeslo; v přední řadě seděli ve žlutých křeslech Lois, Trella, Wyman a Susan. Rodina. Za nimi seděli Alan Green, Roger Foote, Nora Kentová a Corey Brigham. Měl jsem před sebou aspoň Lois. Zezadu tak nepřitahovala zrak jako zepředu, ale pohled to byl milý.

Když vešel Wolfe, přijal Jarrellovu nabídnutou ruku, postavil se za stůl a Jarrell nás jednoho po druhém představil; Wolfe přítomné pozdravil několikamilimetrovou úklonou hlavy a posadil se.

První promluvil Jarrell. „Všichni vědí, že se jedná o Ebera, že jsem vás najal, a to je všecko. Řekl jsem jim, že tohle je porada, rodinná porada, a je mimo záznam.“

„Pak bych to měl upřesnit.“ Wolfe si odkašlal. „Pokud slovy ‚mimo záznam‘ myslíte, že se zavazuju nevyzradit nic z toho, co se tu řekne, pak musím vyslovit nesouhlas. Nejsem advokát a nemůžu přijímat sdělení výlučného charakteru. Jestli tím myslíte, že naše jednání je důvěrné a nic z něj se nedostane ven kromě případu, že si to vynutí zákon, pokud k tomu někdy dojde, pak je formulace správná.“

„Nekličkujte, Wolfe. Jsem váš klient.“

„Jen pokud si správně rozumíme.“ Wolfův zrak přeběhl zleva doprava a zase zpátky. „Takže dohodnuto. Předpokládám, že nikdo z vás neví o zmizení revolveru pana Jarrella. To vědět musíte. Protože jeho tajemník, pan Green, byl přítomen, když se zjistilo, že revolver zmizel, požádám ho, aby vám o tom pověděl. Pane Greene?“

Věděl jsem, že na tohle dojde, ale ne to, že mě vybere jako prvního. Všechny hlavy se ke mně otočily. Lois se v křesle zkroutila tak, že její obličej byl od mého vzdálen jen na délku paže. Všechno jsem vylíčil. Ne tak, jak jsem to vylíčil Wolfovi, žádný dialog, ale vylíčil jsem všechny hlavní události od chvíle, kdy se Jarrell vřítil do mého pokoje, až po chvíli, kdy jsme opustili knihovnu. Všechny obličeje byly stále obrácené ke mně.

První, který se ode mě odvrátil, byl Trellin. Otočila se k manželovi. „Mohls mi o tom snad povědět, Otisi!“

Corey Brigham mi položil otázku. „Našel se ten revolver?“ Pak se taky obrátil na Jarrella. „Našel se?“

Slova se ujal Wolfe. „Ne, nenašel. Nikdo ho nehledal. Podle mého názoru měl pan Jarrell okamžitě nechat začít hledat, a pokud by bylo nutné, zavolat policii; je však třeba přiznat, že byl v těžké situaci. Mimochodem, pane Greene – měl jste dojem, že pan Jarrell někoho určitého podezřívá?“

Doufal jsem, že jsem ho správně pochopil. Protože se ptal, chtěl i odpověď; neptal se ale, co pan Jarrell řekl, jen to, jestli jsem měl dojem. Dostalo se mu ode mě toho, co jsem si myslel, že chce. „Ano, měl. Možná jsem se mýlil, ale měl jsem pocit, že si myslí, že ví, kdo ho vzal. Šlo o –“

„Zatraceně,“ vyhrkl Jarrell, „vy jste věděl, co si myslím! Nic jsem nemyslel, já věděl! Když už je to tahle daleko, tak ať se řekne všecko!“ Namířil prst na Susan. „Vzalas ho ty!“

Rozhostilo se mrtvé ticho. Nikdo se nedíval na Susan, všichni se dívali na Jarrella, kromě Foota, sedícího vedle mě. Ten nespouštěl oči z Wolfa; možná uvažoval, jestli si na něj nemá vsadit.

Ticho prolomil Wyman. Ten nevyhrkl, jen prohlásil: „Takhle se nikam nedostaneš, tati, jestli nemáš důkaz. Máš nějaký?“ Když ucítil Susaninu ruku na své paži, otočil se k ní. „Neber si to tak, Sue!“ Ještě cosi říkal, ale jeho slova přehlušil Wolfův hlas.

„Tenhle bod by se měl vyjasnit, pane Jarrelle. Máte nějaký důkaz?“

„Ne. Pro vás důkaz nemám. Žádný nepotřebuju.“

„Pak byste měl své obvinění omezit na rodinný kruh. S širším dopadem, tak to bude víc platné.“ Otočil se k ostatním. „To, koho pan Jarrell označil za viníka, budeme ignorovat, protože pan Jarrell nemá důkaz. Situace pak vypadá následovně: když se pan Jarrell dnes odpoledne dověděl, že pan Eber byl zastřelen revolverem stejné ráže, jakou má i ten jeho, který byl ukraden ze zásuvky jeho stolu, zmocnily se ho obavy; není divu, protože Eber byl u něj pět let zaměstnán, bydlel v jeho domě a nedávno byl propuštěn; ve středu – toho dne, kdy byl revolver ukraden – jeho dům navštívil, a příštího dne byl zabit. Pan Jarrell se rozhodl, že se se mnou poradí. Řekl jsem mu, že jeho situace je na pováženou, možná i nebezpečná, a že nejjistější postup bude zmizení revolveru ohlásit policii a sdělit jí všechny okolnosti; že když bude probíhat vyšetřování vraždy, záležitost se nakonec dostane ven, pokud nebude vrah brzy dopaden někde jinde; a že, když teď o zmizení revolveru vím já, budu ho muset ohlásit sám, abych se kryl, pokud by se možnost, že se střílelo z revolveru pana Jarrella, změnila v pravděpodobnost. Zjevně nejlepší způsob, jak z téhle situace ven, by bylo s určitostí stanovit, že Eber nebyl zastřelen jeho revolverem, a to se dá stanovit snadno.“

„Jak?“ zeptal se Brigham.

„Je v tom jedno ‚pokud‘, možná dvě. Dá se to stanovit, pokud je to pravda a pokud ten revolver bude k dispozici. Neuvažujeme-li služebnictvo, revolver pana Jarrella vzal jeden z vás. Ať ho vydá. Ať mi řekne, kde ho najít. Vypálím z toho revolveru kulku a zařídím, aby byla porovnána s kulkou, která zabila Ebera. Tím se to vyřídí. Jestli rýhy na kulkách nebudou totožné, ten revolver je v pořádku a já pro policii nic nebudu mít. V opačném případě, jestli budou rýhy souhlasit, musím policii okamžitě informovat a revolver jim dát, a vy všichni budete v kaši.“ Otočil ruku dlaní vzhůru. „Takhle prosté to je.“

Jarrell se obořil na snachu. „Kde je, Susan?“

„Takhle ne!“ obořil se Wolfe na něj. „Nic takového. Připustil jste, že nemáte žádný důkaz. Tuhle poradu dělám na vaši žádost, a vy ji nebudete nabourávat. Tihle lidé, včetně vás, jsou společně ohroženi, přinejmenším vystaveni nepříjemnému obtěžování a já trvám na tom, že s nimi budu jednat jako s celkem.“ Přejel je všechny očima. „Obracím se na vás na všechny. Paní Wyman Jarrellová.“ Pomlka. „Pane Wymane Jarrelle.“ Pomlka. „Paní Otis Jarrellová.“ Pomlka. „Slečno Jarrellová.“ Pomlka. „Pane Greene.“ Pomlka. „Pane Foote.“ Pomlka. „Slečno Kentová.“ Pomlka. „Pane Brighame.“

Lois se otočila tváří ke mně. „Jména si pamatuje dobře, co?“ prohlásila; pak její rty němě naznačily dvě slova, pět slabik. Nejsem zběhlý v odečítání ze rtů, ale tady nebylo pochyb. Ta slova byla „Archie Goodwine.“

Nasadil jsem výraz, jako že jsem si toho nevšiml; vtom se ozval Corey Brigham. „Nechápu dost dobře, proč jsem v tom taky.“ Předváděl přitom svůj nacvičený úsměv. „Přirozeně, je to čest, když se o mně mluví ve spojitosti s rodinným kruhem Jarrellových, ale obávám se, že jako kandidát na ukradení Jarrellova revolveru do něj moc nezapadám.“

„Byl jste tam taky, pane Brighame. Možná, že jsme se já nebo pan Green nevyjádřili dost jasně. Na fotografii, která se automaticky pořídí, jakmile se otevřou dveře, jsou vidět hodiny nade dveřmi, které ukazují šestnáct minut po šesté. Ten večer v úterý jste byl hostem u večeře, dorazil jste krátce po šesté a byl jste v salonu.“

„Rozumím.“ Jeho úsměv zůstal, kde byl. „A upaloval jsem do knihovny a tam sehrál ten trik s koberečkem. Jak jsem se dostal dovnitř?“

„Pravděpodobně pomocí klíče. Dveře nebyly poškozené.“

„Žádný klíč ke knihovně nemám.“

Wolfe přikývl. „To, kdo měl k té místnosti klíč, je jeden z mnoha bodů, které bude třeba vyšetřit; bude to dlouhé a pracné vyšetřování, pokud by k němu mělo dojít. Do té doby vás ovšem nemůžu nijak opomíjet. Všichni jste na tom stejně, pokud nebudeme brát v úvahu to, na co bez důkazů poukazuje pan Jarrell, a to já v úvahu neberu.“

Vtom zabouřil hlas Rogera Foota, hlasitěji, než bylo nutné. „Mám dotaz.“ Pod lícními kostmi jeho širokého obličeje mu naskočily drobné skvrnky – aspoň tedy na té straně, kam jsem viděl, jedna byla. „Co ten nový tajemník, tenhleten Alan Green? Nic o něm nevíme; já teda určitě ne. Vy ano? Znal Ebera?“

Můj kámoš. Můj malý žebronil s nataženou paží. Tomuhle halamovi jsem půjčil devadesát babek, svoje peníze, a tohle mám za to. Samozřejmě, Broskvička nevyhrála. Ještě přidal něco navrch. „Měl klíč od knihovny, ne?“

„Ano, pane Foote, měl,“ přiznal Wolfe. „Moc o něm nevím a je docela možné, že se o něm budu muset dovědět víc, než se tahle věc vyřídí. Jedno ale vím – říká, že ve středu odpoledne ve čtvrt na sedm, když revolver zmizel, byl sám ve svém pokoji. Pan Jarrell taky, podle toho, co říká. Pan Green vám pověděl o tom, jak pro něj pan Jarrell přišel, i to, co následovalo. Pan Brigham byl v salonu. Kde jste byl vy, pane Foote?“

„Kde jsem byl kdy?“

„Snad jsem to řekl jasně. Ve čtvrt na sedm ve středu odpoledne.“

„Vracel jsem se z Jamaiky a domů jsem se dostal – ne, to bylo včera, ve čtvrtek. Musel jsem být ve svém pokoji, holil jsem se. Přibližně v tu dobu se vždycky holím.“

„Říkáte ‚musel jsem být‘; byl jste?“

„Ano.“

„Byl někdo s vámi?“

„Ne. Nejsem Ludvík Čtrnáctý. Nezvu si obecenstvo, aby se dívalo, jak se holím.“

Wolfe přikývl. „To už je z módy.“ Zadíval se na Trellu. „Paní Jarrellová, teď třeba vy; vzpomínáte si, kde jste v tu dobu ve středu byla?“

„Já vím, kde v tu dobu každý den jsem – Skoro každý den, kromě víkendů.“ Viděl jsem jí na jedno ucho, ale ne do obličeje. „Byla jsem v ateliéru a dívala se na televizi. V půl šesté jsem šla do salonu.“

„Víte určitě, že jste tam byla i ve středu?“

„Zcela určitě.“

„V kolik hodin jste šla do ateliéru?“

„Chvíli před šestou. Tak pět nebo deset minut.“

„A tam jste zůstala nepřetržitě až do šesti třiceti?“

„Ano.“

„Ateliér je na hlavní chodbě; neviděla jste nikoho procházet kolem, tím či oním směrem?“

„Ne, dveře byly zavřené. A zač mě máte? Myslíte, že bych vám to řekla, kdybych někoho viděla?“

„Nevím, paní; ale jestli ten revolver nenajdeme, může se stát, že narazíte na někoho tak neodbytného, že já vedle něj budu přímo vzor laskavé pozornosti.“ Jeho oči minuly Wymana a zastavily se na Susan. „Paní Jarrellová? Buďte tak laskavá.“

Susan odpověděla okamžitě, hlasem jako obvykle tichým, přitom však pevným a zřetelným. „Byla jsem ve svém pokoji s manželem. Byli jsme tam spolu přibližně od tři čtvrtě na šest, asi hodinu. Pak jsme spolu šli do salonu.“

„Potvrzujete to, pane Jarrelle?“

„Ano.“ Wyman to pronesl s důrazem.

„Jste si jist, že to bylo ve středu?“

„Jsem.“

Wolfovy oči přejely doleva a zjevně mířily na mě, ale byl jsem v jedné linii s Lois, sedící přímo přede mnou. „Slečno Jarrellová?“

„Asi do toho spadnu,“ prohlásila. „Nevím přesně, kde jsem ve čtvrt na sedm byla. Byla jsem venku, domů jsem přišla asi v šest; chtěla jsem se na něco zeptat otce, šla jsem do knihovny, ale dveře byly zamčené. Pak jsem šla do kuchyně, hledala jsem paní Lathamovou, ale nebyla tam; našla jsem ji v jídelně a požádala ji, aby mi vyžehlila šaty. Byla jsem unavená a chtěla jsem jít do salonu něčeho se napít, ale viděla jsem tam pana Brighama; neměla jsem na nikoho náladu, a tak jsem to nechala být a vrátila se do pokoje převléknout se. Kdybych měla od knihovny klíč, a kdyby mě napadl ten kousek s koberečkem, možná bych tam mezitím zašla a ten revolver vzala, ale to jsem neudělala. Stejně nemám revolvery ráda. Já myslím, že ten kousek s koberečkem byl přímo k pomilování.“ Otočila se. „Co vy na to, Ar-Ar- Arthure?“

Nádherná holka. Taková laškovná. Jestli ji ještě někdy zase dostanu na taneční parket, šlápnu jí na prsty. Když Wolfe položil další otázku, otočila se zase zpátky.

„Kolik bylo hodin, když jste viděla pana Brighama v salonu? Prosím, co nejpřesněji.“

Zavrtěla hlavou. „Z toho nic nebude. Kdyby to byl někdo, ke komu mám vřelý vztah, jako třeba pan Green, pak bych řekla, že bylo přesně šestnáct minut po šesté, a on by řekl, že mě viděl nahlídnout dovnitř a zrovna se podíval na hodinky, a byli bychom z toho oba venku; ale k panu Brighamovi vřelý vztah nemám. Takže se ani nebudu pokoušet hádat.“

„Tohle není žádná společenská hra ke stolu, Lois!“ utrhl se na ni otec. „Tohle může být vážné.“

„Už to vážné je, tati. Mně to připadá zatraceně vážné. Všimni si, že jsem mu řekla všechno, co jsem jen mohla. Že jo, pane Wolfe?“

„Ano, slečno Jarrellová. Děkuji. Budete teď tak laskavá vy, slečno Kentová?“

Byl jsem zvědav, jestli Nora teď všechno vybalí. Ne že by to bylo osudné, ale kdyby oznámila, že nový tajemník je Archie Goodwin, že Wolfe lhal, když jim vykládal, že až do dneška odpoledne vůbec neměl v Jarrellových záležitostech prsty, a že by se proto měli začít vyptávat oni, věci by to trochu zkomplikovalo.

Neudělala to. Hovořila jako schopná a loajální stenografka; řekla jen: „Ve středu jsme s panem Jarrellem odešli z knihovny spolu jako obvykle v šest hodin a dveře jsme zamkli. Vyjeli jsme výtahem nahoru a rozešli se v hale. Já se šla do svého pokoje umýt a převléknout, zůstala jsem tam do půl sedmé, možná minutu či dvě méně, snad do šesti dvaceti osmi, a pak jsem šla do salonu.“

Wolfe si opřel záda, propletené prsty složil na teřichu, nejvyvýšenějším místě uprostřed svého těla, nabral několik litrů vzduchu, zase ho vypustil a ublíženě zamručel. „Asi jsem na to nešel správně. Jeden z vás samozřejmě lhal.“

„To máte zatraceně pravdu,“ prohlásil Jarrell, „a já vím, kdo.“

„Jestli lhala Susan,“ namítal Roger, „pak lhal taky Wyman. Co tenhle Green?“

Jemu na prsty šlápnu taky, jen co se vyskytnu někde, kde to budu moci udělat.

Wolfe pokračoval: „Byla to chyba, všech se vás vyptávat na to, kde jste v tu hodinu byli. Teď jste do toho zapletení všichni včetně toho, kdo revolver vzal, a ta osoba ovšem bude tím víc váhat, než promluví. Nemělo by význam něco z vás tady dobývat; skutečně, pochybuju, že nějaké dobývání by bylo vůbec nějak pomohlo. Dobývat se mělo ve středu odpoledne, v okamžiku, kdy pan Jarrell zjistil, že revolver je pryč. Pak by nebyla žádná vražda, ani nebezpečí, že vyšetřování bude bezvýsledné.“

Pohlédl na všechny přítomné. „Takže takhle to vypadá; teď víte, jak si věci stojí. Říkal jsem, že budu muset informovat policii, jestli se z možnosti, že pan Eber byl zabit revolverem pana Jarrella, stane pravděpodobnost. Podle mě to v téhle chvíli má k pravděpodobnosti blíž než před hodinou – teď, když jste všichni popřeli, že někdo z vás revolver vzal; protože jeden z vás ho vzal.“

Znovu na ně pohlédl. „Když s někým mluvím, s mužem nebo se ženou, dívám se na něj; teď ale mluvím k tomu, kdo revolver vzal, a nemůžu se na něj dívat, protože nevím, kdo to je. Takže k té osobě, muži či ženě, budu mluvit se zavřenýma očima.“ Zavřel je. „Jestli víte, kde ten revolver je, a jestli s ním nebyl spáchán zločin, stačí, když se zase objeví. Nemusí vyjít najevo, kdo ho vzal. Prostě ho položte někam, kde na něj bude vidět. Když se neobjeví brzy, budu nucen dojít ke dvěma předpokladům.“

Zvedl prst, oči pořád zavřené. „První – už ho nemáte a nelze se k němu dostat. Jestli jste ho už neměla, když byl Eber zabit, je možné, že byl zabit právě jím, a bude nutné informovat policii. Jestli jste ho neměla poté, co byl Eber zabit, a víte, že jím zabit nebyl – a jak jsem řekl, to se dá prokázat –, budete muset svou totožnost odhalit; to bude ale pouhá maličkost, protože tak se prokáže, že revolverem nebyl spáchán zločin. Nepředpokládám, že pan Jarrell bude někoho žalovat pro krádež.“

Pak zvedl další prst. „Druhý – můj předpoklad je, že jste Ebera zabila. V tom případě určitě revolver nevydáte, i kdybyste se k němu mohla dostat; a každá hodina, o kterou se moje oznámení policii zpozdí, znamená porušení zákona, který se vztahuje na vás i na mě.“

Wolfe otevřel oči. „Takže takhle si stojíme, dámy a pánové. Jak vidíte, záležitost je naléhavá a vyžaduje rychlé řešení. V téhle chvíli není co říct dál. Budu očekávat zprávu, že se revolver našel – čím dřív, tím líp. Porada končí, kromě pro jednoho z vás. Pan Foote navrhoval, aby se prověřily materiály o člověku, který převzal místo po panu Eberovi, o panu Greenovi, a já souhlasím. Pane Greene, zůstaňte tu, prosím. Pro ostatní porada zatím končí. Měl bych se omluvit za nedostatek pohostinnosti; stůl s občerstvením je připravený, měl jsem vás k němu už pozvat. Činím tak teď. Archie?“

Orrie Archie Cather Goodwin prohlásil: „Zval jsem je, pane Wolfe.“ Vstal a zamířil ke stolu. Roger Foote u něj byl ve stejném okamžiku jako on, aby bourbon nezahálel. S myšlenkou na to, že teď, když se budou přetřásat materiály o mně, by moje nervy mohly potřebovat něco na posilnění, jsem pana Goodwina požádal o skotskou s vodou. Ostatní se zvedli z křesel, očividně ne však proto, aby si došli pro občerstvení. Jarrell s Trellou rozmlouvali s Wolfem u jeho stolu; Corey Brigham stál za nimi a pletl se jim do řeči. Nora Kentová stála na konci gauče a vystřelovala kolem sebe ostré pohledy svých šedých očí. Když jsem viděl, že Wyman se Susan odcházejí, dal jsem Orriemu zrakem pokyn; vydal se do haly, aby je pustil ven. Upil jsem trochu své občerstvující skotské a přistoupil k Rogeru Footovi. „Děkuju mnohokrát, že jste si tak pochvalně omočil.“

„Neberte to osobně. Byl to jen takový nápad. Co o vás vím? Nic. A ostatní taky ne.“ Přistoupil ke stolu a sáhl po láhvi bourbonu.

Uvažoval jsem, jestli bych neměl vyrazit za Lois, nebojí nechat plavat – už tak jsem to měl dost nahnuté. Dalšího uvažování mě ale ušetřila ona sama; přivolala mě k sobě. Šel jsem tedy k ní. Skláněla se nad velkým glóbusem.

„Budeme dělat, jako že se koukáme na glóbus,“ řekla. „Říká se tomu krycí manévr. Chtěla jsem vám říct, že hned, jak jsem viděla toho chlápka, co nás pouštěl dovnitř, jsem si vzpomněla. Musím se ale zeptat na jedno – ví otec, kdo jste?“

Ukazovala na glóbusu na Venezuelu a já se díval na její ruku, která, jak jsem věděl, se krásně drží při hudbě. Bylo jasné, že nemá cenu snažit se něco jí nakecávat; věděla své. A na to, abych na věc šel jako Wolfe a zkoušel nějaké ‚předpoklady‘, jako to udělal on s Norou Kentovou, nebyl čas. A tak jsem tedy glóbus pootočil a ukázal na Madagaskar.

„Ano, ví,“ odpověděl jsem.

„Protože,“ pokračovala, „nemusí být zrovna výkvět rytířstva, ale je to můj otec, a kromě toho platí moje účty. Netaháte mě za nohu, že ne?“

„Strašně rád bych vás tahal za nohu, ale ne za tohle. Když mě váš otec v pondělí odpoledne přijímal, věděl, že jsem Archie Goodwin. Až bude chtít, abyste to věděla vy i ostatní, zřejmě vám to poví.“

„Mně nikdy nic neříká.“ Lois ukázala na Cejlon. „Kdybych vás chtěla kvůli něčemu vydírat, tohle by se nádherně hodilo, ale jestli někdy budu toužit po něčem od vás, chtěla bych, aby to vytrysklo, jako neovladatelná vášeň. Ne, že bych vám vyšla na půl cesty vstříc, to se pro dívku nehodí, ale taky bych neutíkala. Stačí, že –“

„Jdeš už, Lois?“

To promluvil Roger; vedle něj stála Nora. Lois prohlásila, že tohle je ten největší glóbus, jaký kdy viděla, a že se jí ani trochu nechce jít od něj pryč, a Roger prohlásil, že jí tedy jeden koupí; rád bych věděl, za co. Pak odešli a já zůstal s glóbusem. Jarrell s Trellou pořád ještě hovořili s Wolfem, Corey Brigham ale už byl pryč. Pak odešli i oni; mě ignorovali. Orrie byl v hale a pouštěl je ven; já si šel sednout do jednoho ze žlutých křesel, toho, ve kterém seděla Susan.

Poníženě jsem se uklonil. „Tak, pane,“ začal jsem, „chcete moje materiály. Narodil jsem se na Štědrý večer roku osmnáct set šedesát pět na porodnickém oddělení státní věznice v Ohiu. Když mě označkovali, vzali mě do –“

„Zavřete zobák.“

„Rozkaz, pane.“ Jakmile se objevil Orrie, vstal jsem a šel ke svému křeslu. „Chcete slyšet můj názor?“

„Ne.“

„Prosím, tak si poslužte. Sázím jedna ku dvaceti, že se ten revolver nenajde.“

Wolfe cosi zahuhlal.

Odpověděl jsem: „Lois si vzpomněla, kdo jsem, a já jí musel říct, že její otec o mně ví. Lois se o tom nebude nikde šířit. Sázím jedna ke třiceti, že se ten revolver nenajde.“

Wolfe cosi zahuhlal.

Odpověděl jsem: „Abych se vrátil k praktickým záležitostem – jediná skutečná otázka je, jak brzy zavoláme Cramera, a to se týká mě stejně jako vás. A mě dokonce víc. Sázím jedna ku padesáti, že se ten revolver nenajde.“

Wolfe cosi zahuhlal.

IX.

V sobotu v půl desáté jsem v podstatě snídal s Lois, Susan a Wymanem – ‚v podstatě‘ říkám proto, že jsme nesnídali po celou dobu společně – a pak jsem se vypravil na obchůzku do spodního poschodí dvojbytu; obhlédl jsem všechno kromě knihovny a kuchyně. Nebyla to prohlídka, pod polštáře nebo do zásuvek jsem se nekoukal. Wolfe předpokládal, že revolver někdo položí na takové místo, kde ho někdo jiný brzy uvidí, takže jsem prostě obcházel teritorium a používal oči. Docela určitě jsem nečekal, že revolver uvidím, když jsem na to vsadil jedna ku padesáti, a tudíž jsem byl ušetřen zklamání.

Neexistoval žádný rozumný důvod, proč bych v pátek v noci neměl spát ve své vlastní posteli, ale Wolfe řekl Jarrellovi – a byla u toho i Trella –, že hned, jak bude hotov s dotazy na tajemníkovu minulost, pošle mu ho zpátky. Vlastně mi to ani nijak nevadilo, protože se už stalo, že i sázka jedna ku padesáti vyšla, a kdyby někdo z nich ten večer revolver propašoval někam, kde bude na očích, bylo by mi potěšením, kdybych ho objevil já, nebo aspoň byl u toho, kdyby ho objevil někdo jiný. Takže než jsem šel v pátek spát, vypravil jsem se na obchůzku.

Moje druhá obchůzka v sobotu dopoledne byla důkladnější, a když jsem ji dokončil a cestou k předním dveřím vešel do přijímací haly, byl tam Steck.

„Mohl bych být nějak nápomocen, pane?“ zeptal se. „Něco jste hledal?“

Zadíval jsem se na něj. Co když je to takový ten loajální a oddaný starý rodinný sluha? Co když se bojí, že jeho pán je v takovém rozpoložení, že by mohl někoho odbouchnout, a tak tedy revolver sebral, aby pána uchránil pokušení? Neměl bych ho vzít nahoru k sobě a tam si s ním důvěrně pohovořit? Neměl bych ho vzít k Wolfovi? To by teda byl gól, kdybychom všechno vyklopili Cramerovi a kdyby na policii našeho klienta a jeho rodinu pořádně skřípli, a pak se ukázalo, že revolver měl celou tu dobu pod matrací Steck! Zadíval jsem se na něj a došel k názoru, že důvěrný pohovor by se měl nechat na nějakém takovém géniovi, jako je Wolfe, a odpověděl mu, že tady se nedá nijak pomoci, že jenom nemám jaksi stání, ale i tak mu děkuju. Viděl, že jdu ven, otevřel mi tedy dveře a snažil se tvářit úlevně.

Kdykoli je to možné, jdu každé dopoledne mezi devátou a jedenáctou, když Wolfe je nahoře u svých orchidejí, na procházku, abych si protáhl nohy a plíce naplnil výfukovými plyny; ale ven mě nehnala jen síla zvyku. V jedenáct měl za Jarrellem přijít asistent okresního státního zástupce, pravděpodobně v doprovodu čmuchala, aby se o zesnulém Jamesi L. Eberovi dověděl něco bližšího; s Jarrellem jsme se dohodli, že nebude na škodu, když se na území bytu nebudu vyskytovat.

Šel jsem pěšky přes třicet bloků k budově Gazette a zaskočil dovnitř zeptat se Lona Cohena, jestli se Obři přesunou do San Franciska. Taky jsem se ho vyptával na poslední novinky o Eberově vraždě a on se mě zeptal, kdo je Wolfův klient. Ani jeden z nás nedostal uspokojivou odpověď. Pokud on ví, policajti se pilně snaží objevit něco, čeho by se chytili a pomohli spravedlivé věci, a pokud já vím, Wolfovi se právě klientů nedostává, ale kdybych měl něco, co by bylo hodno přední stránky, dám Lonovi vědět. Odtud pak, s nohama už protaženýma, jsem si vzal taxíka na Pětatřicátou ulici.

Wolfe se už vrátil od svých orchidejí; seděl za stolem a diktoval cosi Orriemu, sedícímu za mým stolem. S pozdravením si dali na čas, což jsem ocenil, vždyť se jednalo o dva zaneprázdněné muže, zabývající se takovou důležitou věcí, jako je dopis Lewisi Hewittovi, ve kterém mu sdělovali, že pokvete kříženec Cochlioda noezliana a Odontoglossum armainvillierense a že ho zvou, aby se na něj přišel podívat. Protože jsem při snídani neměl svých obvyklých čtyřicet minut s ranními Timesy, vzal jsem si je z poličky a vydal se s nimi ke gauči; zrovna jsem si přečetl titulky na přední straně a sportovní rubriku, když zazvonil zvonek u předních dveří. Měl je jít otevřít člověk, usazený za mým stolem, tomu ale Wolfe právě říkal, jak správně napsat jakési slovo, které by nemělo být žádným problémem, takže jsem ke dveřím s jednosměrně průhledným sklem šel já.

Jediný pohled na pořízka v šedém obleku, na dvě široká ramena a velký červený obličej, mi stačil. Dal jsem dveře na řetízek, otevřel je na pět centimetrů, jak řetízek dovoloval, a promluvil do škvíry. „Dobrý den! Neviděl jsem vás už celé měsíce. Vypadáte pěkně.“

„No tak, Goodwine, otevřete!“

„Rád bych, ale nevím jak. Pan Wolfe má práci, učí tam někoho, jak se co píše. Co mu mám říct?“

„Řekněte mu, že chci vědět, proč vám změnil jméno na Alana Greena a obstaral vám místo tajemníka u Otise Jarrella.“

„S tím si lámu hlavu taky. Udělejte si zatím pohodlí, půjdu se ho zeptat. Samozřejmě, jestli to neví, ani se nemusíte obtěžovat a chodit dovnitř.“

Nechal jsem dveře otevřené na délku řetízku, abych se neprojevil jako nevychovanec, šel do kanceláře a k Wolfovu stolu. „Nerad ruším, ale inspektor Cramer chce vědět, proč jste mi změnil jméno na Alana Greena a obstaral mi místo tajemníka u Otise Jarrella. Mám mu to říct?“

Wolfe se na mě zamračil. „Jak tohle zjistil? To ta Jarrellovic holka?“

„Ne. Nevím. Jestli z toho chcete obviňovat nějakou ženskou, tak teda Noru Kentovou – ale pochybuju.“

„Zatraceně. Pusťte ho dovnitř.“

Vrátil jsem se dopředu, sňal řetízek a dveře otevřel. „Má radost, že jste přišel. Já taky.“

Poslední dvě slova Cramer možná ani neslyšel, protože hodil klobouk na lavici a už byl na půl cesty halou. Než jsem dveře zavřel a vrátil se do kanceláře, už seděl v červeném koženém křesle. Orrieho nebylo vidět. Do haly nepřišel, takže ho Wolfe musel poslat do předního pokoje. Dveře do něj byly zavřené. Šel jsem se zase posadit do svého křesla.

Cramer už mluvil. „Chcete, abych to opakoval? To, co jsem řekl Goodwinovi?“

„Ani nemusíte.“ Wolfe se k němu otočil; tvářil se zdvořile, ne však podlézavě. „Přirozeně, jsem ovšem zvědav, jak jste se to dověděl. Je pan Goodwin nějak pod dohledem?“

„Ne, ale dneska od osmi ráno je pod dohledem jistá adresa na Páté avenui. Když byl Goodwin ve tři čtvrti na deset viděn, jak odtamtud odchází, a byl poznán, a když člověk v hale vypověděl, že chlap, který právě vyšel, se jmenuje Alan Green a že je to tajemník Otise Jarrella, a když to bylo hlášeno mně, nebyl jsem jenom zvědavý. Kdybych byl jenom tak zvědavý, řekl bych seržantu Stebbinsovi, aby sem zavolal. Přicházím ale osobně.“

„S uznáním kvituji váš zápal pro věc, pane Cramere. A je milé zase vás vidět, ale obávám se, že mi to dneska nějak pomalu myslí. Musíte se s tím nějak vyrovnat. Nevěděl jsem, že přijmout zaměstnání pod cizím jménem je zločin proti lidské společnosti, a tudíž také předmět policejního vyšetřování. I vašeho? Náčelníka oddělení pro vyšetřování vražd?“

„Vyrovnávat se s něčím, co se týká vás, bych už měl umět. Mám v tom dost dlouhou praxi. Ale přisámbohu, to je taky všecko, co –“ Náhle se zarazil, vytáhl z kapsy doutník, poválel ho mezi dlaněmi, strčil si ho do úst a sevřel v zubech. Nikdy si žádný nezapálil. Pouhý pohled na Wolfa, zvuk jeho hlasu a k tomu vzpomínky, které pohled i hlas vyvolávaly, stačily k tomu, aby se v něm vzpěnila krev, a ta potřebovala něco na uklidnění.

Cramer vyndal doutník z úst. „S vámi je to dost zlé, i když nejste sarkastický,“ prohlásil; už se ovládl. „Když jste, naděláte nejvíc problémů. Víte, že ve čtvrtek odpoledne byl ve svém bytě na Devětačtyřicáté ulici zastřelen, zavražděn, člověk jménem Eber? Předevčírem?“

„Ano, to vím.“

„Víte, že byl pět let tajemníkem Otise Jarrella a nedávno dostal vyhazov?“

„Ano, to vím taky. Dovolte, abych poznamenal, že tohle působí trochu hloupě. Čtu noviny.“

„Dobrá, patří to do obrazu situace, a ten vy chcete. Podle získaných informací se Goodwin u Jarrella poprvé objevil v pondělí odpoledne, tři dny předtím, než byl Eber zabit. Jarrell tomu člověku v hale řekl, že Goodwin se jmenuje Alan Green a že tam bude bydlet. A taky ano. Bydlel tam.“ Trhl hlavou ke mně. „Je to tak, Goodwine?“

„Je,“ přiznal jsem.

„Byl jste tam od pondělí, pod nepravým jménem, jako Jarrellův tajemník?“

„Byl – a měl jsem na starosti pochůzky. Teď tam nejsem.“

„To máte zatraceně pravdu, že nejste. Teď tam nejste, protože jste věděl, že k Jarrellovi přijde někdo z úřadu okresního státního zástupce, a nechtěl jste tam v tu dobu být. Je to tak?“

„Vzpomeňte si na Pátý dodatek, svědectví proti sobě samému, a že nikdo nesmí být dvakrát trestán za stejný čin.“

„Blbost. Ten platí pro rudé a pro vyděrače, ne pro takové kašpary, jako jste vy.“ Prudce se otočil zpátky k Wolfovi, usoudil, že zase potřebuje zklidnit krev, strčil si tedy doutník do úst a převaloval ho mezi zuby.

Pak ho zase vyndal. „Tak tohle je obraz situace, Wolfe,“ prohlásil. „Zatraceně, nemáme vůbec nic, čeho bychom se chytili a co by nás dovedlo k tomu, kdo Ebera zabil. Samozřejmě, nejlepší zdroj informací o tom, co byl zač, je Jarrell a ostatní u něj doma. Eber tam nejen pracoval, ale taky tam bydlel. Máme toho o něm spoustu, ale nic, co by se hodilo jako motiv pro vraždu. Došli jsme k názoru, že s Jarrellem a tím spolkem tam se už asi dál nedostaneme, a bude tedy líp soustředit se na jiné možnosti, a pak i na tuhle. Na Goodwina. Goodwina a vás.“

Zadíval se na nás zúženýma očima; pak si uvědomil, že jít na to takhle je to nejhorší, co může udělat, a zase je rozevřel. „Teď se mají věci jinak. Když vás člověk jako Jarrell najme na něco tak důležitého, že jste dokonce ochoten se obejít bez Goodwina, že ten tam jde a bydlí u něj pod nepravým jménem jako jeho tajemník, a když člověk, který to místo předtím zastával, je za tři dny zavražděn, snad nečekáte, že uvěřím, že tu není žádná spojitost?“

„Nevím, jestli vám dobře rozumím, pane Cramere. Spojitost mezi čím?“

„Čerta starého mi nerozumíte! Mezi tím, proč vás Jarrell najal, a tou vraždou!“

Wolfe přikývl. „Skutečně, předpokládal jsem, že myslíte právě tohle, ale na předpoklady jsem opatrný. Vy byste měl být taky. Předpokládáte, že mě pan Jarrell najal. Máte pro to nějaké důvody? Není třeba možné, že mě najal někdo jiný, a já pana Goodwina nasadil do Jarrellova domu proto, aby získal informace pro mého klienta?“

Tím to bylo hotovo. Už od chvíle, kdy jsem pootevřel na pět centimetrů dveře a převzal Cramerův vzkaz pro Wolfa, jsem si myslel, že Wolfe pravděpodobně došel k názoru, že tohle celé je moc žhavé, než aby si tím pálil prsty, a že to strčí do rukou Cramerovi; teď jsem si to už nemyslel. O Jarrellově revolveru se mluvit nebude. Pokušení naučit Cramera být opatrný na předpoklady se nedalo odolat.

Cramer jen zíral. „Proboha, a kdo je teda váš klient? Ale ne – to bych z vás nikdy nedostal. Ale jedno mi snad můžete říct: byl vaším klientem Eber?“

„Kdepak.“

„Tak je jím teda Jarrell, nebo ne? Je vaším klientem Jarrell?“

Wolfe teď byl na koni. „Pane Cramere, jsem si vědom, že jestli mám informaci, týkající se zločinu, který vyšetřujete, jsem povinen vám ji sdělit; jenže to, jestli se taková informace toho zločinu týká, musí být něčím podložené, ne ale nějakým vaším okamžitým nápadem nebo spekulací, nýbrž nějakým přijatelným myšlenkovým postupem. A protože nevíte, jakou informaci mám, zatímco já to vím, nemůžete takový postup použít a musíte to nechat na mně. Můj závěr je, že nemám, co bych vám řekl. Na jedinou vaši otázku, která je zjevně relevantní – jestli pan Eber byl mým klientem –, jsem odpověděl. Samozřejmě se zeptáte pana Jarrella, jestli je mým klientem, a řeknete mu, že jeho tajemník je můj asistent Archie Goodwin; tomu nemůžu zabránit. Mrzí mě, že jste vynaložil tolik námahy a chodil sem, ale svůj čas jste nepromarnil úplně; dověděl jste se, že pro pana Ebera jsem nepracoval.“

Cramer pohlédl na mě; pravděpodobně proto, že za prvé, kdyby se pořád díval na Wolfa, musel by ho fyzicky napadnout; za druhé proto, že mohla vyvstat otázka, jestli náhodou nebudu nesouhlasit se závěrem, ke kterému Wolfe přijatelným myšlenkovým postupem dospěl. Na Cramerův pohled jsem odpověděl přátelským úsměvem, který, jak jsem doufal, nebude považovat za sarkastický.

Strčil si doutník do úst, sevřel ho v zubech, vstal a risknul ještě jeden pohled na Wolfa; pohled to nebyl dlouhý. Pak se otočil a oddusal pryč. Zůstal jsem na místě, dokud neprošel halou, pak jsem se šel podívat, jestli je naštvaný tak, že na nás zkusí nějaké násilí. Nebyl; už byl venku a zavřel za sebou dveře.

Když jsem se vrátil do kanceláře, Wolfe mě úsečně vyzval: „Zavolejte panu Jarrellovi!“

„Ještě u něj možná bude asistent okresního státního zástupce.“

„To je jedno; zavolejte mu.“

Šel jsem ke svému stolu, vytočil číslo, dostal Noru Rentovou a sdělil jí, že pan Wolfe si přeje mluvit s panem Jarrellem. Odpověděla, že pan Jarrell má práci a zavolá později, a já na to, že čím dřív, tím líp, protože záležitost je naléhavá. Řekněme za dvě minuty. Telefon se ozval jen o málo později; volal Jarrell a Wolfe si hovor převzal. Já zůstal u svého přístroje.

Jarrell řekl, že šel k jinému telefonu, protože má u sebe dva lidi z úřadu okresního státního zástupce; Wolfe se zeptal: „Zmínili se o panu Goodwinovi nebo o mně?“

„Ne; proč by to dělali?“

„No, mohli by. Byl tu inspektor Cramer z oddělení pro vyšetřování vražd; právě odešel. Hlídají vchod do vašeho domu, a když pan Goodwin dneska dopoledne vycházel, poznali ho; je jim známo, že u vás byl od pondělí jako váš tajemník pod jménem Alan Green. Pan Goodwin vám pověděl, co se stane, když tohle vyjde najevo, a to se taky stalo. Panu Cramerovi jsem neřekl nic kromě toho, že pan Eber nebyl můj klient. Vy samozřejmě –“

„Řekl jste mu, proč jsem vás najal?“

„Vy mě neposloucháte. Říkám, že jsem mu nedal vůbec žádné informace. Neřekl jsem mu ani to, že jste mě najal, natožpak proč. Samozřejmě, že je máte ve chvilce na krku, protože vědí o panu Goodwinovi. Navrhuju, abyste situaci pečlivě uvážil. Neopomeňte mě ihned informovat o všem, co jim povíte. Když přiznáte, že jste mě najal –“

„Kruci, to přece musím! Říkáte, že o Goodwinovi vědí!“

„To vědí. Ale před panem Cramerem jsem se zmínil o možnosti, že mě najal někdo jiný, abych Goodwina poslal špehovat vás. Pouze jako možnost. Prosím, chápejte, že jsem mu neřekl nic.“

„Rozumím.“ Chvíle ticha. „Zatraceně.“ Chvíle ticha. „Musím si promyslet, co řeknu.“

„To udělejte. Nejlíp pro vás pravděpodobně bude, když jim povíte, že jste mě najal v osobní a důvěrné záležitosti, a zůstanete při tom. Ale jedna věc – čistě mezi námi – nesmí dojít k žádné hře na dvě strany. Můžu oznámit všechno, co vím o vašem revolveru a o tom, že zmizel, kdykoli to budu považovat za nutné nebo žádoucí. To jistě chápete.“

„Takhle jste to neříkal. Říkal jste, že to budete muset hlásit, jestliže se z možnosti, že Eber byl zabit mým revolverem, stane pravděpodobnost.“

„Ano, ale rozhodnu o tom já. Riskuju nepříjemnosti, a pan Goodwin taky. Nechceme přijít o licence. Bylo by bývalo moudré povědět to panu Cramerovi, když tu byl, ale on mě provokoval.“ Wolfe zavěsil a zuřivě se na mě podíval, jako kdybych ho byl provokoval já.

Zavěsil jsem a zuřivě se podíval na něj. „Starou belu licenci,“ oznámil jsem mu. „Riskujeme, že budeme jíst na účet státu New York od jednoho roku do deseti let; můžou nám to zkrátit za dobré chování.“

„Vy se do mě chcete pouštět?“ zeptal se. „Byl jste tu. Jazyk máte, to teda jo. Pustil byste si pusu na špacír, kdybych tu býval nebyl?“

„Ne,“ připustil jsem. „Je mi proti srsti. Má špatné způsoby. Nedostává se mu jemných mravů. Naopak zase – podívejte se na sebe; jste zdvořilý, vlídný, taktní, vždy ochotný vyhovět. Co teď? Šel jsem odtamtud pryč, když měli dostat návštěvu, ale teď po mně úřední místa jdou. Mám se vrátit?“

Odpověděl, že ne, aspoň do té doby, než se Jarrell ozve; šel jsem tedy do předního pokoje říci Orriemu, aby se zase dal do své denní práce, a pak jsem se vrátil na gauč a k Timesům.

X.

Příštího dne jsem si vyhledal ve slovníku výraz ‚zmatečný‘; vrah Jamese L. Ebera byl právě usvědčen, a když jsme o tom s Wolfem diskutovali, vyvstala otázka, zda by byl býval zachráněn jeden život, kdyby tu sobotu dopoledne Cramerovi řekl o Jarrellově revolveru, a Wolfe prohlásil, že to je zmatečná otázka, a já, ačkoli jsem si myslel, že to slovo znám dobře, se šel podívat do slovníku. Přestože jsem zaujal určité stanovisko, abych diskusi dodal trochu šťávy, musel jsem s ním souhlasit. Byla to zmatečná otázka, a pořád je.

Třicet hodin od sobotního poledne až do šesti večer v neděli neuběhlo zcela bez událostí, protože i zívnutí je událost, ale nikdo se nikam dál nedostával, já ze všech nejmíň. V sobotu brzy po obědě, když jsme s Orriem a Wolfem seděli u stolu, volal Jarrell a sdělil nám, jak si věci stojí. Cramer se vypravil od nás rovnou k němu a připojil se ke shromáždění v knihovně. Pravděpodobně tam nezačal rafat, protože ani inspektor nerafá na někoho, jako je Otis Jarrell, pokud nemusí; kladl ale otázky, na které měl v úmyslu dostat odpovědi. Vlastně dostal odpověď jen na jednu: najal Jarrell Nero Wolfa k něčemu? Ano. A k tomu hned další: přišel Archie Goodwin, alias Alan Green, jako Jarrellův tajemník proto, aby udělal něco, kvůli čemu byl Wolfe najat, nebo aby při tom pomáhal? Ano. To bylo všechno. Jarrell řekl, že ono ‚něco‘ je osobní a důvěrná záležitost, nijak se nevztahující k vyšetřování, a tak na to můžou klidně zapomenout.

Háček byl v tom, že Cramer nezapomene; ale zřejmě se rozhodl, že to pro tuto chvíli může nechat plavat, protože za celých těch třicet hodin o něm nebylo ani slechu.

Neviděl jsem nejmenší důvod, aby se Alan Green objevoval znova na scéně, a Jarrell zjevně taky ne, protože oznámil, že Alan Green už není; rodině i Coreymu Brighamovi pověděl, kdo jsem a proč jsem, ale o ‚proč‘ se vyjadřoval jen nejasně. Nero Wolfa angažoval v obchodní záležitosti a Wolfe mě poslal, abych shromáždil některá fakta, která potřebuje. Jarrell taky řekl, že se už nevrátím, ale tady ho Wolfe zarazil. Vrátím se a až na další zůstanu. Když se Jarrell zeptal proč, Wolfe odpověděl, že proto, abych shromáždil fakta. Když se Jarrell zeptal jaká, Wolfe odpověděl, že fakta, která potřebuje. Jarrell, s vědomím, že když k sobě nepustí mě, bude brzy pouštět Cramera, který se přijde vyptávat na revolver, se s tím musel smířit. Když Wolfe zavěsil a přístroj odsunul, požádal jsem ho, aby mi dal seznam fakt, která potřebuje.

„Jak vám k čertu můžu něco takového dát, když nevím, která to jsou?“ zeptal se. „Když se bude něco dít, chci vás tam, a když tam budete, je pravděpodobnější, že se to něco dít bude. Teď, když vědí, kdo jste, představujete hrozbu; budete jim brnkat na nervy, aspoň jednomu z nich, a to ho může vyburcovat k činu.“

Protože byl květen, dalo by se čekat, že aspoň někdo z nich bude chtít odjet na zbytek víkendu z města, a někdo by byl určitě odjel, nebýt toho brnkání na nervy. Možná taky, že jim Jarrell řekl, aby se drželi doma; v každém případě přišli v sobotu k obědu všichni. Teď, když jsem měl svoje jméno zpátky, chovali se vůči mně různě. Roger Foote považoval za velkou srandu, jak Wolfa žádal, aby prověřil mou minulost; mohl se umlátit smíchem. Trella v tom žádný vtip neviděla a nechtěla vidět ani mě; dny vrkání, aspoň pokud šlo o Alana, byly pryč. Wyman navenek nereagoval ani tak, ani tak. Susan se málem přetrhla snahou dát mi najevo, že ve mně pořád ještě vidí lidskou bytost. Když jsem při koktejlu míchal pro Lois Bloody Mary, dokonce za mnou přišla a prohlásila, že doufá, že se nezapomene a nebude mě oslovovat ‚pane Greene‘.

„Tak si říkám,“ dodala téměř s úsměvem, „že můj mozek by potřeboval víc buněk. To jméno – Alan Green – a vás jsem si v jedné té buňce spojila, a ta teď neví, co dělat.“

Uklidnil jsem ji, že je úplně jedno, jak mi bude říkat, pokud to bude začínat na ‚G‘. Nezapomínal jsem, že má být zmijí, ani to, že byla jediná, kdo mě uvítal, ani to, že mě táhla přes půl pokoje na neviditelném provázku. Už se to neopakovalo, ale jednou to docela stačilo. Ještě jsem se o ní ničeho nedomákl, to v žádném případě. A vlastně mě trochu překvapilo, že tu ji i Wymana ještě vidím, když ji Jarrell před svědky obvinil, že sbalila ten revolver. Možná, že zůstávají přesně proto, aby se tahle záhadička vyjasnila. Jejím drobným ústům v drobném oválném obličeji přišlo zatěžko se usmívat, ne proto, že by ta ústa byla nesmělá, ale proto, že byla tvrdošíjně sevřená.

Čekal jsem, že po obědě se bude hrát bridž, ale nehrál se. Jarrell a Trella měli vstupenky na jakousi show, Wyman se Susan zase na jinou. Nora Kentová se chystala ven, cíl cesty neznámý. Roger Foote navrhoval tak hodinku si zahrát gin řka, že musí brzy zalehnout, protože ráno musí vstávat v šest; pojede do Belmontu. Zeptal jsem se proč, neboť v neděli se nezávodilo, a on odpověděl, že musí jít obhlédnout koně. Odmítl jsem pozvání na gin a vydal se za Lois. Zdržet se na večer nemělo význam, protože tu nebude nikdo, komu by se brnkalo na nervy, kromě Rogera, a ten šel brzy do postele; řekl jsem tedy Lois, že teď, když se jmenuju jinak, by bylo možné i příjemné pozvat ji do klubu Flamingo. Snad neměla žádné plány, protože víkend už byl stejně narušený, anebo nějaké plány měla, ale zželelo se jí mě; anebo moje osobní kouzlo na ni bylo prostě moc. Takže jsme šli a vrátili se kolem druhé v noci.

V neděli to zprvu vypadalo tak, že bych docela dobře už mohl začít představovat hrozbu. U snídaně byli se mnou čtyři – Wyman, Susan, Lois a Nora. Jarrell už posnídal a kamsi odešel, Roger odjel obhlédnout koně a Trella ještě nevstala, jak jsem vyrozuměl. Do budoucna to ale nevypadalo nijak slibně. Nora půjde do Muzea moderního umění na Picassovu výstavu, očividně na celý den. Susan půjde do kostela. Wyman se odebral s náručí nedělních novin na terasu; takže když Lois prohlásila, že se jde projít, řekl jsem, že já taky – a kterým směrem že se mám vydat? Opačným než ona, nebo s ní? Řekla, že můžeme zkusit její směr a uvidíme, co to udělá. Zjistil jsem, že do parku nechce, pravděpodobně kvůli veverkám, takže jsme se zdržovali v ulicích – Madison avenue a Park avenue. Po půlhodině si vzala taxík, že půjde poobědvat s nejmenovanými přáteli; pozvala mě, abych se připojil, ale mě napadlo, že by bylo líp jít se poohlédnout po někom, pro koho bych mohl představovat hrozbu. Cestou zpátky jsem zatelefonoval Wolfovi a sdělil mu, co se událo: nic. V přijímací hale mi Steck řekl, že pan Jarrell se mnou chce mluvit v knihovně.

Domníval se, že má nějaké novinky, ale nijak jimi na mě nezapůsobil. Strávil hodinu v klubu Penguin se starým přítelem, nebo přinejmenším se starým známým, policejním komisařem Murphym, a byl jím ujištěn, že okresní státní zástupce a policie udělají všechno, co je v jejich silách, aby byl vrah Jarrellova bývalého tajemníka postaven před spravedlivý soud, ale nikdo se nebude úředně vrtat v Jarrellových soukromých záležitostech. Řádní občané si zaslouží, aby se s nimi zacházelo s úctou, a taky se s nimi tak zacházet bude. Jarrell řekl, že zavolá Wolfovi a poví mu o tom, a já ho ujistil, že to bude fajn. Nedodal jsem už, že na Wolfa to zapůsobí ještě míň než na mě. Úřední vrtání se tomu bude říkat, jestli – a až – se úřední místa dovědí o Jarrellově revolveru.

Cestou jsem si taky koupil noviny a šel s nimi do salonu; nikoho jsem tam nenašel, doplnil jsem si tedy znalosti o událostech ve světě včetně poslední nenovinky o Eberově vraždě. O udivující skutečnosti, že z Jarrellova nového tajemníka se nevyklubal nikdo menší než proslavený detektiv Archie Goodwin, Wolfův věrný sluha Pátek, Sobota, Neděle, Pondělí, Úterý, Středa a Čtvrtek, v nich nebyla ani zmínka. Cramer ani okresní státní zástupce očividně nebyli ochotní poskytnout mi zdarma publicitu dřív, než budeme s Wolfem zapleteni do vraždy – jestli tedy budeme; typický úzkoprsý přístup malého člověka. Bylo tudíž na Wolfově oddělení pro styk s veřejností, jmenovitě na mně, abych s tím něco udělal; a kromě toho jsem taky dlužil sousto Lonu Cohenovi. Šel jsem tedy do svého pokoje a zavolal mu; hned jsem toho litoval, protože se pokoušel naléhat, abych mu naservíroval plný talíř. Sotva jsem zavěsil, už mě burcoval zvonek zeleného telefonu; volal asistent okresního státního zástupce Mandelbaum a vyzval mě, abych se ve tři hodiny odpoledne dostavil do jeho kanceláře k neformálnímu popovídání. Řekl jsem mu, že mě bude těšit, a sešel dolů sehnat si nějaké údaje, jelikož mě Steck informoval, že v půl druhé se podává oběd.

U oběda nebylo nijak veselo, protože přišli jen tři – Jarrell, Wyman a Susan. Susan pronesla všehovšudy snad třicet slov, jako například: „Vezmete si smetanu, pane Goodwine?“ Oznámil jsem, že ve dvě třicet odcházím na schůzku v úřadu okresního státního zástupce. Řekl jsem to v domnění, že tím možná někomu zabrnkám na nervy, Wyman si však jen ukazovákem a palcem stiskl svůj tenký rovný nos; nemohl bych tvrdit, jestli to myslel jako sprostou urážku, nebo ne. Susan řekla pouze, že se domnívá, že mluvit s asistentem okresního státního zástupce je pro detektiva hračka, ona že by ale byla vyděšená k smrti. Jarrell neřekl v té chvíli nic, ale když jsme vstali od stolu, vzal mě stranou a chtěl vědět, co a jak. Připomněl jsem mu, že jelikož policejní komisař slíbil, že se nikdo nebude úředně vrtat v jeho soukromých záležitostech, žádné problémy nenastanou. Mandelbaumovi jen povím, že jsem součástí soukromých záležitostí pana Jarrella, a tudíž budu mlčet jako ryba.

To jsem taky udělal. Cestou jsem zavolal Wolfovi, protože ten vždycky rád ví, kde jsem; trochu jsem se tím zdržel a do předpokoje kanceláře jsem dorazil ve 3.02, a pak jsem musel čekat přesně jednu hodinu sedmnáct minut. Když jsem byl ve 4.19 k Mandelbaumovi uveden, neměl jsem nejmenší náladu něco mu říkat, snad kromě toho, že je zase o něco plešatější a baculatější, než když jsem ho viděl naposledy, ale překvapil mě. Čekal jsem, že se pokusí jít na mě s bičem, nebo naopak s cukrem, abych vyklopil něco o tom, co u Jarrella dělám, ale vůbec na to nezavedl řeč. Bylo vidět, že Jarrellovo posezení s komisařem se neminulo účinkem. Omluvil se, že mě nechal čekat, a pak se zajímal o to, co jsem viděl a slyšel, když jsem ve středu v poledne vešel do ateliéru a našel tam Jamese L. Ebera s paní Wyman Jarrellovou. A taky jestli jsem Ebera viděl s někým jiným, nebo někoho slyšel o něm mluvit.

Jelikož se jednalo o Ebera a o to, kde se pohyboval a s kým se stýkal den předtím, než byl zabit, nemohl jsem dost dobře prohlásit, že jsem přijatelným myšlenkovým postupem došel k závěru, že tohle nemá s věcí co dělat, takže jsem mu vyhověl. Dokonce jsem mu slovo od slova opakoval, co jsme si s Eberem a Susan řekli. Chvíli se pokoušel dostat mě k tomu, abych si vzpomněl na další slova či poznámky, pronesené v době, kdy se o Eberovi a o tom, jak se tam toho dne objevil, mluvilo, ale to jsem přešel mlčením; slyšel jsem toho málo, hlavně u oběda, a to jsem oznámil Wolfovi; nic z toho ale nenasvědčovalo přání nebo úmyslu Ebera zabít, a nevěděl jsem, proč bych to měl povídat do protokolu.

Protokol se ovšem konal. Byla přítomna stenografka, a když se mnou byl Mandelbaum hotov, zase jsem čekal, až se sepíše na stroji, abych ho podepsal. Četl jsem ho a neshledal nic, co by bylo třeba měnit, takže jsem se podepsal ‚Archie Goodwin, alias Alan Green‘. Říkal jsem si, že tohle může klidně být v protokolu taky.

Když jsem byl v 5.40 zase zpátky na své základně, na které jsem představoval hrozbu, zjistil jsem, že se v salonu provozuje bridž, ale jen u jednoho stolu; hráli Jarrell, Trella, Wyman a Nora. Na můj dotaz mě Steck informoval, že ani Lois, ani Roger se ještě nevrátili a že paní Wyman Jarrellová je v ateliéru. Vykročil jsem chodbou, dveře ateliéru našel otevřené a vešel dovnitř.

Do ateliéru přicházelo jen světlo z chodby a zářila tu televizní obrazovka. Susan seděla ve stejném křesle jako tenkrát, na stejném místě. Protože se soustředila na obrazovku, kde probíhal diskusní pořad ‚Ptáme se vás‘, nebyly podmínky příliš vhodné pro profesionální postoj, ale osobní postoj mohl být zajímavý. Okolnosti byly přesně stejné jako předtím, a já byl zvědavý. Kdybych ucítil, že se blíží další nával mámení, můžu se vrhnout ke dveřím a do bezpečí. Obešel jsem její křeslo zezadu, abych jí nezaclonil obrazovku, a posadil se na druhé straně.

Byl bych se rád díval na ni, na její profil, místo na obrazovku, abych kouzlu poskytl veškeré šance, ale mohla by si to špatně vyložit, takže jsem si hleděl ‚Ptáme se vás‘ až do samého konce. Moc jsem se toho nedověděl. Ptali se, co dělat s extra bystrými dětmi, a jelikož žádné nemám, a od těch, které jsem viděl a slyšel na obrazovce a v kině, jsem měl v úmyslu držet se co nejdál, pořad se mě netýkal.

Když problém vyřešili a začaly reklamy, Susan se ke mně otočila. „Mám to nechat, až budou zprávy?“

„Jistě; ještě jsem neslyšel výsledky košíkové.“

Nedočkal jsem se jich; z tohohle přístroje ne. Na obrazovce vystupoval Bill Brundage, jediný, kdo dokáže obracet oči v sloup a předstírat, že hledá správné slovo, když ho má přímo před sebou a každý ví, jaké slovo to je. Poslouchal jsem jedním uchem, zatímco nám servíroval poslední novinky o rozpočtu, o ministru Dullesovi, o pár šetřeních, prováděných Senátem, a tak dál; pak ale najednou zaujal obě moje uši.

„Dnes odpoledne byla v automobilu, zaparkovaném v Devětatřicáté ulici nedaleko Sedmé avenue, nalezena mrtvola Coreyho Brighama, známé osobnosti a světáka. Podle policejní zprávy byl střelen do prsou. Mrtvola ležela na podlaze auta před zadním sedadlem, zakrytá kobercem. Tělo bylo objeveno tak, že jakýsi chlapec viděl, jak zpod okraje koberce vykukuje špička boty, a nález ohlásil policii. Okna automobilu byla zavřená, zbraň se uvnitř nenašla. Pan Corey Brigham bydlel v Churchill Towers; byl to starý mládenec, známá postava ve společenských kruzích a ve světě zábavy.“

Susan mi sevřela paži, větší silou, než bych u ní čekal. Očividně si to okamžitě uvědomila a stáhla ruku zpátky. „Promiňte.“ Promluvila tiše, jako vždycky, a do toho hovořil Bill Brundage, ale její slovo jsem zachytil. Natáhl jsem ruku přes její klín do křesla na druhé straně a vypnul tlačítko na ovladači.

„Corey Brigham?“ ozvala se. „Řekl Corey Brigham?“

„Jistě, to řekl.“ Vstal jsem, šel ke dveřím, rozsvítil a vrátil se zpátky. „Povím to panu Jarrellovi. Půjdete se mnou?“

„Cože?“ Zvedla obličej. Bylo v něm ohromení. „Ach – ano, povězte jim to. Povězte jim to vy.“

Bylo zřejmé, že nechce jít, tak jsem ji tam tedy nechal. Cestou po chodbě jsem si říkal, že ta novinka pro jednoho z nich novinkou třeba ani nebude. Bylo dokonce možné, že to není novinka ani pro Susan. U karetního stolku právě vykládali; postavil jsem se a čekal, až shrábnou poslední karty.

„Zbytečně jsem vyhodil královnu, sakra,“ hartusil Jarrell. Obrátil se ke mně. „Něco nového, Goodwine?“

„Od okresního státního zástupce nic,“ sdělil jsem mu. „Jen samé běžné věci, jako třeba, kdy jsem Jima Ebera naposledy viděl – a to naposledy bylo taky jen jednou. Teď se bude vyptávat, kdy jsem naposledy viděl Coreyho Brighama. Vás se bude vyptávat taky. A všech tady.“

Viděl jsem do tváří třem z nich – Jarrellovi, Trelle a Wymanovi; Nora míchala. Z žádné tváře jsem nic nevyčetl. Nemělo smysl to prodlužovat, takže jsem pokračoval: „Něco nového bylo právě v televizi. V zaparkovaném autě našli mrtvolu Coreyho Brighama. Zastřeleného. Zavražděného.“

První se vzpamatoval Jarrell. „To snad ne!“ Nora přestala míchat, trhla prudce hlavou a podívala se na mě; upřely se na mě i Trelliny modré oči. Wyman řekl: „Neutahujete si z nás, že ne?“

„Neutahuju. Vaše manželka u toho byla – teda v ateliéru; slyšela, když to hlásili.“

Wyman odstrčil židli, vstal a byl pryč. Jarrell se zeptal: „Že ho našli v autě? Čím autě?“

„Nevím. To, co vím, vám odvysílám doslova. V tom vynikám.“ Udělal jsem to; napodobit podání Billa Brundage jsem nezkoušel, jen jsem opakoval jeho slova. Na konci jsem dodal: „Teď víte všechno co já.“

Pak promluvila Trella. „Říkáte, že byl zavražděn. O vraždě se ale nic neříkalo. Mohl se zastřelit sám.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Zbraň se v autě nenašla.“

„A pak –“ vložila se do hovoru Nora, „nemohl by být pod kobercem. Kdyby se Corey Brigham chtěl zastřelit, udělal by to v jídelně klubu Penguin.“ Nemyslela to tak zle, jak se to čte; pouze konstatovala fakt.

„Neměl rodinu,“ ozvala se Trella. „My jsme asi byli jeho nejbližší přátelé. Neměl bys něco udělat, Otisi?“

„Mě teď nepotřebujete,“ prohlásil jsem. „Mrzí mě, že jsem vám musel přerušit hru.“ A Jarrellovi jsem řekl: „Kdyby něco, budu u pana Wolfa.“

„Ne!“ opáčil naléhavě. „Chci vás tady.“

„Brzy tady budete mít tak rušno, že na mě nebudete mít čas. Nejdřív váš bývalý tajemník a teď přítel Brigham. Mám obavy, že tohle si říká o úřední vrtání se ve vašich soukromých záležitostech, a já bych radši byl z cesty.“

Koukal jsem, abych už padal; docela jsem se divil, že ještě nikdo nepřišel, protože Jarrellovi vzbudili u úředních míst dost zájmu, aby si o nich posbírala dostatek všelijakých informací, a ta sbírka určitě taky obsahuje jméno Corey Brigham. Mohl by přijít třeba poručík Rowcliff – takovéhle pochůzky vyřizuje on; a ačkoliv bych nic neudělal radši, než že bych Rowcliffa vytahal za ucho, teď jsem na to neměl tu pravou náladu. Než někoho vytahám za ucho, třeba i Rowcliffa, chtěl jsem si promluvit s Wolfem. Takže jsem padal, přešel ulici a vzal si taxíka do města.

Wolfe byl v kanceláři sám; v neděli se tu Orrie nevyskytuje. Jediný pohled na Wolfa mi stačil. V ruce měl knihu; mezi stránky si strčil prst, aby neztratil místo, kam dočetl, ale nečetl. Dobrý titulek pod obraz jeho obličeje, když ho ke mně otočil, by byl Blížící se bouře.

„Takže,“ začal jsem cestou ke svému stolu, „vidím, že žádné novinky nenesu. Už jste to slyšel.“

„Slyšel,“ zavrčel temně. „Kde jste byl vy?“

„Díval se se Susan na televizi. Slyšeli jsme to spolu. Oznámil jsem to Jarrellovi, jeho ženě, Wymanovi a Noře Kentové. Lois a Roger tam nebyli. Nikdo neječel hrůzou. Pak jsem se sbalil a jdu si pro instrukce. Kdybych tam zůstal, nevěděl bych, jestli přišel čas vypustit obušek z pytle ven. Vy to víte?“

„Ne.“

„Chcete tím říct, že ten čas ještě nepřišel, nebo že nevíte, jestli přišel?“

„Obojí.“

Otočil jsem křeslo dokola a posadil se. „To není možné. Kdybych něco takového řekl já, tak prohlásíte, že mám o kolečko míň; jenomže takový výraz vy nepoužíváte. Řeknu to teda co nejjednodušeji: chcete mluvit s Cramerem?“

„Ne. S panem Cramerem budu mluvit, až to bude nutné.“

Blížící se bouře poněkud polevila. „Archie, jsem rád, že jste přišel. Přiznávám, že vás potřebuju, abych to ‚ne‘ měl komu říct. A teď, když jsem to řekl, můžu snad zase číst.“ Otevřel knihu. „S nikým nebudu telefonovat a nikdo mi sem nepoleze, dokud nebudu mít víc fakt.“ Wolfovy oči se vrátily ke knize; četl dál.

Byl jsem rád, že je rád, že jsem přišel, ale na druhé straně jsem zase rád nebyl, jestli se vyjadřuju jasně. Mohl jsem docela dobře zůstat tam, odkud jsem přišel, a vytahat Rowcliffa za ucho.

XI.

Tu noc jsem poprvé, téměř po týdnu, spal ve své vlastní posteli.

Ta neděle večer a část pondělí bylo docela zajímavé období. Předpokládám, že jste si všimli, jak Wolfe řekl, že nechce nikoho vidět ani slyšet, dokud nebude mít víc fakt; jak přesně chce ta fakta získat za podmínek, které stanovil – že nechce nikoho vidět ani slyšet –, to jsem nedokázal říci. Možná mimosmyslovým vnímáním, nebo uspořádá nějakou seanci. V pondělí před polednem se ale ukázalo, že tak to nemyslel. Doopravdy myslel to, že žádná fakta nechce. Kdyby viděl, jak se nějaký fakt blíží, zavřel by oči, a kdyby nějaký slyšel přicházet, zacpal by si prsty uši.

Takže to bylo velmi zajímavé období. Tady sedí Wolfe, praktický soukromý detektiv se žádným zdrojem příjmů kromě z toho, že občas někomu prodá pár orchidejí, s desetitisícovou zálohou v trezoru, s multimilionářským klientem, který má neodolatelné svědivé nutkání, a s vyhlídkou na tučný honorář za to, že se hne a udělá trochu prvotřídní detektivní práce – a on se bojí být se mnou společně v jedné místnosti, abych mu snad náhodou něco nepověděl. Nebude telefonovat s Jarrellem. Nepustí si ani rádio, ani televizi. Dokonce jsem ho podezříval, že v pondělí ráno ani nečetl Timesy, ačkoli na to bych přísahat nemohl, protože Timesy čte při snídani, a tu mu Fritz nosí na podnose do jeho pokoje. Je to takový lidský pštros s hlavou zastrčenou do písku, navzdory skutečnosti, že svým fyzickým vzhledem se pštrosu podobá míň než kterákoli jiná lidská bytost, s jedinou možnou výjimkou, a tou je vyhlášená Jackie Gleasonová.

Celkem vzato, panikařil. Byl ztuhlý strachem z toho, že se každou minutou může dovnitř přivalit nějaký fakt a donutit ho, aby mě poslal s náručí dárků za Cramerem; na zemi neexistuje nic, co by udělal s menší chutí; to by spíš snědl zmrzlinu s melounem nebo si dal na ústřice ředkvičky.

Chápal jsem, jak mu je, a dokonce jsem s ním soucítil. Když jsem v neděli večer a v pondělí dopoledne telefonoval s Jarrellem, dělal jsem, co jsem mohl, abych ho tahal za nohu; tvrdil jsem mu, že Wolfe sedí pevně v sedle – a bůhví, že taky seděl, ale ne v sedle – a vysvětloval mu, proč je líp, když se budu držet z cesty, aspoň na čas. Nebyla to ovšem chyba; jak jsem čekal, poručík Rowcliff rodinu Jarrelloých navštívil, ale nebyl ani moc nepříjemný, uvážíme-li takovou shodu okolností, že dva z Jarrellových společníků – bývalý tajemník a blízký přítel – to oba schytali v jediném týdnu. Samozřejmě, že Rowcliff nepříjemný byl; ten by byl nepříjemný i na svatého Petra, kdyby se mu ten chudák připletl pod nohy – ale aspoň necenil zuby.

S Wolfem jsem sice soucítil, nejsem ale takový génius jako on; a když už jsem zalezl do díry moc hluboko, než abych z ní ještě dokázal vylézt, chtěl jsem aspoň vědět, co se děje, a to natolik včas, abych se mohl jít dát ostříhat a taky si dát vyžehlit kalhoty, než se ukážu na předváděčce. Mezi půltuctem fakt, která mě mohla poslat přes palubu, byl jeden určitý, o kterém jsem se obzvlášť chtěl něčeho domáknout, ale ten se nikde poblíž nevyskytoval. Nebyla o něm zmínka v žádných zprávách, v neděli večer ani v pondělí ráno, ani v pondělních ranních novinách. Neměl ho ani Lon Cohen. Existovali čtyři mládenci – jeden na ústředí, jeden v pracovní skupině okresního státního zástupce, a dva v oddělení pro vyšetřování vražd –, kterým jsem v minulosti prokázal laskavosti; ti by ho mít mohli a mohli by mi taky prokázat laskavost, ale se dvěma vraždami v oběhu by bylo riskantní o něco je žádat.

Takže když deset minut před polednem zazvonil telefon a já dostal pozvání do úřadu okresního státního zástupce, hned jak se mi to bude hodit, byl jsem pořád bez informací. Wolfe byl ještě nahoře ve sklenících. Vždycky přichází v jedenáct, ale dneska dopoledne se neukázal – jak jsem říkal, ze strachu, abych mu snad náhodou něco nepověděl. Zavolal jsem mu domácím telefonem a oznámil, kam jdu; vyšel jsem ven, došel pěšky na Devátou avenui, tam si vzal taxíka a jel do Leonard Street.

Tentokrát mě nechali čekat jen pár minut a pak mě vzali k Mandelbaumovi. Byl jako obvykle zdvořilý; vstal a potřásli jsme si rukama. Jsem jen soukromý detektiv, to je pravda, ale pokud věděl, nedopustil jsem se ani zločinu, ani přestupku, a jediná možnost, jak asistent okresního státního zástupce může ze svého titulu odstranit označení ‚asistent‘, takže zůstane jen ‚okresní státní zástupce‘, spočívá ve volbách, a já jsem volič. Křeslo, které pro mě bylo na konci jeho stolu uchystané, stálo samozřejmě tak, že jsem seděl tváří k oknu.

To, po čem se ptal, bylo totéž, co předtím – co jsem u Jarrellových viděl a slyšel, teď samozřejmě pokud šlo o Coreyho Brighama namísto Jamese L. Ebera. Musím uznat, že tentokrát byly otázky k věci a taky bylo víc o čem mluvit, protože Brigham byl v pondělí přítomen u večeře a při bridži, pak byl přítomen ještě ve středu; a navíc jsem o něm mohl něco slyšet i jindy. Mandelbaum byl trpělivý a důkladný a nepokoušel se mě nějakým trikem nachytat. Často své dotazy pro kontrolu opakoval, to je ale běžné už po tolik století, že se tomu už ani nedá říkat trik. O jednom svém kontaktu s Brighamem jsem se nezmínil – o poradě u Wolfa v pátek odpoledne, a k mému překvapení se o něm nezmínil ani on. Byl bych řekl, že to už vyhrabali, ale zřejmě ne.

Pak Mandelbaum vyzval stenografku, aby šla přepsat protokol na stroji, a já vstal. „Bude jí to nějakou dobu trvat,“ prohlásil jsem. „Musím ještě vyřídit pár pochůzek; pak sem zajdu a podepíšu to. Pokud proti tomu nic nemáte.“

„To je v pořádku. Jistě. Jestli to stihnete, tak dneska. Řekněme do pěti.“

„Jo, určitě.“ Obrátil jsem se k odchodu; pak jsem se ještě otočil a usmál se na něj. „Mimochodem, snad jste si všiml, že jsem tady neučinil zadost své pověsti vtipálka.“

„Ano, toho jsem si všiml. Možná, že vám ty vaše vtípky docházejí.“

„Doufám, že ne. Příště se polepším. Řekl bych, že jsem se v myšlenkách příliš důkladně zabýval něčím, co jsem právě slyšel – kulkami.“

„Jakými kulkami?“

„No přece těmi dvěma. To se k vám ještě nedostalo? Že kulka, co zabila Ebera, a ta, co zabila Brighama, pocházejí ze stejné zbraně?“

„Já myslel, že to je –“ zarazil se. „Kde jste to slyšel?“

Znova jsem se na něj usmál. „Já vím, to se tají. Ale nebojte se, já to ven nevynesu – možná, že to neřeknu ani panu Wolfovi. Ale dlouho to nevydrží, je to moc žhavá záležitost. Chlapa, co mi to řekl, to přímo pálilo na jazyku; ale ten mě zná.“

„Kdo to byl? Kdo vám to řekl?“

„Myslím, že komisař Murphy. Tady máte můj vtípek; už se asi dostávám do formy. Asi jsem se o tom neměl zmiňovat. Promiňte. Před pátou přijdu podepsat ten protokol.“ Odcházel jsem; volal za mnou, chtěl vědět, kdo mi to řekl, já ale odpověděl, že si nevzpomínám, a odešel jsem.

Takže fakt je fakt, a já ho mám. Nic jsem neriskoval. Kdyby se ukázalo, že to fakt není, a Mandelbaumova reakce by to byla potvrdila, mohlo by to být tak, že mi někdo blbne hlavu, a já bych si samozřejmě nepamatoval, kdo. No, fajn, takže fakt bych měl. Kdyby Wolfe věděl, s čím se vracím domů, asi by se zamknul ve svém pokoji a nezvedal telefon, a já bych musel hulákat skrz dveře.

Právě zasedl k obědu – k plátkům červeného chňapala pečeným na másle s citronovou šťávou a mandlemi –, takže jsem si to zatím musel nechat pro sebe. I kdyby neplatilo pravidlo, že pracovní záležitosti jsou u stolu tabu, neměl bych to srdce oběd mu kazit. Ale pořád ještě bych mohl potřebovat dát se ostříhat a dát si vyžehlit kalhoty, a tak sotva jsme přešli do kanceláře a byla nalita káva, promluvil jsem. „Strašně nerad s tím přicházím hned po obědě, ale asi byste to měl vědět. Už nejsme v blátě. Už jsme v louži. Aspoň tak se mi to jeví.“

Wolfe obvykle upije tři malé doušky, dokud je káva ještě pořádně horká, než šálek postaví; tentokrát, protože zná tón mého hlasu, upil jen dva.

„Jeví?“

„Ano, pane. Jeví jen proto, protože to může být domněnka. Mandelbaum se mě přes hodinu vyptával, co jsem viděl a slyšel o Coreym Brighamovi, co od něj samotného a co v jeho přítomnosti. Řekl jsem, že se později stavím podepsat protokol, vstal jsem k odchodu, a cosi mu pověděl. Takže si můžete utvořit vlastní názor. Vyložím vám to.“

Vyložil jsem mu to. Jeho svraštělé obočí na začátku mého výkladu se ke konci změnilo v zamračení, které z jeho tváře udělalo zorané pole. Neříkal nic, jen se mračil. Nestává se často, aby jeho pocity byly tak silné, že se mu nedostává slov.

„Jestli chcete, můžete se na mě vztekat, že jsem to vyhrabal,“ prohlásil jsem. „Kdybych to s ním byl nezaválel, za den, možná za dva, byste s tím stejně musel něco dělat. Ale můžete se vztekat a myslet současně; jak tak na vás koukám, zdá se mi, že by to spíš chtělo myslet. Předpokládám, že váš názor je stejný jako můj.“

Wolfe odfrkl. „Názor? Pcha! Mohl ho taky potvrdit.“

„Ano, pane.“

„Je to prosťáček. Měl poznat, že vám sedl na lep.“

„Ano, pane. Můžete se vztekat i na něj.“

„Vztekání nepomůže. A moje myšlení nepomůže taky – pokud myslet dokážu. Tohle je pohroma. Zbývá jen jediná věc: jestli to máme potvrdit, než budeme jednat, a když ano, tak tedy jak.“

„Kdybyste tam byl, pochybuju, že byste to považoval za nutné. Kdybyste viděl jeho obličej, když řekl ‚já myslel, že to je –‘ a pak zmlknul…“

„Bezpochyby. Je to prosťáček.“

Wolfe položil dlaně na stůl a zíral do prázdna. To nevypadalo nijak slibně. Neznamenalo to, že myslí; když Wolfe myslí, opře se, zavře oči, a když myslí usilovně, špulí rty. Takže teď teda nepracuje. Jen se připravuje spolknout pilulku, která nebude chutnat dobře, až se dostane do žaludku a rozpustí se. Trvalo mu to plné tři minuty.

Pak přendal dlaně ze stolu na opěradla křesla a promluvil. „Tak dobrá. Vezměte si zápisník. Dopis panu Jarrellovi, který okamžitě doručí posel. Možná, že by bylo nejlíp, kdybyste ho vzal vy sám, aby bylo jisté, že ho neprodleně dostane.“

Nadechl se. „Milý pane Jarrelle. Přikládám šek na deset tisíc dolarů; vracím vám tímto zálohu, kterou jste mi vyplatil a na kterou jsem vám vystavil stvrzenku. Moje výdaje nebyly velké a nebudu je účtovat.

Odstavec. Vyšla najevo okolnost, která si vyžaduje, abych příslušným úřadům předal některé z informací, získaných v době, kdy jsem pro vás pracoval, zvlášť zmizení vašeho revolveru Bowdoin třicet osm. Jelikož mi nelze tuto okolnost blíže specifikovat, řeknu pouze to, že jsem k tomuto kroku nucen navzdory tomu, že se mi silně nezamlouvá. Ten krok učiním dnes odpoledne, až dostanete tento dopis a přílohu.

Odstavec. Přirozeně předpokládám, že za této situace si nebudete dále žádat mých služeb a že naše další spolupráce tímto končí. V tom nepravděpodobném případě, že –“

Zarazil se a já zvedl oči od zápisníku. Sevřel pevně rty a po straně krku mu cukal sval. Dostával záchvat.

„Ne,“ pronesl. „Tohle ne. Roztrhejte to.“

Mně to bylo celkem jedno. Položil jsem pero, vytrhl ze zápisníku oba listy, natřikrát je roztrhl a upustil do koše.

„Zavolejte pana Cramera,“ vyzval mě.

To mi bylo jedno ještě víc. Wolfe zjevně došel k názoru, že je příliš na pováženou čekat i těch několik hodin, a rozhodl se věci rozhýbat, ještě než svého klienta uvědomí. Samozřejmě, neetické to nebylo, když nám tady hoří dvě vraždy, ale nic jiného se tu dělat nedalo. Byl bych rád zaujal nějaké stanovisko, ale Wolfe za prvé neměl na nějaké moje stanovisko náladu, a za druhé, dopis Jarrellovi byla jediná alternativa, a ten je roztrhaný. Takže jsem zavolal Cramerovi; ten, soudě podle tónu jeho hlasu, neměl náladu taky. Řekl Wolfovi, že pro něj má minutu.

„To by mohlo stačit,“ prohlásil Wolfe. „Možná si vzpomínáte na náš sobotní rozhovor. Předevčírem.“

„Jo, na ten si vzpomínám. A co jako s ním?“

„Řekl jsem, že když budu mít důvod si myslet, že mám informaci, týkající se zločinu, který vyšetřujete, jsem povinen vám ji dát. Teď si myslím, že takovou informaci mám, ale chci si být jist. A proto musím dál postupovat na základě poznatku, který se ke mně dostal dost zvláštním způsobem, a nevím, jestli se na něj můžu spolehnout. Pan Goodwin se dověděl, nebo se tak aspoň domnívá, že stopy na kulce, která zabila Coreyho Brighama, byly porovnány se stopami na kulce, která zabila Jamese L. Ebera, a že jsou totožné. Dál můžu pokračovat a svoje podezření si ověřit, jen když ho budu moci považovat za potvrzené, a rozhodl jsem se tedy poradit se s vámi. Radíte mi, abych pokračoval dál?“

„Proboha,“ pronesl Cramer.

„Je mi líto, ale potřeboval bych něco srozumitelnějšího,“ namítl Wolfe.

„Jděte k čertu, ať vám to poví on,“ poradil mu Cramer. „Já vím, odkud to Goodwin má – od toho zatraceného trouby z Leonard Street. Chtěl po nás, abychom zjistili, kdo to Goodwinovi vyzvonil, a my chtěli přesně vědět, co Goodwin říkal, on nám to pověděl, a my mu řekli, že jestli chce vědět, kdo to Goodwinovi vyzvonil, ať se podívá do zrcadla. A vy teď máte tu drzost chtít po mně, abych to potvrdil. Proboha. Jestli máte nějakou podstatnou informaci, víte, kam s ní.“

„To vím. A brzy budu vědět, jestli ji mám, nebo ne, když budu dál pokračovat na základě toho, co mi pověděl pan Goodwin. Jestli ji budu mít – a až ji budu mít –, bez zbytečného odkladu ji dostanete. Radíte mi, abych pokračoval dál?“

„Koukněte, Wolfe; posloucháte mě?“

„Jistě, poslouchám.“

„Tak fajn; chcete mou radu. Tak tady je. Sežeňte si od policejního komisaře a taky od starosty písemné povolení, a pokračujte si dál, jak bude libo.“

Cramer zavěsil.

Já taky; otočil jsem se v křesle a začal: „Takže to bychom měli. Je to stejná zbraň. A přesto, Jarrellovy soukromé záležitosti jsou dál soukromé, jinak bychom teď byli ve městě, oba dva, a nebyla by žádná večeře doma. A mimochodem, omlouvám se; už jsem si myslel, že se na to chcete vykašlat.“

„Taky že jo, krucifix. Budu muset. Ale teprve až si dopřeju jedno takové gesto. Zavolejte panu Jarrellovi.“

„Někam, kde může mluvit?“

„Ano.“

Vyžádalo si to trochu práce; telefon zvedla Nora Kentová a řekla, že Jarrell volá meziměstsky jiným telefonem, a taky že má návštěvu. Já jí řekl, ať Jarrell co nejdřív zavolá pana Wolfa, v soukromé záležitosti. Zatímco jsme čekali, Wolfe se rozhlížel po něčem, čím by odpoutal mysl od té bídy, co ho postihla; zrak se mu zaměřil na glóbus. Vstal a přistoupil k němu. Pravděpodobně hledal nějaké místo, kam se odebere, nějaký vzdálený ostrov nebo jeden z pólů, jestli se rozhodne někam se vypařit. Když telefon zazvonil a já mu sdělil, že to volá Jarrell, dal si na čas, než si ho vzal.

„Pan Jarrell? Mám tu dopis, který pan Goodwin právě napsal podle mého diktátu; mám v úmyslu doručit vám ho po poslu, ale nakonec jsem si řekl, že vám ho předtím přečtu. Tady je.“

Přečetl ho; moje papíry byly v koši, ale i já mám dobrou paměť. Nezměnil ani slovo, dopis zněl přesně tak, jak mi ho nadiktoval, i poslední větu dokončil tam, kde přestal: „‚V tom nepravděpodobném případě, že si budete přát, abych pro vás nadále pracoval, dejte mi vědět. Váš…‘ Tak, to je ten dopis. Napadá mě –“

„To nemůžete udělat! Jaká je ta okolnost?“

„Nic takového, pane. Jak stojí v tom dopise, nemůžu ji vyzradit, alespoň ne v dopise, a už vůbec ne do telefonu. Ale napadá –“

„Tak na rovinu, Wolfe: jestli někomu poskytnete informace o mých soukromých záležitostech, kvůli kterým jste pro mě důvěrně pracoval, budete toho litovat, co budete živ!“

„Lituju už teď. Lituju, že jsem vás vůbec někdy spatřil, pane Jarrelle. Nechte mě domluvit, prosím. Ale napadá mě, že je tu možnost, třebaže chabá, jak najít důvod, proč tu okolnost ignorovat. Mám o tom pochybnosti, ale jsem ochoten pokusit se o to. Když jsem dopis diktoval, měl jsem v úmyslu požádat pana Cramera, aby mě v šest hodin, to jest za tři hodiny, zde navštívil. Pozvání odložím pod jednou podmínkou: že v tu dobu přijdete a přivedete s sebou všechny, kdo tu byli v pátek – kromě pana Brighama, který je mrtvý – s…“

„A nač? K čemu to bude dobré?“

„Nechte mě prosím domluvit. S tím, že všichni zůstanete tak dlouho, dokud sám neskončím, a s tím, že budu trvat na tom, abych dostal odpovědi na všechny otázky, které položím. Odpovědi si nemůžu vynutit, můžu na nich ale trvat, a z odmítnutí odpovědi se můžu dovědět víc, než kdybych nějakou dostal. Tak, to je ta podmínka. Přijdete?“

„Na co se chcete ptát? Už vám přece řekli, že můj revolver nevzali!“

„A vy jste mi tvrdil, že víte, že ho vzala vaše snacha. Ale jeden z nich lhal, a já jim to řekl. To, na co se chci ptát, poznáte, až to uslyšíte. Přijdete?“

Jarrell se vymlouval a vykrucoval ještě pět minut; mezi jiným chtěl vědět, jaká to byla okolnost, která Wolfa vedla k tomu, že ten dopis napsal, ale to jen proto, že byl navyklý držet bič za rukojeť, ne být na druhém konci; a tohle pro něj byla nová zkušenost. Neměl šanci, a byl si toho vědom.

Wolfe zavěsil, zatřásl hlavou jako býk ohánějící se po mouše, zazvonil si na Fritze a přikázal mu, aby donesl pivo.

XII.

Wolfe začal zostra. Všechny přejel očima jako soudce, který se právě chystá udělit pořádnou pálku, a promluvil tónem, míněným útočně; měl úspěch.

„Není proč pokoušet se o nějaké kličky, takže se o žádné pokoušet nebudu. Když jste tu byli v pátek, mým hlavním cílem bylo zjistit, kdo z vás sebral Jarrellovu zbraň; dneska chci zjistit, kdo jí zabil pana Ebera a pana Brighama. Jsem přesvědčený, že to byl jeden z vás. Nejprve – Nepřerušujte mě!“

Při řeči se na Jarrella taky zuřivě zadíval, ale byl to spíš jeho hlas než pohled, který Jarrella zarazil hned po dvou slovech. Wolfe nehuláká nijak často, a skoro nikdy na nikoho jiného než na Cramera nebo na mě, ale když už huláká, pak to stojí za to. Když klientovi, sedícímu v červeném křesle, zavřel pusu, věnoval ostatním stejně zuřivý pohled. Vpředu seděli jako prve Susan, Wyman, Trella a Lois. Když tu teď nebyl Brigham a já seděl vzadu, kam patřím, byli v druhé řadě jen dva – Nora Kentová a Roger Foote.

„Nikdo mě nebude přerušovat.“ Znělo to stejně přesvědčivě jako hulákání, ačkoli ne tak nahlas. „Už vás mám všech akorát tak dost – včetně vás, pane Jarrelle. A vás zvlášť. Nejdřív vysvětlím, proč jsem si jistý, že jeden z vás je vrah. Za tím účelem musím vyzradit skutečnost, kterou policie zjistila, ale kterou si nechává pro sebe. Jestli se doví, že jsem vám o ní pověděl, a namíchne se, tak ať se namíchne. Na nevýznamných maličkostech mi teď už nezáleží. Ta skutečnost je taková, že kulky, které zabily Ebera a Brighama, pocházejí ze stejné zbraně. Tohle, pane Jarrelle, je ta okolnost, o které jsem vám říkal do telefonu.“

„Jak mů-“

„Nepřerušujte mě. Technickým podkladem pro tu skutečnost je samozřejmě porovnání kulek v policejní laboratoři. Jak jsem se to dověděl, je vedlejší. Takže tolik, pokud jde o ten fakt; a teď, co z něj vyvozuju. Kulky měly ráži osmatřicet; revolver, který zmizel ze zásuvky stolu pana Jarrella, je osmatřicítka. V pátek jsem se na vás obrátil s žádostí, abyste mi pomohli tu zbraň najít, a řekl jsem vám taky, jak; a že pokud s ní nebyl spáchán zločin, mohla se ‚nalézt‘, aniž by na někoho padl stín podezření. Kdyby jí zločin spáchán nebyl, někdo z vás by se jistě zachoval tak, jak jsem žádal, to jste ale žádný neudělal, a tak nic nebránilo domněnce, že Eber byl zabit právě tou zbraní; to však byla jen domněnka. Teď už to domněnka není; stal se z ní důvodný předpoklad. Protože Brigham byl zabit kulkou ze zbraně, kterou byl zabit Eber, a oba měli blízké vztahy k vám. Eber u vás pět let bydlel a Brigham patřil do okruhu vašich známých. A nejen to; oba měli co dělat se záležitostí, kvůli které jsem byl před týdnem najat a kterou jsem měl vyšetřit – záležitost, ve které k vám přišel pan Goodwin –“

„To stačí! Víte, co –“

„Nepřerušujte mě!“ Zase to nemělo daleko k zahulákání. „Záležitost, ve které k vám přišel pan Goodwin pod cizím jménem. O té záležitosti se nemusím šířit; stačí, že byla vážná a spěchala a že jak Eber, tak Brigham do ní byli zapletení. Takže uvažme tuhle hypotézu: ty dva zabil někdo zvenčí, někdo, kdo měl nějaký svůj vlastní motiv, a to, že oba patřili do okruhu vašich známých, že ta zbraň měla stejnou ráži jako zbraň pana Jarrella, že jeho zbraň někdo z vás vzal den předtím, než byl zabit Eber, a že se i přes moje naléhání nenašla, je pouhý řetěz náhod. Jestli tuhle hypotézu dokážete zbaštit vy, já ne. Odmítám ji, a můj závěr je, že jeden z vás je vrah. Z toho budeme vycházet.“

„Moment!“ To se ozval Wyman. Jeho tenký nos se zdál ještě tenčí a hluboké rýhy mezi obočím ještě hlubší. „Z toho můžete vycházet vy, ale ne já. Byl tam váš člověk, Goodwin. Proč? Celý tenhle kravál kolem ukradeného revolveru – co když ho vzal on? Tohle je nějaký takový váš kousek a jeho taky, a samozřejmě v tom jel i otec. Z toho vycházím zase já.“

Na něj Wolfe hulákáním neplýtval; jen zavrtěl hlavou. „Ne, pane. Vy zřejmě pořád nevíte, kvůli čemu tu jste. Jste tu proto, abyste mi poskytli šanci nějak se vymotat z dost zoufalé situace. Jsem v úzkých. V žádném případě nemám rád, když musím jednat pod nátlakem, a protiví se mi, když jsem nucen vyzrazovat informace, které mi klient sdělil jakožto důvěrné. Vycházím ze závěru, že jeden z vás je vrah – ne proto, abych viníka identifikoval a vydal – kvůli tomu jsem najat nebyl –, ale proto, abych vám ukázal, v jaké ošemetné situaci se nacházím. Zoufale potřebuju nikoli vaše potvrzení svého předpokladu, ale nějaký schůdný, přijatelný způsob, jak ten předpoklad odmítnout. Chci ho, abych tak řekl, napadnout. Pokud jde o to, jak naznačujete, že revolver vzal pan Goodwin v rámci nějakého úskoku, který jsem vymyslel s vědomím vašeho otce, tak to je pěkná pitomost a nijak nesvědčí o vaší inteligenci. Kdyby se to stalo tak, jak říkáte, v žádné ošemetné situaci bych se nenacházel; prostě bych ten revolver vydal sám, dokázal, že jím nebyl spáchán zločin, a šel v klidu spát.“

„Kdyby smrt někdy spala,“ vyhrkla znenadání Lois.

Všichni k ní otočili hlavy. Ne snad proto, že by čekali, že přispěje něčím užitečným; byli rádi, že mají záminku, aby mohli spustit oči z Wolfa a ulevit svému napětí. Mezi sebou si pohledy nevyměňovali; nikdo zjevně neměl chuť setkat se s pohledem toho druhého.

„No, co je?“ řekla Lois. „Co na mě koukáte? Prostě mi to jen tak vyklouzlo.“

Hlavy přítomných se otočily zpátky k Wolfovi. Trella se zeptala: „To jsem úplně zblbla? Nebo tomu mám opravdu rozumět tak, že chcete, abychom dokázali, že se mýlíte?“

„I tak se tomu dá rozumět, paní Jarrellová. Ano.“

„A jak to dokážeme?“

Wolfe přikývl. „V tom je právě ta potíž. Nečekám, že dokážete něco v záporném smyslu. Nejjednodušší by bylo, kdyby se revolver objevil, ale té naděje jsem se už vzdal. Nemám v úmyslu dát se do únavného a suchého vyšetřování a čekat na příležitost; to by trvalo celou noc, a na ověřování vašich odpovědí bych potřeboval celou armádu a trvalo by jí to týden; a já žádnou armádu nemám. Ale z veřejných zdrojů jsem vyrozuměl, že Eber zemřel ve čtvrtek mezi druhou a šestou odpoledne a Brigham v neděli mezi desátou dopoledne a třetí odpoledne, takže jednoho nebo víc z vás můžu vyloučit. Má někdo na ta dvě časová období alibi?“

„Ty časy jste natáhl,“ prohlásil Roger Foote. „Je to mezi třetí a pátou ve čtvrtek a jedenáctou a druhou v neděli.“

„Řekl jsem ty nejzazší možnosti, pane Foote. Nejzazší možnosti jsou nejbezpečnější. Zdá se, že jste dobře informován.“

„Panebože, to bych měl být. Jsou tu přece policajti.“

„Nepochybně. Jestli můj závěr nevyvrátíte, brzy jich uvidíte o moc víc.“

„Můžete začít tím, že vyloučíte mě,“ prohlásil Otis Jarrell. „Ve čtvrtek odpoledne jsem měl tři obchodní schůzky a domů se vrátil chvíli před šestou. V neděli –“

„Ty schůzky byly všechny na jednom místě?“

„Ne. Jedna byla v centru, dvě kus od centra. V neděli dopoledne jsem byl hodinu v klubu Penguin s policejním komisařem, od půl jedenácté do půl dvanácté, pak jsem šel rovnou domů a až do oběda v půl druhé jsem byl v knihovně, pak jsem se tam vrátil a zdržel se až do pěti. Takže mě můžete vyloučit.“

„Fuj.“ Wolfe se zatvářil znechuceně. „Přece nemůžete být tak bláhový, jak mluvíte, pane Jarrelle! S tím čtvrtkem je to beznadějné a s nedělí to není o moc lepší. Nemůžete prokázat, kde jste byl v době mezi návštěvou klubu Penguin a návratem domů; a co ta knihovna? Byl jste tam sám?“

„Většinu času ano. Ale kdybych vyšel ven, někdo by mě viděl.“

„Nesmysl. Nemáte tam zadní vchod?“

„Je tam vchod pro dodavatele.“

„Takže nemá vůbec cenu se o tom bavit. Člověk s vaším talentem a penězi, odhodlaný k vraždě, by určitě našel způsob, jak se dostat do přízemí tak, aby si ho nikdo nevšiml.“ Wolfe pootočil hlavu. „Když jsem mluvil o vyloučení pomocí alibi, nemyslel jsem tím nějaké hloupé zkazky. Má někdo nevyvratitelný důkaz, že ho můžu na obě ta období vyloučit?“

Promluvil Roger Foote. „Já jsem v neděli jel do Belmontu obhlédnout si koně. Dorazil jsem tam v devět a odjel až po páté.“

„S někým? A byl pořád s vámi?“

„Ne. Pořád jsem ale byl někomu na očích, byla tam spousta různých lidí.“

„Pak na tom nejste o nic líp než pan Jarrell. Chce to ještě někdo zkusit, teď, když víte, jak to má vypadat?“

Nechtěl nikdo. Wyman a Susan, držící se za ruce, se na sebe podívali, neřekli ale nic. Trella se otočila ke svému bratrovi a cosi zamumlala, ale nerozuměl jsem, co. Lois jen seděla; Jarrell taky.

Pak se ozvala Nora Kentová. „Chtěla bych něco říct, pane Wolfe.“

„Tak do toho, slečno Kentová. Horší už to být nemůže.“

„Chtěla bych, aby to bylo lepší – pro mě. Jestli u mě děláte výjimku, neřekl jste to, a já myslím, že byste měl. Asi byste jim měl povědět, že jsem za vámi v pátek odpoledne přišla a co jsem říkala.“

„Povězte jim to sama. Já si to poslechnu.“

Nora však hovořila k němu. „Přišla jsem v pátek hned po obědě. Řekla jsem vám, že jsem v tom novém tajemníkovi poznala Archieho Goodwina hned, jak jsem ho viděla, a zeptala se vás, proč jste ho k nám poslal a jestli vás najal pan Jarrell nebo někdo jiný. Řekla jsem vám, že vražda Jima Ebera mě vedla k myšlence, že bych se asi měla pokusit zjistit, jaká je situace. A taky, že jsem přišla na to, že ze zásuvky stolu pana Jarrella zmizel jeho revolver a kulka, která zabila Jima Ebera, měla stejnou ráži jako revolver pana Jarrella. A ještě jsem řekla, že mám strach, ale nechci jen čekat, co se stane, a chtěla jsem vás najmout, abyste chránil mé zájmy, a dát vám zálohu. Je to tak?“

„Zajisté, je, slečno. A dobře podáno. A dál?“

„Dál jsem chtěla, aby se o tom všem pan Jarrell dověděl. Chtěla jsem, aby se o tom dověděli všichni. A chtěla jsem mít jistotu, že na nic nezapomenete.“

„Tu můžete mít. A dál?“

„A chtěla jsem, aby o tom byl záznam. Nemyslím, že oni váš závěr vyvrátí. O tom revolveru povíte policii, a já vím, co se pak stane. Ocenila bych, kdybyste policii sdělil, že jsem k vám v pátek přišla a co jsem říkala. Samozřejmě jí to řeknu sama, ale ráda bych, kdybyste to udělal vy. Nemám strach, ale –“

Jarrell se až dosud ovládal, teď ale vybuchl. „Krucifix, Noro! Vy jste byla před třemi dny v pátek za Wolfem? A nic jste mi neřekla?“

Upřela na něj své šedé oči. „Nekřičte na mě, pane Jarrelle! Křičet na mě nebudete, a teď už vůbec ne! Povíte to policii, pane Wolfe?“

„Povím, jestli za nimi půjdu, slečno Kentová, a souhlasím s vámi, třebas ještě váhám; pravděpodobně to udělám.“ Obrátil se zase ke svým posluchačům. „Je tu ještě třetí, krátké časové období, o kterém jsem se nezmínil, protože o tom jsme mluvili v pátek – od šesti do šesti třiceti ve středu odpoledne, kdy se revolver ztratil. Z toho období nebyl vyloučen nikdo z vás, ani pan Brigham ne; ten ale teď vyloučen je.“ Pak Wolfe oslovil Jarrella. „Připomínám to proto, pane, že jste jasně prohlásil, že revolver vzala vaše snacha, ale připustil jste, že pro to nemáte žádný důkaz. Máte nějaký teď?“

„Ne. Takový, který byste uznal, nemám.“

„Máte nějaký důkaz, který by uznal vůbec někdo?“

„Jistěže nemá.“ To promluvil Wyman. Nedíval se na Wolfa, ale na otce. Jenže řekl ‚nemá‘, ne ‚nemáš‘, ačkoli se na otce díval. „Tohle už je trochu moc. Teď už nejde jen o to, že někdo ukradl revolver, ale taky o to, že jím někdo zabil dva lidi. Samozřejmě, že nemá žádný důkaz. Nenávidí ji, to je to celé. Chce ji pošpinit. Dovoloval si na ni, celý rok to zkoušel; ona nedopustila, aby se jí dotkl, a tak ji nenávidí. Velmi prosté!“

Wolfe zkřivil obličej. „Paní Jarrellová, slyšela jste, co váš manžel řekl?“

Susan sotva znatelně přikývla. „Ano, slyšela.“

„Je to pravda?“

„Ano. Nechci –“ Sevřela ústa a zase je otevřela. „Ano, je to pravda.“

Wolfe prudce trhl hlavou k Jarrellovi. „Pane Jarrelle, vy jste se takhle nepatřičně choval k manželce svého syna?“

„Ne!“

Wyman na otce zpříma pohlédl a zřetelně pronesl: „Jsi lhář.“

„Panebože,“ ozvala se Trella. „Tohle je teda prima. Nádhera.“

Jestli existuje člověk, který nepotřebuje, aby ho někdo litoval, pak je to Nero Wolfe; teď jsem k tomu ale neměl daleko. Po vší té námaze, kterou vynaložil, aby je sem všechny dostal, aby mu pomohli vybřednout z jeho ošemetné situace, udělali z jeho kanceláře prádelnu a perou zde své špinavé prádlo.

Otočil se ke mně a vybafl: „Archie, vypište panu Jarrellovi šek na deset tisíc dolarů!“ Vstal jsem a šel si do trezoru pro šekovou knížku; Wolfe zatím vybafl na ostatní. „Pak je to beznadějné. Obával jsem se, že to tak dopadne, ale za pokus to stálo. Přiznávám, že jsem veškeré úsilí vyvinul hlavně kvůli tomu, abych mohl mít úctu sám před sebou, ale taky jsem měl pocit, že si zasloužíte ještě poslední šanci, aspoň někteří z vás. Teď se v tom vezete všichni, a pro jednoho z vás je osud zpečetěn. Pane Jarrelle, vy mě už nepotřebujete a bůh je mi svědkem, že já nepotřebuju vás. Archie Goodwin má u vás ještě nějaké věci; pošle si pro ně, nebo si tam dojde sám. Ten šek, Archie?“

Dal jsem mu ho; Wolfe ho podepsal a já ho nesl Jarrellovi. Musel jsem červené křeslo obejít zezadu, aby do mě Wolfe cestou ven nevrazil; ten, ať je v klidu či v pohybu, potřebuje spoustu místa. Jarrell cosi říkal, ale Wolfe si ho nevšímal a šel dál.

Odešli v houfu, a byl to docela schlíplý houf. Vyprovodil jsem je do haly a otevřel dveře, ale nikdo mi nevěnoval pozornost, kromě Lois; ta mi podala ruku a zamračila se na mě – ne nepřátelsky, ale tak, jak se člověk zamračí místo úsměvu, když mu z důvodů, které nemůže ovlivnit, úsměvy dojdou. Zamračil jsem se na ni na oplátku, abych ukázal, že proti ní osobně nic nemám.

Díval jsem se za nimi skrz sklo, jak sestupují schodištěm na chodník; když jsem se vrátil do kanceláře, seděl Wolfe za stolem. Šel jsem ke svému stolu; Wolfe zavrčel: „Zavolejte panu Cramerovi!“

„Jste namíchnutý,“ varoval jsem ho. „Měl byste nejdřív počítat do deseti.“

„Ne. Zavolejte mu.“

Posadil jsem se a vytočil WA9-8241, Manhattan, oddělení pro vyšetřování vražd Západ a požádal, aby mě spojili s inspektorem Cramerem; telefon zvedl seržant Purley Stebbins. Sdělil mi, že Cramer je na konferenci a není k dosažení. Zeptal jsem se, za jak dlouho bude, a Purley mi řekl, že neví; a co prý chci.

Wolfa se zmocnila netrpělivost a zvedl sluchátko. „To je pan Stebbins? Tady Nero Wolfe. Vyřiďte, prosím, panu Cramerovi, že bych byl nesmírně rád, kdyby mě dneska večer v půl desáté navštívil – nebo, kdyby to nešlo, jak nejdřív bude moci. Povězte mu, že pro něj mám důležitou informaci, týkající se vraždy Ebera a Brighama… Ne, lituju, ale musí to být pan Cramer… Já vím, že jste, ale když přijdete bez pana Cramera, nebudete vpuštěn. S ním budete vítán… takže jak jen bude moct.“

Zavěsil jsem a řekl: „Ale ještě jedna věc; už ne-“

Zmlknul jsem, protože jsem se při řeči otočil a viděl, že se Wolfe opřel, zavřel oči a začal špulit rty. Zaručeně se cítil zoufale. Do večeře chybělo jen patnáct minut.

XIII.

Řekl bych, že inspektor Cramer a seržant Stebbins váží asi tak stejně, kolem pětadevadesáti, a na tuk z toho u obou připadá jen málo nebo vůbec nic, takže člověk by čekal, že se jejich postavy budou pěkně navzájem podobat, ale nepodobají. Cramerovy svaly jsou hustě tkané, Stebbinsovy volně. Kůže na Cramerových rukou lne ke kostem, zatímco u Stebbinsových musíte být ochotni věřit, že tam nějaké kosti jsou, a pravděpodobně je to s nimi stejné po celém jeho těle; ale na pláži jsem s nimi nikdy nebyl, takže přísahat na to nemůžu. Ani nevím jistě, se kterým z nich by bylo horší dostat se do křížku, ale jednoho dne to možná zjistím, i když jsou to strážci zákona.

Ono pondělí večer ten den nenastal. Přišli na pozvání, aby se jim čehosi od nás dostalo, a když Wolfa pozdravili a posadili se – Cramer do červeného koženého křesla, Purley kousek od něj, do žlutého křesla u stěny – měli ve tvářích téměř výraz vlídného souseda. Téměř. Cramer se dokonce pokoušel o žoviálnost. Zeptal se Wolfa, jak se mu daří s jeho přijatelným myšlenkovým postupem.

„Ani trochu,“ odvětil Wolfe. Otočil se tváří k nim a snažil se, aby jeho hlas zněl srdečně. „Moje myšlenkové postupy přestaly fungovat. Zabředl jsem do celé záplavy okolností. K mému telefonátu, když jsem vám říkal, že pro vás mám informace, mě vedl nikoli myšlenkový postup, ale smůla. Jsem v ní po krk a jsem rozladěný. Právě jsem vrátil klientovi zálohu deset tisíc dolarů. Otisi Jarrellovi. Žádného klienta teď nemám.“

Možná byste čekali, že se v Cramerových bystrých šedých očích ukáže záblesk veselí, ale neukázal. Všechno, co mu Wolfe naservíruje, by spolkl jen poté, co by to poslal do laboratoře na rozbor. „To je zlé,“ zaduněl jeho hlas. „Zlé pro vás, ale dobré pro mě. Informace se mi vždycky šikne. Říkal jste, že bude o Eberovi a Brighamovi.“

Wolfe přikývl. „Už ji mám nějaký čas, ale až dnes, před několika hodinami, jsem byl nucen uznat nutnost sdělit ji. Týká se události, ke které došlo minulou středu v bydlišti pana Jarrella; jejím svědkem byl pan Goodwin, který mě o ní informoval. Než vám o ní povím, potřebuju odpověď na pár otázek. Předpokládám, že jste se od pana Jarrella dověděli, že mě najal na jistou práci a že právě kvůli této práci pan Goodwin u něj byl pod cizím jménem jako jeho tajemník. Taky předpokládám, že pan Jarrell odmítá povědět vám, o jakou práci se jednalo, s odůvodněním, že byla osobní povahy a důvěrná, bez spojitosti s vaším vyšetřováním; a že policejní komisař a okresní státní zástupce tenhle jeho postoj respektovali. Vy jste byl zjevně nucen ztotožnit se s ním, protože jste neobtěžoval ani pana Goodwina, ani mě. Je to tak?“

„Je to tak v tom smyslu, že jsem vás neobtěžoval. To ostatní, co předpokládáte, si předpokládejte, jak chcete, s tím nemůžu nic dělat.“

„Ale nijak mé předpoklady nenapadáte. To předpokládám taky. Jen jsem chtěl vyjasnit, proč nemám v úmyslu říct vám něco o práci, na kterou mě pan Jarrell najal, i když už není mým klientem. Mám za to, že policejní komisař i okresní státní zástupce by si to taky nepřáli, a já bych se jich nerad nějak dotkl. Další otázka, než – ano, pane Stebbinsi?“

Purley ovšem neřekl ani slovo; jen se trochu zamračil. Stiskl zuby.

Wolfe se zase vrátil ke Cramerovi. „Další otázka; je možné, že moje informace je zbytečná, protože váš zájem směřuje jinam. Pokud je tomu tak, raději bych ji nesděloval. Zatkli jste někoho pro některou z těch vražd?“

„Ne.“

„Máte důvodné podezření na někoho mimo Jarrellovu rodinu?“

„Ne.“

„A teď otázka, která má několik částí, ale dá se shrnout do jediné: potřebuju vědět, jestli některá zjištěná, nějaká nezveřejněná skutečnost, mou informaci dělá zbytečnou. Byl někdo – podle všeho dosud neidentifikovaný vrah – ve čtvrtek odpoledne viděn, jak vchází do domu, ve kterém Eber bydlel, nebo jak z něj vychází? A totéž, pokud se týká Brighama? Podle publikovaných zpráv se má za to, že s ním někdo byl na zadním sedadle v autě, zaparkovaném kdesi na místě, kam nebylo vidět, že ho ten někdo zastřelil, mrtvolu zakryl kobercem, odjel s autem na Devětatřicátou ulici nedaleko Sedmé avenue, odkud se dalo snadno a rychle odejít do metra, auto zaparkoval a zmizel. Platí ten předpoklad stále? Našel se někdo, kdo to auto viděl, buď při jízdě, nebo když ho řidič zaparkovával, a může řidiče popsat? Čili shrnuto: máte nějaký slibný podklad pro vyšetřování, který nebyl zveřejněn?“

Cramer zamručel. „Moc toho nechcete, co? No, něco byste měl dostat. Odpověď na tu otázku je ‚ne‘. Tak, a teď si poslechneme vás.“

„Až přijde čas. Jen se musím náležitě pojistit. Z mé informace vyplyne značná pravděpodobnost, že obě vraždy spáchali Otis Jarrell, jeho manželka, Wyman Jarrell, jeho manželka, Lois Jarrellová, Nora Kentová nebo Roger Foote. Nebo jeden či několik z nich jako spoluviníci. Takže další otázka; víte něco, co někoho z nich zbavuje podezření?“

„Ne.“ Cramerovy oči se zúžily. „Takže takhle je to. Žádný div, že jste z toho vycouval. Žádný div, že jste mu vrátil zálohu. Tak sem s tím.“

„Až přijde čas,“ opakoval Wolfe. „Chci něco na oplátku. Chci něco, co zmírní můj žal. S tím, co vám dám, budete víc než spokojen a nebudete se na mě zlobit, že chci drobet zadostiučinění i pro sebe. Až vám svou informaci sdělím, budu potřebovat nějakou od vás. Potřebuju úplný přehled o pohybu všech sedmi lidí, které jsem jmenoval, a potřebuju ho za dlouhé období – od dvou odpoledne ve čtvrtek do tří v neděli odpoledne. Potřebuju vědět, kam všude šli, spolu s označením toho, co si vaši lidé ověřili, a co ne. Nežádám –“

„Zaražte!“ přerušil ho drsně Cramer. „Vy nežádáte! Vy vůbec nemáte co žádat. Zadržoval jste podstatný důkaz, a ten vás začal pálit v rukou, a tak s ním musíte ven. Tak teda ven s ním!“

Pokud šlo o Wolfa, mohl si Cramer celý ten proslov ušetřit. Wolfe navázal tam, kde přestal. „Nežádám nijak moc. Něco už máte, a teď dostanete to ostatní; stačí, když necháte pana Goodwina opsat si hlášení o jejich pohybu. Tím se nevyzradí žádná tajemství vašeho oddělení, a je to taky všechno, co potřebuju. Handrkovat se nebudu. Když mou žádost odmítnete, i tak dostanete to, pro co jste si přišel. Nemám jinou volbu. Svou žádost vám předkládám předem, protože jakmile vám svou informaci sdělím, odejdete; budete mít naléhavou práci a nechtělo by se vám mě vyslechnout. Vyhovíte mi?“

„Uvidíme. Promyslím si to. No, a teď už to vyklopte!“

Wolfe se obrátil ke mně. „Archie?“

Protože jsem měl své instrukce, nemusel jsem se ptát, co mám vyklopit. Měl jsem říci pravdu, celou pravdu a nic než pravdu o revolveru, a to bylo všecko. Udělal jsem to; začal jsem tím, jak se Jarrell ve středu večer ve čtvrt na sedm vřítil do mého pokoje, a skončil dobou o čtyřiadvacet hodin později ve Wolfově kanceláři, kde jsem mu všechno hlásil. Když jsem domluvil, Purley seděl na hraně křesla, čelisti sevřené, a provrtával mě očima. Cramer se díval na Wolfa.

„Čert aby vás vzal! Čtyři dni! Věděl jste to čtyři dni!“

„Goodwin to věděl pět dní,“ připomněl Purley.

„Jo.“ Cramer přenesl pohled na mě. „No, tak pokračujte!“

Zavrtěl jsem hlavou. „Už jsem skončil.“

„Starou belu skončil. Budete se divit. Jestli jste –“

„Pane Cramere,“ zasáhl Wolfe, „když teď tu informaci máte, použijte ji. Vyjíždět si na nás ničemu nepomůže. Jestli si myslíte, že uspěje obvinění z bránění průchodu spravedlnosti a že dostanete zatykač, radím vám, abyste to nedělal. Myslím, že byste toho litoval. Jakmile se z možnosti stala pravděpodobnost, začal jsem jednat. A když to byla pouze možnost, zkoumal jsem ji. Všechny jsem je tady v pátek měl, včetně pana Brighama, a řekl jim, že se ten revolver musí objevit. Včera, když vyšla zpráva o Brighamovi, se všechno odbylo rychle. Dneska, když se pan Goodwin dověděl o těch kulkách, se věc stala vysoce pravděpodobnou, já jsem ale měl dojem, že svému klientovi dlužím přinejmenším gesto, a tak jsem je svolal ještě jednou. Nepřineslo to žádný výsledek. Vrátil jsem panu Jarrellovi zálohu, všechny je propustil a zavolal vám. Pořvávat na sebe nenechám. Už jsem toho snášel dost. Buď si obstarejte zatykač, nebo na mě zapomeňte a pusťte se do práce na tom, co jste se dověděl.“

„Čtyři dni,“ opakoval Cramer. „Když si pomyslím, co jsme ty čtyři dni dělali… Co dalšího ještě tajíte? Co ještě máte? Kdo z nich to byl?“

„Nic takového, pane. Kdybych to věděl, zavolal bych vás sem ne proto, abych vám tohle pověděl, ale abych vám předal vraha. Byl bych v povznesené náladě, ne skleslý. Nemám nejmenší tušení.“

„Byl to sám Jarrell. Jarrell – byl vaším klientem a vy jste ho pustil, ale nevydal byste ho kvůli své zatracené pýše.“

Wolfe se otočil. „Archie – kolik je v trezoru hotovosti?“

„Tři tisíce sedm set dolarů rezerva a asi dvě stě dolarů na okamžité výdaje.“

„Přineste mi tři tisíce.“

Otevřel jsem dvířka trezoru, odemkl zásuvku s hotovými penězi, vytáhl ji, odpočítal tři tisíce, odnesl je ke stolu a podal Wolfovi. Sevřel je v pěsti a otočil se ke Cramerovi.

„Tady je sázka na to, že až bude po všem a až budou známa fakta, uznáte, že v tuhle hodinu, v pondělí večer, jsem neměl o totožnosti vraha ani potuchy, kromě dohadu, že je jím jeden z lidí, které jsem jmenoval, a že jsem vám to řekl. Tři tisíce dolarů proti třem dolarům. Tisíc ku jedné. Máte tři dolary? Pan Stebbins může sázky převzít.“

Cramer pohlédl na Stebbinse. Purley cosi zahučel; Cramer pak pohlédl na mě. Zašklíbil jsem se a prohlásil: „Proboha, popadněte je! Tisíc ku jedné? Vsaďte si na mě a já přiznám, že jsem to udělal sám!“

„Taková sranda, jak si myslíte, to není, Goodwine. Docela dobře jste mohl.“ Cramer se otočil k Wolfovi. „Vy víte, že vás znám. Víte, že jsem ještě nikdy nezažil, že byste rozvázal pytel a vytřepal všecko, co v něm je, a někde na dně v růžku si nenechal něco pro sebe. Když teda jdete úplně od toho, když žádného klienta nemáte, a v dohledu není žádný honorář, nač chcete hlášení o jejich pohybu od dvou ve čtvrtek do tří v neděli?“

„Abych si cvičil mozek.“ Wolfe položil svazek bankovek na stůl a navrch dal těžítko – kus nefritu, kterým jakási žena kdysi rozrazila lebku manželovi. „Samo nebe ví, že to už potřebuje. Jak jsem říkal, chci pro sebe drobet zadostiučinění. Věříte čestnému slovu?“

„Věřím, když tu nějaká čest je.“

„Jsem já čestný člověk?“

Cramer doširoka rozevřel oči. Byl z toho úplně vedle. Chystal se k odpovědi, pak se ale zarazil. Odpověď si musel rozvážit. „No, to být můžete,“ připustil. „Jste samý trik, jste mazaný jako liška, jste ten nejdokonalejší lhář, co znám, ale kdyby někdo chtěl, abych si vzpomněl na něco nečestného, co jste udělal, dalo by mi to práci.“

„Tak dobrá, vzpomínejte.“

„Nechte toho. Řekněme tedy, že jste čestný člověk. Co s tím dál?“

„Co se týče těch hlášení, o která jsem žádal, tak ta chci na procvičení mozku. Dávám vám své čestné slovo, že před vámi neskrývám nic, co vím a co by se dalo v souvislosti s těmi hlášeními použít; a že až je prostuduju, nebudu mít žádná jiná relevantní fakta, než máte vy.“

„To zní dobře.“ Cramer vstal. „Chystal jsem se domů, a teď tohle. Už jsem vás slyšel říkat věci, které dobře znějí. Purley, kdo teď u nás sedí místo mě? Rowcliff?“

„Ano, pane.“ Stebbins vstal také.

„Tak fajn, dáme se do toho. Goodwine, vezměte si klobouk, jestli máte nějaký dost velký.“

Věděl jsem, co přijde. Bude to pravděpodobně trvat celou noc, a já se budu muset strašně moc přemáhat, protože kdyby ze mně začali být zoufalí, Wolfe by nedostal ta hlášení, na kterých si chce cvičit mozek. Dokonce jsem ani nepoznamenal, že když jdu do nějakých obskurních končin, klobouk si neberu.

XIV.

Tohle se stalo v pondělí v noci, dvacet minut po desáté. Ve středu večer v šest hodin, když Wolfe sešel ze skleníků, jsem právě dopsal poslední záznam hlášení o časovém průběhu pohybu členů Jarrellovy rodiny a měl jsem je pro něj všechna připravená.

Tak dlouho mi trvalo, než jsem jeho příkaz splnil, a mělo to tři příčiny.

První byla, že zaměstnanci města a okresu se pustili po stopách Jarrellovy rodiny až v úterý ráno, a než měl Cramer výsledky, každý z předvolaných přišel dvakrát. Druhá byla, že se Cramer rozhodl až ve středu dopoledne, že je Wolfovi dá, i když jsem zatraceně dobře věděl, že to udělá, protože v nich nebylo nic, co by si chtěl nechat pro sebe, a protože byl zvědavý, nač je Wolfe chce. A třetí byla, že když jsem dostal povolení podívat se do vybrané sbírky hlášení, dalo mi pěknou práci dopátrat se toho, co vlastně Wolfe potřebuje, nemluvě o mém vlastním přínosu a přepisování na stroji, když jsem se vrátil domů.

Nemůžu vám říci, co v úterý a ve středu dělal Wolfe, protože jsem u toho nebyl, ale jestli si myslíte, že nedělal vůbec nic, nebudu vám to vymlouvat – ovšem, jedl, spal, četl, pil pivo a hrál si s orchidejemi. Já osobně měl plno práce. V pondělí v noci mě drželi – Rowcliff a seržant Coffey – ve Dvacáté ulici až do čtyř ráno; všechno prověřovali zepředu a zezadu, skrz naskrz i zprava doleva. Když byli hotovi, věděli do mrtě všechno, co Cramer i Stebbins už věděli sami, když mě s sebou brali. Rowcliff nemohl uvěřit, že není tak chytrý, aby ze mě dostal, kvůli čemu jsem byl u Jarrella, a já neměl odvahu nějak ho o tom přesvědčit slovy, která by pochopil, ze strachu, že se postará, aby Wolfe nedostal to, co potřebuje pro své mozkové cvičení. Takže když jsem zalehl, do oken se už tlačilo svítání.

A v úterý v poledne, právě když jsem se pustil do čtvrtého koláče a druhého šálku kávy, zazvonil telefon a já se dověděl, že mě za dvacet minut s radostí uvítají v úřadě okresního státního zástupce. Protáhl jsem si to na čtyřicet a pobyl si tam rovných pět hodin; jednu v přítomnosti samotného okresního státního zástupce, a na konci pak věděli všecko, co věděl Rowcliff. Vyskytla se taková menší věc, kdy jsem se málem stal klíčovým svědkem, ale proboural jsem se tím, aniž jsem musel volat o pomoc.

Měl jsem v úmyslu – jestli z Leonard Street vyjdu jako svobodný člověk – stavit se na oddělení pro vyšetřování vražd a kouknout se, jestli mě Cramer nechá podívat se do těch hlášení, ale něco můj úmysl narušilo. Když mě Mandelbaum konečně propustil a já šel z jeho kanceláře halou ven, otevřely se napravo dveře a vyšla jedna ze tří nejlepších tanečnic, se kterými jsem si kdy vyšlápl. Když mě viděla, zastavila se.

„A hele,“ řekla, „buďte zdráv!“

Asistent okresního státního zástupce Riley, který jí dveře otevřel, je právě zavíral; zmerčil mě, zřejmě se chystal něco říci, ale rozmyslel si to a dveře zavřel. Pohled, kterým mě Lois obdařila, nebyl pozváním k tanci; zdaleka ne.

„Vy jste nám to ale pěkně zavařili, vy a váš tlustý šéf,“ prohlásila.

„No tak se mnou teda nemluvte,“ vyzval jsem ji. „Věnujte mi ledový pohled a hněvivě se vzdalte. A pokud jde o to zavaření, tak to jste na špatné adrese. Drželi jsme se do posledního zlomku vteřiny.“

„No, potom ovšem sláva vám. Hrdino!“ Šli jsme dál halou. „Kam máte namířeno?“

„Domů; ještě se cestou někde stavím.“

Byli jsme teď v předpokoji; seděli tu lidé na židlích. Počkala, až jsme byli venku v další hale, pak promluvila. „Chci vás o něco požádat. Když půjdeme někam, kde si budeme moct dát něco k pití, budu vědět co a jak, než tam dojdeme.“

Podíval jsem se na hodinky. Za deset minut šest. Už sice nemáme klienta, kterému bychom účtovali výdaje, ale byla tu naděje, že Lois přispěje něčím podstatným k hlášením o časovém průběhu pohybu její rodiny; a kromě toho na ni byl po těch pěti hodinách, které jsem měl právě za sebou, hezký pohled. Takže jsem řekl, že mi bude potěšením někam ji pozvat, ať už se mě chce na něco zeptat, nebo ne.

Vzal jsem ji k Mohanovi; bylo to hned za rohem. Našel jsem volný box vzadu a objednal pití. Když jsme ho dostali, upila své Bloody Mary, zašklebila se, potom se napila víc, a sklenici postavila na stůl.

„Chci se vás zeptat hned teď,“ prohlásila. „Možná bych měla počkat, až si jich pár dám, protože mám nervy v tahu. Když jsem vás tam v hale viděla, třásla se mi kolena.“

„Potom, co jste mě viděla, nebo předtím?“

„Už se mi třásla. Věděla jsem, že to budu muset říct, věděla jsem to včera, ale bála jsem se, že mi nikdo nebude věřit. A o co vás chci požádat – abyste mě podpořil, pak mi budou muset věřit. Podívejte, já vím, že Jima Ebera a Coreyho Brighama nikdo otcovým revolverem nezastřelil. Chci, abyste řekl, že jsem ho hodila do řeky a vy že jste byl přitom se mnou.“

Zvedl jsem obočí. „To ovšem chcete pořádnou věc. Bůhví, co byste chtěla, kdybyste s tím počkala, až si dáte druhou. Vy že jste hodila otcův revolver do řeky?“

„Ano.“ Pokoušela se donutit své oči, aby se setkaly s mými. „Ano, hodila.“

„Kdypak?“

„Ve čtvrtek dopoledne. Proto vím, že z něj nikdo nemohl střílet, protože Jim byl zabit ve čtvrtek odpoledne. Já ho vzala den předtím; vy víte, jak – šla jsem a držela ten koberec před sebou. Schovala jsem ho –“

„Jak jste si otevřela dveře do knihovny?“

„Měla jsem klíč. Jim Eber pro mě dal udělat duplikát podle svého klíče – asi před rokem. Jim měl ke mně jeden čas vřelý vztah. Revolver jsem schovala ve svém pokoji pod matraci. Pak jsem dostala strach, že otec nechá celý byt prohledat a že se revolver najde, tak jsem se ho zbavila. Ani nechcete vědět, proč jsem ho vzala?“

„Jistě, to by bodlo.“

„Vzala jsem ho, protože jsem se bála, že by se mohlo něco stát. Já vím, jaké pocity otec vůči Susan choval, a vím taky, že mezi ním a Wymanem to bylo každým dnem horší, a taky jsem věděla, že má v zásuvce revolver; a stejně revolvery nenávidím. Neměla jsem na mysli nic určitého – třeba že by zastřelil Susan, nebo že Wyman by zastřelil jeho – jen to, že by se něco mohlo stát. Takže jsem ho ve čtvrtek dopoledne strčila do kabely, vzala si auto, jela po dálnici West Side a dál na most George Washingtona, tam jsem zastavila a revolver hodila do řeky.“

Dopila a sklenici postavila zpátky. „Přirozeně, neměla jsem v úmyslu nikdy o tom někomu říct. Když v pátek ráno přišla zpráva, že byl Jim Eber zastřelen, vůbec mě nenapadlo, že by to mohlo mít něco společného s otcovým revolverem. Jak by mohlo, když revolver byl v řece? Pak to odpoledne, v kanceláři u pana Wolfa, jsem pochopila, jakou jsem udělala chybu – když navrhl, aby ho ten, kdo ho vzal, položil někam, kde bude na očích; samozřejmě bych to udělala, kdybych mohla –, ale bála jsem se, že když přiznám, co jsem provedla, nikdo mi nebude věřit. Vypadalo by to, jako že se jen pokouším to takovým vysvětlením odbýt. Můžu dostat ještě jednu?“

Když číšník zachytil můj pohled, dal jsem mu znamení.

Lois pokračovala: „Potom v neděli jsme se dověděli o Coreym Brighamovi – samozřejmě, bylo to tím jen horší. A pak včera, zase u pana Wolfa, však víte, jak to bylo. A dneska celý den ti detektivové a okresní státní zástupci – celé dopoledne byli u nás, pak jsme zase byli celé odpoledne v úřadu státního zástupce, každý v jiné místnosti. Teď už to musím přiznat, já vím, ale sotva mi budou věřit. Určitě nebudou. Ale uvěří, když jim řeknete, že jste byl se mnou a viděl, jak revolver házím do řeky.“

Číšník přinesl nové pití; počkal jsem, až odejde.

„Něco jste vynechala,“ sdělil jsem jí. „Vynechala jste partu potápěčů, kteří by se museli najmout, aby propátrali říční dno, a tomu, který revolver najde, abyste nabídla deset tisíc v hotovosti a výlet do Hollywoodu.“

Lois si mě měřila. „Vy se mi posmíváte?“

„Nijak moc ne. Ale dostalo by to šťávu a přesně tak by to obstálo. Dneska jste celý den odpovídala na otázky, předpokládám, že jste vypovídala o tom, kde všude jste se ve čtvrtek dopoledne pohybovala. Co jste jim řekla?“

Lois pokývla hlavou. „Budu muset přiznat, že jsem lhala, to vím. Řekla jsem jim, že po snídani jsem byla až asi do půl dvanácté na terase a pak šla nakupovat; potom jsem si dala oběd na Bolivaru. Teď budu muset přiznat, že jsem nakupovat nešla.“

„Kam jste řekla, že jste šla?“

„Do tří obchodů s obuví.“

„Pověděla jste jim jména těch obchodů?“

„Ano, ptali se na to. Zussman, Yorio a Weeden.“

„Koupila jste si nějaké boty?“

„Ano, já –“ zarazila se. „Samozřejmě, že ne, když jsem tam nebyla. Jak bych mohla?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Dopijte to. Povídali, že mu hráli.“

„Sakra, nepošklebujte se mi!“

„Kdepak; srandu si děláte vy. Stačí, aby se v těch třech obchodech poptali, a když to na ně budete s tímhle blábolem zkoušet, zjistí, že jste to dopoledne auto z garáže vůbec nevytáhla; další díry ve vaší výpovědi ani nemusím vypočítávat. Musel bych se na vás zlobit, kdybyste si myslela, že jsem takový trouba, abych tohle s vámi hrál, ale myslela jste to dobře; je to zabíračka, být ušlechtilý a současně fikaný. Takže dopijte a pusťte to z hlavy – pokud mi nechcete povědět, kdo ten revolver doopravdy vzal. Víte to?“

„Samozřejmě, že ne!“

„Takže celý ten spolek včetně Nory jen kryjete?“

„Já nikoho nekryju! Chci jen, aby se celá tahle hrozná věc skoncovala!“ Špičkami prstů se dotkla mé ruky. „Archie! Všechno jsem to zmotala, ale rozmotalo by se to, kdybyste mi z toho nějak pomohl ven. Mohli jsme to provést ve středu v noci. Nejeli jsme mým autem, vzali jsme si taxíka – nebo jsme šli k East River pěšky a revolver tam hodili. Nepomůžete mi?“

A tady to máte. Co kdybych byl přestal vidět základní fakta? Okolnosti byly příznivé. Když jsem ji v pondělí odpoledne poprvé viděl na terase, jak se blíží, celá ozářená sluncem, uvědomil jsem si, že není třeba na ní nic měnit, od temene hlavy až po prsty nohou. Když jsem s ní mluvil, uvědomoval jsem si, jaká je bezvadná společnice. V úterý večer u Colonny jsem si uvědomil, jak je příjemné být jí nablízku. A to nemluvím o tom, že až budu příliš starý na to, abych se patřičně postaral o rodinu, její otec už bude po smrti a zanechá jí zlatý důl. Co kdybych byl ztratil hlavu, vypjal se k nejvyššímu výkonu, vzal ji útokem a sbalil ji? Teď bych měl na krku ženskou, která, když se dostane do srabu, se rozklíží tak, že si myslí, že dokáže svést vyšetřování vraždy na falešnou kolej takovým chaboučkým nastražením důkazů, až je to dojemné. Tady to máte.

Ale myslela to dobře, a tak jsem se s ní tedy v duchu rozešel, zaplatil za pití, aniž jsem to zanesl do nákladů, a pomohl jí do taxíku; když jsem si bral jiný, vůbec jsem se na ni nezlobil, a jel jsem na Dvacátou ulici.

S hlášeními se nedalo nic dělat. Ani Cramer, ani Stebbins tam nebyli, a Rowcliff pro mě měl jen skelný pohled.

Jak jsem řekl, Cramer nepovolil dřív, než v poledne příštího dne, ve středu. U stolu, který mi přenechal, jsem snědl svůj oběd – sendviče s mlékem – a dobýval z hlášení to, co jsem potřeboval; domů jsem se s tím dostal ve čtyři a posadil se k psacímu stroji. Právě jsem skončil a dával originál a kopii Wolfovi na stůl, když sešel dolů ze skleníků. Uvelebil se v křesle, vzal do ruky originál a začal se svým mozkovým cvičením. Zde předkládám obsah podle záznamů o Jarrellových; ne proto, abyste si cvičili mozek – pokud si to nedokážete odpustit –, ale pro záznam.

~

29. května 1957

AG pro NW

JARRELLOVI

(Většina pochází z policejních hlášení, obsahuje ale i něco od AG. Poznámky jsou od AG. Některé body policie potvrdila v plném rozsahu, některé zčásti, některé vůbec. Je příliš složité mezi údaji rozlišovat, mohou však poskytnout informace o bodech, které podle svých poznámek považuji za důležité. OJ je Otis Jarrell, TJ je jeho žena, WJ je Wyman Jarrell, SJ jeho manželka, LJ je Lois Jarrellová, NK Nora Kentová, RF je Roger Foote; AG je buď Alan Green nebo Archie Goodwin, podle okolností.)

~

OTIS JARRELL

Čtvrtek

V 9.30 snídaně s WJ, LJ, NK, AG, pak v knihovně až do oběda v 1.30 s TJ, SJ, & AG. Ve 2.30 odešel na tři obchodní schůzky (1) Continental Trust Co., Madison Ave. 230, (2) Lawrence H. Eggers, 5. Ave. 630, (3) Paul Abramowitz, Park Ave. 250. Přesné časy se prověřují. Domů přišel v 6.00, odešel do svého pokoje. V 6.30 koktejly a večeře, pak v knihovně. AG s ním v 10.35 večer. Spánek.

Pátek

V 8.15 do pokoje AG se zprávou, že Eber je mrtev. 8.45 snídaně. 9.30 svolal všechny do knihovny k poradě o Eberovi. V 11.00 přichází por. Rowcliff, zůstává hodinu, přítomna NK. Zůstává v knihovně s WJ & NK, v 1.22 telefon od AG; v 1.40 mu volá AG, OJ je vyzván, aby všechny v 6.00 přivedl do kanceláře NW. V 1.45 oběd s SJ, LJ & RF, říká jim, aby v 6.00 byli v kanceláři NW. Po obědě volá WJ a Coreymu Brighamovi, říká jim o schůzce u NW. Volá Clarindě Dayové, nechává vzkaz pro TJ, aby mu zavolala. Ta volá v 3.00, OJ jí říká o schůzce u NW. Volá okresnímu státnímu zástupci, kterého zná, a přátelsky pohovoří o Eberovi. V 5.00 přichází do knihovny RF, žádá o 335 $, nedostává je. V 5.30 připraven jít k NW, čeká až do 5.50, než je připravená TJ. V 6.10 přichází k NW, odchází 7.10; domů, večeře, dlouhá rodinná diskuse o situaci, spánek.

Sobota

V 8.30 snídaně s NK. Všem říká, aby zůstali poblíž, protože v 11.00 přijde asistent okresního státního zástupce. V 9.15 přichází obchodně Herman Dietz, odchází v 9.45. V 10.00 říká AG, aby se ztratil, protože přijde asistent okresního státního zástupce. V 10.10 přichází pohovořit WJ. V 11.00 přichází Mandelbaum se zapisovatelkou; v 11.15 všichni svoláni dovnitř, TJ však dorazila až v 11.45. Ve 12.05 se k nim připojuje Cramer, který právě odešel od NW. V 1.35 odcházejí Mandelbaum a Cramer. Všichni společně obědvají, kromě NK. 2.45 volá okresnímu státnímu zástupci, nesehnal ho. Volá policejnímu komisaři Murphymu, domlouvá schůzku v klubu Penguin na neděli v 10.30. Ve 3.40 odchází za WJ do klubu Metropolitan Athletic pohovořit si; odcházejí spolu domů v 5.40 k večeři. V 8.10 do divadla s TJ.

Neděle

Snídaně v 9.00. V 10.10 odchází do klubu Penguin na schůzku s policejním komisařem Murphym, s ním do 11.30, odchází domů a do knihovny. Ve 12.00 přichází AG, zůstává 10 minut. V 1.30 oběd s WJ, SJ & AG. 2.30 až 5.00 v knihovně, pak bridž s TJ, WJ & NK. V 6.10 přichází AG, oznamuje smrt Coreyho Brighama.

~

TRELLA JARRELLOVÁ

Čtvrtek

Vstala v poledne, káva na terase. 1.30 oběd s OJ, SJ & AG. 2.30 ke Clarindě Dayové. 3.45 nákupy, informace o tom, kde & kdy, nepřehledné & neúplné & právě prověřované. V 6.00 doma, převléknutí na koktejly & večeři. Po večeři pinochle s RF & NK.

Pátek

9.30 jde na rodinnou poradu v knihovně v negližé, vrací se do postele, vstává v poledne, dává si velkou snídani. 1.15 jde do parku, ve 2.30 přichází ke Clarindě Dayové, dostává vzkaz, aby volala OJ; volá ve 3.00. 4.00 až 5.00 v obchodě se zvířaty, prohlíží si kočky, domů v 5.15, v 5.50 připravena jít k NW. Odtud s ostatními stejně jako OJ.

Sobota

V 11.05 pozvána do knihovny ke schůzce s asistentem okresního státního zástupce, přichází 11.45. 1.35 oběd s ostatními, 2.30 ke Clarindě Dayové. 3.45 do kina v Duke Screen Box na Park avenue. 5.30 domů, obléknout se k večeři. V 8.10 do divadla s OJ.

Neděle

Vstává v poledne, znova velká snídaně. Na terase s novinami. 2.00 šla do parku, zpátky ve 3.00, šla do ateliéru dívat se na televizi, v 5.00 probuzena WJ na bridž s OJ, WJ & NK. V 6.10 AG oznamuje smrt Coreyho Brighama.

~

WYMAN JARRELL

Čtvrtek

V 9.30 snídaně s OJ, LJ, NK & AG. 10.30 až 12.15 na terase, čte rukopis hry. 12.45 přichází k Sardimu, obědvá s třemi muži, hovoří o financování hry, (možná výroba); potvrzeno dvěma z nich. 2.45 až 4.30 zkoušky na obsazení hry v Drew Theater. 4.35 až 6.30 v klubu Metropolitan Athletic, dívá se na házenou & popíjí. V 6.45 se SJ u Sardiho, večeře, divadlo, domů, spánek.

Pátek

V 9.30 rodinná porada v knihovně, pak snídaně. Čte noviny, čeká se SJ, až přijde a odejde Rowcliff. V knihovně s OJ & NK do 1.22, kdy telefonát od AG; odchází, dává si proplatit šek v bance, pak do své kanceláře v budově Paramount. Oběd u Sardiho se třemi muži jako ve čtvrtek. Ve 3.00 zpátky do kanceláře, telefonát od OJ, aby byl v 6.00 v kanceláři NW. Telefonát od SJ. Ve 3.45 pro něj SJ přijíždí v jaguáru, jedou se napít k Briscollovi ve Westchesteru, pak zpátky do města, k NW přijíždějí v 5.56. Odtud s ostatními jako u OJ.

Sobota

V 9.10 snídaně se SJ, LJ & AG. V 10.10 v knihovně s OJ do 11.00, kdy přichází asistent okresního státního zástupce. 1.35 oběd s ostatními. 3.00 se setkává s Coreym Brighamem v Churchillově baru, s ním do 3.50. Od 4.00 do 5.40 s OJ v klubu Metropolitan Athletic; domů jdou spolu, přicházejí v 6.00 k večeři, v 8.15 do divadla se SJ.

Neděle

V 10.00 snídaně se SJ, LJ, NK & AG. Čte noviny a luští křížovky do 1.30, oběd s OJ, SJ & AG. 2.40 odchází do Drew Theater na zkoušky, z divadla odchází ve 4.40, domů v 5.00, jde do studia, budí TJ, bridž s OJ, TJ & NK. V 6.10 AG oznamuje smrt Coreyho Brighama.

~

SUSAN JARRELLOVÁ

Čtvrtek

V 10.30 snídá sama. Ke klenotníku Massonovi, 52. & 5. avenue, s hodinkami. Jde do parku, prochází se parkem, pak domů v 1.30 na oběd s OJ, TJ & AG. 2.45 zpátky k Massonovi pro hodinky; kupuje punčochy u Merrihewa, 58. & Madison. Ke Clarindě Dayové ve 4.00, odchází v 6.30, setkává se s WJ u Sardiho v 6.45. Večeře, divadlo, domů, spánek.

Pátek

V 9.30 rodinná porada v knihovně, pak snídaně. Čeká s WJ na Rowcliffa. Ve 12.10 odchází do Abingdonova květinářství na 65. a Madison, objednává rostliny na terasu. Zpátky domů. V 1.45 oběd s OJ, LJ & RF, vyzvána dostavit se v 6.00 k NW. Volá třikrát do kanceláře WJ, dovolává se ve 3.20, bere jaguára, jede pro WJ. Zbytek dne a večera souhlasný s WJ.

Sobota

Snídaně v 9.10 s WJ, LJ & AG. Na terase do 11.15, připojuje se k ostatním v knihovně s asistentem okresního státního zástupce. 1.35 oběd s ostatními. 2.45 jde k Abingdonovi prohlédnout si rostliny. Domů ve 3.45, ve svém pokoji do 4.40, odchází, v 5.05 přichází ke Clarindě Dayové, odchází v 6.15, nestihne večeři. V 8.15 do divadla s WJ.

Neděle

V 10.10 snídaně s WJ, LJ, NK & AG. V 10.30 odchází do kostela sv. Tomáše, 53. & 5. avenue. Pak pěšky domů, přichází v 1.15. V 1.30 oběd s OJ, WJ & AG. Čte noviny, dívá se na televizi, jde do svého pokoje, zdřímne si, zpátky k televizi v 5.30, tam s AG v 6.00, kdy vysílána zpráva o Coreym Brighamovi.

~

LOIS JARRELLOVÁ

Čtvrtek

V 9.30 snídaně s OJ, WJ, NK & AG. Od 10.15 do 11.30 čte na terase. Od 11.45 do 1.00 kupuje boty ve třech obchodech: Zussman, Yorio, Weeden. Koupila celkem sedm párů, nerada chodí bosá. 1.15 oběd s přáteli na parníku Bolivar v přístavu na Hudson River. Ve 3.00 bere z garáže auto, jede do klubu Net v Riverdale, tenis do 6.00. Doma v 6.35, převléká se. V 7.30 odchází na večeři a tanec s přáteli v klubu Flamingo; rád bych tam byl s ní.

Pátek

Vstává v 7.00 ke snídani a projížďce na koni v parku. Doma právě včas k rodinné poradě v knihovně v 9.30. Jede do klubu Net na hodinu tenisu, doma v 1.15. Oběd v 1.45 s OJ, SJ & RF, vyzvána dostavit se v 6.00 do kanceláře NW. Ve 3.00 k Evangeline, 45. ulice nedaleko Madison, zkusit si šaty. Doma v 5.20, v 5.30 odchází s RF & NK taxíkem k NW. Odtud s ostatními jako u OJ.

Sobota

Vstává v 7.00 k projížďce na koni v parku, zpátky na snídani v 9.10 s WJ, SJ & AG. Ruší tenis kvůli schůzce s asistentem okresního státního zástupce v knihovně v 11.15. V 1.35 oběd s ostatními. Ve 2.30 si zdřímla ve svém pokoji. Ve 4.15 na procházku, jde k Abingdonovi, ruší objednávku SJ (rostliny na terasu). Doma v 5.45, obléká se k večeři. V 8.20 s AG do klubu Flamingo, doma ve 2.00 ráno.

Neděle

Snídaně v 10.10 s WJ, SJ, NK & AG. Jde na procházku s AG, v 11.30 jede taxíkem do bytu přátel (Buchanan, East River Drive 185), s nimi do klubu Net na oběd, tenis, pití. Doma v 6.40, dovídá se o smrti Coreyho Brighama.

~

NORA KENTOVÁ

Čtvrtek

V 9.30 snídaně s OJ, WJ, LJ & AG. Celé dopoledne v knihovně, tam sama obědvá, zůstává tam sama do návratu OJ v 6.00. Po koktejlu a večeři pinochle s TJ & RF.

Pátek

Snídaně v 8.45, v 9.30 rodinná porada v knihovně. V 11.00 s OJ, když přišel Rowcliff. Obědvá v knihovně, dovídá se ráži kulky, která zabila Ebera, v 1.45 odchází k NW. Domů v 3.10, v knihovně do 5.30, odchází s LJ & RF na schůzku u NW. Odtud s ostatními jako u OJ.

Sobota

V 8.30 snídaně s OJ, pak s ním v knihovně. V 10.10 přichází WJ, hovoří s OJ, vyzvána, aby zmizela. Ve svém pokoji do 11.15, kdy se připojuje k ostatním v knihovně s asistentem okresního státního zástupce. V 1.15 oběd s ostatními. Ve 2.30 zpátky do knihovny s OJ; ten odchází v 3.40. Ve 3.45 volají od Abingdona kvůli rostlinám; odchází a ruší objednávky SJ & LJ. Jde nakupovat, kupuje různé osobní věci, neurčené. Doma v 5.45, obléká se k večeři. V 7.50 odchází na schůzi Ligy zaměstnaných žen v klubu Vassar, 5. ulice. Doma v 11.10.

Neděle

V 10.10 snídaně s WJ, SJ, LJ & AG. V 11.00 jde na Picassovu výstavu v Muzeu moderního umění, 33. ulice. V 1.30 oběd u Borgnera na Šesté avenue, pak zpátky na Picassovu výstavu. Doma v 5.00 na bridž s OJ, TJ & WJ. V 6.10 AG oznamuje smrt Coreyho Brighama.

~

ROGER FOOTE

Čtvrtek

V 7.00 snídá sám. Pak dostih v Jamaice, prohrává 60 $, které jsem mu půjčil, doma v 6.00. Po koktejlu a večeři pinochle s TJ & NK.

Pátek

V 9.30 rodinná porada v knihovně, pak snídaně. Na terase a ve svém pokoji do 1.45, pak oběd s OJ, SJ & LJ, vyzván, aby se v 6.00 dostavil do kanceláře NW. Ve 2.50 odchází na 49. ulici, chce do Eberova bytu hledat záznam (pokud existuje) o tom, že Eberovi dluží 335 $. Nemá štěstí, byt je zapečetěný. Volá známému (nejmenovanému) advokátovi, aby zjistil, jak si stojí. Domů v 5.00, jde do knihovny zkusit vypůjčit si 335 $ od OJ, je odmítnut. V 5.30 odchází s LJ & NK do kanceláře NW.

Sobota

Snídá sám v 10.15. V 11.15 se připojuje ke skupině s asistentem okresního státního zástupce v knihovně, v 1.35 oběd s ostatními, ve 2.45 jde do Mitchellovy Jezdecké akademie na Západní 10. ulici podívat se na koně. Domů se vrací ve 3.45, ve svém pokoji hraje až do večeře pasiáns. Po večeři zve AG zahrát si gin, AG odmítá. Spát jde v 9.00.

Neděle

Snídá sám v 9.00. Pak na závodiště v Belmontu obhlédnout si koně. Doma v 7.00 večer, dovídá se o Coreym Brighamovi. Sděluje policii podrobnosti o svém pobytu v Belmontu, jsou ale příliš nepřehledné & složité, nestojí za zápis.

XV.

Ve čtvrtek, v Den památky padlých, jsem ve čtvrt na jedenáct dopoledne dorazil na závodiště Jamaica a zahájil nejohavnější čtyři dny detektivní, nebo spíš nedetektivní práce, do které jsem vůbec kdy spadl.

Když si Wolfe ve středu v šest hodin ode mě vzal zprávy o pohybu Jarrellových, pročetl si je za dvacet minut a pak si je procházel víc než hodinu, až do oběda. Když se po obědě zase vrátil do kanceláře, položil mi tucet vybraných otázek. Co vím o panu a paní Herman Dietzových? Prakticky nic. Ověřil se hodinový pobyt Trelly Jarrellové v neděli od dvou do tří v parku? Ne, a pravděpodobně se nikdy neověří. Kdybych chtěl revolver nechat v Central Parku, které místo by bylo nejlepší, abych si mohl být nějak rozumně jist, že se tam tři dny nenajde, ale kde bych si ho mohl zase vzít, kdybych ho ještě potřeboval – kam bych ho ukryl? Navrhl jsem místa tři, ani jedno nijak zvlášť dobré, a dodal, že bych si to musel pořádně promyslet. Kdo je Clarinda Dayová? Je to žena, která vede podnik na Osmačtyřicáté ulici, hned u Páté avenue, kde ženám udělají všechno, na co jen připadnou – upraví vlasy, obličeje, poprsí, pasy, boky, nohy, kolena, lýtka, kotníky – a kde se můžou potit, mrznout, odpočívat nebo cvičit na dvaačtyřicet způsobů. Chodí tam zákaznice všech kategorií, od stenografek až po multimilionářky.

Měla Nora Kentová klíče od všech registračních skříní v Jarrellově knihovně a kódy zámků u trezorů? Nevím. Byl Jarrellův byt důkladně prohledán? Ano; s Jarrellovým dovolením tam pluk odborníků strávil celé úterý. Včetně knihovny? Ano, v Jarrellově přítomnosti. Kdo mi to řekl? Purley Stebbins. Kde je klub Metropolitan Athletic? V Central Parku Jih, Devětapadesátá ulice. Jak dlouho by trvalo dostat se od místa, kde kotví parník Bolivar, do Eberova bytu na Devětačtyřicáté ulici? Deset až třicet minut, podle toho, jak hustá by byla doprava; v průměru řekněme osmnáct minut. Jak těžké by bylo pro Noru Kentovou dostat se z knihovny na ulici a později zase zpátky, aniž by ji někdo zpozoroval? Při troše štěstí, kdyby použila vchod pro dodavatele, by to šlo docela snadno. Kdyby štěstí neměla, bylo by to nemožné.

Atakdále.

V deset třicet se Wolfe opřel v křesle a prohlásil: „Teď instrukce.“

„Ano, pane.“

„Než půjdete spát, zavolejte Saula, Freda a Orrieho a požádejte je, aby sem zítra v jedenáct dopoledne přišli.“

„Ano, pane.“

„Zítra je svátek; slečna Bonnerová asi v kanceláři nebude. Když to půjde, sežeňte ji dneska večer a požádejte ji, aby se mnou zítra v osm posnídala.“

Podíval jsem se na něj; chystal se k práci, ale k jaké, to jsem nedokázal říci. K jeho názoru na ženy si přidejte jeho názor na ostatní detektivy, a vyjde vám jeho názor na ženy -detektivky. Asi před rokem ho k využití služeb Dol Bonnerové donutily okolnosti, teď si jich ale žádá, a dokonce ji zve na snídani. Fritz bude jak na jehlách.

„Mám její číslo domů,“ oznámil jsem mu, „a pokusím se, ale možná už někam odjela na dlouhý víkend. Jestli ano, je věc tak naléhavá, abych ji třeba prstíčkem vyhrabal?“

„Ano. Potřebuju ji. A teď vy. Hned ráno půjdete na závodiště Jamaica a –“

„Teď se v Jamaice nezávodí. Mají zavřeno.“

„A co Belmont?“

„Otevřeno. Zítra tam mají velkou akci.“

„Takže uvidíme. Budete vycházet z téhle hypotézy: Jarrellův revolver sebral Roger Foote a schoval ho u sebe v pokoji nebo někde jinde v bytě. Ve čtvrtek odpoledne jím zastřelil Ebera. Protože měl v úmyslu říct, že byl celý den v Jamaice, jel tedy do Jamaiky, aby ho tam viděli, a revolver schoval někde na závodišti. Nemá význam spekulovat o tom, proč ho ukryl, místo aby se ho zbavil; předpokládáme, že si ho nechal, protože v neděli se z revolveru střílelo znova. Nebo se v Jamaice jenom ukázal, jel do Belmontu a schoval ho tam. Tak či tak, v neděli si ho zase vzal, vrátil se do New Yorku, sešel se s Brighamem na sjednané schůzce a zabil ho. Podle téhle hypotézy budete mít za úkol zjistit, kde revolver nechal mezi čtvrtkem a nedělí; můžete začít v Jamaice nebo v Belmontu. Je tu i vzdálená možnost, že ten revolver třeba i najdete. Mohl dostat nápad, že ho bude ještě potřebovat, a když zabil Brighama, vrátil se zpátky a zase ho schoval na stejné místo. V neděli se dostal domů až v sedm.“

Poznamenal jsem – ne jako námitku, ale jako fakt –: „Samozřejmě na to taky měl celý New York.“

„To vím, ale to je beznadějné. Ve čtvrtek musel do Jamaiky a v neděli do Belmontu, aby ho viděli, a protože víme, že tam byl, taky se tam podíváme. O jeho pohybu po New Yorku víme jen málo nebo nic; neznáme žádné určité místo, kde by mohl revolver schovat a počítat s tím, že si ho zase bude moct vzít. Nejdřív se poohlédněte v Jamaice a v Belmontu.“

Poohlížel jsem se tam celé čtyři dny, vybavený pěti sty babek v malých bankovkách z rezervy hotových peněz, a pěti fotografiemi Rogera Foota, které jsem si ve čtvrtek ráno obstaral z kartoték Gazette. Nejdřív jsem šel do Jamaiky, protože v Belmontu budou ve svátek takové davy, že by mě tam akorát jen ušlapali.

Mezitím, během těch čtyř dnů, Wolfova parta včetně Dol Bonnerové pravděpodobně pracovala na jiných hypotézách, ačkoli Wolfe mi neřekl, po čem kdo z nich jde; dal jsem si jen dohromady, že Saul Panzer má v práci samotného Otise Jarrella. To byla pro našeho bývalého klienta čest, protože Saul bere šedesát babek za den a k tomu výdaje, a stojí nejméně za pětinásobek. Fred Durkin je dobrý, ale Saul Panzer to není. Orrie Cather, kterého jste viděli za mým stolem, je ano i ne. V některých fíglech je nepřekonatelný, s jinými to není tak žhavé. Pokud jde o Dol Bonnerovou, o ní toho moc z první ruky nevím, ale říká se, že kdybyste si už museli najmout čmuchalku, pak ona je ta pravá. Má svou vlastní kancelář a taky pár ženských k ruce – s jednou z nich, Sally Coltovou, se znám.

Do neděle večer jsem toho o Jamaice a Belmontu – zvlášť o Belmontu – věděl tolik, že bych o nich mohl napsat knihu a ještě by zbylo dost nejmíň na deset článků do časopisu. Seznámil jsem se a pohovořil se čtyřmi majiteli, devíti trenéry, sedmnácti ošetřovateli koní, pěti žokeji, třinácti čističi stájí, osmadvaceti všelijakými týpky, jedním jehnětem, třemi psy a šesti kočkami. Vzbudil jsem podezření dvou místních čmuchalů a s jedním se náramně skamarádil. Viděl jsem dvě stě sedmačtyřicet dívek, se kterými by byla radost prohodit pár slov, ale měl jsem moc práce. A viděl jsem skoro stejně tolik míst, kam se dal schovat revolver, ale nenašel nikoho, kdo by někde poblíž těch míst viděl právě Rogera Foota. V době, kdy jsem se tam pohyboval, na žádném z nich revolver nebyl; právě tak jsem na žádném nezjistil stopy oleje ani jiné důkazy, že by tam někdy nějaký revolver ležel. Jedno z nich – díra v kmeni stromu za rovinkou před posledními dvěma zatáčkami – bylo ideální, až jsem sám dostal chuť schovat tam svůj. Další takové dobré místo bylo dno jeslí před stáním Gallant Mana, vynikajícího koně, ale tam bylo všude kolem moc ostřížích očí. Broskvička tu nebyla.

V neděli pozdě večer jsem Wolfovi hlásil, že už nezbývá nic, kde by se ještě dalo pátrat, pokud nechce, abych se začal koukat koním do huby; sdělil mi, že ráno bude mít nové instrukce.

Jenže mi je nikdy nedal, protože v pondělí krátce po desáté přišel telefonát, zvoucí mě do úřadu okresního státního zástupce; brnknul jsem Wolfovi nahoru do skleníků, oznámil mu, kde budu k nalezení, a šel. Po třiceti minutách ve společnosti Mandelbauma a jednoho čmuchala jsem věděl jedno – že několik set zaměstnanců města a okresu, kteří na případu pracují, se dostalo přesně tam, kam já v Jamaice a v Belmontu. Po dalších třiceti minutách jsem se dověděl další věc – že policejní komisař a okresní státní zástupce došli k názoru, že je nutné zjistit, co jsem u Jarrella pod cizím jménem dělal, bez ohledu na to, jak by se na to Jarrell díval. Prohlásil jsem, že potřebuju zavolat panu Wolfovi, a bylo mi řečeno, že všechny telefony jsou obsazené. V poledne mě vzali k samotnému okresnímu státnímu zástupci; pobyl jsem s ním čtyřicet minut, které nebyly k ničemu ani jednomu z nás. V jednu mi dovolili vybrat si mezi sendvičem se šunkou a sendvičem s krocaním masem; žádné naložené hovězí. Trval jsem na mléku a dostal ho. Ve dvě třicet jsem dospěl k názoru, že už toho bylo dost, a zamířil ven, ale zadrželi mě; tedy – zadrželi jako klíčového svědka. Pak už mě samozřejmě museli nechat zatelefonovat a do deseti minut volal Mandelbaumovi Wolfův právní zástupce Nathaniel Parker; ten pro Wolfa pracuje, když je Wolfe dohnán do takové krajnosti, že právního zástupce potřebuje.

Ne, nezavřeli mě, to ne. Mandelbaum se mnou udělal ještě jeden pokus a pak mě poslal se čmuchalem jménem O’Leary do jiné místnosti; za dvě hodiny jsem ho obehrál v ginu o tři dolary dvanáct centů. Byl jsem plně ochoten poskytnout mu šanci vyhrát je zpátky, ale kdosi přišel a odvedl mě k Mandelbaumovi; tam byl Nathaniel Parker. Potřásli jsme si rukama a Mandelbaum mě varoval, abych neopouštěl jeho okres. Já opáčil, že to chci písemně, a on na to, abych šel do háje; já zase, že jsem nevěděl, že zrovna tam má svůj okres, a Parker mě vyvedl ven.

Venku na chodníku jsem se ho zeptal: „Tak kolik teď za mě chtějí?“

„Žádná kauce, Archie. Žádný zatykač. Mandelbauma jsem přesvědčil, že to okolnosti nevyžadují, a slíbil mu, že budete v případě potřeby k dispozici.“

Trochu mě to zklamalo, protože být venku na kauci je dobré pro lidské ego; člověku to dodává pocit důležitosti, pocit, že ho někdo potřebuje, že lidem na něm záleží. Ale Parkerovi jsem to neměl za zlé, jednal s těmi nejlepšími úmysly. Jeli jsme spolu taxíkem do města, ale Parker řekl, že má domluvenou schůzku při večeři, a když jsme dojeli ke starému domu z hnědočerveného pískovce na Západní Pětatřicáté ulici, nevystoupil tam. Poděkoval jsem mu tedy za záchranu i za svezení. Když jsem přecházel chodník ke schodišti, měl jsem na hodinkách 6.23.

Wolfe, sedící s knihou za stolem, zvedl oči, cosi zahuhlal na pozdrav a zase je sklopil ke knize. Šel jsem ke svému stolu podívat se, jestli tam mám nějaké vzkazy, žádné jsem nenašel a zeptal se: „Děje se něco?“

Řekl, že ne, aniž zvedl oči.

„Mám vás od Parkera pozdravovat. Nejsem venku na kauci. Parker to Mandelbaumovi rozmluvil.“

Wolfe cosi zahuhlal.

„Dospěli k názoru, že Jarrellovy soukromé záležitosti už soukromé nejsou. Každou chvíli se do vás pustí, nejpozději ráno. Máte nějaké hlášení?“

Řekl, že ne, aniž zvedl oči.

„Nějaké instrukce?“

Teď oči zvedl a řekl: „Já čtu, Archie,“ a zase je sklopil ke knize.

To nejlepší, čím bych po něm mohl hodit, by byl psací stroj, ten ale nebyl můj. Další nejlepší věc by byl telefon, ale šňůra nebyla dost dlouhá. Vstal jsem tedy a šel pryč, vystoupil po schodišti ke svému pokoji, dal si sprchu, rozhodl se, že holit se nebudu, oblékl si čistou košili a lehký oblek, a právě si přišíval na pyžamo knoflíky, když Fritz zavolal, že večeře je hotová.

Až u stolu mě ťuklo, že se něco děje. Wolfe nebyl nedůtklivý proto, že by vyhlídky byly temné; naopak, byl namyšlený, protože ucítil krev, nebo to přinejmenším čekal. Jídlo si vždycky vychutnával, ať už okolnostem nazdory, anebo když s nimi byl v naprostém souladu; a po deseti tisících jídel s ním jsem všechny odstíny už znal. Způsob, jakým si roztíral na suchar paštiku, jak bral do ruky nůž, aby si ukrojil plátek hovězího v aspiku, jak nabíral na vidličku salát, jak si vybíral z ploché mísy sýr – byla to hotovka: někoho nebo něco drží pod krkem, nebo aspoň je ten krk v dohledu.

Myslel jsem, že až budeme zpátky v kanceláři u kávy, třeba si řekne, že je čas nechat mě taky čichnout si ke krvi, ale kdepak. To už bylo trochu moc; rozhodoval jsem se, jestli se do něj mám pustit čelním útokem nebo na něj jít z boku, když vtom se ozval zvonek u dveří a já šel otevřít. Vzhledem k tomu, jak se Wolfe choval, by mě nepřekvapilo, kdyby to byla celá ta parta, všech sedm, přicházející s hromadným přiznáním v trojím vyhotovení, podepsaným a připraveným k předání, ale byl to jen muž středního věku ve světle hnědém obleku a bez klobouku; nikdy předtím jsem ho neviděl.

Když jsem mu otevřel, promluvil, ještě než jsem stačil něco říci já. „Je tohle dům pana Nero Wolfa?“

„Jo, správně.“

„Vy jste Archie Goodwin?“

„Taky správně.“

„Fajn.“ Natáhl ruku s balíčkem. „Tohle je pro Nero Wolfa.“

Vzal jsem si ho; muž se otočil a odcházel. Vyzval jsem ho, aby počkal, ale jen zavolal přes rameno „Bez stvrzenky!“ a šel dál. Podíval jsem se na balíček; byl velký jako krabička zápalek pro domácnost, zabalený do hnědého papíru, přelepený izolepou, a jestli na něm bylo jméno nebo adresa, pak byly napsané neviditelným inkoustem.

Zavřel jsem dveře, vrátil se do kanceláře a Wolfovi řekl: „Ten chlap, co mi tenhle balíček dal, říkal, že je pro vás, ale nevím, jak to mohl vědět; není na něm žádné jméno. Uvnitř nic netiká. Mám ho otevřít pod vodou?“

„Jak je libo. Nezdá se mi tak velký, aby mohl být nebezpečný.“

To tvrzení mi připadalo optimistické, protože jsem si vzpomněl na kapsli, která kdysi v téhle kanceláři vybouchla v kovovém kávovaru; víko odlétlo, jen o několik centimetrů minulo Wolfovu hlavu, a praštilo do stěny. No, ale když se tomu dokáže postavit čelem on, tak já taky. Vytáhl jsem nůž, přeřízl pásku a odstranil papírový obal; ukázala se kartónová krabička bez nálepky. Položil jsem ji na stůl doprostřed mezi nás, což bylo jen spravedlivé, a odklopil víčko. Vata. Vatu jsem nadzvedl; pod ní byla další vata a uprostřed ležel jakýsi předmět. Naklonil jsem se, abych se podíval víc zblízka, a oznámil: „Kulka z osmatřicítky. Není to zajímavé?“

„Nesmírně.“ Wolfe sáhl po krabičce a kulku si prohlížel. „Velmi zajímavé. Jste si jist, že je to osmatřicítka?“

„Ano, pane. Pěkná náhodička.“

„To opravdu je.“ Wolfe krabičku zase položil. „Kdo ji přinesl?“

„Nějaký cizí chlap. Škoda, že jsem ho nepozval dál.“

„Ano. Je tu ovšem řada možností, mezi nimi i ta, že tu kulku poslal nějaký vtipálek.“

„Jo, jistě. Takže ji mám hodit do koše?“

„To ne. Je tu ještě nejméně jedna možnost, kterou nelze pominout. Máte za sebou namáhavý den a nerad to po vás žádám, ale měl byste ji odnést k panu Cramerovi, říct mu, jak jsme k ní přišli, a navrhnout, aby se porovnala s kulkami, které zabily pana Ebera a pana Brighama.“

„Mhm. Za nějaký čas, řekněme tak za týden, by mě to možná napadlo taky. Nemyslí mi to tak rychle jako vám.“ Položil jsem vrchní vrstvu vaty zase zpátky a krabičku přiklopil víčkem. „Měl bych vzít i ten papír. Jestli bude ta kulka shodná, a to by docela dobře mohla, Cramer ho bude potřebovat. A mimochodem, mě bude potřebovat taky. Když mu dodám kulku z osmatřicítky i s tím vaším návrhem a s tou povídačkou o tom, jak se tady vzala, budu se muset prostřílet ven, jestli mě budete chtít dneska večer zase vidět.“

„Zatraceně.“ Wolfe vraštil čelo. „To je pravda. Takhle to nepůjde.“ Okamžik uvažoval. „Vemte si zápisník; napíšete panu Cramerovi dopis.“

Posadil jsem se za stůl a vytáhl zápisník a pero.

Wolfe diktoval: „Milý pane Cramere, posílám vám balíček, který mi byl před několika minutami doručen. Nebylo na něm ani jméno, ani adresa, ale posel sdělil panu Goodwinovi, že balíček je pro mě, a odešel. Balíček obsahuje kulku, o které pan Goodwin prohlašuje, že je z osmatřicítky. Bezpochyby se jedná o nějakou legrácku, ale podle mého názoru bude nejlíp, když vám ji pošlu. Je možné, že budete považovat za vhodné dát ji porovnat s těmi, které zabily pana Ebera a pana Brighama. Potom ji vyhoďte. S vracením se neobtěžujte. S pozdravem –“

„Půjde to poštou?“ zeptal jsem se.

„Ne. Vezměte ji tam sám, prosím. Předejte balíček a hned se vraťte.“

„Bude mi potěšením.“ Přitáhl jsem si psací stroj.

XVI.

Ta pondělní noc asi nebyla ta nejhorší, jakou Fritz kdy zažil, protože pár perných nocí už za sebou měl, ale docela stačila. Když jsem ve Dvacáté ulici odevzdal balíček a krátce po desáté se vrátil, Wolfe zavolal Fritze do kanceláře.

„Instrukce, Fritzi.“

„Ano, pane.“

„Archie a já půjdeme zanedlouho spát, ale nejsme a nebudeme tu. Budete brát telefony. Nevíte, kde jsme, ani kdy se vrátíme. Nevíte přesně, kdy jsme odešli. Možná, že se do vás budou všelijak navážet, pan Cramer nebo jiní, ale trvejte na svém. Budete brát vzkazy, když nějaké přijdou, které nám předáte, až se vrátíme. Zvonku si nebudete všímat. Za žádných okolností nebudete otvírat dveře, přední, ani v přízemí, ani vzadu. Když je otevřete, můžou vám vrazit do ruky povolení k domovní prohlídce a rozlezou se po celém domě. Může nastat situace, že budete považovat za nutné Archieho nebo mě vyburcovat, ale myslím a doufám, že k tomu nedojde. Snídani mi přineste o hodinu dřív, v sedm. Archie bude snídat v sedm taky. Mrzí mě, že se náležitě nevyspíte, ale s tím se nedá nic dělat. Zítra si budete moct zdřímnout.“

„Ano, pane.“ Fritz polkl. „Když bude hrozit nějaké nebezpečí, můžu navrhnout –“ Zarazil se a začal z jiného konce. „Já vím, že dům nerad opouštíte, to se rozumí samo sebou, ale jsou chvíle, kdy je líp z domu odejít, přinejmenším na krátkou dobu. Zvlášť při vašem povolání.“ Pohlédl na mě. „Tohle vy znáte, Archie.“

Wolfe ho uklidňoval. „Ne, Fritzi, žádné nebezpečí nehrozí. Naopak, tohle je předehra k triumfu. Rozumíte instrukcím?“

Fritz odpověděl, že ano, ale nijak nadšený nebyl. Celé roky očekával, že jednou přijde den, kdy Wolfa vyvlečou v želízkách z domu, o mně nemluvě, a byl proti tomu. Vyčítavě se na mě podíval; bůh je mi svědkem, že jsem si takový pohled nezasloužil. Pak odešel. Wolfe a já jsme tu nebyli, takže jsme šli spát.

Sedm hodin je na snídani příliš brzy, pokud nejste ranní ptáče nebo pokud ranní ptáčata nepozorujete dalekohledem, ale do kuchyně jsem se dostal v 7.08. Moje sklenice s pomerančovým džusem tam byla, Fritz však ne, a telefon zvonil. Musel jsem hodně odolávat pokušení zvednout ho a zkusit, jak dobře dovedu napodobit Fritzův hlas, ale nechal jsem ho zvonit. Než se Fritz vrátil, telefon to vzdal. Poznamenal jsem, že se s Wolfovou snídaní musel opozdit; řekl, že ne – donesl mu ji na minutu přesně v sedm, ale zdržel se u něj, aby mu hlásil, co se v noci dělo.

Zatímco jsem spořádával topinku, slaninu, omeletu s čerstvými jahodami a kávu, hlásil to taky mně; nahlížel přitom do poznámek. První zavolání od poručíka Rowcliffa přišlo v 11.32 a poručík mluvil tak důrazně, že mu Fritz telefon zavěsil. Druhé přišlo v 11.54, už ne tak důrazné, ale neodbytnější. Ve 12.21 volal Cramer a hovořil osobním a odbornickým tónem; objasňoval postihy, které můžou člověka, například Fritze, potkat, když se stane spoluviníkem při zatajování důkazů a bránění průchodu práva a spravedlnosti tam, kde se vyšetřuje vražda. Ve 12.56 začal řinčet domovní zvonek a v 1.03 začalo bouchání na přední dveře. Od 1.14 do doby krátce po šesté vládl klid a mír, ale v 6.09 volal Cramer a v 6.27 začal zvonek řinčet zase a za sklem bylo vidět seržanta Stebbinse. Vydržel zvonit pět minut, a teď sedí s kolegou venku v policejním autě, zaparkovaném u obrubníku.

Zvedl jsem se, šel se podívat k předním dveřím, vrátil se, řekl si o další topinku a nalil si ještě kávu. „Pořád tam je,“ oznámil jsem Fritzovi. „A je tu jedno nebezpečí. Jak víte, pan Wolfe nesnáší představu, že by měl v domě hladového člověka; Stebbins v domě vlastně není, je ale před ním, chce dovnitř a vypadá hladově. Jestli ho pan Wolfe uvidí a bude si myslet, že Stebbins ještě nesnídal, bude peklo. Můžu dostat ještě trochu tymiánového medu?“

Zbývalo mi poslední sousto topinky a na prst kávy v šálku, když bylo slyšet výtah, kterým přijížděl Wolfe; než jsem stačil všechno spolykat a dojít do kanceláře, už seděl za stolem. Popřál mi dobré jitro.

„Takže to nebyla legrácka,“ začal jsem.

„Očividně ne.“ Hranou pijáku smetal z podložky na stole neexistující prach. „Zavolejte panu Cramerovi.“

Šel jsem k telefonu a vytočil číslo; Cramer se ozval zanedlouho a Wolfe si telefon vzal. Já držel sluchátko několik centimetrů od ucha v očekávání výbuchu, ale výbuch to ani zdaleka nebyl; Cramer jen sípal vztekem.

„Odkud voláte?“ zeptal se.

„Mám pochůzku; jakou a kam, na tom nezáleží. Volám, abych se poptal na tu kulku, co jsem vám poslal. Je shodná s těmi ostatními?“

„Krucifix, vy moc dobře víte, že je! Věděl jste to, už když jste ji posílal. Tohle je to nejsprostší –“

„Ne. Měl jsem takové podezření, ale nevěděl jsem to. A právě to jsem musel vědět, než vyzradím, odkud se vzala. Proto jsem to zařídil tak, aby její původ zůstal anonymní, dokud to nebudu vědět. Chtěl bych jasné vyjádření: byla kulka, kterou jsem vám poslal, vystřelená ze stejného revolveru jako ty, co zabily Ebera a Brighama?“

„Panebože.“ Cramer zatraceně dobře věděl, že by do telefonu neměl brát boží jméno nadarmo, takže musel být hodně rozčilený. „Vy jste to zařídil! Já zařídím vás! Zařídím vám, že –“

„Pane Cramere! Tohle je směšné. Předkládám řešení nesmírně závažného a složitého případu, a vy tady na mě prskáte zlostí. Když už musíte prskat, počkejte, až budete mít fakta. Odpovíte mi na mou otázku, prosím?“

„Odpověď je ‚ano‘.“

„Pak jsem tedy připraven předat vám vraha i zbraň, ale je tu procedurální otázka; můžu k sobě pozvat okresního státního zástupce, dát mu zbraň a dva vynikající svědky a nechat ho, aby si pachatele převzal. Nebo můžu stejně postupovat s vámi. Nezamlouvá se mi ani jedno z toho, protože jsem měl značné výdaje a zasloužím si honorář, chci dostat zaplaceno a v té rodině je spousta peněz. Chci, aby ta rodina věděla, co jsem podnikl a jak, a nejúčinnější a nejpůsobivější postup, jak je informovat, je, že budou přítomni, až předložím zbraň a sdělím jméno vraha. Když je pozvu, nepřijdou. Vy je můžete přivést. Jestli to uděláte – prosím, nechte mě domluvit. Když je v jedenáct přivedete ke mně, všechny, budu tam, abych vás přijal, a vy dostanete všechno, co potřebujete, a ještě víc. Od téhle chvíle za tři hodiny. Doufám, že mi vyhovíte, protože s vámi jednám raději než s okresním státním zástupcem.“

„Toho bych si měl cenit,“ prohlásil Cramer ještě sípavěji, než mluvil až doteď. „Vy voláte z domova. Byl jste doma celou noc. Zatraceně dobře jste věděl, že ty kulky budou shodné, a taky jste věděl, že sotva se na to podíváme, půjdeme na vás, a nechtěl jste, aby vás někdo obtěžoval dřív než ráno, abyste mi to mohl strčit pěkně pod nos. Do půl hodiny máme povolení k domovní prohlídce, a k tomu zatykače na vás a na Goodwina jako klíčové svědky.“

„No tak vidíte. Pak se ovšem nezlobte, že zavěsím. Musím si zavolat.“

„Jo. To udělejte. Panebože, jen to udělejte. Pustil jsem vás k těm hlášením, a tohle mám za to. Koho tam chcete?“

„Pět Jarrellových, slečnu Kentovou a pana Foota. V jedenáct.“

„Jo, jistě, to znám. Do jedenácti budete u těch svých zatracených orchidejí. U toho vás nesmíme rušit.“

Zavěsil; my taky.

„Víte,“ poznamenal jsem, „ty orchideje ho asi štvou. Už jsem si toho všimnul. Snad abyste je dal pryč. Teď už mám telefony brát?“

„Ano. Mezi devátou a půl desátou budou volat slečna Bonnerová, Saul, Fred a Orrie. Řekněte jim, ať sem v jedenáct přijdou. Jestli máme na Jarrellovy náležitě zapůsobit, musí na ně na všechny vidět.“

„Fajn. Ale neuškodilo by, kdybych předem věděl, po kom mám speciálně koukat. Sakra dobře vím, že Roger Foote to nebyl.“

Wolfe pohlédl na nástěnné hodiny. „Je brzy. Dobrá.“

XVII.

Práci vrátného a uvaděče jsem přenechal Saulovi a Orriemu, protože jsem měl co dělat jinde. Cramer se Stebbinsem dorazili o dvacet minut dřív a naléhali, že musí mluvit s Wolfem; vzal jsem je tedy do jídelny a dělal jim společnost. O mou společnost nestáli, chtěli Wolfa, ale řekl jsem jim, že i kdyby vylezli ta tři schodiště nahoru do skleníků, najdou dveře zamčené. Nabídl jsem jim, že si můžeme ukrátit čas tak, že jim budu vyprávět příběh o sboristce a mravenečníkovi, ale nezdálo se, že by po něm nějak prahli.

Když Wolfe otevřel dveře jídelny a pozdravil „Dobrý den, pánové,“ a když ho Cramer vyzval, aby šel dál a zavřel, zdálo se, že se do sebe určitě pustí, ale Wolfe tomu zabránil slovy: „Do kanceláře, prosím,“ a tím, že se otočil a vykročil tam. Cramer se Stebbinsem ho následovali, já průvod uzavíral.

Během svých tří předchozích návštěv seděl Otis Jarrell na čestném místě, v červeném koženém křesle; to křeslo tentokrát Saul podle instrukcí rezervoval pro inspektora Cramera, a zavržený klient seděl v přední řadě posluchačstva vedle své ženy, syna a snachy. Za nimi seděli Lois, Nora Kentová, Roger Foote a Saul Panzer. Na gauči za mnou, když jsem se usadil za stůl, byli Sally Coltová z party Dol Bonnerové, Fred Durkin a Orrie Cather. Křeslo Purleyho Stebbinse stálo tam, kam si ho vždycky postavil sám, když jsme to neudělali my – u stěny, na délku paže od Cramera.

Červené kožené křeslo ale při tomhle shromáždění nebylo čestné místo; čestným místem bylo jedno ze žlutých křesel, stojící na druhé straně Wolfova stolu, po jeho pravici, a v něm seděla Dol Bonnerová, na čmuchalku velmi půvabný zjev s pravými dlouhými černými řasami, krásně klenutými obloučky, stínícími karamelově hnědé oči. Já Fritze varoval, že sem přijde. Jednou dostala pozvání na večeři ke stolu, pro který on připravuje jídlo, a Fritz každou ženu, která překročí náš práh, podezřívá, že chce převzít jeho kuchyň, ne-li rovnou celý dům.

Inspektor Cramer se postavil čelem k přítomným a začal. „Nero Wolfe se chystá něco říct, vy můžete poslouchat spolu se mnou. Jste tu na příkaz policie, takže chci, aby bylo jasno v jedné věci; všechny otázky, které Wolfe položí, jsou jeho otázky, ne moje. Odpovězte na ně, nebo ne, jak budete chtít. Wolfe pro policii nepracuje, ani za policii nemluví.“

„Nemám se na co ptát, pane Cramere,“ odpověděl Wolfe. „Nemám jedinou otázku. Budu jen podávat zprávu a zdůvodňovat.“

„Tak dobrá, dejte se do toho,“ vyzval ho Cramer a posadil se.

„Chci podat zprávu o tom, jak jsem nalezl zbraň, kterou byli zabiti dva lidé, a jak její nález odhalil totožnost vraha,“ sdělil Wolfe posluchačům. „Když jste odtud v pondělí před osmi dny odešli a když pan Cramer ode mě dostal onu informaci, o které jsem vám řekl, že mu ji dám, už jsem klienta neměl a celá záležitost pro mě skončila. Neskončila ale moje zvědavost, a šlo i o mou sebeúctu; chtěl jsem taky dostat zaplaceno za čas, který jsem té záležitosti věnoval, a za utrpěná příkoří. Rozhodl jsem se, že se budu tou věcí zabývat dál.“

Odkašlal si. „Vás jsem už vyslýchat nemohl; spolu jsme skoncovali. Na běžné vyšetřování jsem neměl ani lidi, ani vybavení, a kromě toho se věci už ujala policie. Byla tu však jedna daná skutečnost, která nabízela jisté možnosti: kulky, které zabily Ebera a Brighama, byly vypáleny ze stejného revolveru. Za předpokladu, že je vypálila i stejná osoba, měla tato osoba zbraň od čtvrtka odpoledne, kdy byl zabit Eber, do neděle odpoledne, kdy byl zabit Brigham, u sebe – nebo aspoň někde, odkud si ji mohla zase vzít. Kde tedy byla?“

Wolfovy oči se stočily na Cramera a zase se vrátily k přítomným. „Pan Cramer mi laskavě vyhověl a dovolil panu Goodwinovi nahlédnout do hlášení o tom, kde jste se během daného období pohybovali. Za tuhle spolupráci jsem byl a jsem panu Cramerovi hluboce zavázán; bylo by neomalené mít za to, že mě nechal seznámit se s obsahem těch hlášení jen proto, že chtěl vědět, co s nimi mám v úmyslu udělat. Tady jsou.“

Poklepal ukazovákem na strojem popsané papíry na stole. „Tady jsou, tak jak je pan Goodwin zapsal. Prozkoumal a analyzoval jsem je. Samozřejmě, bylo možné, že se revolver nacházel někde v místě, kde vy všichni bydlíte, to jsem ale považoval za krajně nepravděpodobné. Když se policie dověděla o zmizení revolveru pana Jarrella, dalo se každým okamžikem čekat, že byt prohledá – což také nakonec před týdnem udělala. Bylo nanejvýš pravděpodobné, že se revolver nacházel někde jinde, a na základě této teorie jsem postupoval dál.“

„To já taky,“ ozval se skřípavým hlasem Cramer.

Wolfe přikývl. „Bezpochyby. Ale pro vás to představovalo jen jeden z mnoha směrů vyšetřování, zatímco u mě to bylo jediné, co jsem měl. A nebyla to jen téměř jistota, že revolver se od čtvrtka odpoledne do neděle odpoledne nacházel na nějakém vhodném místě; byla to i možnost, že byl na to místo vrácen poté, co byl zabit Brigham, a že tam i zůstal. V neděli, když vrah nechal auto na Devětatřicáté ulici, měl revolver u sebe a musel se ho nějak zbavit. Kdyby ho uložil někam, kde by ho někdo mohl najít, bylo tu nebezpečí, že ho někdo opravdu najde a že bude identifikován jako revolver pana Jarrella a současně jako zbraň, ze které byly kulky vypáleny. Kdyby ho dával někam, kde nalezen nebude – například na dně řeky –, někdo ho mohl při tom vidět; a navíc ho zřejmě tlačil čas. Takže bylo možné, že revolver při nejbližší příležitosti vrátil na místo, kde ho měl ty tři dny. Proto jsem pátral nejen po místě, kde revolver ty tři dny byl, ale kde stále ještě mohl být.“

Wolfe se nadechl. „Analyzoval jsem tedy hlášení o časovém průběhu vašeho pohybu. Nabízely se různé možnosti, některé slibné, jiné jen vzdálené. K jejich prověření jsem potřeboval pomoc, přizval jsem tedy pana Saula Panzera, který tu sedí vedle pana Foota; pana Freda Durkina, tady na gauči; pana Orvilla Cathera; ten sedí na gauči vedle pana Durkina; a slečnu Theodolindu Bonnerovou, zde po mé pravici; také slečnu Sally Coltovou, asistentku slečny Bonnerové; sedí na gauči vedle pana Durkina.“

„Tak dělejte,“ zavrčel Cramer.

Wolfe si ho nevšímal. „Nebudu podrobně hovořit o jejich šetření, něco si ale zaslouží krátkou zmínku. Značnou nevýhodou pro ně všechny byl svátek a dlouhý víkend. Pan Goodwin strávil čtyři dny na závodištích v Jamaice a Belmontu. Pan Panzer mimořádně přičinlivě a bystře studoval pohyby pana Jarrella ve čtvrtek, kdy byl zabit Eber. Pan Durkin si velmi vytrvale a vynalézavě vedl v klubu Metropolitan Athletic. Pan Cather našel tři lidi, kteří viděli paní Otis Jarrellovou v Central Parku v neděli, kdy byl zabit Brigham. Ale štěstí a úspěch měly slečna Bonnerová a slečna Coltová. Slečno Bonnerová, předložila byste ten revolver, prosím?“

Dol Bonnerová otevřela kabelku, vyňala revolver a se slovy „Je nabitý“ ho položila Wolfovi na stůl. Cramer okamžitě vyrazil a stůl oběhl; málem přitom zakopl o Wymanovu nohu. Už cestou ze sebe vyrážel kletby, Purley Stebbins už byl na nohou taky. Dol Bonnerová Cramera upozornila: „Zkoumala jsem otisky, inspektore; žádné použitelné jsem na něm nenašla. Dejte pozor, je nabitý.“

„To vy jste ho nabila?“

„Ne. Když jsem ho našla, byly v něm dvě nábojnice a čtyři náboje. Jeden jsem vystřelila, takže zbývají –“

„Vy jste z něj vystřelila?“

„Pane Cramere,“ ozval se ostře Wolfe. „Jak jsme měli zjistit, jestli je to ten, se kterým byl spáchán zločin, kdyby z něj nevystřelila? Nechte mě domluvit a pak budete mít na všechno třeba celý den.“

Otevřel jsem zásuvku svého stolu, vytáhl těžkou obálku a podal ji Cramerovi. Zvedl revolver za lučík, vložil ho do ní, obešel Wolfův stůl a předal ji Purleymu. „Tak pokračujte a dokončete to,“ vyzval Wolfa a posadil se.

Wolfe se zeptal: „Slečno Bonnerová, co jste udělala, když jste ten revolver našla?“

„Byla se mnou slečna Coltová. Zatelefonovaly jsme vám, dostaly instrukce a řídily se jimi. Šly jsme ke mně do kanceláře a zaznamenaly rýhování hlavně, aby se revolver dal identifikovat. Pak jsme šly ke mně do bytu, pustily co nejhlasitěji rádio a vystřelily do podušek, kulku vzaly, vložily do krabičky s vatou, krabičku zabalily do papíru a po poslíčkovi ji doručily vám.“

„Kdy jste revolver našly?“

„Včera, deset minut po šesté večer.“

„Od té doby jste ho měly pořád u sebe?“

„Ano. Pořád. Když jsem spala, měla jsem ho pod polštářem.“

„Našly jste ho společně se slečnou Coltovou?“

„Ano.“

„Kde jste ho našly?“

„Ve skříňce u Clarindy Dayové, ve čtvrtém poschodí na Osmačtyřicáté ulici.“

Trella Jarrellová dlouze zalapala po dechu. Všechny zraky na ní spočinuly; oběma rukama si zakryla ústa.

Wolfe pokračoval: „Byla skříňka zamčená?“

„Ano.“

„Vylomila jste zámek?“

„Ne. Otevřela jsem ji klíčem.“

„Nebudu se vás ptát, jak jste k tomu klíči přišla. Možná, že se vás na to zeptají u soudu, tohle ale není soud. Byla ta skříňka jen jedna?“

„Ne. Jsou tam čtyři řady soukromých skříněk, po dvaceti v jedné řadě. Zákaznice paní Dayové si do nich ukládají své věci a šaty na dobu, kdy cvičí nebo si dávají masáže. Některé si tam nechávají šaty na převlečení i leccos jiného.“

„Říkala jste ‚soukromé‘ skříňky; je každá skříňka určená jen pro jednu zákaznici?“

„Ano. Zákaznice má jediný klíč, ale myslím, že vedení má univerzální klíč. Ten, který jsem použila – ale o tom teď nemám mluvit?“

„Není třeba. To můžete říct na lavici svědků. Jak víte, to, co jste udělala, je žalovatelné, ale protože jste nalezla zbraň, kterou byly spáchány dvě vraždy, pochybuju, že budete nějak potrestána. Měla byste spíš dostat odměnu, a pravděpodobněji dostanete. Víte, které zákaznici Clarindy Dayové ta skříňka patří? Ta, ve které jste ten revolver našla?“

„Ano. Paní Wyman Jarrellové. Je na ní její jméno. Byly v ní ještě další věci, mezi nimi i dopisy v obálkách s její adresou.“

Teď nezalapal po dechu nikdo. Absolutně nikdo, až Otis Jarrell sotva slyšitelně zamumlal: „Zmije, zmije.“

Wolfovy oči spočinuly na Susan. „Paní Jarrellová, chcete nějak vysvětlit, jak se revolver dostal do vaší skříňky?“

Přirozeně, protože jsem věděl, co přijde, sledoval jsem koutkem oka její drobný oválný obličej; byla ode mě jen něco málo přes metr, a můžu přísahat, že se v něm neobjevil ani zákmit nějakého pocitu. Když opětovala Wolfův pohled, svaly kolem úst se jí maličko pohnuly, jako kdyby se rty pokoušely o úsměv; takový pohyb jsem ale u ní viděl už dřív. A když promluvila, byl to stejný hlas, tichý, stydlivý, skromně koketní, obezřelý nebo rezervovaný, podle toho, s jakým názorem k ní člověk přistupoval.

„Nedokážu to vysvětlit, protože to nevím. Ale nemůžete tvrdit, že jsem revolver ten den, tu středu, vzala, protože jsem vám o té středě řekla. Byla jsem ve svém pokoji s manželem. Je to tak, Wy?“

Kdyby se bývala na manželův obličej pořádně podívala, než se zeptala, asi by tu otázku nevyslovila. Wyman byl úplně ohromený a zíral na Wolfa, ústa otevřená. Zdálo se, že je neschopen slova, ale přesto připitoměle zabreptal: „Sprchoval jsem se, hodně dlouho. Vždycky se sprchuju dlouho.“

Mohli byste si myslet, že když člověka zasáhne takový tvrdý úder, jako je poznání, že jeho manželka je vražednice, a když ze sebe vypraví něco, čím ji pomůže potopit, vloží do hlasu nějaký tón, něco, čím se aspoň nějak projeví. Ale v takovéhle kritické chvíli zablábolit něco jako „Sprchoval jsem se, hodně dlouho. Vždycky se sprchuju dlouho“ – to je teda něco.

Jak by řekl Wolfe: fuj.

XVIII.

Soukromé záležitosti Otise Jarrella se nakonec staly veřejnými, přinejmenším některé z nich; došlo k tomu na svědecké lavici, kdy o nich sám promluvil. Je sice pravda, že důkazy o motivu nejsou z hlediska práva podstatné, ale přece jen hodně pomůžou; proto okresní státní zástupce Jarrella potřeboval. Teorie zněla tak, že Susan zapracovala na Jimu Eberovi a získala od něj informace, jmenovitě o nároku vůči dopravní společnosti, a předala je Coreymu Brighamovi a ten se podle nich zařídil. Když byl Eber vyhozen, dověděl se o Brighamově kousku a pojal podezření, že dostal vyhazov proto, že si Jarrell myslí, že informace dal Brighamovi on; vzpomněl si, že je pověděl Susan, podezříval ji, že Brighamovi všechno řekla ona, a pohrozil jí – pravděpodobně těsně předtím, než jsem toho dne přišel do ateliéru –, že s tím půjde za Jarrellem. Toho tedy potřebovali na podporu téhle teorie, ačkoli tu byly i další věci, nejzávažnější ta, že v sejfu, který měla Susan už nějakou dobu pronajatý, našli dvě stě tisíc dolarů a Susan si nemohla vzpomenout, odkud je má.

Brighamova smrt zůstala při tomhle přelíčení stranou, protože Susan soudili za smrt Ebera, ale byla tu hypotéza, že ji Brigham z Eberovy vraždy podezříval a o svém podezření jí řekl; a teď si vyber. Buď mu ta vražda byla tak silně proti mysli, že se chystal promluvit, anebo chtěl něco za to, že nepromluví – možná zpátky těch dvě stě tisíc, možná něco víc osobního.

Nikdo z ostatních nebyl žádnou z obou stran vyzván, aby svědčil. Obhajoba nepovolala ani Susan, ani Wymana, a to pravděpodobně nebylo na prospěch věci. Dostat se ke klíči od knihovny nebyl pro Susan žádný problém, protože její manžel jeden měl, a ona s ním spala v jednom pokoji. A pokud jde o to, jestli ji vůbec někdy dostanou na křeslo – tak to budete muset sledovat zprávy v novinách. Porota ji usvědčila dokonale, bez výhrad, ale dostat na to křeslo ženu, zvlášť mladou, s drobným oválným obličejem, dá pěknou práci.

Wolfe si vzal od Jarrella peníze, tentokrát šek – a ten šek působil lákavě, a tak to bylo v pořádku, Wolfe si ho zasloužil. To ale bylo všechno, co od toho chlápka chtěl, a já taky. Wolfe to prohlásil za nás za oba toho dne, kdy byla Susan odsouzena; Jarrell volal, že má v úmyslu poslat šek na jistou částku, a jestli to tak bude v pořádku, a když Wolfe řekl, že ano, Jarrell pokračoval: „Měl jsem pravdu, Wolfe. Je to úskočná zmije. Když jsem vám to říkal, tenkrát, jak jsem vás najímal, nevěřil jste mi, ani vy, ani Goodwin, ale teď víte, že jsem měl pravdu, a to mě naplňuje velkým zadostiučiněním. Je to zmije.“

„Ne, pane.“ Wolfe to pronesl úsečně. „Nechtěl bych tvrdit, že jste měl pravdu. Je vražednice, ďáblice a bídná existence, ale nedal jste mi žádný důkaz, že je to zmije. Tohle vám pořád nevěřím. Z toho šeku mám radost.“

Zavěsil, a já taky.

Dvě přiznání

Rex Stout

I.

„Kdepak, vůbec mi to nevadí,“ prohlásil náš návštěvník bručavě, přesto však celkem přívětivě. „Je mi potěšením.“ Rozhlédl se kolem. „Líbí se mi místnosti, ve kterých se pracuje. Tahle je dobrá.“

Pořád ještě jsem se vzpamatovával z překvapení nad tím, že opravdu vypadá jako horník, přinejmenším tedy tak, jak si horníka představuju – kostnatý, s ošlehanou pletí a s rukama, které by se cítily dokonale doma na násadě krumpáče. Jenže za mávání krumpáčem ho coby předsedu správní rady Sdružení horníků určitě neplatí. Sdružení má svou budovu na Nassau Street, nedaleko Wall Streetu.

A taky mě překvapil tón, jakým mluvil. Když se den předtím v telefonu představil mužský hlas a ptal se, kdy by Nero Wolfe mohl zajít k němu do kanceláře, a když jsem mu vysvětlil, proč musím odpovědět, že nikdy, a když celá věc skončila dojednáním schůzky ve Wolfově kanceláři na příští den v jedenáct, pustil jsem se do zaběhaného postupu – získání informací o možném klientovi; udělal jsem to tak, že jsem zavolal Lonu Cohenovi do Gazette. Lon mi pověděl, že jediným důvodem, proč James U. Sperling nikomu neukousne uši, je ten, že mu ukousne rovnou celou hlavu a sní ji s kostmi i vším ostatním. Ale teď tu sedí, shrbený v červeném křesle kousek od Wolfova stolu, vypadá jako velký, přátelsky naladěný pouliční rváč, a já vám právě zopakoval, co řekl, když Wolfe zahájil rozhovor vysvětlením, že služebně svou kancelář nikdy neopouští, a vyjádřil politování nad tím, že Sperling musel vážit cestu až k nám na Západní Pětatřicátou ulici, skoro na Jedenáctou avenue. A on na to, že je mu potěšením!

„Docela stačí,“ zamumlal Wolfe, taky potěšeně. Seděl za stolem, opřený ve svém na zakázku vyrobeném křesle, které zaručovalo, že unese čtvrt tuny a které možná jednoho dne bude muset tuhle zkoušku podstoupit, jestli jeho majitel se sebou něco neudělá. Wolfe ještě dodal: „Když mi teď povíte, co vás tíží, možná, že se vaše cesta sem ukáže jako dobrá investice.“

Seděl jsem u svého stolu, stojícího v pravém úhlu k Wolfovu stolu a nijak daleko od něj. Dovolil jsem si jen tak trochu se sám pro sebe usmát. Stav Wolfova účtu v bance nevyžadoval, aby nějak tlačil na to, aby své služby prodal, a lapil tak nějakého klienta, já ale věděl, proč se Wolfe přesto tak rozplývá. Choval se především společensky, protože Sperling řekl, že se mu kancelář líbí. Říci, že Wolfovi se kancelář v prvním poschodí starého kamenného domu, jehož je majitelem, ‚líbí‘, je slabé slovo; nejenže se mu líbí – on ji miluje, a to je dobře, protože v ní tráví život – kromě doby, kdy je v kuchyni s Fritzem, doby jídla v jídelně přes halu, doby, kdy nahoře spí anebo kdy pobývá v podstřešních sklenících, kde se kochá svými orchidejemi a předstírá, že pomáhá Theodorovi.

Úsměv mi přetrhl Sperling, když na mě vypálil otázku. „Vy se jmenujete Goodwin, je to tak? Archie Goodwin?“

Připustil jsem, že ano. Sperling se obrátil zase k Wolfovi.

„Je to důvěrná záležitost.“

Wolfe přikývl. „Většina záležitostí, které se v téhle kanceláři projednávají, je důvěrná. Tak je to v detektivní branži běžné. Pan Goodwin i já jsme na to zvyklí.“

„Je to rodinná záležitost.“

Wolfe se zachmuřil a já se k němu připojil. Po takovémhle úvodu se dalo sázet jedna ku dvaceti, že budeme požádáni, abychom sledovali nějakou manželku, a to překračovalo hranice naší činnosti. Ale James U. Sperling mluvil dál.

„Povím vám to, protože byste se to tak jako tak dověděli.“ Strčil ruku do náprsní kapsy kabátu a vytáhl objemnou obálku. „Uvidíte to z těchhle hlášení. Jsou od Bascomovy detektivní agentury. Znáte ji?“

„Pana Bascoma znám,“ odpověděl Wolfe, stále se zachmuřeným čelem. „Nerad chodím tam, kde už někdo šlapal.“

Sperling si jeho slov nevšímal a pokračoval. „Najal jsem je před časem na práci, týkající se obchodu; ukázali se jako schopní, a tak jsem šel za Bascomem i s touhle svou záležitostí. Chtěl jsem informace o člověku jménem Rony, Louis Rony; pracovali na tom celý měsíc a nic nesehnali, a já ty informace naléhavě potřebuju. Včera jsem se rozhodl, že je odvolám a zkusím to s vámi. Informoval jsem se o vás, a jestli si zasloužíte svou pověst, měl jsem za vámi jít hned.“ Andělsky se usmál; znova mě překvapil a současně přesvědčil, že bude taky stát na stráži. „Zdá se, že se vám nikdo nevyrovná.“

Wolfe cosi zamručel a snažil se netvářit se polichoceně. „V Marseille jeden takový člověk byl – ale ten není k dosažení a nemluví anglicky. Jaké informace o panu Ronym chcete?“

„Potřebuju důkaz, že je komunista. Když ten důkaz seženete, a to brzy, můžete si účtovat, kolik budete chtít.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Za takových podmínek já práci neberu. Vy nevíte, jestli je komunista, jinak byste za ten důkaz tolik nenabízel. Jestli není, nemůžu dost dobře sehnat důkazy, že je. A pokud jde o to, že si můžu účtovat, kolik budu chtít – tak to já dělám vždycky. Ale účtuju si za práci, kterou udělám, a nemůžu udělat nic, co okolnosti vylučují. To, co odhalím, nutně závisí na tom, co bylo skryto, ale to, v jakém rozsahu odhalení provádím, na tom nezávisí; a moje odměna taky ne.“

„Moc kolem toho mluvíte,“ prohlásil Sperling netrpělivě, ale nikoli nezdvořile.

„Opravdu?“ Wolfe na něj upřel oči. „Tak teda mluvte vy.“ Pokývl stranou na mě. „Váš zápisník, Archie!“

Horník počkal, až si zápisník připravím, otevřu na čisté stránce, a pak rázně promluvil; začal lekcí v hláskování. „L-o-u-i-s. R-o-n-y. Je v manhattanském telefonním seznamu, ale advokátní kancelář a bydliště – ale co, všechno je to tady.“ Ukázal na objemnou obálku, kterou hodil na Wolfův stůl. „Mám dvě dcery. Madeline je šestadvacet a Gwenn dvaadvacet. Gwenn je chytrá, před rokem promovala s vyznamenáním na Smithově univerzitě, a já jsem si skoro jist, že má zdravý rozum, ale je až zatraceně moc zvědavá a ohrnuje nos nad pravidly. Nedokázala vyrůst z představy, že člověk může dosáhnout nezávislosti bez toho, aby se o ni nějak zasloužil. Samozřejmě, v jejím věku je v pořádku, když je romantická, ale přehání to a já si myslím, že na tom Ronym ji ze začátku přitahovala jeho pověst zastánce slabých a utištěných, kterou získal tím, že zachraňuje zločince před zaslouženým trestem.“

„Myslím, že jeho jméno jsem už někde viděl,“ zamumlal Wolfe. „Je to tak, Archie?“

Přikývl jsem. „Já taky. To on před pár měsíci dostal ze šlamastyky tamtu – jak se jmenuje – tu obchodnici s dětmi. Zdá se, že se propracovává na přední stranu novin.“

„Nebo do vězení,“ vpadl mi Sperling prudce do řeči a v jeho tónu nebylo nic andělského. „Myslím, že jsem věc vzal za špatný konec, a dám krk na to, že moje žena taky. Byla to stejná stará chyba, a jen pánbůh ví, proč ji rodiče opakují pořád dokola. Řekli jsme dceři, že už nám ten chlap nesmí do domu, a jemu jsme to řekli taky. Umíte si samozřejmě představit, jak vyváděla. Jediný ústupek, který udělala – a pochybuju, že ho vůbec udělala nám – bylo, že se bude vracet domů před setměním.“

„Je těhotná?“ zeptal se Wolfe.

Sperling ztuhl. „Co jste to řekl?“ Hlas měl náhle tvrdý jako ta nejtvrdší ruda, která se kdy v nějakém dole našla. Očividně čekal, že tím hlasem Wolfa zdrtí tak, že ten bude dělat, jako kdyby vůbec ani neotevřel ústa, ale nezdrtil.

„Ptal jsem se, jestli je vaše dcera těhotná. Jestli ta otázka nemá vztah k tomu, o čem tu mluvíme, pak ji tedy beru zpátky, ale určitě není nemístná, pokud vaše dcera taky neohrnuje nos nad zákony přírody.“

„Je to moje dcera,“ prohlásil Sperling stále stejně tvrdým tónem. Pak náhle jeho ztuhlost ustoupila; všechny svaly povolily a Sperling se dal do smíchu. Když se smál, přímo řval a smál se doopravdy. Za okamžik se ovládl natolik, že mohl mluvit. „Slyšel jste, co jsem říkal?“ zeptal se.

Wolfe přikývl. „Slyšel, pokud můžu věřit svým uším.“

„Můžete.“ Sperling se andělsky usmál. „Tak tohle je u každého mužského nejcitlivější místo, ale mohl bych si pamatovat, že já nejsem ‚každý mužský‘. Podle mého nejlepšího vědomí moje dcera těhotná není a měla by docela právo divit se, kdyby byla. O to tu nejde. Asi tak před měsícem jsme se se ženou rozhodli svou chybu napravit; žena tedy Gwenn řekla, že Rony bude u nás vítán – kdykoli si Gwenn bude přát. A hned ten den jsem na něj nasadil Bascoma. Máte pravdu, nemůžu prokázat, že je komunista, jinak bych za vámi nemusel chodit, jsem ale přesvědčený, že komunista je.“

„A co vás přesvědčilo?“

„To, jak mluví, to, jak jsem si ho otipnul, to, jak provozuje svou praxi – a v Bascomových hlášeních jsou věci… uvidíte sám, až si je přečtete –“

„Ale pan Bascom žádný důkaz nezískal.“

„To ne. Krucifix!“

„A komu vlastně říkáte komunista? Liberálovi? Nějakému levicovému intelektuálovi? Členu strany? Jak daleko doleva to berete?“

Sperling se usmál. „Záleží na tom, kde stojím a s kým mluvím. Stává se, že jsem hodně nakloněn tomu, říkat tak každému nalevo od středu. Ale tady před vámi to označení používám v tom smyslu, jaký má. Myslím si, že Rony je člen komunistické strany.“

„A až důkaz budete mít, pokud ho budete mít – co s ním zamýšlíte udělat?“

„Ukážu ho dceři. Ale musí to být důkaz. Ona už ví, co si o tom myslím; řekl jsem jí to už dávno. Samozřejmě, že o mém podezření pověděla Ronymu; ten se mi podíval přímo do očí a všechno popřel.“

Wolfe zamručel: „Možná, že s tím jen ztrácíte čas a peníze. I když důkaz získáte, co když se ukáže, že vaše dcera se na legitimaci komunistické strany dívá jako na nějaký průkaz k milostnému románku?“

„Nedívá. Ve druhém ročníku na univerzitě ji začal komunismus zajímat a přidala se k nim, ale dlouho jí to nevydrželo. Prý je myšlenkově odporný a morálně nezdravý. Říkal jsem vám, že jí to slušně myslí.“ Sperling po mně šlehl očima a pak se jeho pohled vrátil k Wolfovi. „Mimochodem, jak na tom jste vy a Goodwin? Jak jsem říkal, informoval jsem se na vás, ale nedělám náhodou nějakou pitomost?“

„Ne,“ ujistil ho Wolfe. „Samozřejmě, osvědčíme se jen činem. Souhlasíme s vaší dcerou.“ Pohlédl na mě. „Je to tak, Archie?“

Přikývl jsem. „Naprosto. Líbí se mi, jak to formulovala. Já se nanejvýš zmůžu na to, že ‚komouš je veš‘ nebo něco takového.“

Sperling se na mě podezřívavě podíval; zjevně usoudil, že s mým IQ to není úplně v pořádku a otočil se zase k Wolfovi, který mluvil dál.

„Jaká je přesně situace?“ zeptal se. „Existuje možnost, že vaše dcera je za Ronyho už provdaná?“

„Proboha, to snad ne!“

„Jak moc jste si tím jistý?“

„Prostě si jsem jistý. Je to absurdní – samozřejmě, vy ji neznáte. Není v ní žádná faleš – a jestli se rozhodne vdát se za něj, řekne to mně nebo matce dřív, než to řekne jemu. Ano, takhle to udělá –“ Sperling se náhle zarazil a pevně sevřel zuby. Za okamžik je povolil a pokračoval: „A toho se bojím, teď už každý den. Jak se jednou zaváže, je po všem. Říkám vám, spěchá to. Zatraceně to spěchá!“

Wolfe si opřel záda a zamhouřil oči. Sperling se na něj chvíli díval, otevřel ústa a zase je zavřel a tázavě na mě pohlédl. Zavrtěl jsem hlavou. Po několika minutách Sperling začal své velké kostnaté ruce svírat v pěsti a zase je rozevírat a já mu musel znova dodat jistoty.

„To je v pořádku. Ve dne nikdy nespí. Když mě nevidí, líp se mu přemýšlí.“

Konečně se Wolfova oční víčka zvedla. „Když mě najmete,“ sdělil Sperlingovi, „musí mi být jasné, k čemu. Nemůžu se zavázat, že najdu důkaz, že pan Rony je komunista; můžu jen zjistit, jestli takový důkaz existuje, a pokud ano, ten důkaz získat, bude-li to možné. Jsem ochoten ujmout se toho, ale připadá mi to jako zbytečné omezení. Nemohli bychom úkol definovat nějak líp? Jak já tomu rozumím, chcete, aby se vaše dcera zcela vzdala myšlenky vdát se za pana Ronyho a aby ho přestala zvát k vám domů. Takový je váš záměr, je to tak?“

„Ano.“

„Tak proč potom mou strategii nějak omezovat? Samozřejmě, můžu se pokusit získat důkaz, že je komunista, ale co když není? Nebo co když je, a my to nebudeme moci dokázat tak, aby to vaší dceři stačilo? Proč celou tu operaci omezovat na tu jedinou naději, která musí být skoro marná, když pan Bascom té záležitosti věnoval celý měsíc a neuspěl? Proč nenajmout mě, abych vašeho cíle dosáhl jakýmkoli způsobem – samozřejmě v rámci pravidel, povolených civilizovanému člověku? Měl bych mnohem čistší svědomí, kdybych od vás přijal zálohu, a to šek na pět tisíc dolarů.“

Sperling uvažoval. „Zatraceně, je to komunista!“

„Já vím. To je vaše utkvělá představa, a je třeba nějak ji uspokojit. O to se pokusím nejdřív. Ale všechno ostatní chcete vyloučit?“

„Ne, to ne.“

„Dobrá. A mám ještě – ano, Fritzi?“

Dveře do haly se otevřely a v nich stál Fritz.

„Pan Hewitt, pane. Prý má sjednanou schůzku. Posadil jsem ho zatím vepředu.“

„Aha.“ Wolfe se podíval na nástěnné hodiny. „Řekněte mu, že za pár minut se mu budu věnovat.“ Fritz odešel a Wolfe se znova otočil ke Sperlingovi.

„A váš záměr jsem formuloval správně?“

„Dokonale.“

„Pak tedy, až si přečtu hlášení pana Bascoma, spojím se s vámi. Přeji vám dobrý den, pane. Jsem rád, že se vám moje kancelář líbí –“

„Ale tohle je naléhavé! Neměl byste ztrácet ani vteřinu!“

„Já vím.“ Wolfe se snažil zůstat zdvořilý. „To je další vlastnost záležitostí, které se v téhle kanceláři projednávají – naléhavost. Teď mám schůzku, a pak si sním oběd, a od čtyř do šesti se budu věnovat práci se svými rostlinami. Ale vaše záležitost tak dlouho čekat nemusí. Pan Goodwin si hlášení neprodleně přečte a po obědě si půjde k vám do kanceláře pro potřebné podrobnosti – řekněme ve dvě hodiny?“

James U. Sperling nebyl vůbec spokojen. Očividně se upjal na to, že dnešek věnuje tomu, aby dceru uchránil před osudem horším než smrt, a dokonce se ani nikde nestavil na jídlo. Byl tak rozladěný, že když jsem ho pouštěl předními dveřmi ven a zdvořile ho upozornil, že mě má čekat ve dvě patnáct a že si může ušetřit námahu s posíláním šeku poštou a může mi ho rovnou dát, jen cosi zabrumlal, že tedy ano. Věnoval jsem chvilku tomu, abych si krátce prohlédl dlouhou černou limuzínu Wethersill, která na něj čekala u chodníku, a pak jsem se vrátil do kanceláře.

Dveře předpokoje byly otevřené a zevnitř bylo slyšet hlasy Wolfa a Hewitta. Protože jejich zájem se zaměřuje na skleníky a do kanceláře nepůjdou, sebral jsem objemnou obálku, kterou Sperling nechal na Wolfově stole, uvelebil se v křesle a dal se do čtení Bascomových hlášení.

II.

O několik hodin později, za pět minut dvě, Wolfe postavil prázdný šálek na talířek, odstrčil křeslo, dostal tělo do vzpřímené polohy, vyšel z jídelny a zamířil halou k výtahu. Já ho následoval a zavolal na několik čtverečních metrů jeho zad: „Co takhle ještě tři minutky v kanceláři?“

Wolfe se otočil. „Já myslel, že jdete za tím člověkem, co má tu dceru?“

„To ano, ale u jídla vy o práci mluvit nechcete, a já jsem si přečetl ta Bascomova hlášení a mám dotazy.“

Vrhl pohled na dveře kanceláře, uvědomil si, jak jsou daleko a zavrčel: „Tak dobrá, pojďte nahoru.“ Obrátil se a vykročil k výtahu.

Jestli má svoje zavedená pravidla on, tak já je mám taky, a jedno z nich říká, že výtah metr krát metr, ve kterém už je Wolfe, nemůže potřebovat ještě mě, a tak jsem tedy šel po schodech. O patro výš je Wolfova ložnice a ještě jedna rezervní. O další patro výš je ložnice moje a k ní jedna rezervní. O ještě další patro výš je střecha. Teď v červnu tam nebylo oslepující světlo jako v zimě, protože žaluzie byly všechny stažené, zato tu byla záplava barev květů, hlavně v prostřední místnosti. Samozřejmě, ty květy jsem viděl každý den a moje mysl teď byla zaujatá prací, ale i tak jsem cestou kolem bíle a žlutě kvetoucích Dendrobium bensoniae, právě na vrcholu rozkvětu, zvolnil krok.

Wolfe už byl u květináčů; svlékal si kabát a uvítal mě zamračenou tváří.

„Dvě věci,“ sdělil jsem mu odměřeně. „Za prvé, Bascom nejenže –“

Wolfe promluvil ještě odměřeněji. „Dostal se pan Bascom k něčemu ohledně komunistické strany?“

„Ne. Ale –“

„Takže pro nás nic nemá.“ Wolfe si vyhrnoval rukávy. „O jeho hlášeních si promluvíme, až si je přečtu. Poslal na to dobré lidi?“

„Jo, jistě. Ty nejlepší.“

„Tak proč bych měl najímat celou armádu, aby se šoulala za tím samým přízrakem, třeba i za ty peníze od pana Sperlinga? Víte, co to obnáší, pokoušet se vysledovat nějakého komunistu, za předpokladu, že to komunista je – zvlášť když nepotřebujeme domněnku, ale důkaz? Pcha! Světýlko v bažinách. Určil jsem cíl a pan Sperling souhlasil. Jděte za ním a obstarejte si podrobnosti, to ano. Nechte se pozvat k němu domů na společenskou návštěvu. Setkejte se s panem Ronym a udělejte si o něm obrázek. A co je ještě důležitější – udělejte si obrázek o té dceři, poznejte ji co nejdůvěrněji a co nejpodrobněji. Smluvte si s ní schůzky. Zaujměte ji a udržujte její zájem. Pana Ronyho byste měl odstavit do týdne, nanejvýš do čtrnácti dnů – a to je cíl.“

„Ať visím!“ Vyčítavě jsem zakroutil hlavou. „Vy myslíte, abych po ní vyjel.“

„Jak tomu říkáte vy, je vaše věc; já tomu raději říkám po svém. Pan Sperling říkal, že jeho dcera je přesmíru zvědavá. Tak tu její zvědavost přeneste z pana Ronyho na sebe.“

„Vy myslíte, abych jí zlomil srdce.“

„Takové tragédii můžete zabránit.“

„Jo, a můžu zabránit, aby vůbec začala.“ Tvářil jsem se jako poslední spravedlivý a taky rozhněvaný. „Zašel jste příliš daleko. Dělám rád detektiva a jsem rád, že jsem mužský, se vším, co k tomu patří, ale odmítám pošpinit slávu, kterou jsem si snad –“

„Archie!“ To slovo na mě přímo vybafnul.

„Ano, pane.“

„S kolika mladými ženami, se kterými jste se původně setkal v souvislosti s prací, kterou pro mě děláte, jste pak navázal osobní vztahy?“

„Něco mezi pěti a šesti tisíci. To ale ne-“

„Já jen navrhuju, abyste to udělal obráceně a navázáním osobního vztahu začal. Co je na tom špatného?“

„Všechno.“ Pokrčil jsem rameny. „No, dobrá… možná nic. Jak kdy. Kouknu se na ni.“

„Dobrá. Přijdete tam pozdě.“ Vykročil k policím.

Trochu jsem zvýšil hlas. „Ale stejně mám dotaz – spíš dva. Bascomovi hoši sledování Ronyho brali jako lehárnu. Ještě než se mohlo stát něco, co by v něm vzbudilo podezření, už chytil vítr a vypařil se. A pak nejenže museli nasadit jen ty nejlepší, ale často nestačilo ani to. Všechno prokouknul a dovtípil se ještě i lecčeho dalšího. Třeba je komunista, nebo taky ne, ale z nedělní školy to všechno nemá.“

„Fuj. Je přece právník, ne?“ pronesl Wolfe pohrdavě. Sebral z police plechovku s postřikem a zatřepal jí. „Krucifix, a dejte mi už pokoj!“

„Jo, dám, za chvilinku. Další věc: třikrát – to když ho neztratili z očí – šel do Bischoffova obchodu se zvířaty na Třetí avenue a zůstal tam přes hodinu; a žádné domácí mazlíčky nemá.“

Wolfe přestal třepat plechovkou. Podíval se na ni, jako kdyby nevěděl, co to je, zaváhal, postavil ji zpátky na polici a pohlédl na mě.

„Aha… To že udělal?“ pronesl, už ne odměřeně.

„Ano, pane.“

Wolfe se rozhlédl kolem, viděl, že křeslo nadměrné velikosti je na svém místě, šel k němu a posadil se.

Necítil jsem se poctěn tím, že jsem na něj zapůsobil právě tímhle. Vlastně bych byl radši tuhle příležitost nechal plavat, ale neodvážil jsem se. Až moc dobře jsem si pamatoval hlas – tvrdý, pomalý, zřetelně promlouvající hlas, studený jak týden stará mrtvola –, který jsem slyšel všehovšudy třikrát a jenom v telefonu. Poprvé to bylo v lednu roku 1946, podruhé a potřetí o víc než dva roky později, když jsme hledali člověka, který otrávil Cyrila Orcharda. A taky jsem si vzpomínal na tón Wolfova hlasu poté, co jsme po druhém zavolání oba zavěsili. Řekl mi: „Měl jsem vám dát znamení, Archie, abyste to položil, hned jak jsem jeho hlas poznal. Nic vám nepovím, protože pro vás bude lepší, když nebudete nic vědět. Zapomeňte, že znáte jeho jméno. Jestli někdy zjistím, že musím pracovat proti němu a zničit ho, odejdu z tohohle domu, najdu si nějaké místo, kde budu moct pracovat – a jíst a spát, když na to bude čas – a zůstanu tam, dokud s tím nebudu hotov.“

Za ta léta, co s Wolfem pracuju, jsem zažil, že měl co do činění s všelijakými neurvalými tupci, ale žádný z nich nedokázal dostat Wolfa k tomu, aby takhle mluvil.

A teď tu seděl a zuřivě si mě měřil, jako kdybych mu nalil do kaviáru ocet.

„Co víte o Bischoffově obchodě se zvířaty?“ zeptal se.

„Nic, co by stálo za řeč; jen to, že loni v listopadu, když Bischoff přišel a chtěl, abyste pro něj udělal nějakou práci, jste mu řekl, že jste zaneprázdněný, ale nebyl jste, a když odešel a já začal kafrat, řekl jste mi, že o práci pro Arnolda Zecka nemáte zájem a nemáte zájem ani o práci proti němu. Nevysvětlil jste, jak víte, že Bischoffův obchod je součástí těch Zeckových dalekosáhlých pletich, a já se neptal.“

„Kdysi jsem vám povídal, abyste jeho jméno zapomněl.“

„Tak jste mi ho neměl připomínat. No dobrá, já ho teda zase zapomenu. Takže půjdu, zavolám Sperlingovi, že máte moc práce, a odřeknu to. On ne-“

„Ne. Jděte za ním. Už jste se zpozdil.“

To mě překvapilo. „Tak o co ksakru jde? Co je špatného na tom, že dělám nějaké závěry? Jestli Rony do toho obchodu šel třikrát v jednom měsíci, možná ještě častěji, zůstal tam přes hodinu, a doma nemá žádné zvířátko a já si z toho vyvodím, že je pravděpodobně zaměstnancem nebo čím u člověka se jménem, které mám zapomenout, co teda –“

„Uvažujete rozumně. Tohle je ale něco jiného. Když za mnou pan Bischoff přišel, byl jsem si vědom, že s ním je něco v nepořádku; nezáleží na tom, jak jsem si to uvědomil. Odmítl jsem ho. Teď jsem vzal práci pro pana Sperlinga, a jak můžu vycouvat?“ Vzhlédl na hodiny. „Radši už běžte.“ Vzdychl. „Kdyby tak šlo zachovat si sebeúctu a nemuset za to platit…“

Vzal z police plechovku s postřikem, začal jí třepat, a já vypadl.

III.

Tohle se stalo ve čtvrtek ve dvě hodiny. Ve dvě v sobotu, o osmačtyřicet hodin později, jsem stál v teplém slunečním svitu na plošině z bílého mramoru, velké jako moje ložnice, a mával modrým ručníkem, velkým jako moje koupelna, abych zahnal mouchu z nahé nohy Gwenn Sperlingové; na chlípného svůdce to už byl docela pokrok, i když jsem tu byl pod falešným jménem. Teď jsem byl Andrew, ne Archie. Když jsem Sperlingovi pověděl o Wolfově návrhu – že bych měl navštívit jeho rodinu –, a samozřejmě si nechal pro sebe podrobnosti, o kterých Wolfe předtím mluvil, a když měl Sperling námitky proti tomu, aby Rony znal mou totožnost, vysvětlil jsem mu, že pro sledování a podobné běžné věci najmeme lidi a já že se pokusím dosáhnout toho, aby si mě Rony oblíbil. Tenhle návrh přijal Sperling bez handrkování a pozval mě, abych strávil víkend ve Stony Acres, jeho venkovském sídle nedaleko Chappaquy; budu ale muset užívat jiné jméno, protože byl pevně přesvědčen, že jeho manželka, syn i starší dcera Madeline o Archiem Goodwinovi slyšeli. Skromně jsem podotkl, že o tom pochybuju, a trval na tom, že zůstanu Goodwinem, protože pořád si pamatovat, že mi říkají nějak jinak, by mě moc namáhalo, takže jsme se ustanovili na tom, že Archieho změníme na Andrewa. To taky bude odpovídat iniciálám A. G. na kabele, kterou mi Wolfe dal k narozeninám a kterou jsem přirozeně chtěl s sebou, protože je zhotovená z kůže karibu a lidi by měli vidět, že takovou kabelu mám.

Bascomova hlášení o návštěvách Louise Ronyho v Bischoffově obchodě Sperlinga něco stála. Nebýt toho, Wolfe by Ronyho určitě nechal plavat do té doby, než podám zprávu o svém víkendu, protože to byla jen taková titěrná prácička a Wolfe o Ronyho neměl jiný zájem než ten, že z toho koukal honorář, a protože mi v duchu i navenek předhazoval, že když lusknu prsty, ženské se slétají ze všech směrů, což byla bláhovost; jenže to si často vyžaduje víc než jen lusknout prsty. Když jsem se ale ve čtvrtek odpoledne od Sperlinga vrátil, Wolfe už telefonem vyrozumíval Saula Panzera, Freda Durkina a Orrieho Cathera; když se v pátek dopoledne dostavili do kanceláře k rozdílení instrukcí, Saul dostal za úkol přečíst si Bascomova hlášení a podívat se na Ronyho minulost a Fred s Orriem vyslechli zvláštní instrukce k nejen tak ledajakému sledování. Bylo jasné, že tím, co Wolfe podniká, platí za svou sebeúctu – nebo za ni nechává platit Sperlinga. Kdysi, když Wolfe s Arnoldem Zeckem potřetí a naposled telefonoval, řekl mu, že když se ujme vyšetřování, jeho hranice stanoví jen podle toho, co ta práce vyžaduje; teď od svého přesvědčení ustupoval. Jestli Ronyho návštěvy v obchodě se zvířaty opravdu znamenají, že Zeck ho platí, a jestli Zeck pořád ještě vyvěšuje cedule s nápisem VSTUP ZAKÁZÁN, musí Nero Wolfe dát jasně najevo, že jeho nikdo vyhazovat nebude. Máme svou hrdost. Takže na to šli Saul s Fredem a Orriem.

A právě tak i já; druhý den ráno jsem ujížděl k severu po klikatících se širokých silnicích Westchesteru a uvědomoval si, že stromy mají víc listí – tolik, že nevědí, co s ním; snažil jsem se ovládnout, když se nějaký mamlas vlekl jako šnek v levém pruhu, jako kdyby ho tam udělali jen pro něj, občas jsem někomu udělal myšku, jen tak, abych nevyšel ze cviku, a pak jsem odbočil z hlavní silnice na silnici druhé třídy, podle instrukcí po ní jel několik kilometrů a potom se z ní stočil na štěrkovou příjezdovou cestu mezi kamennými sloupy obrostlými břečťanem, vinoucí se parkem s vybranými ukázkami zahradnického umění, až jsem se vynořil na volný prostor a viděl velké kamenné sídlo; zastavil jsem na místě, které mi připadalo jako to pravé, a zasmušile vyhlížejícímu chlapíkovi středního věku, oblečenému do mohérové uniformy, jsem oznámil, že jsem fotograf, kterého čekají.

Sperling a já jsme se rozhodli, že budu synem jednoho z jeho obchodních partnerů, který se zabývá fotografováním a který pro portfolio jakési korporace potřebuje snímek Stony Acres; byly pro to dva důvody – první, že něčím jsem být musel, a druhý ten, že jsem potřeboval pár parádních snímků Louise Ronyho.

O čtyři hodiny později, když už jsem se s každým viděl, poobědval a svými dvěma aparáty všechno všude ofotografoval tak profesionálním způsobem, na jaký jsem se zmohl, jsem stál na kraji bazénu a odháněl mouchu z Gwenniny nohy. Z obou z nás kapala voda, protože jsme právě vylezli z bazénu.

„Hele,“ řekla Gwenn, „mrskání tím ručníkem je horší než štípnutí mouchy – jestli tam nějaká moucha byla.“

Dostalo se jí ode mě ujištění, že byla.

„No, tak mi ji příště nejdřív ukažte a já si s ní třeba poradím sama. Skočte ještě jednou z toho horního prkna, jo? Kde máte tu leicu?“

Docela příjemně mě překvapila. Podle toho, co říkal její otec, jsem čekal intelektuálku se vším příslušenstvím, ale obal byl natolik lákavý, že odpoutával pozornost od obsahu. Ne že by na ní člověk nechal oči, o jejích pihách radši ani nemluvím; s obličejem to docela určitě bylo v pořádku, byl jen o trochu kulatější, než jaký bych si zařadil do jídelníčku, ale jinak se na ni celkem dalo koukat a podrobnosti, které vyšly najevo, když se ukázala v plavkách, byly naprosto uspokojivé. Tu mouchu bych byl nikdy neviděl, nedívat se náhodou zrovna tam, kam se usadila.

Skočil jsem teda z toho prkna ještě jednou; povedl se mi pořádný placák. Když jsem byl zpátky na mramoru a uhlazoval si vlasy, stála tu i Madeline. „Co to vyvádíte, Andy? Chcete si přerazit hřbet? Zatracený blázne!“ oslovila mě.

„Snažím se udělat dojem,“ oznámil jsem jí. „Máte tu někde hrazdu? Umím se pověsit za prsty u nohou.“

„Samozřejmě, že umíte. Váš repertoár znám líp, než si myslíte. Pojďte si sednout, namíchám vám pití.“

Madeline mi bude trochu překážet, pokud mám splnit Wolfovo očekávání, že zapracuju na Gwenn. Byl na ni lepší pohled než na Gwenn; byla štíhlá a vysoká, s tolika křivkami, že se nedalo najít místo, kterému by se dalo říkat ploché, s hladkým, snědým oválným obličejem a s velkýma tmavýma očima, které s oblibou napůl přivírala, aby je mohla na člověka zčistajasna rozevřít a nechat ho zírat. Už jsem věděl, že její manžel je mrtvý; v roce 1943 jeho bombardér B-17 sestřelili nad Berlínem. A taky to, že si myslí, že už zažila všecko, co se zažít dá, ale dala by se přemluvit, aby zkusila zažít ještě něco; že se jí líbí jméno Andy, a taky se domnívá, že bych mohl klidně znát nějakou legrační historku, kterou ještě neslyšela. A pro tohle všechno mi bude trochu překážet.

Šel jsem si s ní tedy sednout na lavičku, kam svítilo slunce, ale pití mi nenamíchala, protože kolem vozíku s občerstvením stáli tři muži a jeden z nich – James U. Sperling mladší – je obsluhoval. Byl tak o rok či dva starší než Madeline a svému otci se moc nepodobal. Na jeho štíhlé vzpřímené postavě a hladké opálené pleti ani na širokých, rozmazleně vypadajících ústech nebylo nic, co by někoho mohlo vést k tomu, aby o něm prohlásil, že vypadá jako horník. Předtím jsem se s ním nikdy nesetkal, ale něco jsem o něm slyšel. Nemohl bych to ocitovat, ale matně si vzpomínám, že se vážně a důsledně věnuje studiu, aby byl užitečný v korporaci, kterou jeho otec řídí, a že často vyráží do Brazílie, Nevady nebo do Arizony, aby se podíval, jak vypadá těžba v dolech, ale snadno se unaví a musí se vrátit do New Yorku odpočinout si; a že v New Yorku zná spoustu lidí, ochotných být mu při odpočívání ku pomoci.

Další dva u vozíku s občerstvením byli hosté. Protože se naše snažení soustředilo na Ronyho a Gwenn, s těmi dvěma jsem se neobtěžoval, jen jsem k nim byl zdvořilý a vůbec bych je do případu nezatahoval, nebýt toho, že později na sebe upoutali pozornost. A taky to začínalo vypadat tak, že by si nějakou pozornost mohli zasloužit, vzhledem k tomu, že se schylovalo k jisté situaci, takže oblast mého zájmu se trochu rozšířila. Jestli jsem někdy viděl, jak ženská vyjíždí po mužském, pak teda paní Paul Emersonová, pro přátele i nepřátele Connie, vyjížděla po Louisu Ronym.

Nejdřív tedy o těch dvou mužských. Jeden z nich byl prostě super, chlapík o něco starší než já, jménem Webster Kane. Vyrozuměl jsem, že je něco jako ekonom, který dělá jakousi práci pro korporaci Continental Mines; choval se jako starý rodinný přítel. Měl velkou, pěkně tvarovanou hlavu a očividně nevlastnil kartáč na vlasy, nestaral se o to, jak vypadají jeho šaty, neplaval, ale zato pil. Za deset let by ho mohli považovat za senátora.

Příležitost podívat se blíž na toho druhého jsem uvítal, protože jsem často slýchal Wolfa, jak o něm prohlašuje, že nejlíp by bylo rozporcovat ho a hodit psům. Paul Emerson, sponzorovaný důlní společností Continental Mines, pětkrát týdně v šest třicet komentoval rozhlasové zprávy. Wolfe ho tak jednou týdně poslouchal, ale nikdy ne až do konce, a když prudkým úderem na tlačítko na svém stole rádio vypnul, pokoušel se přijít na nějaké nové výrazy a věty, kterými by vyjádřil svůj názor na výkon interpreta i na něj samotného; na objasnění toho, co Wolfe říkal, žádný vykladač nebyl potřeba. Základní myšlenkou bylo, že Paul Emerson by byl víc doma v Hitlerově Německu nebo Francově Španělsku. Takže jsem byl rád, že mám příležitost nenápadně si ho prohlédnout; moc jsem z toho ale neměl, protože mě mátl tím, že vypadal přesně jako můj učitel chemie na střední škole v Ohiu, který mi vždycky dával lepší známky, než jaké jsem si zasloužil. A taky se dalo bezpečně vsadit na to, že má žaludeční vředy – myslím tedy Paul Emerson; pil čistou sodovku jen s jediným kouskem ledu. V plavkách vypadal opravdu politováníhodně; udělal jsem si pár jeho snímků z těch nejpůsobivějších úhlů, abych jimi mohl Wolfovi zvednout náladu.

A byla to právě Emersonova manželka Connie, která zřejmě navozovala situaci, která by mohla mít dopad na náš záměr, stanovený Wolfem. Zbývalo jí nanejvýš ještě takových čtyři nebo pět ploužících se let, než začne život po čtyřicítce, a nacházela se tudíž mimo oblast, kam zaměřuju své zbraně, ale v každém případě byla od ní bláhovost myslet si, že je pořád ještě v pořádku, když se jde za denního světla koupat ve smíšené společnosti. Byla to jedna z těch řídce se vyskytujících blondýnek, co se dobře opalují, a objektivně vzato, nohy i paže měla hezčí než Gwenn nebo Madeline a její modré oči se jasně a ostře vyjímaly, i když se člověk díval přes široký bazén. Tam právě v téhle chvíli byla, na jeho druhé straně; seděla s Louisem Ronym a vydýchávala se po ukázce zápasnického chvatu držení nohama. Byla to nová technika jak vyjet po mužském, zjevně výhodná, jenže Connie měla ještě spoustu dalších nápadů a nijak jimi neskrblila. Při obědě mu mazala rohlíky máslem. No, a teď – co vy na to?

Byl jsem z toho vedle. Jestli to v Gwenn vřelo, dobře to skrývala, ačkoli jsem si všiml, že po nich vrhla pár rychlých pohledů. Byla tu možnost, že jako protiútok předstírá, že mi bude pomáhat spíš s fotografováním než s jídlem, a že se ráda kouká, jak skáču do vody; ale kdopak jsem já, abych mohl pěknou pihovatou holku podezřívat z toho, že něco předstírá? Madeline pronesla pár vtípků na Connyinu techniku, všechno ale nasvědčovalo tomu, že je jí to opravdu srdečně jedno. Pokud jde o manžela, Paula Emersona, kyselý výraz jeho nevýrazného kukuče, když mu pohled utkvěl na manželce a druhovi jejích her, moc neznamenal, protože kyselý zůstával, ať se díval, kam chtěl.

Louis Rony byl ale hádankou. Předpoklad zněl tak, že se za všech okolností snaží dostat Gwenn do postele, buď proto, že je zamilovaný, nebo proto, že chce něco, co na Gwenn vidí; pokud ano, tak proč tedy tohle laškování se zralou, pěkně opálenou blondýnou? Že by jen zkoušel, co to udělá, když si takhle do Gwenn dloubne? Samozřejmě, že jsem si o něm sehnal informace včetně protikladu mezi jeho drsnou vizáží s hranatou čelistí a příznaků, že závod mezi tukem a svaly bude za pár let nerozhodný; ale na vyslovení konečného soudu jsem ještě nebyl připravený. Z toho, co jsem si o něm zjistil – a co se neomezilo jen na Bascomova hlášení –, jsem věděl všechno o jeho pověsti coby senzačního obhájce kapesních zlodějů, vyděračů, násilníků, překupníků kradeného zboží a všech podobných existencí, ale byl jsem opatrný, pokud šlo o to, jestli je kandidátem na trůn, na kterém kdysi seděl někdo podobný, anebo komouš, zkoušející nějakou novou vodičku, kterou by zasmradil vzduch, případně poručík či někdo ještě vyšší v některé ze Zeckových polních divizí, anebo jestli je to jenom nějaký svedený mamlas, sloužící hochům nahoře.

Hádanka, kterou představoval právě teď, měla ale určitější obrysy. Otázkou v téhle chvíli nebylo to, co čeká, že dosáhne u Connie Emersonové, nebo to, co má vůbec za lubem, ale všechny ty dráty s vodotěsnou peněženkou nebo taštičkou, co měl zastrčenou do plavek. Všiml jsem si, že na ni dává pozor, ale nijak nápadně. Asi čtyřikrát se přesvědčil, že ta věc je na svém místě, a teď už jsem zvědavostí přímo hořel, protože počtvrté, hned po scénce s držením nohama, ji dokonce vytáhl, prohlédl si ji a zase strčil zpátky. Oči mám pořád dobré; nebylo pochyb o tom, co to je.

Samozřejmě, že jsem to neschvaloval. Na veřejné pláži, ale i na soukromé pláži nebo u bazénu, kde je ovšem dav cizích lidí a kde se člověk převléká v jedné místnosti s druhými muži, má plné právo hlídat si cenné věci tak, že si je zastrčí do vodotěsného pouzdra, které má na těle, a dokonce bych řekl, že musí být trouba, když to neudělá. Ale tady byl Rony hostem jako i my ostatní a převlékl se v soukromém pokoji ve druhém poschodí, nedaleko od mého. Podezřívat hostitele nebo ostatní hosty není hezké, a i kdyby měl dojem, že je podezřívat musí, v jeho pokoji by se pro tak malou věc, jaká se vejde do toho pouzdra, o které si dělá takové starosti, určitě našlo nejmíň tucet prvotřídních skrýší. Byla to urážka všech, mě nevyjímaje. Bylo pravda, že své obavy projevoval tak nenápadně, že si toho zjevně nikdo nevšiml, ale neměl nejmenší právo takhle riskovat, že zraní mé city; rozhořčeně jsem takové zacházení odmítal a měl v úmyslu něco s tím udělat.

Madeline se prsty dotkla mé paže. Dopil jsem poslední kapku svého Toma Collinse a otočil k ní hlavu.

„Jo?“

„Co ‚jo‘?“ zeptala se a rozevřela oči.

„Dotkla jste se mě.“

„Že by? No – nic.“

Očividně mě pokoušela, jenže já sledoval Gwenn, chystající se k přemetu nazad do vody; ale stejně jsme byli vyrušeni – přiloudal se Paul Emerson a postavil se nade mě.

„Zapomněl jsem vám říct, Goodwine… bez mého schválení žádné snímky – myslím pro zveřejnění,“ zavrčel na mě.

Zvrátil jsem hlavu dozadu: „To myslíte vůbec žádné snímky, nebo jen ty vaše?“

„Myslím moje. Prosím, nezapomeňte na to.“

„Jistě. Nic vám nevyčítám.“

Když došel ke kraji bazénu a spadl do něj, jakoby schválně, Madeline promluvila.

„Myslíte, že celkem cizí člověk, jako třeba vy, by si měl dělat momentky tak známé osobnosti, jako je on?“

„To si docela jistě myslím. Nemělo by vás to překvapovat, když tak dobře znáte můj repertoár. A s tím repertoárem – co to bylo za vtip?“

„Ale – až budeme uvnitř, asi vám budu muset něco ukázat. Měla jsem si dávat větší pozor na jazyk.“

Na opačné straně se Rony a Connie Emersonová už vydýchali a vrhli se do bazénu. Jimmy Sperling, kterému jsem raději v duchu říkal ‚mladší‘, na mě zavolal, jestli chci ještě nalít; Webster Kane řekl, že se toho ujme. Přišla taky Gwenn; zastavila se u mě a zase z ní kapala voda. Prohlásila, že světlo bude brzy vhodné pro snímek západní terasy a že bychom se měli trochu přiobléknout, a jestli s ní souhlasím?

Tohle zde bylo po dlouhé době jedno z nejsympatičtějších detektivních pátrání a nezkalil by ho ani mráček nebýt té zatracené vodotěsné peněženky nebo taštičky, která Ronymu dělala takové starosti. Ta si žádala, abych na ní trochu zapracoval; budu ale muset počkat.

IV.

O několik hodin později jsem byl ve svém pokoji ve druhém patře; měl tři velká okna, dvě tříčtvrteční lůžka a nábytek a koberce, na jaké se nikdy nezmůžu, ale které jsem byl stoprocentně ochoten bez námitek přechodně používat. Tady jsem se upravil, než půjdu k večeři. Pak jsem z úkrytu za knihou na poličce vytáhl klíče, z kabely z kůže karibu vyňal skříňku na léky a odemkl ji. Tohle bylo něco naprosto jiného než Ronyho ukázka špatného vychování, protože zde šlo o práci a charakter té práce vyžadoval, abych s sebou ve skříňce, které říkám skříňka na léky, nosil různé neobvyklé věcičky. Vyndal jsem jenom drobný, kulatý, měkký, světle hnědý předmět a jemně ho uložil do kapsičky na mince uvnitř postranní kapsy saka. Bral jsem ho do pinzety, protože by se rychle rozpustil – mohla by ho poškodit i vlhkost na mých prstech. Skříňku na léky jsem zase zamkl a vrátil ji do kabely.

Ozvalo se zaklepání na dveře; řekl jsem ‚Dál‘, dveře se otevřely a vešla Madeline. Halila ji tenká bílá vrstva záhybů, začínající na ňadrech a končící až u kotníků. Její obličej se tak zdál menší a oči větší.

„Jak se vám líbí moje šaty, Archie?“ zeptala se.

„Jo, moc. Nedá se říct, že to je zrovna společenské oblečení, ale určitě jsou –“ Zarazil jsem se a pohlédl na ni. „Neříkala jste, že se vám líbí jméno Andy? Nebo ne?“

„Archie se mi líbí víc.“

„Tak to abych raději přesedlal. Kdy se vám otec svěřil?“

„Nesvěřil.“ Rozevřela oči. „Vy si myslíte, že já sama sebe vidím jako složitou, neproniknutelnou osobu, že? Možná, že taková jsem, ale ne pořád. Pojďte, chci vám něco ukázat.“ Otočila se a vykročila ven.

Následoval jsem ji ze dveří a pokračoval po jejím boku širokou halou, přes odpočívadlo a dolů další halou do dalšího křídla. Pokoj, do kterého mě zavedla otevřenými dveřmi, byl dvakrát tak velký jako můj, a o tom jsem si myslel, že je velký až dost; kromě letní vůně, linoucí se otevřenými okny, ho naplňovala i vůně z ohromných váz růží, rozestavených všude kolem. Byl bych se tu chtěl na okamžik rozhlédnout po podrobnostech, ale Madeline mě odvedla ke stolu a otevřela objemné, v kůži vázané a jako atlas velké desky na stránce, označené záložkou; ukázala na ni prstem.

„Vidíte? To je z doby, kdy jsem byla mladá a veselá!“

Okamžitě jsem snímek poznal, protože zrovna takový jsem měl doma. Byl to výstřižek z Gazette z devátého září 1940. V novinách není tolik mých fotografií, jako jich tam má třeba Churchill nebo Rocky Graziano, nebo dokonce i Nero Wolfe, ale tehdy se to událo tak, že jsem měl štěstí a jednomu chlapovi vystřelil automatickou pistoli z ruky dřív, než stačil stisknout spoušť.

Přikývl jsem. „Rozený hrdina, to se hned pozná.“

Přikývla v odpověď. „Bylo mi sedmnáct. Skoro měsíc jsem do vás byla blázen.“

„Žádný div. Ukazovala jste to někomu?“

„Neukazovala! Sakra, mělo by vás to vzít u srdce!“

„Hrome, taky že bere, ale ne tak jako před hodinou. Myslel jsem, že se vám líbí můj nos, chlupy na prsou nebo tak, a zatím je to jen vzpomínka z dětství.“

„A co když se vrací?“

„Nesnažte se dělat z toho nějakou sladkou vzpomínku. No – já teď mám problém. Kdo ještě jiný kromě vás by si mohl na tenhle snímek vzpomenout? A bylo jich víc.“

Uvažovala. „Třeba Gwenn, o tom ale pochybuju, a nikdo jiný už asi ne. Jestli vy máte problém, já zase mám dotaz. Proč tady jste? Kvůli Louisu Ronymu?“

Teď byla řada na mně, abych uvažoval, a během uvažování jsem jí věnoval strnulý úsměv hráče pokeru.

„Aha, takže je to ono.“

„Nebo taky ne. A co když ano?“

Přistoupila ke mně tak blízko, že mohla uchopit klopy mého saka, a oči teď měla doopravdy velké. „Poslouchejte, vy rozený hrdino,“ pronesla důrazně. „Ať už se mi vrací nebo nevrací, co chce, když se pustíte do něčeho, co má co dělat s mou sestrou, dejte si pozor. Je jí dvaadvacet. Když mně bylo tolik, už jsem leccos zažila, ale ona je ještě čistá jako lilie – panebože, já tím nemyslím lilii, ale víte přece, co mám na mysli. S tím o Louisu Ronym jsem s vámi zajedno, ale všechno závisí na tom, jak se to provede. Možná, že jediný způsob, jak ji neranit, by bylo zastřelit ho. Opravdu nevím, co pro ni znamená, jen vám říkám, že nezáleží na tátovi, mámě, na mně nebo na Ronym, ale na sestře; a tomu byste měl věřit.“

Mohla za to souhra okolností; Madeline byla tak blízko a vůně růží tak silná, ona byla po všem tom odpoledním okolkování kolem mě tak dychtivá, že se to stalo opravdu automaticky. Po chvíli mě odstrčila; pustil jsem ji, desky zavřel, odnesl je k řadě polic a položil je až dolů na tu nejspodnější. Když jsem se k Madeline vrátil, trochu se červenala, ale nevzalo ji to tak, aby nedokázala mluvit.

„Ty blázínku jeden,“ řekla a musela si odkašlat, „podívej na ty šaty!“ Uhladila si záhyby prsty. „Měli bychom jít dolů.“

Když jsme spolu sestupovali po schodech do přijímací haly, napadlo mě, že se mi to nějak míchá; tohle je sice dobrý začátek navazování osobních vztahů, jenže s tou nepravou osobou.

Jedli jsme na západní terase; zapadající slunce, nahlížející sem přes vrcholky stromů na konci trávníku, osvětlovalo bok domu právě nad našimi hlavami, když jsme se posadili. V té době byla paní Sperlingová už jediná, kdo mi říkal pane Goodwine. Posadila si mě po své pravici, pravděpodobně proto, aby zdůraznila mou důležitost jakožto syna obchodního partnera předsedy správní rady, a já dodneška nevím, jestli i ona věděla, že jsem tam v přestrojení. Sperling mladší se podobal jí, zvlášť svými širokými ústy, ačkoli ona sama se už trochu zakulatila. Vypadalo to, že má své oddělení dokonale pod kontrolou, a vzhled i způsoby sloužících naznačovaly, že ti už tu jsou dlouho a mají v úmyslu zůstat.

Po večeři jsme se téměř do tmy jen tak potloukali po terase a pak jsme šli všichni dovnitř, až na Gwenn a Ronyho, kteří se odloudali po trávníku pryč. Webster Kane a paní Sperlingová oznámili, že chtějí poslouchat vysílání, anebo to možná byla televize. Já dostal pozvání, abych si šel zahrát bridž, ale řekl jsem, že mám jednání se Sperlingem; prohovoříme spolu plány na fotografování příštího dne, což byla pravda. Vedl mě do části domu, kterou jsem ještě nenavštívil, do pokoje s vysokým stropem, se čtyřmi tisíci knih na policích podél stěn, burzovním telegrafem a stolem s pěti telefony, kromě dalších věcí, poskytl mi už čtvrtou či pátou možnost odmítnout doutník, vyzval mě, abych se posadil, načež se zeptal, co chci. Promluvil nikoli tónem, jakým mluví hostitel s hostem, ale tónem, kterým vysoký činitel mluví s někým, kdo má ještě na hony daleko k tomu, aby z něj byl nižší činitel. Svůj tón jsem tedy přizpůsobil podle toho.

„Vaše dcera Madeline ví, kdo jsem. Kdysi viděla mou fotografii a zdá se, že má dobrou paměť.“

Sperling přikývl. „To má. Vadí to?“

„Nevadí, pokud si to nechá pro sebe, a já myslím, že nechá; ale napadlo mě, že byste o tom měl vědět. Můžete se rozhodnout, jestli byste jí to neměl ještě připomenout sám.“

„Neřekl bych. Ale uvidím.“ Vraštil čelo a mračil se, ale ne na mě. „Jak to vypadá s Ronym?“

„No, mluvíme spolu. Byl dost zaneprázdněný. Důvod, proč s vámi chci mluvit, je ale jiný. Pokoje pro hosty mají klíče, a to schvaluju, jenže jsem nějak nedával pozor a ten můj mi spadl do bazénu, nemám s sebou nic, čím bych klíč nahradil. Když jdu spát, jsem zvyklý se zamykat, protože jinak nemám klid; tak jestli máte univerzální, půjčil byste mi ho laskavě?“

Nemyslelo mu to vůbec pomalu; usmíval se ještě než jsem domluvil. Pak zavrtěl hlavou. „To bych nemohl. Jsou jistá pravidla – ale co, k čertu s pravidly. Ale on tu je jako host mé dcery, s mým dovolením, a já myslím, že bych vám jeho dveře snad neměl otvírat. Jaký máte důvod pro –“

„Já mluvím o svých dveřích, ne dveřích někoho jiného. Váš náznak rozhořčeně odmítám a povím to na vás otci, který vlastní akcie korporace, a ten ho taky rozhořčeně odmítne. Můžu snad za to, že bez klíče nemám klid?“

Začal úsměvem, pak ho ale napadlo, že si to zaslouží víc; zaklonil hlavu a řval smíchy. Trpělivě jsem vyčkával. Když se mému vtípku dost nasmál, vstal, šel k velkému trezoru, otočil tam a zpátky knoflíkem, dveře otevřel, vytáhl zásuvku a prsty se přehraboval v jejím obsahu; pak vzal klíč se štítkem a podal mi ho.

„Můžete si taky ještě přirazit postel ke dveřím,“ navrhl mi.

Vzal jsem si klíč. „Ano, pane, děkuju. Provedu,“ řekl jsem a vzdálil se.

Když jsem se vrátil do obývacího pokoje, který měl zhruba rozměry tenisového kurtu, zjistil jsem, že partie bridže ještě nezačala. Gwenn s Ronym se už připojili ke skupině. Tancovali podle hudby z rádia, v prostoru nedaleko dveří na terasu; Jimmy Sperling tancoval s Connií Emersonovou. Madeline seděla u klavíru a soustředěně se pokoušela doprovázet hudbu z rádia; Paul Emerson stál vedle ní a díval se na její míhající se prsty, v obličeji ještě kyselejší výraz než jindy. Večeře ještě ani neskončila, a už si vzal troje pilulky; možná, že si nevybral ty správné. Požádal jsem Madeline o tanec a stačilo jen několik kroků, abych poznal, jaká je dobrá tanečnice. Další vztah.

Po chvilce přišla paní Sperlingová a brzy po ní i Sperling a Webster Kane. Zanedlouho se přestalo tancovat; kdosi navrhl, aby se šlo spát, začalo to vypadat tak, že nebude příležitost zbavit se malé hnědé kapsle, kterou jsem vyndal ze skříňky na léky. Někteří z přítomných byli stálými hosty dobře zásobeného pojízdného baru, postaveného nedaleko postranního stolku za gaučem, Rony ale mezi nimi nebyl. Už jsem málem dospěl k názoru, že mě opustilo štěstí, když se Webster Kane zčistajasna nadchl pro skleničku před spaním a zahájil prodejní kampaň. Dal jsem si bourbon s vodou, protože právě k němu Rony během odpoledne projevoval náklonnost; vyhlídky přestaly být temné, když jsem viděl, že si od Jimmyho Sperlinga jeden vzal. Šlo to hladce, jako kdybych sám sepsal scénář. Rony upil doušek, a když Connie Emersonová potřebovala obě jeho ruce, aby mu ukázala kroky při rumbě, postavil sklenici na stolek. Upil jsem trochu bourbonu, aby hladina byla stejně vysoko jako v jeho sklenici, vytáhl z kapsy kapsli a upustil ji do své, ledabyle se odloudal ke stolku a postavil ji vedle Ronyho sklenice, abych taky měl volné ruce, mohl vytáhnout cigaretu a zapálit si; sklenici jsem si pak zase vzal, ale ne tu správnou – nebo bych měl naopak říci, že právě tu správnou. Bylo vyloučeno, aby si někdo mého manévru všiml; čistěji se to už provést nedalo.

Ale pak se ode mě štěstí odvrátilo. Když Connie Ronyho pustila, šel ke stolku a sklenici si vzal. Ale ten zatracený blázen se nenapil; jen tak ji držel. Po chvilce jsem se pokusil navnadit ho – přiloudal jsem se k němu, tam, kde se bavil s Gwenn a Connií, připojil se k jejich hovoru a dal si pořádný doušek; dokonce jsem kvalitu bourbonu komentoval, on ale ani neusrkl, vůl jeden. Měl jsem chuť požádat Connii, aby mu zase nasadila ten chvat, že bych mu ten bourbon nalil do krku. Dva či tři z přítomných už ostatním popřáli dobrou noc a odcházeli a já se k nim obrátil, abych vypadal zdvořile. Než jsem se otočil zpátky, Rony mezitím přistoupil k baru a sklenici na něj postavil; když od baru odcházel, žádné sklenice už na něm nebyly, jen prázdné. Že by to do sebe hodil? Nehodil. Šel jsem taky odložit sklenici, natáhl se pro preclík a sklonil hlavu tak, abych si mohl pořádně čichnout k obsahu kbelíku s ledem. Rony svůj bourbon do něj vylil.

Mám dojem, že jsem ostatním taky popřál dobré noci; tak či onak, vyšel jsem nahoru do svého pokoje. Přirozeně, štvalo mě, že jsem to zblbnul, a zatímco jsem se svlékal, celou scénu jsem si pečlivě vybavoval. Bylo nabíledni, že Rony nemohl vidět, jak sklenice zaměňuju, byl otočený zády ke mně, a nikde žádné zrcadlo, které by mě prozradilo. Connie to taky nemohla vidět, Rony jí zacláněl výhled a ona mu sahá jenom po bradu. Znova jsem si všechno v duchu probral; nikdo mě vidět nemohl, ale byl jsem rád, že tu není Nero Wolfe, abych mu to vysvětloval. V každém případě Sperlingův univerzální klíč potřebovat nebudu, uzavřel jsem své úvahy mezi zíváním. Ať měl Rony jakýkoli důvod pro to, aby pití vylil, vylil ho, tudíž nejenže nebude uspaný, ale naopak bude ve střehu… a proto… proto něco, ale co… proto… ta myšlenka byla důležitá a vystrkovala na mě růžky…

Sahal jsem po kabátku od pyžama, ale musel jsem toho nechat a zívat, a to mě rozvzteklilo, protože mi nic nedávalo právo zívat, když jsem právě zpackal takovou jednoduchou věc jako uspat chlapa… až na to, že jsem se vůbec nevztekal… jen jsem byl zatraceně ospalý…

Pamatuju se, že jsem sám k sobě nahlas pronesl skrz sevřené zuby Uspal jsi sám sebe, ty ťulpasi, a koukej zamknout ty dveře, ale nevzpomínám si, že bych je zamykal. Jistě ano, protože ráno byly zamčené.

V.

Neděle byla jako jediný zlý sen. Celý den lilo; vyhrabal jsem se z postele v deset hodin, hlavu jako škopek, a ještě po pěti hodinách mi pořád připadala jako něco, kam mi kdosi nacpal mokré peří. Gwenn mě neodbytně pronásledovala žádostí, abych vzal blesk a dělal snímky interiérů; musel jsem jí vyhovět. Nepomohla ani silná černá káva a jídlo bylo mým nejhorším nepřítelem. Sperling si myslel, že mám kocovinu, a když jsem mu odevzdával klíč a odmítl podat nějakou zprávu, pokud nějaká byla, netvářil se nijak vlídně. Madeline se domýšlela, že tady jde o nějaký fór, ale slovo ‚fór‘ může mít různý význam, podle okolností. Když mě mezi sebe zatáhli, abych hrál bridž, zdálo se, že se ze mě stal jasnovidec, a nic mě nedokázalo zarazit. Jimmy mě podezříval, že jsem falešný hráč, ale snažil se své podezření skrýt. A skoro nejhorší bylo, že Webster došel k názoru, že jsem zralý na kurs ekonomie a první lekci věnoval celou hodinu.

Nebyl jsem ve stavu, ani abych se prokousal jednoduchými zlomky, natožpak ekonomií, nebo abych dělal nějaké pokroky v navazování osobního vztahu s holkou jako Gwenn. Anebo s Madeline. Někdy během odpoledne si mě Madeline našla, když jsem byl sám, a začala na mě vyzvídat něco o mých – anebo spíš Wolfových – úmyslech a plánech ohledně její sestry; měl jsem co dělat, abych ten tlak vydržel a neosopoval se na ni. Byla ochotná vyjít mi vstříc, a tak jsem se dověděl pár věcí o rodině a o hostech, ale na tom mi čerta záleželo. Jediný, kdo byl proti Ronymu nekompromisně zaujatý, byl Sperling. Paní Sperlingová a Jimmy si ho zprvu oblíbili, pak víceméně obrátili a převzali Sperlingův postoj a později, asi před měsícem, obrátili znova a jejich postoj byl ten, že to nechají na Gwenn. To se stalo v době, kdy bylo Ronymu dovoleno opět se ukázat ve dveřích. Pokud šlo o hosty, Connie Emersonová se definitivně rozhodla vyřešit problém tím, že Ronymu vyžene Gwenn z hlavy a nasadí mu do ní někoho jiného, totiž sebe; Emerson se na Ronyho netvářil o nic víc ani o nic míň kysele, než na většinu ostatních lidských bytostí; a Webster Kane byl uvážlivý. Jeho postoj, celkem důležitý jakožto postoj rodinného přítele, byl ten, že osobně mu na Ronym nezáleží, ale že ho nelze odsuzovat na základě pouhého podezření. Jednou se kvůli tomu se Sperlingem ostře chytli.

Něco z toho, co mi Madeline pověděla, by bývalo mohlo pomoci zjistit, kdože do Ronyho pití dal uspávací prostředek, kdybych ovšem dokázal to něco využít, ale můj stav mi něco takového znemožňoval. Byl bych se vypařil dávno předtím, než skončí den, až na jedno: chtěl jsem vyrovnat skóre, nebo aspoň zahájit hru.

Pokud šlo o ten uspávací prostředek, nasadil jsem pro sebe kurs ‚nevinen‘, před soudem jsem obstál a sám nad sebou vynesl osvobozující rozsudek – možnost, že bych si vzal svůj vlastní uspávací prostředek, byla vyloučena, záměnu jsem provedl naprosto čistě. A Rony tu záměnu neviděl, ani mu o ní nikdo neřekl, za tím jsem si mohl stát. A proto Ronymu dal něco do pití někdo jiný, a on to buď věděl, nebo měl podezření. Bylo by zajímavé vědět kdo, ale možných kandidátů bylo moc. Webster Kane pití míchal a pomáhaly mu při tom Connie a Madeline; a pití Ronymu dával Jimmy. A nejen to; když Rony postavil pití na stolek, já od stolku odcházel pryč a na jeho sklenici jsem nekoukal. Takže Rony možná jméno dodavatele uspávacího prostředku, který jsem tak přičinlivě do sebe hodil, zná, zatímco pro mě je ten dotyčný akorát pan X.

Tohle mě tu ale nedrželo. Čert vzal pana X, aspoň prozatím; to, proč jsem zatnul zuby, nesložil karty a s kamerami a kapsami, nadouvajícími se bleskovkami, poklusával po domě za Gwenn, místo abych byl doma v posteli, byl obraz, který nikdy nezapomenu – Louis Rony, vylévající do kbelíku pití, do kterého jsem mu dal uspávací prostředek, zatímco já stál a do poslední kapky zhltnul pití, do kterého někdo jiný dal uspávací prostředek jemu. Za to ten někdo zaplatí, nebo se už nikdy nepodívám Nero Wolfovi do očí.

Okolnosti vypadaly příznivě. Obezřetně a nenásilně jsem si dal dohromady všechno, co jsem věděl. Rony přijel vlakem v pátek večer a Gwenn mu šla naproti na nádraží; do města se Rony musí vrátit dneska večer, v neděli. Autem sem nepřijel nikdo. Paul a Connie byli na návštěvě ve Stony Acres už týden; Webster Kane tu už byl neurčitou dobu, připravoval jakési ekonomické cosi pro korporaci; máti s dcerami tu byly na celé léto – a Sperling starší i mladší se v neděli večer do města určitě vracet nebudou. Já ale ano; počkám co nejdéle, až pomine nejhorší provoz na silnicích, a Rony dá určitě přednost pohodlnému prostornému autu před nacpaným vlakem.

Svezení jsem mu nenabídl; jen tak jakoby mimochodem jsem pozval Gwenn. Později jsem svezení otevřeně navrhl Madeline; souhlasila, a že mi dá vědět, pokud by se jí to hodilo. Potom jsem se ocitl sám v knihovně se Sperlingem a svůj návrh mu přednesl ještě otevřeněji a zeptal jsem se, kterým telefonem bych si mohl zavolat do New Yorku, a taky mu řekl, že telefonát nebude pro jeho uši. Dělal trochu potíže; uznávám, že na to měl právo, ale to už jsem byl schopen dát dohromady celé věty a podařilo se mi ukecat ho. Odešel a zavřel za sebou. Zavolal jsem Saulu Panzerovi domů do Brooklynu a mluvil s ním celých dvacet minut; hlavu jsem měl ještě pořád, jako kdyby mě přes ni někdo vzal, a musel jsem všechno dvakrát opakovat, abych si byl jistý, že jsem nic nevynechal.

To se odehrálo někdy kolem šesté, takže jsem musel přetrpět ještě čtyři hodiny, protože odjezd jsem určil na desátou a tu hodinu musel dodržet, ale docela to ušlo. O něco později se mraky hnuly; mohl bych směle tvrdit, že se trhají, a dokonce na nás zářivě zasvítilo slunce, než kleslo za obzor. A co bylo důležitější – odvážil jsem se párkrát uždibnout ze sendviče s kuřecím masem a uždiboval tak dlouho, až bylo po sendviči, a s ním se svezly i kus třešňového koláče a sklenice mléka. Paní Sperlingová mě poplácala po zádech a Madeline prohlásila, že teď se bude moci trochu prospat.

Šest minut po desáté jsem vklouzl za volant kabrioletu, zeptal se Ronyho, jestli si nezapomněl kartáček na zuby, a zabočil na příjezdovou cestu.

„Co je to – osmatřicítka?“ zeptal se.

„Ne – devětatřicítka,“ odpověděl jsem.

Rony si opřel hlavu o polštářek a zavřel oči.

Mezi mraky byly trhliny, kterými bylo vidět pár hvězd, ale ne měsíc. Projeli jsme zatáčkami příjezdové cesty, dojeli ke kamenným sloupům a odbočili na veřejnou silnici. Byla úzká, s asfaltovým povrchem, kterému by neuškodila menší oprava, a první kilometr a půl jsme ji měli jen pro sebe, což se mi hodilo. Hned za jednou ostrou zatáčkou se rozšířila; na kraji hustého lesa tam stála stará bouda a na krajnici bylo zaparkované auto, předkem ve směru, kam jsme mířili i my. Jel jsem pomalu, kvůli zatáčkám; proti nám vyrazila žena a párkrát blikla baterkou. Zabrzdil jsem. „Hele, nemáte hever?“ zavolala, k ní se připojil mužský hlas. „Máte? Ten můj se rozbil!“

Otočil jsem se dozadu a zacouval ze silnice na trávu. „Co je, ksakru?“ zamumlal Rony. „Bratrská výpomoc,“ zamumlal jsem v odpověď. Muž se ženou šli k našemu autu; já zatím vystoupil a řekl Ronymu: „Lituju, ale musíte ven, hever mám pod sedadlem.“ Žena říkala cosi v tom smyslu, jací jsme prima lidi; přistoupila k autu na té straně, kde seděl, otevřela mu dveře a Rony vylézal ven, pozadu, tváří ke mně. Sotva byl venku, cosi mě udeřilo ze strany do hlavy a já klesl na zem; tráva ale byla hustá a měkká. Zůstal jsem ležet a naslouchal. Už za několik vteřin jsem uslyšel své jméno.

„V pořádku, Archie.“

Vstal jsem, sáhl dovnitř do auta, vypnul motor i světla a obešel kapotu na stranu pryč od silnice. Louis Rony ležel natažený na zádech. Neztrácel jsem čas tím, abych se podíval, co s ním je; věděl jsem, že Ruth Bradyová by mohla v odborném použití donucovacích prostředků dávat lekce, a stejně – klečela mu u hlavy s baterkou.

„Ruth, drahoušku, mrzí mě, že jsem ti narušil nedělní večer.“

„Jdi do háje, Archie, ty můj kocourku! A přestaň s těmi řečmi. Tady v téhle divočině se mi to nezamlouvá.“

„Mně taky ne. Dej pozor, ať jenom nedělá, jako že je po něm.“

„Žádný strach. Pošimrala jsem ho trávou v nose.“

„Fajn. Jestli se hne, majzni ho znova.“ Otočil jsem se k Saulu Panzerovi, který tu stál s vyhrnutými rukávy košile. „Jak se mají žena a dětičky?“

„Nádherně.“

„Pozdravuj je ode mě. Měl bys jít na druhou stranu, dělej, jako že auto opravuješ, kdyby něco jelo.“

Učinil, jak jsem mu řekl, a já si klekl vedle Ruth. Čekal jsem, že tu věc u Ronyho najdu, protože by byla od něj pitomost dělat s ní takové ciráty, když šel plavat, a pak ji jen tak ledabyle strčit do kabely, kterou mu k autu ponese někdo ze sloužících. A taky že jsem to u něj našel. Ne ve vodotěsném pouzdře, ale v celofánové obálce, v nejvnitřnější kapse náprsní tašky z krokodýlí kůže. Věděl jsem, že to musí být ono, protože nic dalšího u něj nevybočovalo z běžných mezí a protože charakter té věci byl takový, že jsem jen klečel a valil oči, zatímco Ruth na ni svítila baterkou.

„Vůbec mě nepřekvapuješ,“ prohlásila opovržlivě. „Už tomu rozumím. Je to tvoje a potřebuješ to dostat zpátky. Soudruhu!“

„Zmlkni.“ Vytáhl jsem ten předmět z obálky a chvilku si ho prohlížel, ale nic zvláštního na něm nebylo – pouze a jen členská legitimace americké komunistické strany, číslo 128-394, znějící na jméno William Reynolds; dopalovalo mě, že všechno šlo tak zatraceně lehce. Náš klient trval na tom, že Rony je komouš, a v okamžiku, co si ho začnu osobně trochu prověřovat, hle! máme tu členskou legitimaci! Samozřejmě, jméno nic neznamená. Tohle se mi nelíbilo. Je to pěkný pád z výšin, když se klientovi musí říci, že měl od samého začátku pravdu.

„Jak ti říkají – Bill nebo Willie?“ zeptala se Ruth.

„Podrž to,“ vyzval jsem ji a legitimaci jí podal. Odemkl jsem zavazadlový prostor, vytáhl velký kufr a z něj si vzal fotoaparát a pár bleskovek. Saul mi přišel pomoci. Ruth měla různé poznámky, ale nevšímali jsme si jich. Udělal jsem tři snímky legitimace, jeden, když ji Saul držel v ruce, jeden, když byla opřená o kufr, a jeden, když byla opřená o Ronyho ucho. Pak jsem ji zastrčil zpátky do celofánové obálky, obálku uložil do náprsní tašky a tu dal tam, kde jsem ji našel – do Ronyho náprsní kapsy.

Ještě nebylo hotovo všechno, ale zbytek už netrval nijak dlouho, protože s pořizováním voskových otisků klíčů mám větší zkušenosti než s fotografováním; vosk jsem měl ve skříňce na léky, osm klíčů měl Rony v pouzdře. Otisky nebylo třeba označovat, protože jsem stejně nevěděl, který klíč k čemu je. Udělal jsem si otisky všech, nechtěl jsem práci odfláknout.

„Už dlouho takhle nebude,“ upozornila nás Ruth.

„Ani nemusí.“ Strčil jsem Saulovi do ruky ruličku bankovek; ten zatím uložil kufr zpátky do auta. „Tohle je z jeho náprsní tašky. Nevím, kolik toho je, a je mi to fuk, ale nechci to mít u sebe. Kup Ruth šňůru perel. A abyste jeli, ne?“

Neztráceli čas. Se Saulem si rozumíme tak dobře, že se jen zeptal: „Zavolat?“ a já řekl „Jo.“ V příští minutě byli pryč. Sotva jejich auto zmizelo za nejbližší zatáčkou, obešel jsem kabriolet na stranu k silnici, natáhl se na trávu a začal sténat. Když se nic nedělo, za chvilku jsem toho nechal. Potom mi pod mou vahou začala skrz trávu pronikat do šatů vlhkost od země; chystal jsem se změnit polohu, a tu se ke mně z místa, kde ležel Rony, donesl zvuk. Zasténal jsem, vyhrabal se na kolena, zamumlal pár citoslovcí, zase zasténal, chytil se kliky dveří, přitáhl se, abych se dostal na nohy, sáhl dovnitř, zapnul světla a viděl Ronyho, sedícího v trávě a zkoumajícího náprsní tašku.

„Hergot, vy žijete,“ zamumlal jsem.

Rony neřekl nic.

„Hajzlové,“ zamumlal jsem.

Rony neřekl nic. Trvalo mu ještě dvě minuty, než se pokusil vstát.

Musím přiznat, že když po hodině a padesáti minutách moje auto odráželo od chodníku před Ronyho domem na Sedmatřicáté ulici, kde jsem ho vysadil, neměl jsem naprosto žádnou představu o tom, co si o mně myslí. Za celou cestu nepřenesl víc než padesát slov; nechal zcela na mně, jestli zastavíme před budovou státní policie a tu nešťastnou událost ohlásíme. Zastavil jsem a ohlásil ji, věda, že Saul a Ruth jsou v bezpečí pryč z okrsku; nemohl jsem ovšem čekat, že nějaký chlap včetně Ronyho, bude kdovíjak hovorný, když se vzpamatovává z odborného zásahu Ruth Bradyové. Nedokázal jsem říci, jestli vedle mě sedí v tichém soucitu jako s člověkem, který sdílel jeho utrpení, nebo jen došel k názoru, že čas na to, aby si to se mnou vyřídil, teprve nastane, až se jeho mozek jakžtakž vzpamatuje.

Když jsem zabočil do garáže na Jedenácté avenue, hodiny na přístrojové desce ukazovaly 1:12. Vzal jsem si jen kabelu z kůže karibu a ostatní věci nechal v autě; zahnul jsem za roh do Pětatřicáté ulice a zamířil k našemu sídlu. Cítil jsem se docela dobře a mnohem líp připravený předstoupit před Wolfa, než jak tomu bylo celý ten den; hlavu jsem teď měl jasnou a v pohodě. Ten víkend nakonec přece jenom nebyl úplný debakl, až na to, že jsem se vracel hladový; stoupal jsem po krytém schodišti a už se těšil na posezení v kuchyni. Věděl jsem, co můžu čekat v lednici, kterou zásobili Wolfe a Fritz Brenner.

Zasunul jsem klíč do zámku a otočil knoflíkem, dveře se ale otevřely jen na pět centimetrů. To mě překvapilo, protože když jsem někde venku a čeká se, že se vrátím domů, nemají ani Wolfe, ani Fritz ve zvyku dávat řetízek, kromě zvláštních okolností. Zmáčkl jsem tlačítko a za okamžik se rozsvítilo světlo nad schody a mezerou pronikl Fritzův hlas.

„To jste vy, Archie?“

I tohle bylo podivné, protože na mě dobře viděl jednosměrně průhledným sklem. Ale ukojil jsem jeho zvědavost a sdělil mu, že to jsem doopravdy já, a on mě pustil dovnitř. Když jsem překročil práh, Fritz dveře zavřel a řetízek dal zpátky; a pak přišlo třetí překvapení. Hodina, kdy se Wolfe odebírá na lůžko, už minula, on ale stál mezi dveřmi kanceláře a mračil se na mě.

Popřál jsem mu dobrého večera. „To je teda uvítání,“ dodal jsem. „Nač ta barikáda? To někdo zkusil šlohnout nějakou orchidej?“ Otočil jsem se k Fritzovi. „Mám hlad, že bych tě snědl, ještě než něco ukuchtíš.“ Vykročil jsem ke kuchyni, ale Wolfův hlas mě zarazil.

„Pojďte dovnitř,“ přikázal mi. „Fritzi, donesl byste nám podnos?“

Další podivnost. Následoval jsem Wolfa do kanceláře. Jak jsem se měl zanedlouho dovědět, měl zprávy, se kterými by zůstal vzhůru a čekal třeba celou noc, aby mi je sdělil, ale moje slova je na chvíli odsunula stranou. Žádným starostem ani obavám, dokonce ani otázce života či smrti, není dovoleno, aby se cpaly dopředu před jídlo. Když se Wolfe sesul do křesla vedle pracovního stolu, zeptal se: „Jak to, že máte takový hlad? To pan Sperling nedává svým hostům najíst?“

„Ale jo, dává.“ Posadil jsem se taky. „S jídlem to je v pořádku, ale do pití tam míchají něco, co člověku bere chuť. Je to dlouhé vyprávění. Chcete ho slyšet hned?“

„Ne.“ Pohlédl na stůl. „Ale musím. Tak do toho.“

Vyhověl jsem mu. Ještě jsem mu představoval jednotlivé zúčastněné osoby, když vešel Fritz s podnosem; zahryzl jsem se do sendviče s masem z vyzy a pokračoval. Z Wolfova výrazu jsem mohl vyčíst, že z jakéhosi důvodu cokoli, vlastně všechno, bude vítáno, tak jsem mu to tedy všechno naservíroval. Než jsem skončil, byly dvě, podnos vymetený až na trochu mléka ve džbánku, a Wolfe věděl všechno, co já; vynechal jsem jen pár podrobností osobní povahy.

Nalil jsem si zbytek mléka do sklenice. „Takže to Sperlingovo tušení bylo správné a ten chlap je opravdu komouš. S tím snímkem legitimace a s tím, co jsem si dal o Ronym do kupy, bych řekl, že to volá po tom týpkovi, co se na našem seznamu výdajů občas objevuje jako pan Jones. Rony nemusí být zrovna synovcem Jožky Stalina, ale přinejmenším vypadá na poslance politbyra. Nemohl byste Jonesovi říct, aby se na to podíval?“

Fritz už donesl další podnos, tentokrát s pivem, a Wolfe si teď naléval už poslední zbytek z druhé láhve.

„Mohl, jistě.“ Napil se a sklenici odložil. „Ale jen bychom plýtvali penězi pana Sperlinga. I kdyby to byla legitimace pana Ronyho a on byl členem strany, a docela dobře jím být může, mám takové podezření, že je to obyčejná maškaráda.“ Otřel si rty. „K tomu, jak jste postupoval, nemám žádné připomínky, Archie, jednal jste podle své přirozenosti, a tu já znám, a taky nemůžu říct, že jste překročil meze instrukcí, protože jsem vám dal volnou ruku, ale mohl jste mi zavolat, než jste se pustil do přepadávání na silnici.“

„Opravdu?“ zeptal jsem se sarkasticky. „Promiňte, ale odkdy se dožadujete neustálého kontaktu při takové prácičce, jako je nastavit nohu chlapovi, co má zálusk na ženění?“

„Toho se nedožaduju. Jenže vy jste viděl, že se objevila nová okolnost, nebo aspoň že ji lze připustit jako dohad. Teď už to dohad není. Vy jste mi nezavolal, zato mi zavolal někdo jiný. Muž – hlas, který znáte. Já taky.“

„Myslíte Arnolda Zecka?“

„Žádné jméno nepadlo. Ale ten hlas to byl. Sám víte, že ten se s jiným hlasem nedá splést.“

„A co měl na srdci?“

„Nepadlo ani jméno pana Ronyho, ani pana Sperlinga. Ale to, co chtěl, je nade vši pochybnost. V zásadě mě vyzval, abych přestal s dalším vyšetřováním činnosti nebo zájmů pana Ronyho, jinak se vystavím sankcím.“

„A co jste na to řekl vy?“

„Řekl jsem… vznesl jsem námitky.“ Wolfe se chystal nalít si pivo, zjistil, že láhev je prázdná, a postavil ji zpátky. „Jeho hlas zněl důrazněji, než když jsem ho slyšel posledně, a já zase úplně neskrýval své rozhořčení. Svůj postoj jsem vyjádřil naprosto rozhodně. Skončil ultimátem. Dal mi čtyřiadvacet hodin na to, abych vás z toho víkendu odvolal.“

„On věděl, že tam jsem?“

„Ano.“

Hvízdl jsem. „To mě podrž. Tenhleten Rony teda musí být něco. Člen strany a jeden z pomocníčků pana Z. – což není zrovna nijak překvapivá kombinace. A nejenže jsem na něj vztáhnul ruku já, ale udělali to taky Saul s Ruth. Zatraceně. Musím – kdy volal?“

„Včera navečer.“ Wolfe se podíval na hodiny. „V sobotu, deset minut po šesté.“

„Takže jeho ultimátum vypršelo před osmi hodinami, ale my pořád ještě dýcháme. Nebylo by bývalo na škodu najít si čas a dát si navzájem znamení. Proč jste nezavolal, já bych mohl –“

„Zavřete zobák!“

Zdvihl jsem obočí. „Pročpak?“

„Protože i když se krčíme v koutě, mohli bychom mít tolik cti v těle, abychom takhle nemluvili! Já vám vytýkám, že jste nezavolal. Vy vytýkáte mně, že jsem nezavolal já. Mít dveře na řetízek je běžné a moudré opatření, ale není žádné –“

Možná, že to ‚žádné‘ nebyly poslední dvě slabiky, které Wolfe vyslovil, ale pokud ještě nějakou další přidal, neslyšel jsem ji. Už jsem tu i onde slyšel hodně různých zvuků, možná i pár tak hlasitých jako ten, který Wolfa přerušil a při kterém jsem vyskočil z křesla a přenesl se málem doprostřed místnosti, ale žádný takový, který by se aspoň trochu podobal tomuhle. Kdybyste ho chtěli napodobit, potřebovali byste vzít stovku policajtů, porůznu je rozmístit kolem bloku, ve kterém bydlíte, a zavelet jim, aby všichni najednou začali pálit do oken pětačtyřicítkami.

Pak naprosté ticho.

Wolfe cosi pronesl.

Popadl jsem ze zásuvky revolver, utíkal do haly, rozsvítil světlo nad vchodem, odstranil řetízek, otevřel dveře a vykročil ven. Naproti nalevo přes ulici se otevřela dvě okna, ozvaly se hlasy a vykoukly hlavy, ale ulice byla prázdná. Pak jsem si uvědomil, že nestojím na kameni schodu, ale na kusu skla; kdyby se mi snad tenhle kus nelíbil, byla tu ještě spousta dalších. Ležely všude na schodech, pod nimi i na chodníku. Pohlédl jsem nahoru; odtamtud přiletěl další kus, o vlásek mě minul, roztříštil se a s cinkotem se mi rozsypal u nohou. Couvl jsem dozadu přes práh a zavřel dveře; otočil jsem se a ocitl se tváří v tvář Wolfovi, stojícímu se zmateným výrazem v hale.

„Pustil to na ty orchideje,“ poznamenal jsem. „Zůstaňte tady, půjdu se nahoru podívat.“

Běžel jsem po schodech, bral je po třech, a cestou jsem uslyšel zvuk výtahu. Wolfe sebou musel hodit. Fritz běžel za mnou, ale nestačil mi. Horní odpočívadlo se zdmi z omítnutých betonových dlaždic bylo nedotčené. Stiskl jsem vypínač, otevřel dveře do první místnosti s vyhřívanými skleníky, ale zarazil jsem se, protože světlo se nerozsvítilo. Několik vteřin jsem čekal, až se mi oči přizpůsobí šeru, a to už za mnou stáli Wolfe s Fritzem.

„Uhněte, pusťte mě dovnitř,“ zavrčel Wolfe jako pes, chystající se na někoho se vrhnout.

„Ne.“ Odstrčil jsem ho zpátky. „Odřete si hlavu na kůži nebo si proříznete hrdlo. Počkejte, až seženu světlo.“

Zařval mi přes rameno. „Theodore! Theodore!“

Z trosek, matně osvětlených hvězdami, se ozvalo: „Ano, pane! Co se to děje?“

„Jste v pořádku?“

„Ne, pane! Co –“

„Jste zraněný?“

„Ne, zraněný nejsem, ale co se děje?“

Z rohu, kde byl Theodorův pokoj, se ozval hluk padajícího a lámajícího se skla.

„Máte světlo?“ zavolal jsem.

„Nemám, všechny ty zatracený světla jsou –“

„Tak se nehýbejte, kruci, počkejte, až nějaké seženu!“

„Nehýbejte se!“ zařval Wolfe.

Uháněl jsem do kanceláře; než jsem se vrátil nahoru, z oken naproti i zezdola z chodníku bylo slyšet hluk. Nevšímali jsme si ho. Pohled, který se nám ve světle baterky naskytl, stačil, abychom si nevšímali vůbec ničeho. Z tisíců skleněných tabulek a tisíců orchidejí zůstaly některé celé, jak jsme později zjistili, ale na první pohled to tak určitě nevypadalo. I když jsme měli baterky, procházet tou džunglí ostrých úlomků skla, visících dolů nebo trčících z rostlin a záhonů na pěstebních stolech, nebyla legrace, ale Wolfe se musel podívat; Theodore taky. Ten byl tělesně v pořádku, ale rozzuřený tak, že se vztekem dusil.

Konečně se Wolfe dostal tam, kde měl Odontoglossum harryanum, svou nynější pýchu a potěšení. Přejel světlem baterky po pořezaných a spadlých stoncích, listech a chomáčích květů, kolem kterých všude ležely úlomky skla, otočil se a tiše pronesl: „Můžeme jít dolů.“

„Za dvě hodiny vyjde slunce,“ procedil Theodore skrz sevřené zuby.

„Já vím. Potřebujeme lidi.“

Když jsme byli zpátky v kanceláři, zatelefonovali jsme Lewisu Hewittovi a G. M. Hoagovi, aby nám pomohli, než zavoláme policii. Stejně už přijel hlídkový vůz.

VI.

O šest hodin později jsem odstrčil židli od jídelního stolu, protáhl celé tělo a dopřál si důkladné zívnutí, aniž jsem se za ně omluvil; měl jsem dojem, že si ho zasloužím. Normálně snídám v kuchyni s Fritzem a Wolfe ve svém pokoji, ale ten den normální nebyl.

Nahoře na střeše byla parta čtrnácti chlapů, nepočítaje v to Theodora; uklízeli tam tu spoušť. V poledne se měla dostavit celá armáda sklenářů. Z Long Islandu přišel Andy Krasicki a vzal si to tu na starost. Ulice byla kvůli nebezpečí od padajícího skla uzavřená provazy. Policajti ještě čenichali kolem průčelí domu i na druhé straně přes ulici a pravděpodobně i v dalších čtvrtích, ale v našem domě nezůstal žádný, kromě kapitána Murdocha; ten seděl s Wolfem u stolu, od kterého jsem právě odcházel; jedli piškotové placky s medem.

Už věděli všechno o tom, co se stalo, aspoň do jisté míry. Obyvatelé domu přímo naproti našemu byli na léto pryč. Na střeše se tam našlo sto dvaadevadesát nábojnic ze samopalu; nahoře pořád ještě byli experti, shromažďující poznatky na podporu teorie, že útok přišel odtamtud, pro případ, že by obhájci chtěli tvrdit, že nábojnice tam natrousili holubi. Ne, že by někdo už sháněl obhájce, nebyli žádní obžalovaní. Zatím se nevědělo, kde se útočníci na střeše prázdného domu vzali; vědělo se jedině to, že neznámí pachatelé se nějakým způsobem dostali na tu střechu a zpátky, a to ve 2:24 v noci, že na hadry rozstříleli naše skleníky a zmizeli pasáží na Šestatřicátou ulici. To jsem jim mohl říci sám a ani bych nemusel vylézt z domu.

Připouštím, že jsme nijak moc k vyšetřování nepřispívali; o jménech Sperling a Rony se Wolfe vůbec nezmínil, natožpak o jménu, začínajícím na Z. Odmítl taky zkusit jmenovat někoho, na koho snad má podezření jako na možného pachatele; přesvědčit policii, že nic lepšího z něj nedostane, pro něj nebylo nijak těžké, protože na území města pravděpodobně žije řada obyvatel, kteří by s chutí nadělali díry nejen do Wolfových skleníků, ale i do něj samotného. Policisté však přesto trvali na tom, že u některých z těch obyvatel je větší pravděpodobnost, že vlastní samopaly a jsou víc ochotni takhle přímo je použít, Wolfe však namítl, že tahle úvaha není na místě, protože střelci byli téměř určitě najatí a placení od kusu.

Vstal jsem od stolu hned, jak jsem dojedl snídani, protože jsme museli volat na spoustu míst – výrobcům břidlicové krytiny, do železářství, malířům a na plno dalších míst. Ta jsem obvolával, když kapitán Murdoch odešel a Wolfe vyjel výtahem nahoru; telefonoval jsem ještě, když se zase vrátil, těžce se dovlekl do kanceláře, spustil se do křesla, zavřel oči a zhluboka vzdychl.

Podíval jsem se na něj. „Měl byste si jít nahoru zdřímnout. A něco vám povím. Dovedu být zrovna tak umíněný jako vy; chrabrost a nastavování hrudi jsou fajn a já jsem pro ně všema deseti, ale umím taky počítat. Jestli tohle takhle půjde dál, a taky čekám, že půjde, náš účet bude v čudu. Já se s Gwenn seznámil společensky, a tak by se snad dalo čekat, že zatnu zuby a vytrvám, s vámi je to ale jinak; vám stačí jen vrátit Sperlingovi zálohu. Chci tím říct, že když to uděláte, slibuju, že si z vás kvůli tomu nikdy nebudu utahovat. Nikdy. Chcete, abych vám to odpřisáhnul na bibli?“

„Ne.“ Wolfe to řekl s napůl zavřenýma očima. „Jsou zařízeny všechny opravy a výměny?“

„Líp už to nešlo.“

„Tak zavolejte tam k nim a chtějte starší dceru.“

Vykulil jsem oči. „Proč ji? Jaký důvod máte pro –“

„Fuj. Vy si myslíte, že jste utajil, jakým směrem se ubírá váš zájem – váš osobní zájem; ale neutajil. To bych vás nesměl znát. Zavolejte jí a zjistěte, jestli tam všichni z rodiny jsou – všichni kromě syna, ten pravděpodobně není důležitý. Jestli tam jsou, řekněte jí, že tam za dvě hodiny přijedeme a budeme s nimi chtít mluvit.“

„My?“

„Ano. Vy a já.“

Šel jsem k telefonu. Wolfe se docela určitě nerozhoupal k něčemu, z čeho by se mohl stát precedent. Je pravda, že je neoblomný, pokud jde o zásadu nehnout se kvůli práci z kanceláře a k někomu jít, ale to, co se stalo v noci, se vymykalo z označení práce a zařadilo se do kategorie boje o přežití.

Telefon zvedl jeden ze sloužících; řekl jsem své jméno a požádal o slečnu Madeline Sperlingovou. Její manžel se jmenoval Pendleton, ale Madeline to jméno odložila. Moje představa byla, že se budu držet podstatných věcí, ona z toho ale chtěla udělat konverzaci. Rony volal Gwenn před půl hodinou a pověděl jí o přepadení, a Madeline to samozřejmě chtěla celé slyšet znova ode mě. Musel jsem jí vyhovět. Říkala, že má starosti o mou hlavu, musel jsem ji tedy ujistit, že lebka mi od úderu toho loupežníka nepraskla. Když jsem se konečné dostal k jádru věci, ze způsobu, jakým jsem to podal, poznala, že se jedná výhradně o pracovní záležitost, která si zasluhuje pozornost, a hladce přešla na věcný tón a záležitost vyřídila jednoduše a přímočaře. Zavěsil jsem a otočil se k Wolfovi.

„Všechno dojednáno. Jsou tam a ona se postará, aby tam zůstali, dokud nepřijedeme. Jsme zváni na oběd.“

„Je tam i její sestra?“

„Všichni.“

Podíval se na hodiny; ukazovaly 11:23. „Měli bychom to stihnout do jedné třiceti.“

„Jo, to stihneme. Vím, kde se dá vypůjčit opancéřované auto. Trasa vede necelých osm kilometrů od místa, kde má jistý člověk na kopci palác.“

Wolfe se zašklebil. „Vezměte sedan.“

„Jo, jestli se vám bude chtít krčit se na podlaze nebo mě nechat, abych vás strčil do kufru. Zajímá se o vás, ne o mě. Mimochodem, co Fred a Orrie? Volal jsem Saulovi a varoval ho, že kromě ramen spravedlnosti se do věci zapojily ještě další faktory, a řekl bych, že Orrie s Fredem by si možná mohli vzít den volna. Až si s tou rodinou popovídáte, ať už se s nimi chcete bavit o čemkoli, může se stát, že to tamti udělají znova, jestli je to jejich program, a já doufám, že není.“

Wolfe ustoupil; Freda a Orrieho jsem shánět neměl, ale určitě se brzy ukážou, proto jsme Fritze vyzvali, aby jim řekl, že až na další mají zůstat stranou. Pak se Wolfe musel ještě jednou jít podívat nahoru; já zatím šel do garáže pro auto, takže jsme vyjeli skoro v poledne. Wolfe, sedící jako vždycky vzadu, protože to mu poskytovalo větší naději, že vyvázne živý, kdybychom se vybourali, pevně svíral pravicí poutko, ale čistě jen ze zvyku; neznamenalo to, že by byl nějak roztřesený, když teď riskuje krk v nějaké takovéhle věci na kolech. Přesto jsem si ale v zrcátku všiml, že po celou cestu ani jednou nezavřel oči, ačkoli se už třicet hodin nedostal do postele.

Den byl zamračený a větrný, žádná vzorová ukázka červnového počasí, třebaže nepršelo. Když jsme se blížili ke Stony Acres a po silnici druhé třídy dojeli k místu, kde Ronyho a mě přepadli ti loupežníci, zastavil jsem, abych Wolfovi ukázal terén a pověděl mu, co hlásil Saul – že kořist, uzmutá Ronymu, činila tři sta dvacet babek; a že Saul čeká na instrukce, jak s nimi naložit.

Terén Wolfa nezajímal. „Už tam budeme?“

„Ano, pane. Ještě tak tři kilometry.“

„Jeďte dál.“

Když jsme dojeli k přednímu vchodu sídla, dostalo se nám velké cti; v ústrety nám nepřicházel zasmušile vyhlížející chlapík v mohérové uniformě, nýbrž sám James U. Sperling osobně. Neusmíval se však. Promluvil rovnou do otevřeného okénka.

„Co tohle má znamenat?“

Nevěděl, že Wolfe nikdy nezůstává v autě déle, než musí; nemohl jsem to Sperlingovi zazlívat, protože se s Wolfem znali jen krátce. Než Wolfe Sperlingovi odpověděl, strčil do dveří, otevřel je a složitě se vysoukal ven na štěrk.

Sperling mezitím mluvil dál. „Pokoušel jsem se telefonicky s vámi spojit, ale než jsem sehnal číslo, byli jste pryč. O co se to pokoušíte? Zatraceně dobře víte, že o tohle nestojím.“

Wolfe mu pohlédl do očí. „Informoval jste se na mně, pane Sperlingu; musíte tedy vědět, že nejsem slaboduchý. Ujišťuju vás, že tenhle svůj krok ospravedlním, ale to můžu udělat, jen když budu pokračovat. Až vám a vaší rodině záležitost vysvětlím, uvidíme, jestli přijdete na nějakou jinou možnost, než že budete souhlasit. Vsadím svou pověst, že nepřijdete.“

Sperling měl různé připomínky, ale Wolfe stál na svém; když předseda správní rady pochopil, že si musí vybrat mezi tím, že nás buď pustí dovnitř, nebo vykáže z pozemku, dal přednost prvnímu řešení. Zamířili s Wolfem ke dveřím. Protože se neukázal žádný sloužící, zajel jsem za dům na štěrkovou plochu skrytou za křovinami, auto tam nechal a vykročil k nejbližšímu vchodu; ten vedl na západní terasu. Když jsem ji přecházel, otevřely se dveře a objevila se Madeline. Dal jsem pozdravení.

Prohlížela si mě s hlavou skloněnou na stranu, velké tmavé oči napůl přivřené. „Nevypadáš moc potlučený.“

„Jakpak ne! Jsem potlučený. Vnitřní zranění. Ne z toho přepadení, ale z –“ Mávl jsem rukou. „Měla bys vědět, z čeho.“

„Zklamala jsem se v tobě.“ Rozevřela oči doširoka. „Proč jsi je nezastřelil?“

„Byl jsem myšlenkami jinde. To bys měla vědět taky. Někdy si o tom můžeme popovídat. Díky, žes to zdržela tak dlouho, že nás tvůj otec už nestačil odmítnout. A taky ti děkuju, žes uvěřila mému slovu, že tohle je nejlepší, co můžeme pro Gwenn udělat. Kolik jmen tu mám a kam mě zařazujou?“

„No, všude jsi Archie. Websterovi, Paulovi a Connii jsem to vysvětlila, protože budou obědvat s námi, a všechno by bylo moc složité. A kromě toho, když tu je Nero Wolfe – nejsou pitomí. A mimochodem, kvůli vám se zpozdil oběd, obyčejně jíme v jednu, tak pojď dál. Jak je to s tvou chutí k jídlu?“

Odpověděl jsem, že jí to radši ukážu, než abych o tom mluvil, a vešli jsme dovnitř.

Oběd se podával ve velké jídelně. Wolfe a já jsme jediní měli kravaty, ačkoli jinak byl den moc sychravý na takové krajnosti jako šortky. Sperling na sobě měl proužkované sako a pod ním lehkou hedvábnou košili, u krku rozepnutou. Jimmy a Paul Emerson byli oblečeni do sportovních námořnických svetrů, jeden do hnědého, druhý do modrého. Webster Kane do toho vnesl změnu, měl na sobě vlněnou košili se řvavě červenou a žlutou kostkou. Paní Sperlingová byla v růžových šatech z umělého hedvábí, přes ně nezapnutý chlupatý růžový svetr, Connie Emersonová v čemsi modrém puntíkovaném, co vypadalo jako župan; ale možná, že tomu nerozumím. Gwenn měla žlutohnědou košili a volné kalhoty, Madeline měkké vlněné šaty, ale bez záhybů, v kombinaci hnědé a černé barvy.

Takže to bylo všechno možné jen ne formální setkání, ale to setkání nebylo ani uvolněné, ani v lehkém duchu. Všichni jedli, to ano, jenže se zdálo, že se nikdo nedokáže rozhodnout, o čem by bylo dobré mluvit. Wolfe, který u jídla nesnese napjatou atmosféru, zkoušel to i ono, jednou se mnou, pak s někým jiným, ale jediný směr hovoru, který někam vedl, byla přátelská hádka s Websterem Kanem o mechanismu pohybu peněz, a kniha od jakéhosi Angličana, o kterém nikdo z ostatních nikdy neslyšel, snad kromě Sperlinga; ten ji možná znal zpaměti, ale neměl zájem bavit se o ní.

Když tohle bylo odbyto a všichni zase byli na nohou, nikdo se nevydal na bezcílnou procházku. Emersonovi – Paul jako obvykle se zakyslým výrazem a Connie ne moc ve formě ve svém, s prominutím, županu – se vydali směrem k obývacímu pokoji, Webster Kane prohlásil, že má práci, a vykročil opačným směrem. Cíl ostatních byl zjevně předem domluvený. Se Sperlingem v čele jsme pochodovali halami a přes pokoje, až jsme došli do knihovny, místnosti s knihami a burzovním telegrafem, kde jsem podvodně vyloudil univerzální klíč a pak odtud volal Saulu Panzerovi. Wolfe samozřejmě okamžitě místnost přejel očima, aby zhodnotil křesla, která Sperling s Jimmym začali sestrkávat dohromady; já, protože jsem věděl, že Wolfe má za sebou pernou noc, jsem se nad ním slitoval a popadl to nejlepší a největší a postavil ho tak, jak jsem věděl, že to má rád. Když si do něj sedal, uznale mi pokývl; opřel se, zavřel oči a vzdychl.

Posadili se i ostatní, kromě Sperlinga; ten zůstal stát a oslovil Wolfa. „No tak, ospravedlňte to. Říkal jste, že můžete,“ vyzval ho.

VII.

Wolfe se několik vteřin nepohnul; pak si konečky prstů promnul oči a opět znehybněl. Konečně ruce spustil na postranní opěradla, oči otevřel a upřel je na Gwenn.

„Vy mi připadáte inteligentní, slečno Sperlingová.“

„Inteligentní jsme my všichni,“ vpadl mu Sperling prudce do řeči. „Tak dál!“

Wolfe na něj pohlédl. „Bude to rozvláčné povídání, ale nemohu si pomoct. Musíte to slyšet všechno. Když mě budete popohánět, jenom se to tím víc protáhne. Vy, pane, stojíte v čele velkého podniku, a proto jste vrchním velitelem ohromné armády a jistě víte, kdy hulákat a kdy naslouchat. Uděláte mi laskavost? Sedněte si. Když mluvím s někým, kdo stojí, ztuhne mi krk.“

„Chtěla bych něco říct,“ pronesla Gwenn.

Wolfe jí pokývl. „Prosím, tedy to řekněte.“

Gwenn polkla. „Chci jen mít jistotu, že víte, že já vím, proč tu jste. Poslal jste tohohle člověka,“ – šlehla po mně pohledem, který mi dokonale pověděl, jak si se svým osobním vztahem od téhle chvíle stojím – „aby čmuchal za Louisem Ronym, mým přítelem, a o tohle tady jde.“ Znovu polkla. „Budu vám naslouchat, protože moje rodina – matka a sestra – mě o to požádala, ale myslím si, že jste mrňavý špinavý hajzlík, a než bych si vydělávala na živobytí tak, jako si vyděláváte vy, to bych raději umřela hladem!“

Prosím, jak je libo, ale svůj proslov měla spíš podat ad libitum než lpět na scénáři, který si očividně připravila předem; nazvat Wolfa mrňavým – kdyby se na něj přitom dívala, nikdy by takové slovo nemohla použít – ubralo jejímu scénáři na síle.

Wolfe zamručel. „Kdybyste si musela vydělávat na živobytí tak, jako si vydělávám já, slečno Sperlingová, asi byste opravdu umřela hladem. Děkuju vám, že mi budete naslouchat, ať už z jakéhokoli důvodu.“ Rozhlédl se po ostatních. „Má ještě někdo neodolatelné nutkání pronést nějakou připomínku?“

„Pokračujte,“ vyzval ho Sperling. Už seděl.

„Dobrá, pane. Jestli vám bude zpočátku připadat, že odbočuju, mějte se mnou strpení. Chci vám povědět o jednom člověku; jeho jméno znám, ale raději ho nevyslovím, takže ho budu nazývat X. Ujišťuju vás, že není výtvorem mé obrazotvornosti; byl bych radši, kdyby byl. Mám jen málo konkrétních znalostí o nesmírném majetku, který vlastní, ačkoli vím, že k němu patří vysoký, ze všech stran viditelný vrch necelých sto padesát kilometrů odtud, a na něm si před lety vystavěl velké, přepychové sídlo. Má různé a rozsáhlé zdroje příjmů. Všechny jsou nezákonné a některé morálně zavrženíhodné. Narkotika, pašování, vybírání výpalného v oblasti průmyslu i obchodu, hazardní hry, zločinecká sdružení v přístavech, organizované krádeže, vydírání, politické trestné činy – tohle v žádném případě není vyčerpávající výčet jeho činností, ale jeho charakter vystihuje dostatečně. Stále se mu velmi úspěšně daří vyhýbat se postihu, protože pochopil, že zločinné praktiky, prováděné v rozsáhlém měřítku na velkém území a po dlouhou dobu, mohou zůstat nepotrestány, jen když bude mezi svou osobou a svými zločiny udržovat odstup, který nelze překročit, a když bude mít vynikající talent, nemilosrdné odhodlání a vůli, ve které nelze nalézt slabinu nebo ji odchýlit jiným směrem.“

Sperling netrpělivě a prudce poposedl v křesle. Wolfe na něj upřel pohled, jakým se učitel podívá na neposedného žáka, přejel všechny přítomné očima a pokračoval.

„Pokud si myslíte, že popisuju nějakého mimořádného člověka, pak tedy ano. Jak například udržuje ten odstup? Existují dva způsoby jak zločince chytit: jeden je dát ho do spojitosti se samotným zločinem; nebo druhý – dokázat, že vědomě přijal podíl na kořisti. Na X neplatí ani jeden z nich. Vezměte si jako přiklad typický zločin – cokoli od něčeho tak obyčejného jako kapesní krádež nebo vytržení kabelky až po útok na státní pokladnu. Zločinec nebo banda zločinců jsou téměř vždycky plně odpovědní za samotnou operaci, ale když stojí před problémem jak se lupu zbavit – a ten problém vyvstane vždycky – a před problémem jak se chránit před odhalením a odsouzením – ten nevyvstane jen zřídka –, nemohou se vyhnout tomu, aby neměli co činit s někým jiným. Potřebují přechovávače, advokáta, svědka nebo alibi, nějaký vlastní přístup k policii nebo někam, kde má policie vliv – cokoli. Někoho nebo něco budou potřebovat téměř nevyhnutelně. Jdou tedy za někým, koho znají nebo o kom vědí, za někým, koho nazveme A. Ten, narazí-li na nějaké potíže, se poradí s B. Všimněte si, že už jsme od samotného zločinu poněkud vzdáleni; a B ten zločin odsune ještě dál tím, že si zajistí pomoc C. Když C narazí na nějaký zádrhel, spojí se s D. A tady se blížíme ke konečné stanici. D zná X a ví, jak se k němu dostat.

V New Yorku i v okolí dojde každý měsíc k mnoha tisícům zločinů, od drobných krádeží až po zpronevěry a násilnosti nejvyššího stupně. Ve většině případů potíže vyvstanou, případně nevyvstanou, buď před samotnými zločinci, nebo před A, B či C. Ale velký počet se jich dostane k D, a když se dostanou k D, jdou k X. Nevím, kolik ‚D‘ existuje, ale není jich mnoho, protože je po dlouhém a náročném prověřování a po řadě tvrdých zkoušek vybírá sám X, neboť ví, že jakmile nějakého D přijme, ten musí být bezvýhradně, téměř za každou cenu loajální. Řekl bych, že je jich velmi málo, a taky bych řekl, že i kdyby některý D byl kýmkoli nebo čímkoli přiveden ke zradě, zjistil by, že i s tím se předem počítalo a že se udělala opatření.“

Wolfe otočil ruku dlaní vzhůru. „Takže vidíte, v jakém postavení se X nachází. Jen málo zločinců, čili ‚A‘, ‚B‘ či ‚C‘, vůbec ví, že X existuje. Těch málo nezná jeho jméno. Kdyby i zlomek jejich počtu to jméno uhádl, pořád je to jen dohad. Celkový roční objem peněz, obíhajících ve městě v rámci zločinné činnosti, představuje něco mezi třemi sty miliony až půl miliardou. X tuto činnost provozuje už víc než dvacet let a podíl, který se k němu takhle oklikami dostane, musí být nesmírný, i odečteme-li platby určeným a vybraným osobám a jejich podřízeným. Milion ročně? Polovina? Nevím. Nevím, jestli platí za všechno, čeho se mu dostane. Před několika lety jeden člověk, blízký špičkám policejního oddělení New Yorku, poskytl X mnoho úsluh, ale pochybuju, že někdy dostal jediný cent. Jedním z oblíbených polí působnosti X je vydírání, a ten člověk mu byl vystaven.“

„Inspektor Drake!“ vyhrkl Jimmy.

Wolfe zavrtěl hlavou. „Nikoho nejmenuju, a kromě toho, řekl jsem ‚blízký špičkám‘.“ Přejel přítomné zrakem zprava doleva a zase zpátky. „Jsem vám povinován díky za shovívavost, ale tyhle podrobnosti jsou nutné. Řekl jsem vám, že vím, jak se X jmenuje, ale nikdy jsem ho neviděl. Poprvé jsem se o něm dověděl před jedenácti lety, když za mnou přišel jeden policejní důstojník zeptat se, co si myslím o vraždě, na které pracuje. Ze zvědavosti jsem provedl menší vyšetřování – přepych, který si už nedopřávám – a narazil na stopu, vedoucí na území, kde půda byla pro soukromého detektiva zrádná. Protože jsem neměl žádného klienta ani jiné závazky, to, co jsem zjistil, jsem tomu policejnímu důstojníkovi hlásil a pustil to z hlavy. Tehdy jsem se dověděl, že existuje kdosi jako X, ale jeho jméno jsem neznal.

Během následujících osmi let jsem tu a tam pozoroval náznaky, že X pracuje, byl jsem ale zaneprázdněn svými vlastními záležitostmi, které náhodou nijak nezasahovaly do jeho. Pak, na počátku roku 1946, když jsem pracoval pro jednoho klienta, mi kdosi zatelefonoval. Hlas, který jsem nikdy předtím neslyšel – tvrdý, studený, zřetelný, hovořící spisovně –, mi radil, abych své úsilí při práci pro svého klienta omezil. Odpověděl jsem, že svoje úsilí budu omezovat pouze podle požadavků práce, které jsem se ujal. Hlas naléhal, trochu jsme si popovídali, ale všechno uvázlo na mrtvém bodě. Příští den jsem práci dokončil ke spokojenosti svého klienta, a tím to skončilo.“

Wolfe sevřel prsty v pěst a zase je rozevřel. „Ale pro své vlastní uspokojení jsem se potřeboval něco dovědět. Charakter té práce a jistá poznámka, kterou ten hlas během hovoru pronesl, vyvolaly otázku, jestli by ten hlas nemohl patřit samotnému X. Nechtěl jsem do věci zapojovat lidi, které obvykle najímám ku pomoci, a určitě ne pana Goodwina, takže jsem sehnal lidi z agentury z jiného města. Do měsíce jsem měl všechno, co jsem pro své uspokojení potřeboval, samozřejmě včetně jména X; ty lidi jsem propustil a jejich hlášení zničil. Doufal jsem, že záležitosti X a moje se už nikdy nestřetnou, ale střetly se. Po několika měsících, v době něco víc než před rokem, jsem vyšetřoval vraždu, tentokrát pro jistého klienta; možná se na ni pamatujete – člověk jménem Orchard, otrávený, když vystupoval v rozhlasovém vysílání?“

Všichni kromě Sperlinga přikývli a paní Sperlingová poznamenala, že ten den, kdy se to stalo, zrovna poslouchala. Wolfe mluvil dál.

„Byl jsem uprostřed vyšetřování, když mi telefonoval tentýž hlas a vyzval mě, abych s vyšetřováním přestal. Teď podruhé už nebyl tak hovorný, možná proto, že jsem mu sdělil, že znám jeho jméno; to byla ode mě školácká chyba. Jeho příkaz jsem ignoroval. Zanedlouho vyšlo najevo, že pan Orchard a jedna žena, kterou taky zabili, byli profesionální vyděrači; používali metody, do kterých byla zcela jasně zapojená nějaká velká organizace, důmyslně propojená a se schopným vedením. Podařilo se mi odhalit vraha, kterého ti dva vydírali. Den poté, co byl vrah odsouzen, přišel další telefonát od X. Měl tu drzost, že mi blahopřál k tomu, že jsem svoje vyšetřování držel v mezích, které mi předepsal! Řekl jsem mu, že jsem žádných jeho předpisů nedbal. Pouze jsem chytil vraha, což byla moje práce, aniž jsem své vyšetřování rozšířil o útok na X; to nebylo nutné a do mého tehdejšího pověření to nepatřilo.“

Sperling už předtím nedokázal v křesle slušně sedět; teď ale doopravdy vyrušoval.

„Sakra, nemůžete to zkrátit?“ vyhrkl.

„Ne, když si chci zasloužit svůj honorář!“ odsekl Wolfe. Potom navázal na předchozí řeč.

„To se stalo loni v květnu – před třinácti měsíci. V mezidobí se mi X neozval, protože jsem náhodou nedělal nic, kvůli čemu by měl důvod zasahovat. Pak moje šťastná hvězda zhasla – jak jsem nakonec předpokládal, že se dříve či později musí stát, protože oba máme co do činění se zločinem; stalo se tak předevčírem, v sobotu, deset minut po šesté večer. Zase zavolal. Mluvil víc stroze než předtím, dal mi ultimátum a časový limit. Na jeho tón jsem odpověděl tak, jak by člověk s mou povahou docela přirozeně odpověděl – jsou mi vrozeny vzdorovitost a pichlavost; jeho ultimátum jsem odmítl. Nechci předstírat, že mi to nedělalo starosti. Když se pan Goodwin po půlnoci vrátil z víkendu od vás a podal mi zprávu, o tom telefonátu jsem mu pověděl a dlouze jsme o situaci hovořili.“

Wolfe se rozhlédl po přítomných. „Ví někdo z vás náhodou o tom, že v podstřeší domu mám skleníky a v nich tisíce orchidejí, všechny pěkné, některé z nich nové a vzácné a nesmírně hezké?“

Ano, věděli to všichni, opět kromě Sperlinga.

Wolfe pokývl hlavou. „Nebudu se pokoušet o napínavé líčení oné události. Pan Goodwin a já jsme byli mezi druhou a třetí hodinou ráno v mé kanceláři, když tu jsme zaslechli pekelný rámus. Lidé najatí X vylezli na střechu domu naproti přes ulici; byli vyzbrojeni samopaly, vystříleli stovky nábojů do mých skleníků, účinek si dovedete představit. Popisovat ho nebudu. Teď tam pracuje třicet lidí a dává skleníky do pořádku. Jen náhodou při tom nebyl zabit můj zahradník. Opravy a nové rostliny budou stát kolem čtyřiceti tisíc dolarů; některé z poškozených nebo zničených rostlin jsou nenahraditelné. Střelci nebyli nalezeni a pravděpodobně nikdy nebudou – a i kdyby byli…? Říct, že je najal X, by nebylo přesné; najal je nějaký D nebo C nebo B – s největší pravděpodobností některý C. Nedá se předpokládat, že někdo jako X se přímo stýká s někým, kdo má tak blízko ke zločinu jako nějaký nájemný střelec, a pochybuju, že to byl i některý D. V každém –“

Sperling mu skočil do řeči. „Tohle že se stalo? Včera v noci?“

„Ano, pane. O přibližném rozsahu škody jsem se zmínil proto, že ji budete muset zaplatit. Budu vám ji účtovat.“

Sperling ze sebe vyrazil jakýsi zvuk. „Účtovat mi ji klidně můžete, ale platit ji nebudu muset. Proč bych měl?“

„Protože mi za ni budete dlužit. Je to výdaj, který mi vznikl při práci, na kterou jste mě najal. Moje skleníky byly zničeny, protože jsem nedbal ultimáta, které mi X dal, a jeho požadavek zněl, abych pana Goodwina odtud odvolal a zanechal vyšetřování činnosti a charakteru Louise Ronyho. Chtěl jste, abych prokázal, že pan Rony je komunista. To dokázat nemůžu, zato můžu dokázat, že je jedním z lidí, pracujících pro X, buď C, nebo D, a tudíž je to nebezpečný profesionální zločinec.“

Nejrychleji se vzpamatovala Madeline; než Wolfe stačil domluvit, pronesla „Panebože!“, vstala, nezdvořile se propletla před ostatními ke Gwenn a položila jí ruku na rameno. To už byla na nohou i paní Sperlingová, ale stála jen okamžik a zase se posadila. Jimmy, který Wolfa zamračeně sledoval, přenesl svůj zamračený pohled na otce.

Předseda správní rady okamžik jen tak seděl a zíral na Wolfa, pak o něco delší okamžik na mladší dceru, vstal, přistoupil k ní a řekl: „Tvrdí, že to může dokázat, Gwenn!“

Nevede mi to nijak zvlášť rychle, ale už před chvílí mi došlo, že Wolfovým skutečným cílem je Gwenn, a proto mě zajímala hlavně ona. Když Wolfe začal mluvit, křivka jejích hezkých rtů a umíněnost v jejích očích dávaly jasně najevo, že prostě nemá v úmyslu věřit jedinému slovu z toho, co Wolfe řekne, ale jak pokračoval v líčení tajuplného X, kterým možná může být její Louis, poněkud se uvolňovala, a dokonce si začínala myslet, že je to snad docela zajímavé vyprávění, když vtom znenadání padlo Ronyho jméno a pak šel úder přímo na ni. Když ucítila na rameni Madelininu ruku, položila na ni svou a řekla tichým hlasem: „To nic, Mad!“ Potom hlasitěji oslovila Wolfa.

„To jsou všechno kecy!“

Sperling stál před ní, takže Wolfe ani já jsme na ni neviděli. Wolfe pronesl ke Sperlingovým zádům: „Teprve jsem sotva začal; jen jsem vás seznámil s pozadím celé věci. Teď musím vysvětlit situaci.“

Gwenn okamžitě vyskočila a prohlásila rozhodně: „K tomu mě nebudete potřebovat. To, jaká je situace, vím docela dobře.“

Všichni začali mluvit jeden přes druhého. Madeline držela Gwenn za paži; paní Sperlingová se už sebrala, ale pořád ještě ze sebe vyrážela jen jednotlivá zmatená slova. Jimmyho si nikdo nevšímal, ale snažil se uplatnit taky. Wolfe je několik minut nechal mluvit a pak je ostře přerušil.

„Zatraceně, chováte se všichni jako malí!“

Sperling se k němu prudce otočil. „Takhle jste to neměl dělat! Měl jste to říct mně! Měl jste –“

„Nesmysl! Naprostý nesmysl. Celé měsíce jste své dceři vykládal, že Rony je komunista, a ona vás právem požádala, abyste to dokázal. Kdybyste se pokusil říct jí tohle, jenom by se bránila stejnou žádostí, a kde byste byl? Já mám lepší zbraně. Uhnul byste laskavě, abych na ni viděl? – Děkuju. Slečno Sperlingová, vy jste se nebála vyzvat svého otce, aby vám poskytl důkaz, a teď chcete pryč; takže máte strach vyzvat mě? Ani vám to nemám za zlé.“

„Z ničeho žádný strach nemám!“

„Tak si sedněte a poslouchejte. A vy ostatní taky. Prosím!“

Posadili se zpátky do křesel. Gwenn si teď už nebyla jistá, že bude stačit jednoduše a rozhodně odmítnout věřit jedinému slovu; pevně si skousla spodní ret a její oči se na Wolfa už nedívaly zpříma a umíněně. Dokonce vrhla nejistý, tázavý pohled na mě, jako kdybych mohl přispět něčím, co by snad mohlo nějak pomoci.

Wolfova pozornost se zaměřila na ni. „Slečno Sperlingová, to pozadí událostí jsem vynechat nemohl, protože bez něj se nemůžete inteligentně rozhodovat, a i když mým klientem je váš otec, rozhodnutí je na vás. Je například nutné odpovědět na tuhle otázku: mám pokračovat ve shromažďování důkazů, nebo ne? Jestli –“

„Říkal jste, že důkaz máte!“

„Nic takového jsem neříkal. Říkal jsem, že činnost pana Ronyho můžu prokázat, a jistěže taky můžu – a když budu muset, prokážu ji. Ze všeho nejraději bych to ale nedělal. Jeden způsob, jak z toho ven, by prostě bylo nechat to být – vrátit zálohu, kterou mi váš otec vyplatil, vzít na sebe výdaje, které mi při té práci a při náhradě zničeného majetku vznikly, a dát X na vědomí, že vyklízím pole. To by bezpochyby bylo rozumné a praktické, a já se nechci kasat, že bych snad k tomu neměl chuť. Mou slabostí, kterou sdílím s mnoha ostatními, je, že moje sebevědomí není ochotné naslouchat rozumu. Protože jsem se ujal práce, kterou mi váš otec v dobré víře nabídl, a protože pro to, abych ustoupil, nenalézám takovou omluvu, kterou by moje marnivost dokázala přijmout, nemám v úmyslu ustoupit.

Další způsob je ten, že budete vycházet z předpokladu, že nejsem lhář; anebo pokud jsem, ne takový, který by byl schopen pletichaření takového druhu, že by si celý tenhle propletenec vymyslel pouze proto, aby se domohl honoráře tím, že vám zabrání vdát se za člověka, kterému věnujete své vřelé city a který si je zaslouží. Ať se přikloníte k tomu či onomu z obou předpokladů, vyplývá z nich, že pan Rony je darebák, a jelikož zjevně nejste hloupá, skončíte to s ním. Ale –“

„Říkal jste, že to můžete dokázat!“

Wolfe přikývl. „Můžu. A přesně to budu muset udělat, jestli mi moje marnivost nedovolí vyklidit pole a jestli vy tyhle moje dva předpoklady odmítnete. Teď vidíte, proč jsem vám osobu X tak podrobně vykreslil. Pana Ronyho nebude možné osočit, aniž by vyšla najevo nějaká spojitost s X, a i kdybych se pokusil X vynechat, spojitost s ním by přišla na přetřes tak jako tak. Důkaz pro to už existuje – na střeše mého domu. Můžete se jít se mnou na ten důkaz podívat; a mimochodem, opomněl jsem uvést ještě jednu možnost.“

Wolfe pohlédl na našeho klienta. „Vy, pane, byste mi samozřejmě mohl zaplatit k dnešnímu dni a propustit mě ze svých služeb. V tom případě mám za to, že vaše dcera by mnou vznesené obvinění pana Ronyho považovala za neprokázané, stejně jako obvinění vznesené vámi, a pokračovala by v – čem? To nejsem schopen říct; vy ji znáte líp než já. Chcete mě tedy poslat domů?“

Sperling seděl shrbeně v křesle, jeho lokty spočívaly na postranních opěradlech, bradu opíral o klouby rukou; očima přebíhal z Gwenn na Wolfa a zase zpátky. „Teď ne,“ pronesl tiše. „Jen – jednu otázku: kolik z toho jsou holá fakta?“

„Každé slovo.“

„Jak se jmenuje X?“

„To zatím musí počkat. Když budeme nuceni pokračovat a když vy budete i nadále chtít, abych pro vás pracoval, samozřejmě se ho dozvíte.“

„Tak dobrá, pokračujte.“

Wolfe se vrátil ke Gwenn. „Potíž při pokusu o odhalení X – a o to tu půjde – bude, že se nedá poznat, kdy se s ním vlastně střetáváme. Znám takové dva až tři tisíce lidí, kteří v New Yorku bydlí nebo pracují, a mezi nimi není ani deset, o kterých bych mohl s jistotou tvrdit, že nejsou tak či onak s činností X spojeni. Nemusí to taky být ani těch deset. Pokud vám to připadá jako nějaká krajnost, slečno Sperlingová, uvědomte si, že svoje sítě rozprostírá už tak dlouho, co vy jste na světě, a že jeho talent je velký.

Takže já se mu nemůžu vyrovnat v jeho všudypřítomnosti, ať by váš otec na tuhle záležitost vynaložil kolik chtěl milionů, ale musím se mu vyrovnat v nedostupnosti, a to udělám. Uchýlím se na místo, které bude výchozím bodem pro mé operace a které bude známo jen panu Goodwinovi a možná ještě dvěma lidem, protože si nic ani nevymýšlím, ani mě nevede strach, nýbrž bohužel skutečnost, že když X prohlédne mé záměry, neprodleně proti mně vrhne všechny své prostředky. Do telefonu mi řekl, jak mě obdivuje, a to mi zalichotilo; teď za to ale musím platit. Bude vědět, že to je boj na život a na smrt, a nepodceňuje mě; přál bych si, aby tomu tak bylo.“

Wolfe odevzdaně pokrčil rameny. „Nedělám tady ze sebe chudáka – anebo možná ano. Budu očekávat, že zvítězím, ale nedá se říct, za jakou cenu. Může to trvat rok, pět let, nebo třeba i deset.“ Udělal netrpělivé gesto. „Nemluvím o ceně za to, že vyřídím pana Ronyho, to je pouhý detail. Už brzy s ním budete mluvit skrz mříže v místnosti pro návštěvy, pokud se s ním budete ještě chtít vidět. Ale X nikdy nedopustí, aby na tom celá věc přestala, i když možná bude chtít, abych si myslel, že ano. Když jednou začnu, musím pokračovat až do konce. Takže se nedá odhadnout, kolik si to vyžádá času.

A nedá se odhadnout, ani kolik si to vyžádá peněz. Určitě jich tolik nemám, nic takového, a přitom taky žádné nevydělám, takže účet bude muset zaplatit váš otec a bude se k tomu muset zavázat předem. Jestli já dám v sázku své pohodlí, svou svobodu a svůj život, lze právem očekávat, že on dá v sázku své bohatství. Ať jsou jeho možnosti jakékoli –“

Wolfe sám sebe přerušil. „Ale co –“ prohlásil opovržlivě, „zasloužíte si naprostou upřímnost. Jak jsem říkal, pan Rony je pouhá maličkost; s ním to bude hotovo co nevidět, protože tady jsem v postavení, kde mi nikdo nemůže stát v cestě. Ale doufám, že jsem vám poskytl jasnou představu o tom, jaký je X. Bude vědět, že bez peněz nemůžu pokračovat, a až zjistí, že se nedokáže dostat na mě, pokusí se zarazil jejich přísun. Než přikročí k násilí, vyzkouší řadu opatření, protože je to uvážlivý člověk a ví, že vražda je vždycky až to poslední, a vražda někoho, kdo má postavení takové jako váš otec, by samozřejmě byla nesmírně nebezpečná; ale kdyby se domníval, že je nutná, riskoval by ji. Nechci –“

„To můžete klidně vynechat,“ vpadl mu do řeči Sperling. „Jestli se jí chce uvažovat o ceně v penězích, ať uvažuje, ale nebuduji nutit, aby mi zachraňovala život. To je má věc.“

Wolfe na něj pohlédl. „Před chvílí jste říkal, že mám pokračovat. Co říkáte teď? Chcete mě vyplatit?“

„Ne. Vy jste mluvil o své marnivosti, já ale mám víc než marnivost. Nejdu od toho, a ani to nemám v úmyslu.“

„Poslechni, Jime…“ začala jeho žena, ale Sperling ani nemusel promluvit, aby ji zarazil. Jen se na ni podíval.

„V tom případě,“ oslovil Wolfe Gwenn, „jsou jen dvě možnosti. Já od toho nepůjdu a váš otec mě nepropustí, takže, jak jsem předpovídal, rozhodnutí je na vás. Důkaz můžete mít, jestli na něm trváte. Trváte na něm?“

Madeline se na mě obořila: „Tys říkal, že pro ni uděláte to nejlepší!“

„A říkám to pořád,“ odrazil jsem ji. „Měla by ses jít podívat na ty skleníky taky!“

Gwenn upírala zrak na Wolfa – ne umíněně, spíš jako kdyby se pokoušela vidět skrz něj.

„Mluvil jsem o tom, co ten důkaz, pokud na něm chcete trvat, bude stát mě a vašeho otce i vaši rodinu,“ řekl jí Wolfe. „Měl bych taky říct, co bude stát i někoho dalšího – pana Ronyho. Bude ho stát dlouhý čas ve vězení. Možná, že to vezmete při svém rozhodování v úvahu. Máte-li podezření, že bude třeba vymyslet nějaké falešné obvinění, pak takové podezření odvrhněte. Je to obyčejný darebák. Nepůjdu tak daleko, abych ho nazval mrňavým, špinavým hajzlíkem, ale je to prachsprostý lump. Vaše sestra si myslí, že se vyjadřuju příliš surově, ale jak jinak to mám říct? Měl bych snad naznačovat, že vás není tak zcela hoden? To nevím, protože vás neznám. Ale vím, že jsem vám o něm pověděl pravdu, a dokážu to, když mi řeknete, že musím.“

Gwenn vstala z křesla; od chvíle, co se nerozhodně a nejistě podívala na mě, se její oči poprvé odpoutaly od Wolfa. Otočila se k ostatním členům rodiny.

„Dám vám vědět, než půjdeme spát,“ prohlásila pevně a vyšla ven.

VIII.

O víc než čtyři hodiny později, v devět večer, Wolfe zívl tak široce, až jsem se lekl, že mu v obličeji něco povolí.

Byli jsme v pokoji, ve kterém jsem spal v sobotu, pokud se dá mluvit o spánku, když člověka odstaví dávka uspávacího prostředku. Hned poté, co Gwenn svým odchodem ukončila sezení v knihovně, se Wolfe zeptal, kde by si mohl zdřímnout, a paní Sperlingová navrhla tenhle pokoj. Když jsem tam Wolfa nasměroval, okamžitě se vydal k jednomu z tříčtvrtečních lůžek a vyzkoušel ho; stáhl svrchní prostěradlo, sundal si kabát, vestu a boty, lehl si a ve třech minutách spal jako dudek. Odestlal jsem druhé lůžko, vzal přikrývku a přehodil ji přes něj; nechal jsem boje s pokušením a následoval jeho příkladu.

K večeři nás zavolali v sedm hodin; mně byla přidělena role posla – měl jsem paní Sperlingové vyřídit, že za daných okolností pan Wolfe i já si raději dáme nahoře sendvič, případně vydržíme bez něj; byla radost vidět, jak se jí ulevilo. Ale ani uprostřed krize nedopustila, aby na její domácnost padl stín hanby; místo sendviče jsme dostali hustý masový vývar, olivy a na kolečka nakrájené okurky, horký rostbíf, trojí zeleninu, hlávkový salát a rajčatový salát, studený nákyp s ořechy a spoustu kávy. Nebylo to nic, co by si člověk zapisoval do památníčku, ale bylo to víc než odpovídající; Wolfe svůj díl spořádal bez připomínek, kromě hustého masového vývaru, který nesnáší, a zálivky na salátu, na kterou se jen zašklebil.

Bylo by mě nepřekvapilo, kdyby chtěl, abych ho hned po sezení v knihovně vzal domů, ale stejně tak mě překvapilo, že tu zůstal. Divadlo, které pro Sperlingovy uspořádal, vůbec nebylo divadlo; každé slovo myslel vážně, a já ho tak myslel společně s ním. A za tohoto stavu věcí jsem se nemohl divit, že chce odpověď co nejdřív, a taky ho bude zapotřebí, kdyby Gwenn měla nějaké otázky nebo kdyby chtěla předložit nějaké podmínky; a nejen to – kdyby řekla, že z toho nic nebude, stejně by se asi domů nevrátil. Čekalo ho plno zařizování se Sperlingem, a až budeme konečně ze Stony Acres pryč, nezamíříme do Pětatřicáté ulice, ale někam do úkrytu.

V devět hodin, když už jsem se dost naobdivoval Wolfovu zívání, jsem začal pátrat kolem po nějaké zámince, abych si uvolnil svaly; uviděl jsem kávový podnos, který tu zůstal, když byly odneseny zbytky večeře. Ten jako záminka postačí. Sebral jsem ho a odnesl dolů. V kuchyni nikdo nebyl, a protože se mi zachtělo trochy společenského styku, vydal jsem se na menší průzkum. Nejdřív jsem zkusil knihovnu; dveře byly otevřené, uvnitř seděl u stolu Sperling a prohlížel jakési papíry. Při mém příchodu mě poctil pohledem, ale ne slovy.

Okamžik jsem stál a pak mu sdělil: „Čekáme nahoře.“

„Jo, vím,“ odpověděl, aniž zvedl oči.

Zdálo se, že to považuje za konec rozhovoru, tudíž jsem se vzdálil. Obývací pokoj teď nikdo neobýval, takže jsem vyšel na západní terasu; ani tam nebylo nikoho vidět nebo slyšet. Dole v herně byla tma, světlo, když jsem rozsvítil, taky neodhalilo přítomnost žádného bližního. Šel jsem tedy zpátky nahoru a podal Wolfovi hlášení.

„Všude pusto a prázdno, až na Sperlinga; řekl bych, že pročítá svou poslední vůli. Vyděsil jste je všechny tak, že někam vypadli.“

„Kolik je?“

„Devět dvaadvacet.“

„Říkala, že než se půjde spát. Zavolejte Fritzovi.“

S Fritzem jsme už mluvili před hodinou, ale vzal to ďas, hovor půjde na účet domu, takže jsem šel k přístroji na stolku mezi lůžky a zavolal. Nic nového se nepřihodilo. Andy Krasicki je s pěti lidmi v podstřeší a ještě tam pracují; skla a břidlice je už uloženo dost, takže není třeba obávat se počasí, ať bude ráno jakékoliv. Theodorovi ještě zdaleka není do smíchu, ale při večeři měl pěknou chuť k jídlu – a tak dále.

Zavěsil jsem a opakoval Wolfovi, co jsem se dověděl; ještě jsem dodal: „Tak mě napadá, že všechno tohle opravování může taky být jen plýtvání penězi našeho klienta. Jestli se Gwenn rozhodne, že musíme předložit ten důkaz, a my zmizíme do úkrytu, k čemu jsou sklo a břidlice? Než ten dům zase uvidíte, bude to trvat léta, pokud ho vůbec někdy uvidíte. Jo, a taky jsem si všimnul, že jste si nechal zadní vrátka; Sperling taky, jenom já ne. Akorát jste řekl, že vaše základna pro operace bude známa jen panu Goodwinovi, a pana Goodwina jste bral jako hotovou věc. Co když ho napadne, že není tak marnivý jako vy?“

Wolfe, který odložil knihu od Laury Dobsonové a poslouchal, co Fritzovi říkám, ji zase zvedl a zamračil se na mě.

„Vy jste dvakrát marnivější než já,“ prohlásil nevrle.

„Jo, ale může se to projevovat jinak. Můžu být marnivý třeba taky tak, že se mi nebude chtít takové riziko na sebe brát. Třeba se mi nebude chtít připravit druhé o to, kvůli čemu jsem marnivý.“

„Fuj. Jako kdybych vás neznal!“

„Ano, pane. Stejně jako já znám vás.“

„Tak nemalujte čerta na zeď. Jak bych ksakru mohl o podobném plánu uvažovat bez vás?“ Wolfe se vrátil ke své knize.

Věděl jsem, že mi tím chtěl složit poklonu, při které bych se měl rozzářit radostí; hodil jsem sebou naznak na postel a rozzářil se tedy. Nelíbil se mi ani kousek z toho všeho, a Wolfovi taky ne. Měl jsem takový zatraceně hloupý pocit, že celá moje budoucnost závisí na výroku pěkné pihovaté holky; proti pěkným holkám, s pihami nebo bez nich, nic nemám, jenomže tohleto zacházelo moc daleko. Ale Wolfovi jsem to za vinu nekladl, protože jsem nevěděl, jak by to mohl provést líp. Z obývacího pokoje jsem si přinesl pár nových časopisů, ale ze čtení sešlo, protože jsem ještě ležel na posteli a rozhodoval se, jestli bych neměl sehnat Madeline – třeba by mohla udělat něco, co by tomu výroku nějak napomohlo, vtom ale zazvonil telefon. Převalil jsem se na bok a zvedl ho.

Volala jedna ze služebných a oznámila, že kdosi chce pana Goodwina; poděkoval jsem jí a pak uslyšel známý hlas.

„Haló, to je Archie?“

„Jo, já.“

„Tady přítel.“

„To říkáte vy. Já budu hádat. S telefony je to tu složité. Jsem v ložnici s panem Wolfem. Když zvednu telefon, dostanu hovor ven, ale na druhé straně na vaše zazvonění zvedli telefon i dole.“

„Chápu. No, já tu sedím a koukám na Indiána, jak drží noviny. Šel jsem se projít, ale všude byly davy lidí, řekl jsem si teda, že se svezu, a tak jsem tu. Mrzí mě, že na tu schůzku nemůžu přijít.“

„Mě taky. Ale mohl bych to stihnout, kdybyste zůstal na fleku. V pořádku?“

„V pořádku.“

Zavěsil jsem, vstal a sdělil Wolfovi, o co šlo. „Saul někam vyrazil, zjistil, že se na něj někdo pověsil, zbavil se ho a šel do kanceláře hlásit to. Teď je tam. Nějaký návrh?“

Wolfe knihu zavřel a prstem si založil stránku, kam dočetl. „Kdo ho sledoval?“

„Pochybuju, že to ví, ale neřekl k tomu nic. Slyšel jste o tom telefonu.“

Wolfe přikývl a okamžik rozvažoval. „Jak daleko budete muset jít?“

„No, zvládnu to i potmě. Chappaqua je odtud sedm minut, Mount Kisco deset. Nějaké zvláštní instrukce?“

Žádné neměl, jen to, že když je Saul v kanceláři, může tam klidně sedět dál, dokud se mu zase neozveme, takže jsem se sebral a šel.

Zamířil jsem ven přes západní terasu, protože k místu za křovinami, kde parkovalo moje auto, to tudy bylo nejblíž; cestou jsem narazil na známky života. V obývacím pokoji se Paul a Connie Emersonovi dívali na televizi a na terase byl Webster Kane; procházel se bezcílně sem a tam. Jen tak v chůzi jsem jim dal pozdravení a šel dál.

Noc byla temná, hvězdy kvůli mrakům žádné, ale vítr se utišil. Cestou do Chappaquy jsem nechal myšlenky jen tak nazdařbůh bloudit a dohadoval se, kdo asi se mohl na Saula pověsit – státní nebo městská policie, nebo některý A, B, C či D? Z telefonní budky v lékárně jsem zavolal Saulovi a pohovořil s ním, ale pořád ještě to byl jen dohad. Saul věděl jedině to, že to byl nějaký cizí člověk a že nebylo snadné setřást ho. Jelikož šlo o Saula Panzera, věděl jsem, že s tím, jak ho setřásl, si už nemusím dál dělat starosti, a protože Saul neměl co hlásit kromě toho, že se na něj někdo pověsil, řekl jsem mu, že jestli se mu chce spát, ať si udělá pohodlí v některém z volných pokojů a dá si něco k pití, a vrátil jsem se zpátky do Stony Acres.

Madeline se mezitím připojila ke dvojici v obývacím pokoji; spíš bych snad ale měl říci, že tam prostě byla, když jsem vešel. Zaútočila na mě velkýma tmavýma rozevřenýma očima, ale ne za tím účelem, aby dosáhla účinku, který by na mě snad mohly mít; její mysl se zjevně trápila něčím jiným a na laškování neměla chuť.

„Kde jsi byl?“ zeptala se.

Řekl jsem, že v Chappaqui telefonovat. Uchopila mě za paži, odvedla do přijímací haly, tam se ke mně otočila tváří a zeptala se: „Neviděls Gwenn?“

„Ne. Proč – kde je?“

„Nevím. Ale myslím –“

Zarazila se; dořekl jsem to za ni. „Řekl bych, že zalezla někam do kouta a tam se rozmýšlí.“

„Nešel jsi ven za ní?“

„No, to jsou teda otázky,“ bránil jsem se. „Nejsem přece ani hajzlík, jenom pro jednoho pracuju. Proč by se se mnou měla scházet?“

„No, to asi ne.“ Zaváhala. „Po obědě tátovi řekla, že mu dá co nejdřív vědět, a odešla nahoru do pokoje. Já šla za ní, chtěla jsem si s ní promluvit, ale vyhnala mě, tak jsem šla za matkou. Později jsem se do Gwennina pokoje vrátila; chvíli jsme si povídaly a pak řekla, že jde ven. Sešly jsme spolu dolů. Gwenn opustila dům zadem, já se vrátila za matkou, a když jsem zase sešla dolů a tys byl pryč, myslela jsem, že jsi s ní.“

„Kdepak.“ Pokrčil jsem rameny. „Možná, že v domě se jí nedařilo odpověď najít, tak to zkouší venku. Nakonec – říkala, že než se půjde spát, a ještě není ani jedenáct. Dej jí čas. Měla bys zkusit nějak se zatím rozptýlit. Co třeba kulečník?“

Madeline si mého pozvání nevšímala. „Ty Gwenn neznáš,“ řekla.

„Moc dobře ne, to je pravda.“

„Dovede si zachovat chladnou hlavu, ale je umíněná jako mezek. Trochu se podobá tátovi. Kdyby se do toho nemíchal, možná, že by Louise měla už dávno dost. Ale teď – teď mám strach. Řekla bych, že ten tvůj Nero Wolfe se vynasnažil, ale jedno mu ušlo. Táta ho najal proto, aby o Louisovi zjistil něco, co by Gwenn zabránilo, aby si ho vzala, je to tak?“

„Je.“

„A podle toho, jak Nero Wolfe mluvil, se musí stát jedna ze čtyř věcí; buď nechá své práce, nebo ho táta vyhodí, nebo Gwenn uvěří tomu, co o Louisovi řekl, a Louise se zřekne, anebo Wolfe bude pokračovat a získá důkaz. Jenže vynechal něco jiného, co by se mohlo stát. Co když Gwenn s Louisem odejde a vezme si ho? Tím by se to vyřídilo taky, ne? Chtěl by táta, aby Wolfe pokračoval, kdyby Louis byl Gwenniným manželem? Aby ho pronásledoval dál? To by Gwenn určitě nerada.“ Madeline mi prsty sevřela paži. „Bojím se, že šla za ním!“

„Zatraceně! Brala si nějakou kabelu?“

„To by neudělala; ví, že bych se pokusila rozmluvit jí to. Táta taky – vlastně my všichni. Když je Nero Wolfe tak zatraceně chytrý, proč ho nenapadlo tohle?“

„Wolfovi taky tu a tam něco unikne, a v takovémhle případě, kdy někdo uteče, protože se chce vdávat, se takové ‚něco‘ zrovna může vyskytnout. Ale mělo to napadnout mě – panebože, jsem já to ale pitomec. Jak je to dlouho, co odešla?“

„Musí to být už hodina – ano, asi hodina.“

„Vzala si auto?“

Madeline zavrtěla hlavou. „Poslouchala jsem. Ne.“

„Tak to musela –“ Zarazil jsem se, svraštil čelo a uvažoval. „A co když je to jinak – jestli šla jen tak ven na vzduch, než se rozhodne, nebo proto, aby se s ním tady někde setkala a promluvila s ním… kam by asi tak mohla jít? Má nějaké oblíbené místo?“

„Má jich několik.“ Madeline taky vraštila čelo. „Starou jabloň vzadu za pastvinou, vavřínové houští u potoka a –“

„Máte tu někde baterku?“

„Ano, je v –“

„Přines ji!“

Za okamžik byla zpátky. Vyšli jsme ven předními dveřmi; Madeline měla za to, že nejlíp by bylo nejprve se jít podívat ke staré jabloni. Vydali jsme se tedy kousek kolem domu, přes trávník, pak cestičkou skrz křoví, které ho ohraničovalo, a prošli brankou, vedoucí na pastvinu. Madeline volala sestřino jméno, nedostala však žádnou odpověď. Došli jsme k jabloni, tam ale nikdo nebyl. Vrátili jsme jinou cestou do blízkosti domu, obešli zezadu stodolu, psí boudy a další budovy, zastavili se ve stodole podívat se, jestli Gwenn nepřepadl romantický záchvat, neosedlala si koně a nevydala se na schůzku na něm, ale všichni koně tam stáli. Potok byl jiným směrem, na straně blíž k veřejné silnici; zamířili jsme tam. Madeline zase občas zavolala Gwennino jméno, ale ne tak nahlas, aby se volání doneslo až k domu. Oba jsme měli baterky; já si svítil, jen když jsem potřeboval; naše oči už přivykly tmě. Drželi jsme se příjezdové cesty, až jsme došli k můstku přes potok, a tam se Madeline stočila ostře doleva. Musím přiznat, že mě v chůzi terénem potmě překonávala. Křoví a spodní větve si usmyslely, že se po mně budou z obou stran sápat; zatímco Madeline si skoro vůbec nesvítila, já každou chvíli jezdil světlem baterky do stran i před sebe.

Byli jsme asi dvacet kroků od příjezdové cesty; posvítil jsem si doleva a u křoví, které mi stálo v cestě, jsem zahlédl na zemi jakýsi předmět. I ten jediný pohled mi stačil, abych poznal, co to je – o tom nebylo pochyb –, ale ne, abych poznal, kdo to je. Madeline přede mnou znova volala Gwenn. Zastavil jsem se. „Tak jdeš?“ zavolala pro změnu na mě. Odpověděl jsem, že jdu, a šel jsem. Už už jsem otvíral ústa, že jí řeknu, že se tu na chvilku zastavím a hned ji doženu, když znovu zavolala Gwennino jméno a nocí se k nám slabě donesla mezi stromy odpověď. Byl to hlas Gwenn.

„Ano, Mad! Tady jsem!“

Musel jsem tedy bližší prohlídku předmětu na zemi za křovím odložit; Madeline tiše vykřikla úlevou a rozběhla se; já za ní. Zapletl jsem se do křoví a musel se prodírat ven, a málem přitom sklouzl do potoka. Pak jsem byl zase na volném prostranství, vyrazil jsem směrem k hlasům a na opačném konci je zanedlouho obě ve světle baterky uviděl. Přešel jsem k nim.

„Co je to za pozdvižení?“ otázala se Gwenn sestry. „Panebože, je letní noc, já si vyjdu ven – no, a co má být? Přece to není poprvé, ne? A ještě sis s sebou přivedla detektiva?“

„Tohle není prostě jen letní noc,“ odbyla ji Madeline zkrátka, „a ty moc dobře víš, že ne. Jak jsem měla tušit – a mimochodem, ani sis nevzala kabát.“

„To vím, že ne. Kolik je hodin?“

Posvítil jsem si na zápěstí a řekl jí to. „Jedenáct a pět minut.“

„Takže tím vlakem nepřijel.“

„Kdo nepřijel?“ zeptala se Madeline.

„No kdo asi?“ Gwenn jako by nevěděla kudy kam. „Ten nebezpečný zločinec! No, asi jím je. Jo dobrá, tak teda je. Ale nechtěla jsem ho pustit k vodě a neříct mu to předem, ale ne telefonem nebo v dopise. Zavolala jsem mu, aby sem přijel.“

„Jistě,“ odpověděla Madeline, ale ne tónem milující sestry. „Abys z něj dostala, kdo je X, a donutila ho, aby se polepšil.“

„Nic takového,“ prohlásila Gwenn. „Polepšování je tvůj obor. Já mu chtěla říct, že jsme spolu skončili – a sbohem. Prostě jsem to chtěla udělat takhle, než to řeknu tátovi a vám ostatním. Měl přijet v devět dvacet tři, na nádraží si vzít taxíka a tady se se mnou sejít. Asi ten vlak zmeškal – a zřejmě i další – ale ještě mohl… kolik je teď hodin?“

„Jedenáct a deset minut,“ sdělil jsem jí.

„Jeden jede v jedenáct třicet dva; počkám ještě na ten, a pak to zabalím. Obyčejně na žádného mužského dvě hodiny nečekám, tohle je ale něco jiného. To uznáš, ne, Mad?“

„Pokud máte zájem poslechnout si radu od detektiva,“ ozval jsem se, „měla byste mu zavolat znova a zjistit, co se stalo. No, běžte, já tu zatím počkám, kdyby se náhodou objevil. Slibuju, že mu neřeknu ani slovo, jen, že se brzy vrátíte. A vemte si kabát.“

To se oběma docela zamlouvalo; to, co se nezamlouvalo mně, bylo nebezpečí, že cestou k příjezdové cestě budou třeba svítit baterkami kolem sebe, ale vydaly se jiným směrem, zkratkou přes růžovou zahradu. Počkal jsem, až budou dost daleko, a pak jsem zamířil k příjezdové cestě, ve světle baterky našel předmět na zemi vedle křoví a vydal se k němu.

První věc – je mrtvý? Byl. Druhá – co ho zabilo? Odpověď na to už nebyla tak jednoznačná, ale moc možností se nenabízelo. Třetí – jak je to dlouho, co umřel? Mohl jsem hádat, měl jsem v tom jisté zkušenosti. Čtvrtá – co má v kapsách? S tím bylo třeba opatrně a nesmělo se spěchat, mohly by nastat komplikace. Například – když jsem ho prošacovával tam u silnice, kde mi ho Ruth Bradyová nachystala, dával jsem si dobrý pozor, ale tady ‚dobrý pozor‘ bylo málo. Koženou náprsní tašku jsem uvnitř i na povrchu důkladně otřel kapesníkem, po celé tašce nadělal otisky obou jeho rukou, ale rozmístil je náhodně, a tašku mu vrátil do kapsy. Obsahovala pěknou sbírku bankovek, takže si mezitím, od té doby, co jsem ho obral, musel dát proplatit šek. Moc se mi chtělo ještě jednou si pohrát s členskou legitimací komunistické strany a s celofánovým obalem, jenže to nešlo, protože tu nebyla. To mě samozřejmě naštvalo, ale pro jistotu jsem prohmatal všechny švy a podšívku. U sebe ji neměl.

Moje mysl byla cele zaujatá tím, abych svou práci provedl čistě a včas, než se děvčata vrátí; a když jsem nakonec hledání legitimace vzdal, ucítil jsem náhle, jak se mi sevřel žaludek; vstal jsem a ustoupil dozadu. Tohle se někdy stává, aťsi podle svého vlastního mínění máte slupku, jak chcete tlustou a tvrdou, a stane se to, když to nejmíň čekáte. Odvrátil jsem se na druhou stranu, vypjal hruď a několikrát se zhluboka nadechl. Když tohle nepomůže, nezbývá, než si lehnout na zem. To ale nebylo třeba, a nakonec, stejně bych musel zase hned vyskočit, protože jsem mezi dvěma nadechnutími zaslechl hlasy. Pak jsem si všiml, že v trávě zůstala ležet moje rozsvícená baterka. Zvedl jsem ji, zhasl a vypravil se potmě zpátky skrz křoví na volné prostranství; snažil jsem se nedělat přitom rámus jako útočící slon.

Když se děvčata objevila a přecházela přes prostranství, stál jsem na svém místě jako trpělivá stráž; Madeline se cestou zeptala: „Přijel?“

„Není po něm ani stopy,“ sdělil jsem jim; pravdu si raději nechám na dobu, kdy poslouží nějakému účelu. „Takže jste ho nesehnaly?“

„Ozvala se stálá služba zákazníkům.“ To mi sdělila Gwenn. „Říkali, že po půlnoci bude zpátky, a ať prý nechám vzkaz. Chvíli tu zůstanu, kdyby přijel tím vlakem v jedenáct třicet dva, a pak půjdu. Myslíte, že se mu něco stalo?“

„Určitě se mu něco stalo, když se na vás vykašlal, ale jen pánbůh ví, co. Časem se to pozná.“ Všichni tři jsme stáli tak, že jsme tvořili trojúhelník. „Mě teď nepotřebujete, a jestli přijde, ani mě tu nebudete chtít. Jdu za panem Wolfem. Z toho napětí mu nervy jen hrajou, tak abych těm jeho nervům trochu ulevil. Nechci to vykřikovat po celém domě, ale musím mu říct, že se už brzy vrátí domů.“

Moc se jim to nezamlouvalo, ale musely uznat, že je to rozumné; sebral jsem se a zmizel. Vracel jsem se zkratkou, jak mi ukázaly, dvakrát zabloudil mezi nějakými stromy, ale nakonec jsem se dostal na otevřený prostor, podél růžové zahrady vyšel na trávník a přes něj až k předním dveřím domu. Wolfe ještě nahoře četl. Zavřel jsem za sebou; začal mě spalovat znechuceným pohledem za to, že jsem byl tak dlouho pryč, ale když viděl můj obličej, ve kterém se vyzná líp než já sám, nechal toho.

„No, tak co?“ zeptal se mírně.

„Všechno špatně,“ prohlásil jsem. „Louise Ronyho někdo zabil. Řekl bych, že přes něj přejel autem, ale to se bude teprve muset pořádně ověřit. Leží za křovím asi dvacet metrů od příjezdové cesty, tak ve dvou třetinách vzdálenosti mezi domem a veřejnou silnicí. Je to v každém případě v pytli, protože Gwenn se rozhodla, že ho nechá plavat.“

„Kdo ho našel?“ zavrčel Wolfe.

„Já.“

„Kdo o tom ví?“

„Nikdo. Teď ještě vy.“

Wolfe se rychle zvedl. „Kde mám klobouk?“ Rozhlédl se kolem. „Aha, dole. Kde jsou Sperlingovi? Řekneme jim, že už tu nemáme co na práci a vracíme se domů – ale v klidu… jenom, že už je pozdě a stejně tu nemůžeme být nic platní… tak pojďte!“

„Starou bačkoru v klidu! Zatraceně dobře víte, že jsme v bryndě.“

Stál a zuřivě se na mě díval. Když viděl, že tím nic nespraví, zase se spustil do křesla; pod zadkem ucítil knihu, vstal a prudce ji popadl – okamžik jsem si myslel, že jí po něčem hodí, možná dokonce po mně. Házet po někom knihami by při jeho lásce k nim bylo u něj něco opravdu nového. Ještě včas se ovládl, knihu upustil na stolek vedle, zase se posadil a obořil se na mě: „Sakra, sedněte si! To musím kvůli vám pořád natahovat krk?“

Neměl jsem mu to ani trochu za zlé. Kdybych byl neměl tolik práce, taky by mnou vztek takhle lomcoval.

IX.

„Takže první věc: našel jsem ho, nebo ne? Jestli ano, je tu telefon; a všechno, co se bude muset zařídit, než ta parta dorazí, bude třeba udělat pěkně švihem. Jestli jsem ho nenašel, není žádný spěch. Leží za křovím, pryč od cesty, a nikdo si ho nemusí všimnout třeba týden, snad jen psi. Takže…?“

„Nevím o tom dost,“ pronesl Wolfe nevrle. „Co jste tam dělal?“

Pověděl jsem mu to. Ta jeho první otázka byla příliš naléhavá, než abych se zabýval všemi podrobnostmi, jako třeba tím, že jsem se stavil ve stodole a počítal koně, ale nevynechal jsem nic, co mělo nějaký význam, jako třeba to, jaký měla Madeline důvod ke znepokojení nad tím, že Gwenn si vyšla ven, nebo to, jak jsem si poradil s otisky prstů na náprsní tašce. Přednesl jsem mu všechno pěkně vcelku a rychle, přeskočil jsem jen nedůležité zbytečnosti. Když mě Wolfe vyslechl do konce, měl pouze tři otázky.

„Nepřipadalo vám, třeba jen mlhavě – anebo nevšiml jste si nějaké známky, která by mohla vést k domněnce, že vás tam slečna Sperlingová vedla úmyslně?“

„Ne.“

„Dají se v blízkosti mrtvoly identifikovat nějaké stopy bot?“

„To nevím jistě, ale pochybuju.“

„Je možné zjistit – jakýmkoli způsobem – kudy jste se pohyboval od toho křoví k mrtvole a zpátky?“

„Na to je odpověď stejná; nějaký slavný hraničář z minulého století by to asi dokázal, ale v té chvíli jsem na někoho takového ani nepomyslel, a navíc byla tma.“

Wolfe zamručel. „Jsme daleko od domova. Nemůžeme to riskovat. Zavolejte je sem všechny – myslím Sperlingovy. Pro ty mladé ženy zajděte sám, ta mladší by jinak nemusela přijít. Jenom je sem přiveďte; tu zprávu jim sdělím sám. Nejdřív mladé dámy, ostatní až se vrátíte do domu. Nechci, aby tady pan Sperling byl dřív než ony.“

Šel jsem tedy a neztrácel čas. Byla to docela obyčejná práce ve srovnání s tím, když mě Wolfe posílal z kanceláře shánět různé lidi, a tentokrát jsem do toho dal i srdce. Odpověď na otázku, jestli jsem mrtvolu viděl, měla být ‚ano‘, a v tom případě čím dřív budu u telefonu, tím líp. Wolfe udělá svůj díl práce, to bylo v pořádku, ale v podstatě to bylo na mně, protože jsem dost starý, abych mohl jít k volební urně; a vytočit číslo taky umím. Z celého dlouhého seznamu věcí, které policajti nemají rádi, je téměř na nejvyšší příčce to, když člověk dělá, jako kdyby nález mrtvoly byla jeho soukromá záležitost.

S děvčaty to bylo snadné. Gwenn jsem řekl, že Wolfe právě sehnal informaci, která s jistotou potvrdí, že se Rony neukáže, a že si s ní chce o tom ihned promluvit; proti tomu samozřejmě nebylo co namítat. V domě to pak s ostatními bylo stejně prosté. Jimmy byl dole, hrál s Connie stolní tenis, a Madeline pro něj došla. Pan a paní Sperlingovi byli v obývacím pokoji s Websterem Kanem a Paulem Emersonem; řekl jsem jim, že Wolfe by s nimi chtěl na chvilku mluvit. Jenom se Sperlingovými.

V ložnici nebylo pro všechny dost židlí, takže pro jednou musel Wolfe zahájit hovor s posluchači, z nichž většina stála, ať se mu to líbilo, nebo ne. Sperling měl toho dlouhého čekání na důležité rozhodnutí, které měl učinit někdo jiný – třebas to byla jeho vlastní dcera –, očividně dost; už to trvalo celých sedm hodin. Chtěl se hned do Gwenn pustit, ale Wolfe ho rychle zarazil. Vypálil na přítomné otázku.

„Dnes odpoledne jsme se shodli na tom, že řešíme důležitou záležitost; je to tak?“

Souhlasili.

Wolfe přikývl. „Je to tak. Teď je ta záležitost buď ještě důležitější, anebo naopak méně důležitá; nevím, co z toho zde platí. Záležitost se týká pana Ronyho živého, anebo naopak pana Ronyho mrtvého. Protože ten je teď mrtvý.“

Všichni ze sebe vydali nějaký zvuk; někteří pronesli jakási slova, ale nikdo nezaječel, neomdlel ani se ničeho nechytal, aby neupadl. Můžu potvrdit, že vcelku převládal hodnověrný výraz prostého, nevěřícného údivu, ale jak říkám, nějaká moje teorie se mi může líbit, jak chce, pořád je to jen teorie.

„Vy myslíte Louise?“ zeptala se Gwenn.

Wolfe přikývl. „Ano, slečno Sperlingová. Louis Rony je mrtvý. Jeho mrtvolu našel pan Goodwin asi před hodinou, když vás on a vaše sestra venku hledali. Mrtvola se nachází na vašem pozemku, za křovím nedaleko místa, kde našel vás. Zdá se, že –“

„Takže – takže tu přece jen je!“

Nechtěl bych tvrdit, že tohle konstatování bylo tak bezcílné, jak se jeví; Gwenn bych bezcitnou nenazval. V tom zmatku křížících se myšlenek, vyvolaném šokem, to byla prostě první podrobnost, která se z toho zmatku vymanila. Viděl jsem ostrý pohled, kterým po ní Madeline šlehla. Ostatní teprve hledali slova, aby se mohli ptát. Wolfe je zarazil pohybem otevřené dlaně.

„Když dovolíte… není čas na –“

„Co ho zabilo?“ zeptal se Sperling.

„To jsem se vám chystal povědět. Všechno ukazuje na to, že přes něj přejelo auto; mrtvolu pak někdo odtáhl z cesty a ukryl za křovím. Ovšem, je třeba ještě ji prohlédnout. Nebyla tam dlouho, nanejvýš dvě hodiny. Je nutné neprodleně uvědomit policii. Myslel jsem, že byste to snad raději udělal vy, pane Sperlingu. Vypadalo by to líp.“

Gwenn se začala chvět. Madeline ji uchopila za paži, odvedla ji k lůžku a tam uložila; Jimmy se pokoušel pomáhat. Paní Sperlingová jen ohromeně seděla.

„Vy říkáte –“ Sperling se zarazil; buď tomu nechtěl uvěřit, nebo nevěřícnost moc dobře předstíral. „Vy tím chcete říct, že byl zavražděn?“

„To nevím. Vražda se musí předem promyslet. Když policie dojde po vyšetřování k názoru, že se jedná o vraždu, musí to ještě prokázat. To samozřejmě vede k pátrání po motivu, po prostředku, možnosti jak ji provést – taková je běžná praxe; nevím, jestli víte, jak podobné pátrání probíhá, a pokud ne, obávám se, že to brzy budete vědět. Koho uvědomíte – místní úřady, nebo státní policii? Můžete si vybrat. Ale neměl byste oznámení odkládat. Uděláte –“

Teď poprvé promluvila paní Sperlingová. „Ale tohle je – to bude hrozné! Tady, u nás! Proč ho nevezmete pryč – někam pár kilometrů odtud – a nenecháte ho někde –“

Nikdo si jí nevšímal. „Víte, co tu dělal?“ zeptal se Sperling Wolfa.

„Vím, co ho sem přivedlo. Vaše dcera mu telefonovala, aby přijel.“

Sperling trhl hlavou k lůžku. „Tys mu volala, Gwenn?“

Gwenn neodpověděla; udělala to za ni Madeline. „Ano, tati, volala. Rozhodla se, že se s ním rozejde a chtěla mu to říct.“

„Doufám, že návrh vaší paní nepotřebuje komentář; Rony si vzal z nádraží taxíka –“ ozval se Wolfe.

„Návrhy mé paní zřídka potřebují komentář. Nejde z toho policii nějak vynechat? Znám jednoho doktora –“

„Nejde. To pusťte z hlavy.“

„Vy jste odborník. Budou to považovat za vraždu?“

„Odborník potřebuje fakta, aby byl v něčem odborníkem. Já jich nemám dost. Jestli chcete, abych hádal – tak teda budou.“

„Neměl bych zavolat advokáta?“

„Na to později taky dojde. Advokáta pravděpodobně potřebovat budete, možná i několik.“ Wolfe nabádavě pokýval prstem. „Už se nedá otálet, pane. Já a pan Goodwin jsme jako občané i jako držitelé licencí soukromých detektivů vázáni určitou povinností.“

„Jste vázáni povinností i vůči mně. Jsem váš klient.“

„To víme. Nezapomněli jsme na to. Když pan Goodwin nalezl mrtvé tělo nesoucí známky násilí, bylo jedenáct hodin, a jeho zákonnou povinností bylo okamžitě informovat úřady. Teď už je hodně po půlnoci. Byli jsme toho názoru, že vám dlužíme šanci trochu se vzpamatovat. Teď bohužel už musím naléhat.“

„Zatraceně, potřebuju přemýšlet!“

„Zavolejte policii a přemýšlejte, než sem dorazí.“

„Ne!“ Sperling si trhnutím přitáhl židli skoro až k Wolfovi a posadil se na její hranu, tváří k němu. „Podívejte, najal jsem vás v důvěrné záležitosti a mám právo od vás očekávat, že důvěrná zůstane. Není žádný důvod pro to, aby vyšlo najevo, oč šlo, a docela určitě nechci, aby to najevo vyšlo. Jedná se o zvláštní práva –“

„Ne, pane.“ Wolfe hovořil úsečně a důrazně. „Nejsem členem advokátní komory a věci, které sdělíte detektivům, bez ohledu na to, kolik jim platíte, nepožívají zvláštních práv.“

„Ale vy –“

„Ne, prosím. Vy si myslíte, že když zopakuju svůj odpolední rozhovor s vámi a s vaší rodinou, vzbudí to dojem, že vy všichni, kromě jednoho z vás, jste měli dobrý důvod přát si, aby pan Rony zemřel, a uvažujete správně. Bude téměř nemožné, aby se policie na jeho smrt dívala jinak než jako na něco, co nemá daleko k vraždě, a ať je vaše postavení zde jakékoli, vy i vaše rodina budete v pěkné kaši. Je mi líto, ale nemůžu s tím nic dělat. Informace jsem před policií zatajil už mockrát, ale jen tam, kde se týkaly případu, kterého jsem se ujal sám a kde jsem měl dojem, že jich využiju líp, když se o ně nepodělím. Další –“

„Sakra, na tenhle případ jste přece najatý!“

„Nejsem. Práce, na kterou jste mě najal, skončila, a já jsem rád, že skončila. Vzpomínáte si, jak jsem ten cíl definoval? Toho cíle bylo dosaženo, třebaže, to přiznávám, ne mým –“

„Tak vás teď najímám na novou práci. Vyšetřit Ronyho smrt.“

Wolfe se na něj zaškaredil. „To byste neměl; radím vám – nedělejte to.“

„Najímám vás.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Zpanikařil jste a chováte se ukvapeně. Jestli byl pan Rony zavražděn a jestli se uvolím na tu věc se podívat, vraha dostanu. Dá se předvídat, že budete litovat, že jste mě vůbec kdy spatřil.“

„Ale jste najatý.“

Wolfe pokrčil rameny. „Já vím. Problém, který vás právě teď tíží, je, jak mi zabránit v tom, abych ten rozhovor opakoval před policií, a protože jste vždycky hotov se rvát a jste sebejistý, problémy řešíte tak, jak přicházejí. Ale nemůžete mě dneska najmout a zítra vyhodit. Víte, co bych udělal, kdybyste se o to pokusil.“

„Jistě. Nebudu vás vyhazovat. Jste najat.“ Sperling vstal. „Jdu zavolat na policii.“

„Moment!“ Wolfe byl už zoufalý. „Kruci, vy jste ale trouba! Copak nevíte, jaká je tohle ošemetná záležitost? U toho rozhovoru nás bylo sedm –“

„K tomu se vrátíme, až zavolám.“

„Ne, nevrátíme. Dám se do toho teď.“ Wolfe všechny přejel očima. „Tak, vy všichni, prosím. Slečno Sperlingová!“

Gwenn ležela tváří dolů na posteli; Madeline seděla na kraji.

„To na ni musíte vyjíždět zrovna teď?“ utrhla se na něj.

„Budu se snažit nevyjíždět. Ale musím s ní mluvit – vlastně s vámi se všemi.“

Gwenn se posadila. „Už je to dobré,“ řekla. „Slyšela jsem každé slovo. Táta vás znova najal, abyste – oh, panebože!“ Neplakala; to bylo doslova požehnáním, protože pláč by Wolfa připravil o rozhodnost – vypadala však naprosto ztrhaně. „Tak pokračujte,“ vyzvala ho.

Wolfe hovořil úsečně. „Všichni víte, jaká je situace. Nejdřív chci přímou odpověď na tohle: opakoval někdo z vás někomu ten odpolední rozhovor nebo jeho část?“

Všichni prohlásili, že ne.

„Tohle je důležité. Opravdu ne?“

„Connie se –“ Jimmy si musel odkašlat. „Connie se vyptávala. Byla zvědavá.“ Tvářil se nešťastně.

„Co jste jí řekl?“

„Jen – nic moc.“

„Zatraceně, kolik jsi jí toho řekl?“ vybuchl Sperling.

„Vůbec nic, tati, opravdu. Jen jsem se zmínil o Louisovi – ale o X a o všech těch dalších blbinách jsem nemluvil.“

„Taky jsi mohl mít víc rozumu.“ Sperling pohlédl na Wolfa. „Mám pro ni zajít?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „V žádném případě. Budeme to muset risknout. Je to všechno? Nikdo z vás o tom rozhovoru nemluvil?“

Znova prohlásili, že ne.

„Tak dobře. Policie se bude vyptávat. Zvlášť ji bude zajímat moje přítomnost zde – a přítomnost pana Goodwina. Řeknu jim, že pan Sperling měl podezření, že pan Rony, který se ucházel o jeho dceru, je komunista, a že –“

„Ne!“ namítal Sperling. „To ne! To je –“

„Nesmysl!“ Wolfe se zatvářil znechuceně. „Když se poptají v New Yorku, a to určitě udělají, zjistí, že jste si najal pana Bascoma, a taky kvůli čemu – no, a co potom? Ne, to se jim musí říct. Povím jim o vašem podezření a o tom, že jste mě požádal, abych ho potvrdil nebo vyvrátil. Dělal jste jen přirozené a náležité opatření. Sotva jsem s tou prací začal – poslal jsem pana Goodwina sem k vám a nasadil na to další tři lidi –, už kdosi zaútočil uprostřed noci na moje skleníky a napáchal tam velkou škodu. Považoval jsem za pravděpodobné, že za tím útokem stojí pan Rony a jeho soudruzi, kteří se báli, abych ho snad neodhalil a nezdiskreditoval, a pokoušeli se mě zastrašit.

Takže dneska – vlastně už včera – jsem si přišel o té věci pohovořit s panem Sperlingem. Ten kvůli tomu svolal celou rodinu, protože se jednalo o rodinnou záležitost, a shromáždili jsme se v knihovně. Pak se pan Sperling dověděl, že mi vlastně jde o náhradu škody; chtěl jsem, aby mi zaplatil opravu poškozených skleníků. Celou dobu jsme se já a pan Sperling dohadovali jen o té jediné věci. Nikdo další do hádky nezasahoval – aspoň tedy ne tak, aby to stálo za zapamatování. Zůstali jste, protože jste tam prostě byli, a nenašel se důvod, abyste se zvedli a odešli. To bude všechno.“

Wolfe přeběhl přítomné očima. „Tak co?“

„To bude stačit,“ souhlasil Sperling.

Madeline všechno pozorně sledovala. Měla jeden dotaz. „Proč jste tu zůstal celý večer?“

„To je dobrá otázka, slečno Sperlingová, ale to, jak jsem se choval, můžete nechat na mně. Odmítl jsem odejít bez peněz nebo bez závazného slibu, že je dostanu.“

„A co ten Gwennin telefonát Louisovi, aby sem přijel?“

Wolfe se otočil ke Gwenn. „Co jste mu řekla?“

„To je hrozné,“ zašeptala Gwenn; zírala na Wolfa, jako kdyby nemohla uvěřit, že tam je. „To je hrozné!“

Wolfe přikývl. „V tom vám nikdo nechce odporovat. Vzpomínáte si, co jste mu řekla?“

„Samozřejmě, že si vzpomínám. Řekla jsem mu jen, že ho musím vidět, a on mi pověděl, že má nějaká jednání a první vlak, který by mohl stihnout, jede z Grand Central v osm dvacet. Do Chappaquy přijíždí v devět dvacet tři.“

„Neřekla jste mu nic o tom, co se dělo tady?“

„Ne, já – ani jsem to neměla v úmyslu. Prostě jsem mu chtěla říct, že jsem se rozhodla mezi námi to skončit.“

„A tohle povíte taky policii.“ Wolfe se otočil k Madeline. „Vy máte smysl pro řád, slečno Sperlingová, a chcete, aby všechno do sebe pěkně zapadalo; zde to ale nepůjde, je toho moc. Nejdůležitější pro vás všechny je, že ten rozhovor v knihovně se týkal výlučně mé hádky o náhradu škody na mých sklenících. Kromě tohohle se všichni budete držet skutečnosti. Když zkusíte něco jiného, jen se namočíte. Namočení už pravděpodobně jste tak jako tak; k tomu stačí, aby vzniklo určité silné podezření, že někdo z vás pana Ronyho promyšleně zavraždil, anebo aby se věci ujal nějaký vynikající vyšetřovatel; není ale pravděpodobné, že takového najdou, takže to riskneme.“

„Já jsem nikdy neuměla pořádně lhát,“ prohlásila paní Sperlingová odevzdaně.

„Krucinál,“ ozval se Sperling, ale nijak popuzeně. „Jdi si lehnout!“

„Výtečný nápad,“ souhlasil Wolfe. „To udělejte, paní.“ Otočil se ke Sperlingovi. „No, a teď kdybyste –“

Předseda správní rady šel k telefonu.

X.

V jedenáct hodin následujícího dne, v úterý, Cleveland Archer, okresní státní zástupce ve Westchesteru, pronesl k Jamesi U. Sperlingovi: „Tohle je velmi politováníhodná událost. Velmi politováníhodná.“

Nebýt rozlohy Stony Acres, počtu pokojů v domě a výše Sperlingová daňového přiznání, pravděpodobně by to nebyl býval sám Archer, kdo tu teď seděl a takto promlouval, nýbrž některý z jeho asistentů. Bylo to jen a jen přirozené. Wolfe i já jsme už měli několikrát s Clevelandem Archerem co dělat, naposledy nedaleko Katonah, kde jsme jednou sháněli náhradu za Theodora, když jeho matka onemocněla. Archer je trochu baculatý, s kulatým červeným obličejem; voliče od turisty rozezná na kilometry daleko, ale špatný chlap to není.

„Velmi politováníhodná,“ opakoval.

Žádného z obyvatel domu nedrželi vzhůru celou noc, dokonce ani mě, který mrtvolu nalezl. První přijela státní policie, za ní dvojice místních čmuchalů z White Plains, a po několika kolech nikterak hrubě kladených otázek nám všem řekli, abychom šli do postele – to jest všem kromě mě. Mě si nechali zvlášť nejen proto, že jsem mrtvého objevil, což byla akorát jen příhodná záminka, ale taky proto, že člověk, který si mě nechal zvlášť, by mi byl rád udělal to, co bych já rád udělal jemu. Byl to poručík Con Noonan od státní policie; ten mi nikdy nezapomene, jak jsem Wolfovi pomohl udělat z něj při řešení případu Pitcairn blba. K tomu si přidejte, že se už od narození hodil pro dráhu dozorce v táboře otrockých prací a jakýmsi řízením osudu se narodil v nevhodné zemi; můžete si tedy představit, jaký postoj zaujal, když sem přišel a našel tu Wolfa a mě. Poznáním, že Wolfe je na Sperlingově výplatní listině, byl hořce zklamán, a musel proto předstírat, že se umí chovat slušně a zdvořile. Byl mohutný a vysoký, zamilovaný do své uniformy, a myslel si, že je pohledný. Ve dvě hodiny mi jeden z místních hochů, který to tu měl doopravdy na starosti, protože mrtvola se nenašla na veřejné silnici, řekl, abych si šel lehnout.

Spal jsem pět hodin, vstal, oblékl se, sešel dolů a posnídal se Sperlingem, Jimmym a Paulem Emersonem. Emerson se tvářil kysele jako vždycky, ale prohlašoval, že se díky tomu neobvyklému zážitku cítí výtečně. Tvrdil, že si už ani nepamatuje, kdy se naposled pořádně vyspal, protože trpí nespavostí, ale minulé noci zvadl, sotva lehl, a spal jako dřevo. Své úvahy uzavřel tím, že před spaním očividně potřebuje nějaký takový povzbuzující prostředek, jako je vražda, ale říkal, že neví, jak to zařídit, aby se mu ho dostalo tak často, aby mu byl něco platný. Jimmy se nesměle pokusil taky přispět chabým vtípkem, ale Sperling neprojevil zájem a já byl příliš zaměstnaný jídlem, abych už s ním byl hotov a mohl Wolfovi donést nahoru podnos s jeho snídaní.

Z ložnice jsem zatelefonoval Fritzovi a dověděl se, že Andy a ostatní už zase pracují na střeše a všechno že je pod kontrolou. Já mu zase pověděl, že nevím, kdy se vrátíme, a Saulovi jsem poradil, aby zůstal na telefonu, ale kdyby potřeboval vyjít si ven na vzduch, ať jde. Říkal jsem si, že s ním a s Ruth je to v suchu, protože když je teď po Ronym, silniční loupežníky můžu identifikovat jen já. Taky jsem Saulovi pověděl o osudné nehodě, která přítele Sperlingovy rodiny potkala; připadala mu, jakož i později Archerovi, velmi politováníhodná.

Když Wolfe vymetl svůj talíř, odnesl jsem podnos dolů a porozhlédl se tam. Madeline jedla na západní terase jahody s topinkou a čajem; přes ramena si kvůli rannímu vánku přehodila kabátek. Nevypadala na to, že by na ni vražda měla tak povzbuzující účinek jako na Emersona a že by nějak líp spala. Uvažoval jsem, jaké asi bude mít oči – doširoka rozevřené, nebo napůl zavřené –, když je její mysl zaneprázdněná tak, že určitě vypadnou z role; odpověď zněla tak, že byly doširoka rozevřené, i když víčka měla Madeline ztěžklá a bělmo ne zrovna jasné.

Řekla mi, že zatímco jsem byl nahoře, děly se věci; dorazili okresní státní zástupce Archer a Ben Dykes, náčelník okresního sboru detektivů, a teď jsou v knihovně se Sperlingem. Asistent okresního státního zástupce zpovídá nahoře Gwenn. Paní Sperlingová zůstala v posteli, má silné bolesti hlavy. Jimmy šel do garáže pro auto; chtěl jet do Mount Kisco na nějakou soukromou pochůzku, ale bylo mu řečeno, že nemůže; nedá se nic dělat, protože odborná prohlídka pěti aut Sperlingovy rodiny ještě není hotová. Paul a Connie Emersonovi došli k názoru, že za daných okolností jsou hosté v domě jen na obtíž, a že by tedy měli odjet, ale Ben Dykes je naléhavě požádal, aby zůstali; jejich auto, stojící v garáži s ostatními, stejně taky nebylo k mání. Ukázal se i reportér od jakýchsi novin z New Yorku a pronikl skoro až k domu – přelezl plot, prošel lesíkem až k trávníku, a odtamtud už ho jeden ze státních policistů vyhodil.

Vypadalo to, že policejní návštěva nebude nic jako ‚ahoj a nashle‘, díky velikosti domu, všem těm divuplným stromům a třem tisícům růží. Nechal jsem Madeline s jejím třetím šálkem kávy na terase a odloudal se k malému prostranství za křovinami, kde jsem nechal svůj sedan. Pořád tam byl, a u něj dva odborníci, kteří se s ním seznamovali. Zastavil jsem se a chvilku je pozoroval, aniž se mi od nich dostalo byť i jediného pohledu, a pak jsem šel dál. Ochomýtal jsem se jen tak kolem, když tu mi připadlo, že zde cosi chybí. Jak se sem všichni ti představitelé zákona vlastně dostali – pěšky, nebo snad na koních? To si žádalo obhlídku okolí. Obešel jsem dům a vypravil se po příjezdové cestě. V zářivém ranním červnovém slunci vypadala krajina úplně jinak než předchozí noci, když jsem tudy procházel s Madeline. Cesta byla dokonale hladká, zatímco minulou noc byla samý hrbol, kam jsem jen stoupl.

Na svou otázku jsem dostal odpověď, když jsem se blížil k můstku; patnáct kroků od potoka stál automobil, zaparkovaný uprostřed cesty, a na můstku stál druhý. I na cestě pracovali odborníci; jejich pozornost se soustředila na krajnici v prostoru mezi oběma automobily. Takže tu v noci našli něco, co si potřebovali zajistit pro prozkoumání při denním světle, a nesměla tu projet žádná další auta, dokonce ani auto okresního státního návladního. S tím jsem vřele souhlasil. Protože jsem vždycky ochoten se poučit, přistoupil jsem blíž a s hlubokým zájmem jejich činnost sledoval. Jeden z nich, který nebyl zřejmě odborník, nýbrž pracovník v terénu, protože jen tak stál a díval se, mě oslovil: „Vy tu taky vyšetřujete?“

„Ne, pane,“ sdělil jsem mu. „Jen jsem ucítil krev; můj dědeček byl lidojed.“

„Nojo, nějakej srandista. Vás tu nepotřebujem. Zmizte!“

Neměl jsem chuť se hádat, tak jsem jen stál a díval se. Asi po deseti minutách, ne dřív, mi připomněl: „Povídal jsem, abyste zmizel!“

„Jo, já vím. Netušil jsem, že to myslíte tak vážně; mám kamaráda právníka a vím, že kdybyste to třeba vážně nemyslel, byla by hloupost odejít.“ Zaklonil jsem hlavu a dvakrát zavětřil. „Aha – slepičí krev. Z bílé wyandotky, nastydlý kohout. Já jsem detektiv.“

Měl jsem cukání jít se kouknout na křoví, za kterým jsem Ronyho našel; teď mi připadalo, že je mnohem blíž k cestě než v noci, ale došel jsem k názoru, že by z toho mohla být opravdová hádka, a já si nechtěl dělat nepřátele. Pracovník v terénu se na mě vztekle díval; přátelsky jsem se na něj zazubil a vypravil se po příjezdové cestě zpátky.

Když jsem stoupal po schodech k široké přední terase, vykročil ke mně státní policista v uniformě.

„Jmenujete se Goodwin?“

Přiznal jsem, že ano.

Trhl hlavou do strany. „Potřebujou vás tam vevnitř.“

Vstoupil jsem do domu a prošel vestibulem do přijímací haly. Madeline tudy právě procházela taky; když mě uviděla, zastavila se.

„Šéf tě potřebuje.“

„Aha, hajzlík. Kde je – nahoře?“

„Ne, v knihovně. Poslali pro něj a tebe chtějí taky.“

Šel jsem tedy do knihovny.

Wolfe tentokrát neměl nejlepší křeslo, pravděpodobně proto, že to už obsadil Cleveland Archer hned, jak přišel. Ale křeslo, které Wolfe měl, bude stačit taky, a na stolku vedle jeho lokte byl podnos se sklenicí a dvěma láhvemi piva. Sperling stál. Když jsem si přitáhl křeslo a posadil se, Archer, sedící u stolku s nějakými papíry, byl tak laskav, že si vzpomněl, že se se mnou už setkal, protože tu samozřejmě pořád byla možnost, že ve Westchesteru koupím pozemek a založím si tam sídlo, obývané voličem.

Wolfe mi sdělil, že Archer má na mě pár otázek.

Archer, ani trochu bojovně naladěný, mi pokývl. „Ano, musím mít jistotu, že mám všechno v pořádku zapsané. V neděli v noci vás a Ronyho na Hotchkiss Road přepadli.“

Jako otázka to neznělo, ale byl jsem chtivý spolupracovat, takže jsem řekl, že to je pravda.

„Je to zvláštní shoda náhod, pochopte,“ vysvětloval Archer. „V neděli ho přepadnou, praští přes hlavu a oloupí, a v pondělí přejedou a zabijí. Přímo epidemie násilí. Nutí mě to, abych se ptal, jestli mezi tím není nějaká souvislost.“

„Jestli se ptáte mě, tak já o žádné takové souvislosti nevím.“

„Možná, že ne. Ale jsou tu okolnosti – nechci říct přímo podezřelé, ale přesto zvláštní. Když jste státní policii přepadení ohlašoval, udal jste falešné jméno i adresu.“

„Udal jsem jméno Goodwin.“

„Nepopichujte ho,“ zamumlal Wolfe a naléval si přitom pivo.

„Mám za to, že víte, že mě sem poslal pan Wolfe, který mě zaměstnává, a pan Sperling a já jsme se dohodli, pod jakým jménem a jako co budu před jeho rodinou a hosty vystupovat. Když jsem to na policii hlásil, Rony u toho byl a já ho nechtěl mást měněním jména, když ještě měl zatemníno.“

„Zatemníno?“

„Vždyť jste sám říkal, že dostal přes hlavu. Ještě se mu v hlavě nevyjasnilo.“

Archer přikývl. „Ale i tak, udávat na policii falešné jméno a adresu – to by se asi přece jen nemělo. Přepadli vás muž a žena.“

„Tak, správně.“

„Oznámil jste poznávací značku jejich auta, ale není k ničemu.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Mě taky ne. Poznal jste toho muže nebo tu ženu?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Asi jen ztrácíte čas, pane Archere.“ Ukázal jsem na papíry na stolku. „Musíte všechno mít tamhle.“

„To mám, zajisté. Ale teď, když člověka, který byl s vámi, zabili, mohlo by to vaši paměť osvěžit. Pracujete jako detektiv, vyznáte se, a viděl jste spousty lidí. Nevzpomněl byste si, jestli jste toho muže nebo tu ženu už někdy neviděl?“

„Ne, pane. Nakonec… tohle všechno je – no, neviděl, pane.“

„Proč jste vy a Rony odmítli poskytnout policii své náprsní tašky k sejmutí otisků?“

„Protože bylo pozdě a chtěli jsme domů; a koneckonců, říkali jsme si, že to po nás žádají jen proto, aby učinili zadost běžnému postupu a že to nemyslí doopravdy.“

Archer krátce nahlédl do jednoho z papírů. „Ronymu vzali asi tři sta dolarů a vám něco přes dvě stě, je to tak?“

„To, kolik Ronymu – tolik, co uvedl on; mně – ano, je to, jak říkáte.“

„Měl na sobě cennosti – špendlík do kravaty, manžetové knoflíčky a prsteny; ty nevzali. V autě byla zavazadla a dva drahé fotoaparáty; těch se ani nedotkli. Nepřipadalo vám to divné?“

Otočil jsem ruku dlaní vzhůru. „Tak poslouchejte, pane Archere; zatraceně dobře víte, že mají své ustálené zásady. Někteří seberou všecko, co není zrovna přišroubované, třeba opasek nebo šle. Tihleti měli náhodou radši hotové peníze, a přišli si na víc jak pět stováků. Mně stálo za zmínku jen to, co jsem měl po straně hlavy.“

„Nic vám tam po tom nezůstalo.“

„Ronymu taky ne. Asi v tom měli praxi.“

„Šel jste s tím k doktorovi?“

„Ne, pane. Netušil jsem, že ve Westchesteru potřebujou potvrzení od doktora, když člověka někdo přepadne. Musí to být moc pokrokový okrsek. Napříště si to budu pamatovat.“

„Nemusíte být sarkastický, Goodwine.“

„Nikoli, pane.“ Usmál jsem se na něj. „A vy taky nemusíte zrovna překypovat soucitem s chlápkem, kterého na veřejné silnici ve vašem okrese vzali po hlavě. Ale i tak vám děkuju.“

„No, tak dobrá, dobrá.“ Archer věc odbyl mávnutím ruky. „Proč jste se v neděli cítil tak špatně, že jste celý den nemohl nic jíst?“

Tak tohle mě překvapilo. Wolfe se zmínil o možnosti, že by se mezi vyšetřovateli mohl vyskytnout nějaký vynikající; tahle znenadání položená otázka sice nebyla důkazem bystrého ducha, ale určitě dosvědčovala, že někdo je tu dobrý a důkladný.

„Hoši se teda snaží,“ pronesl jsem uznale. „Netušil jsem, že někdo ze sloužících tady má na mě pifku – možná, že vaši na ně použili třetí stupeň; anebo že by to vyklopil někdo z ostatních hostů?“ Naklonil jsem se a tlumeně pronesl: „Měl jsem devět panáků a do všech mi někdo nasypal uspávací prostředek!“

„Nešaškujte,“ zamumlal Wolfe a postavil přitom prázdnou sklenici na stolek.

„No a co teda? To mu mám snad říct, že jsem musel kdovíco sníst, když tady sedí a poslouchá můj hostitel?“

„Neměl jste devět panáků,“ opáčil Archer. „Měl jste dva nebo tři.“

„Pravda,“ vzdal jsem se. „Tak to teda musel být ten venkovský vzduch. Já vím jedině to, že mě bolela hlava a žaludek mě pořád varoval, abych mu nic nedával. A teď se mě zeptejte, jestli jsem s tím šel k doktorovi. Vězte teda, pane Archere, že bych se taky mohl třeba naštvat, a já když se naštvu, začnu vtipkovat, a potom se zase naštvete vy. K čemu nám to bude?“

Státní zástupce se dal do smíchu. Jeho zaběhaný způsob, jak se smál, se od Sperlingova lišil; spíš se hihňal, než že by smíchy řval, ale docela si vystačil. Nikdo se k němu nepřipojil, tak se teda omluvně rozhlédl kolem a oslovil Jamese U. Sperlinga.

„Doufám, že si nemyslíte, že se chovám nevážně. Tohle je velmi politováníhodná záležitost.“

„To jistě je,“ souhlasil Sperling.

Archer přikývl a našpulil rty. „Velmi politováníhodná. Nemám důvod nebýt k vám naprosto upřímný, pane Sperlingu – a navíc v přítomnosti pana Wolfa, protože ten je tu ve vašem zájmu. Můj úřad nemá za cíl dělat za každou cenu lidem vašeho postavení potíže. Je to jen otázka zdravého rozumu. Uvážili jsme vaši domněnku, že pan Rony byl zabit někde jinde při automobilové nehodě a jeho mrtvolu že dopravili sem a ukryli ji na vašem pozemku, ale nemůžu – totiž, tak se to stát nemohlo. Z vlaku v Chappaqui vystoupil pan Rony v devět dvacet tři a taxíkář ho dovezl k místu, kde se vstupuje na váš pozemek, a viděl ho, jak se vydal po příjezdové cestě. A nejen to; jsou jasné důkazy, že byl zabit – přejet autem – na vaší příjezdové cestě v místě asi deset metrů na bližší straně můstku přes potok. Ty důkazy se ještě shromažďují, ale je jich už dost, aby byly vyloučeny veškeré pochybnosti. Chcete, abych pro někoho poslal, aby vás seznámil s podrobnostmi?“

„Ne,“ odpověděl Sperling.

„Můžete se s nimi seznámit kdykoli. Ty důkazy nasvědčují tomu, že auto jelo na východ, směrem pryč od domu, ke vstupu na vaše pozemky; závěry ale ještě nejsou definitivní. Dosud nebyla dokončena prohlídka automobilů, které patří k domu. Je možné, že to bylo nějaké jiné auto – jakékoli auto – které přijelo od silnice, ale jistě chápete, proč tahle teorie je nejméně přijatelná. Vypadá nepravděpodobně, ale nezavrhli jsme ji, a říkám vám otevřeně, že nevidíme důvod, proč ji zavrhovat, pokud nebudeme muset.“

Archer znova našpulil rty; očividně rozvažoval slova, která měla následovat, a rozhodl se, že s nimi tedy vyrukuje. „Můj úřad si nemůže dovolit zacházet s případy náhlého a násilného úmrtí lehkovážně, i kdyby chtěl. V tomto případě musíme jednat nejen v souladu se svým svědomím a zodpovídat se obyvatelům tohohle okresu, v jehož službách jsme, ale jednat v souladu i s – dalšími zájmy, mohu-li to tak říct. O věc se už zajímají místa v New Yorku a přišla i nabídka spolupráce. Myslí to dobře a jsou vítáni, ale zmiňuju se o tom proto, abych ukázal, že zájem o to, jak Rony zemřel, se neomezuje na můj okres, a o to je moje zodpovědnost samozřejmě větší. Doufám – vyjádřil jsem se jasně?“

„Dokonale,“ souhlasil Sperling.

„Pak jistě chápete, že není možné cokoli jen tak opomenout – ne, že by se tak mělo stát, nebo že se to dokonce stane; to v žádném případě. Nu – a k žádnému opomenutí nedojde. Jak víte, všechny přítomné včetně vašich lidí jsme přísně vyslechli; a nezískali jsme ani ten nejmenší náznak, který by nás dovedl k tomu, co se stalo. Nikdo o tom vůbec nic neví; jedinou výjimkou je vaše mladší dcera; ta připouští – měl bych říct prohlašuje – že Ronyho požádala, aby sem tím vlakem přijel a setkal se s ní, na jistém místě na vašem pozemku. Nikdo –“

Wolfe zavrčel: „Slečna Sperlingová ho nepožádala, aby přijel tím vlakem; požádala ho, aby přijel. Kterým vlakem – to už záleželo na něm.“

„Pardon, spletl jsem se,“ omluvil se Archer. „Tak či tak, přijel na její výzvu. Přijel tamtím vlakem. Ten tu byl včas, podle jízdního řádu. Rony hned nastoupil do taxíku; jízda od nádraží ke vstupu na váš pozemek trvá šest až sedm minut, tudíž přijel v půl desáté – nebo snad tak o minutu později. Možná, že se hned vydal na místo schůzky, možná, že jen tak pomalu šel po příjezdové cestě – to nevíme.“

Archer zalistoval v papírech před sebou, do jednoho se podíval a zase se posadil rovně. „Pokud jen tak pomalu šel, vaše dcera už mohla čekat na místě schůzky v době, kdy byl zabit. Měla v úmyslu být tam v půl desáté, ale zdržel ji rozhovor se sestrou, a trochu se opozdila – myslí si, že asi o deset minut, možná o patnáct. Její sestra ji viděla odcházet a potvrzuje to. Jestli Rony jen tak pomalu šel –“

„Není to trochu složitá úvaha?“ skočil mu do řeči Sperling.

Archer přikývl. „Tyhle věci obvykle složité jsou. Jestli Rony jen tak pomalu šel po příjezdové cestě a jestli vaše dcera v době, kdy ho zabili, už byla na místě schůzky, jak to, že neslyšela auto, co ho zabilo? Říká, že žádné auto neslyšela. Důkladně jsme si to ověřili. Terén podél cesty až ke vstupu na pozemek se mírně svažuje; na místo schůzky za tím křovím je zvuk automobilu, sjíždějícího dolů, slyšet jen hodně slabě. I kdyby jelo po cestě vzhůru, člověk by se musel snažit, aby ho slyšel, a minulou noc foukal severovýchodní vítr. Takže Rony mohl být zabit v době, kdy vaše dcera na něj čekala, a přitom nemusela nic slyšet.“

„Tak proč je ksakru kolem toho tolik řečí?“

Archer byl trpělivý. „Protože to je jediné, o čem se tu dá mluvit. Až na prohlášení vaší dcery tady nikdo ničím nepřispěl. Nikdo nic neviděl ani neslyšel. To, co máme od pana Goodwina, nám není nic platné. Odjel odtud za deset minut deset –“ Pohlédl na mě. „Doufám, že jste tu dobu uvedl přesně?“

„Ano, pane. Když sednu do auta, mám ve zvyku porovnat si hodiny v přístrojové desce se svými. Bylo devět padesát.“

Archer se zase obrátil na Sperlinga. „Odjel v devět padesát do Chappaquy telefonovat a na příjezdové cestě si ničeho nevšiml. Vrátil se za třicet nebo pětatřicet minut, a zase si ničeho nevšiml – takže to všechno nám není nic platné. Mimochodem – vaše dcera neslyšela ani jeho auto – anebo si nevzpomíná.“

Sperling se mračil. „Jenom bych rád věděl, proč se pořád tolik soustředíte na mou dceru.“

„Nesoustředím se na ni já,“ namítl Archer. „Soustředění na ni si vyžadují okolnosti.“

„Jaké okolnosti?“

„Byla Ronyho blízkou přítelkyní. Říká, že s ním nebyla zasnoubená, ale že – jak bych to… hodně se s ním stýkala. Její vztah k němu byl předmětem… ehm… častých rodinných diskusí. A to vám dalo podnět k tomu, že jste využil služeb pana Nero Wolfa, a ten se nevýznamnými záležitostmi nezabývá. A ta vaše ho sem také včera přivedla, a s ním i jeho –“

„Ta ho nepřivedla. Chtěl, abych mu uhradil škody na jeho sklenících.“

„Ale proto, že se domníval, že ty škody mají spojitost s tím, že jste ho zaměstnal. Jeho nechuť opustit své skleníky kvůli čemukoli je dobře známá. Konala se dlouhá rodinná porada –“

„Nebyla to žádná porada; mluvil pořád on. Trval na tom, že mu musím tu škodu uhradit.“

Archer přikývl. „V tom se všichni shodujete. Mimochodem – jak to dopadlo? Zaplatíte?“

„Má to co dělat s tímhle?“ zeptal se Wolfe.

„Možná, že ne,“ připustil Archer. „Říkám to jen proto, že jste byl najat, abyste vyšetřil i tuhle druhou záležitost – tu otázku vezmu zpátky, jestli vám připadá neomalená.“

„Vůbec ne,“ prohlásil Sperling. „Tu škodu zaplatím, ale ne proto, že bych musel. Neexistuje žádný důkaz pro to, že by měla nějakou spojitost se mnou nebo s mými záležitostmi.“

„Do toho mi nic není,“ připustil znovu Archer. „Ale zůstává skutečností, že včera se přihodilo cosi, co vaši dceru vedlo k tomu, že Ronyho zavolala s úmyslem říct mu, že se s ním rozchází. Prohlašuje, že to udělala jednoduše proto, že potíže, které její přátelství s ním vyvolávalo, už na ni byly moc, a rozhodla se tedy známost ukončit. To je docela dobře možné. Dokonce ani nemůžu říct, že se mi na tom něco nezdá. Ale je nesmírná smůla, opravdu nesmírná smůla, že k tomu rozhodnutí dospěla právě v den, kdy měl Rony zemřít násilnou smrtí za okolností, které nikdo nedokáže vysvětlit a za které nelze nikoho učinit odpovědným.“

Archer se naklonil a promluvil od srdce. „Poslyšte, pane Sperlingu; víte dobře, že vám nechci působit potíže. Ale mám svou povinnost a zodpovědnost, a kromě toho se nepohybuju ve vzduchoprázdnu. Zdaleka ne! Nedokážu říct, kolik lidí zde zná situaci, týkající se vaší dcery a Ronyho, někteří ji ale určitě znají. Máte tu teď tři hosty, jeden z nich je významný rozhlasový pracovník. Ať udělám nebo neudělám cokoli, lidem nikdo nevyvrátí, že ta situace a Ronyho smrt spolu nějak souvisejí, a proto, kdybych se pokoušel tu situaci ignorovat, z okresu by mě vypískali. V záležitosti téhle vraždy musím udělat všechno, co se dá, a taky to udělám. Musím zjistit, kdo Ronyho zabil a proč. Jestli to byla nehoda, nikoho to zjištění nepotěší víc než mě, ale musím vědět, kdo za tu nehodu nese zodpovědnost. Nebude nic příjemného –“ Archer se zarazil, protože se rozlétly dveře. Otočili jsme hlavy, abychom se podívali, kdo to sem vtrhl. Byl to Ben Dykes, náčelník sboru detektivů, a za ním ten týpek, co se narodil v nevhodné zemi, poručík Con Noonan od státní policie. Výraz v jeho obličeji se mi vůbec nelíbil; ten se mi ale nelíbí nikdy.

„Co je, Bene?“ zeptal se nevrle Archer; nebylo divu, že se naštval, když Dykes přerušil jeho velkolepou řeč.

„Něco, co byste měl vědět,“ prohlásil Dykes a přistoupil k němu.

„A co to je?“

„Snad abych vám to pověděl někde v soukromí.“

„Proč? Před panem Sperlingem a Wolfem, který pro něj pracuje, nemáme co skrývat. Tak co to je?“

Dykes pokrčil rameny. „Už je hotová prohlídka těch aut; a našli jsme to, které Ronyho zabilo. Přišlo na řadu až úplně poslední, to, co parkovalo vzadu. Auto Nero Wolfa.“

„A je to hotovka!“ zaskřehotal Noonan.

XI.

Zmocnil se mě divný smíšený pocit; překvapil mě, dokonce jsem z něj byl úplně vedle, to je pravda. Ale překvapení taky ustoupilo pravému opaku; po celou dobu jsem něco takového podvědomě čekal. Vědomé myšlení prý připadá na horních deset procent všeho ostatního, co leží vespod. Nevím, kdo a jak přišel právě na těch deset procent, ale jestli je tohle číslo pravdivé, pak bych řekl, že o to čekání se postaralo právě těch devět desetin; a když se teď převtělilo do Dykesových slov, prodralo se do oné horní vrstvy.

Wolfe na mě vrhl pohled. Zvedl jsem obočí a zavrtěl hlavou. Přikývl a nalil si zbytek piva.

„Tak tohle mění situaci,“ prohlásil Sperling, nikterak tím zjištěním nezarmoucen. „Tím je to vyřízené.“

„Koukněte, pane Archer,“ ozval se Noonan, „teď je z toho jen případ přejetí, útěku z místa činu a neposkytnutí pomoci; vy máte plno práce, a Dykes zrovna tak. Tenhle Goodwin si myslí, že na něj nikdo nemá. Já ho vemu na stanici, ne?“

Archer si ho nevšímal a zeptal se Dykese: „Je to jisté? Dá se na tom stavět?“

„Bohatě,“ prohlásil Dykes. „Musí to ještě do laboratoře, ale na spodní straně blatníku je krev, mezi nápravou a perem je zaklíněný knoflík z Ronyho saka, a jsou tam ještě další věci. Úplně to stačí.“

Archer na mě pohlédl. „No, vy na to nic?“

Usmál jsem se na něj. „Líp než vy bych to snad nedokázal vyjádřit ani já, pane Archere. Můj příspěvek k vyšetřování je opravdu nulový; jestli Ronyho to auto zabilo, já byl v té době jinde. Rád bych pomohl, ale bohužel, nemůžu sloužit.“

„Já ho vemu na stanici,“ nabídl se znovu Noonan.

Zase se nesetkal s žádnou odezvou. Archer se otočil k Wolfovi. „To auto je vaše, že? Máte k tomu co říct?“

„Jen to, že neumím řídit a že jestli pana Goodwina vezmou na stanici, jak navrhuje tady ten ňafálek, pojedu s ním.“

Státní zástupce tedy oslovil mě. „Tak ven s tím přece! Dáme to do kupy za deset minut a vypadneme odsud.“

„Je mi líto,“ opáčil jsem zdvořile. „Kdybych si chtěl něco vymýšlet a měl na to jen deset minut, mohl bych to třeba taky zbodat a vy byste mě přistihnul při lži.“

„Nepovíte nám, jak se to stalo?“

„Ne, nepovím. Nemůžu.“

Archer vstal a oslovil Sperlinga. „Máte tu nějakou další místnost, kam bych ho mohl vzít? Ve dvě musím být u soudu a rád bych tohle pokud možno dokončil.“

„Můžete zůstat tady,“ odpověděl Sperling a vstával, plný ochoty spolupracovat. Pohlédl na Wolfa. „Vidím, že jste dopil; kdybyste teď –“

Wolfe položil dlaně na postranní opěradla křesla, vstal, udělal tři kroky k Archerovi a zastavil se tváří k němu. „Jak jste říkal, to auto patří mně. Jestli pana Goodwina odvedou, aniž mě předtím uvědomí, a když nebudou mít zatykač, tahle záležitost bude ještě politováníhodnější, než je teď. Nemám vám za zlé, že s ním chcete mluvit – neznáte ho tak dobře jako já; ale musím vám říct, že jen marníte čas.“

Vykročil ke dveřím, v patách se Sperlingem, a byl pryč.

„Budete mě potřebovat?“ zeptal se Dykes.

„Možná, že ano,“ odpověděl Archer. „Sedněte si.“

Dykes zamířil ke křeslu, které uvolnil Wolfe, vytáhl notes a tužku, zkontroloval její hrot a pohodlně se uvelebil. Noonan zatím přešel pokoj a usadil se v křesle, kde předtím seděl Sperling. Nikdo ho nezval a on se neptal, jestli je ho zapotřebí. To mě samozřejmě potěšilo, protože kdyby se byl choval jinak, čekala by mě práce s tím, že bych si musel opravit své mínění o něm.

Archer si mě důkladně prohlížel a špulil přitom rty. Pak promluvil. „Já vám nerozumím, Goodwine. Nejde mi na rozum, proč nechápete, že jste v bezvýchodném postavení.“

„Proč – na to je snadná odpověď: přesně z toho samého důvodu jako vy,“ sdělil jsem mu.

„Že nechápu, že je bezvýchodné? Ale já to chápu!“

„Čerta starého chápete. Kdybyste to chápal, už byste byl na cestě odtud a mě nechal Benu Dykesovi nebo některému ze svých asistentů. Máte před sebou nabitý den, ale jste ještě tady. Můžu učinit prohlášení?“

„Zajisté. Přesně to chci, abyste udělal.“

„Fajn.“ Sepnul jsem ruce za hlavou. „Nemá cenu znova probírat, co jsem dělal a kdy. Už jsem to říkal třikrát a je to v protokolu. Ale když se teď objevila ta novinka, že Ronyho zabilo Wolfovo auto, už se nemusíte obtěžovat s tím, co kdo dělal v osm, v devět nebo v deset hodin, ani co jsem dělal já. Víte přesně, kdy byl Rony zabit. Nemohlo to být před půl desátou, protože v tu dobu vystupoval z taxíku u vchodu na Sperlingův pozemek. Nemohlo to být později než za deset minut deset, protože v té době jsem nasedal do auta a jel do Chappaquy. To časové rozpětí je vlastně ještě užší, řekněme mezi devět třicet dva a devět čtyřicet šest – jen čtrnáct minut. V té době jsem byl ve své ložnici s panem Wolfem. Kde byli ostatní? Věc se teď samozřejmě týká celé rodiny, protože bylo použito naše auto. Udělal to někdo odtud, během těch čtrnácti minut. Bude vás zajímat, kde byl klíček k zapalování; byl v autě. Když parkuju na soukromém pozemku přítele nebo klienta, nevyndávám ho; ale vyndal jsem ho, když jsem se vrátil z Chappaquy a zaparkoval, protože auto tam potom mohlo zůstat stát celou noc. Nevěděl jsem, jak dlouho bude Sperlingovi trvat, než se rozhodne pustit čtyřicet papírů. Taky vás bude zajímat, jestli byl motor teplý, když jsem ho startoval. To nevím. Startuje nádherně, studený nebo teplý. A taky je červen. A ještě – kdybych akorát sjel po cestě, zabil Ronyho, u vstupu otočil a vrátil se, nezahřál by se ani tolik, co by stálo za řeč.“

Okamžik jsem uvažoval. „No, a to by bylo asi tak všecko.“

„Tenhle svůj časový průběh si můžete strčit za klobouk,“ ozval se Noonan svým normálním hlasem; měli byste ho slyšet. „Zkuste to znova, kamaráde. Nebyl zabitý během těch patnácti minut, ale v devět padesát dva, když jste tou silničkou sjížděl na cestě do Chappaquy. To svoje prohlášení předělejte.“

Otočil jsem k němu hlavu a zadíval se mu do očí. „A hele – vy jste tady?“

„Dejte mu pár otázek vy, Bene,“ vyzval Archer Dykese.

Bena Dykese jsem už nějakou dobu tak trochu znal; pokud jsem mohl říci, nebyl to ani přítel, ani nepřítel. Většina ochránců zákona z předměstských okresů, ať už nosí uniformu, nebo ne, trpí vůči detektivům z New Yorku, jak policejním, tak soukromým, komplexem méněcennosti; Dykes však představoval výjimku. Víc než dvacet let dělal ve Westchesteru čmuchala a záleželo mu jedině na tom, aby svou práci vykonával tak, aby si ji udržel; dával pozor, aby nešlápl vedle a zůstával tak poctivý, jak jen to šlo.

Pustil se tedy do mě, a trvalo to přes hodinu; Archer ho několikrát přerušil. Během výslechu nám jeden z jeho kolegů donesl sendviče a kávu a pokračovali jsme mezi jednotlivými sousty dál. Dykes se snažil – a byl to starý mazák, ale i kdyby byl jeden z nejlepších, což nebyl, existoval jen jediný směr, ze kterého se mi mohl dostat na kobylku, a z toho směru jsem se mu vždycky díval zpříma do očí. Držel se jedné prosté konkrétní skutečnosti, totiž že když jsem po příjezdové cestě vyjížděl odsud do Chappaquy, Ronyho jsem zabil, a já proti tomu kladl prostou konkrétní skutečnost, že ne. To nedávalo moc volného prostoru k tomu, aby mě mohli nějak parádně skřípnout, a celé povídání se protáhlo přes hodinu jedině díky jejich dychtivé snaze mít to rychle v kupě a mazat ze Stony Acres pryč.

Archer se snad už podesáté podíval na náramkové hodinky; když jsem se podíval na svoje, ukazovaly 1:20.

„Zbývá nám jediné – obstarat si zatykač,“ prohlásil Archer. „Bene, zatelefonujte… anebo ne, jeden z vašich lidí může jet se mnou a přivézt ho.“

„Já pojedu,“ nabídl se Noonan.

„Lidí máme spoustu,“ odbyl ho Dykes. „Tady jsme podle všeho hotovi.“

Archer už vstal. „Nedáváte nám jinou možnost, Goodwine,“ sdělil mi. „Jestli se pokusíte opustit okres, než zatykač dojde, ven se nedostanete.“

„Mám jeho klíček,“ řekl Dykes.

„Tohle všechno je tak zatraceně zbytečné!“ lamentoval Archer, úplně zoufalý. Znova se posadil a nahnul se ke mně. „Proboha, copak jsem vám to neřekl dost jasně? Tady přece vůbec nemůže hrozit obvinění ze závažného zločinu, a je jen malá možnost, že bude vzneseno vůbec nějaké obvinění. Byla noc. Neviděl jste ho, až když se vám ocitl přímo před autem. Vystoupil jste, šel k němu, a on byl mrtvý. Byl jste otřesený, navíc vás tlačil čas, protože jste nutně potřeboval někomu zatelefonovat důvěrný vzkaz. Nechtěl jste mrtvého nechat ležet uprostřed vozovky, tak jste ho odtáhl přes trávu do křoví, jel do Chappaquy, vyřídil svůj hovor, vrátil se sem a šel do domu s úmyslem nehodu telefonicky ohlásit. Tam vás potkala slečna Sperlingová, znepokojená tím, že její sestra kamsi zmizela. Šli jste spolu ven sestru hledat a našli ji. Přirozeně jste jí nechtěl bez přípravy a surově povědět o Ronyho smrti. Zakrátko jste se vrátil do domu a pověděl o tom Wolfovi, ten to řekl Sperlingovi a Sperling uvědomil policii. Vy jste pochopitelně neměl chuť přiznat, že ho zabilo vaše auto, a odhodlal jste se k tomu, až když vás vyšetřování přesvědčilo, že vám nic jiného nezbývá. Pak jste mě – nejvyššího představitele zákona v okrese – seznámil se skutečnostmi; se všemi.“

Archer se naklonil ještě o několik centimetrů blíž. „Když všechny ty skutečnosti budou uvedeny v protokolu a vy ho podepíšete, co se stane? Nemůžete být dokonce ani obviněn z toho, že jste z místa činu ujel, protože to jste neudělal – jste zde a nevzdálil jste se odtud. Já jsem okresní státní zástupce; bude na mně, jestli se rozhodnu vznést proti vám obvinění, a pokud ano, tak jaké. Jak myslíte, že se rozhodnu? Vzhledem k okolnostem, které znáte stejně dobře jako já, jak asi by se každý rozumný člověk rozhodl? Koho jste poškodil, kromě jednoho člověka, a to ještě při neodvratné nehodě?“

Archer se otočil ke stolku, vzal několik listů papíru, z kapsy vytáhl pero a obojí mi nabídl. „Tady. Sepište to, podepište, a skončíme to. Nebudete toho nikdy litovat, Goodwine, na to máte moje slovo.“

Usmál jsem se na něj. „Lituju, opravdu, pane Archere. Skutečně, lituju.“

„Žádné ‚lituju‘! Prostě to sepište a stvrďte podpisem.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Asi vám nezbude nic jiného než si obstarat ten zatykač, ale radím vám, počítejte do deseti. Jsem docela rád, že nenabízíte po domech vysavače, určitě bych si jeden koupil. Ale nekoupím nabídku, abych podepsal takovýhle protokol. Kdyby v něm mělo být jen to, co jste říkal – že jsem ho srazil, odtáhl z cesty, jel si vyřídit svůj telefonát, vrátil se a pomáhal slečně Sperlingové hledat její sestru, pak zařídil, aby byla uvědomena policie, ale tak, aby nepadla zmínka o tom, že jsem ho srazil a přejel já – kdyby tam mělo být jen tohle, přestože by to nebyla pravda, možná bych vám vyhověl, ale jen proto, abych vás ušetřil všech těchhle tahanic. Jenomže jedna podrobnost, kterou jste tam nezahrnul, by na mě byla trochu moc.“

„Jaká? Jakou podrobnost myslíte?“

„To auto. Já pracuju v detektivní branži. Čeká se ode mě, že se vyznám. Docela určitě se čeká, že vím jedno: když někoho přejedu a rozmašíruju ho tak, jak byl rozmašírovaný Rony, na autě zůstane tolik důkazů a stop, že by je našel i skautík se zavázanýma očima. A přesto jsem se s tím autem vrátil sem, zaparkoval ho a celou noc a celé dopoledne dělal nevinného, takže Ben Dykes se sem k nám v poledne přihrne a oznámí, že ‚Ha! Přejelo ho auto Nero Wolfa!‘ Tak na tohle neskočím. To by se mi vychechtal celý New York, a to bych nepřežil. A když už mluvíme o zatykači – neskočil by na to ani žádný soudce nebo porota.“

„Mohli bychom z toho udělat –“

„Nemohl byste z toho udělat nic jiného, než co to je. A ještě jedno vám povím: nevěřím, že na to skočil i Ben Dykes, a moc pochybuju, že i vy sám. Ben mě možná nemá moc rád, ale zatraceně dobře ví, že nejsem pitomec. Šel po mně, co jen mohl, protože jste mu to přikázal, a jste tu šéf. A pokud jde o vás, tak nevím, co bych řekl, jen snad to, že vám ani trochu nezazlívám, že nechcete lidem, jako jsou Sperlingovi, nijak zatápět. Kdyby nic jiného, tak si přinejmenším najímají jen ty nejlepší právníky. A pokud jde o tohohle ptáčka v uniformě jménem Noonan, člověk může být třeba svatý, ale aby se před ním měl na pozoru.“

„Tady vidíte, co je zač,“ pronesl Noonan s přemáháním. „Říkal jsem vám, že si o sobě myslí, jaký je kabrňák. Kdybyste mě byl nechal, abych ho vzal na stanici –“

„Zavřete zobák!“ vypískl Archer.

Možná, že není tak docela spravedlivé říkat tomu vypísknutí, ale nemělo to k němu daleko. Archer byl v úzkých a mně ho bylo líto. K dovršení všeho ještě přijde pozdě k soudu, jak si uvědomil, když se znova podíval na hodinky. Přestal si mě všímat a oslovil Dykese.

„Musím jít, Bene. Dohlédněte tady na ty papíry. Za nynějšího stavu, kdyby se kdokoli chtěl odtud vzdálit, nemůžete ho zadržet, ale vyzvěte ho, aby neopouštěl okres.“

„A co Wolfe a Goodwin?“

„Řekl jsem kdokoli. Bez zatykače je tu držet nemůžeme, a s tím se bude muset počkat. Auto ale zůstane tam, kde je. Zařiďte, aby se s ním nedalo odjet a postavte k němu hlídku. Vzali jste v něm otisky?“

„Ne, pane. Myslel jsem –“

„Tak ať je vezmou. A důkladně. Postavte jednoho člověka k autu a jednoho ke vchodu, a vy zůstaňte tady. Mohl byste to ještě jednou zkusit se služebnictvem, zvlášť s pomocníkem zahradníka. Panu Sperlingovi řekněte, že se vrátím někdy mezi pátou a šestou – záleží na tom, kdy skončí zasedání soudu. A povězte mu, že bych byl vděčný, kdyby tu všichni laskavě byli.“

Vyklusal ven, aniž mi věnoval jediný pohled; ani jsem si ho nežádal.

Usmál jsem se na Bena Dykese, s nestydatou drzostí jsem se odloudal ven a šel hledat Wolfa; chtěl jsem se před ním trochu pochvástat. Nalezl jsem ho ve skleníku; prohlížel si betonové pěstební stoly, vybavené automatickým zaléváním.

XII.

O několik hodin později jsme Wolfe a já byli nahoře v ložnici. Wolfe zjistil, že největší křeslo sice stačí na to, aby se v něm trochu natáhl, ale na pořádné natažení že nestačí, a proto se s knihou uložil na postel; ležel na zádech, ačkoli čtení vleže nesnáší. Jeho jasně žlutá košile byla pořád ještě jasně žlutá, ale už silně pomačkaná, víc, než když je doma, protože košile denně mění. Na jeho žlutých ponožkách se už začaly na palcích objevovat zárodky děr; nebylo divu, když uvážíme, že si je taky nevyměnil, a už dva dny musely odolávat tlaku přes sto kilo.

Konečně jsem se dostal k časopisům, které jsem si předchozího večera donesl nahoru. Ozvalo se zaklepání na dveře; vyzval jsem návštěvníka, aby šel dál.

Byl to předseda správní rady. Zavřel dveře a pokročil dál. Pozdravil jsem; Wolfe spustil knihu na břicho, jinak zůstal tam, kde byl.

„Vidím, že jste v pohodě,“ začal Sperling, jak se sluší na hostitele.

Wolfe cosi zahučel; já řekl cosi jako pochvalné uznání.

Sperling si postrčil židli do jiného úhlu a posadil se.

„Tak jste se z toho vykroutil?“ zeptal se.

„Pochybuju, že moje slova mají nějakou váhu,“ prohlásil jsem skromně. „Trochu jim ten obrázek nevyšel, to je celé. Byl by chtěl moc oprav a já jenom ukázal kde.“

Sperling přikývl. „Z Dykesových slov jsem vyrozuměl, že státní zástupce nabídl, že vám zaručí beztrestnost, když podepíšete protokol.“

„Ne tak docela. Nenabídl to písemně. Ne že bych si myslel, že mě chce podfouknout, ale mně se docela líbila ta beztrestnost, co jsem už měl. Jak říkal jeden chlápek – ctnost a čest nikdy nezůstanou osamoceny.“

„Kde jste tohle sebral?“ ozval se Wolfe ze svých polštářů. „To je přece Konfucius.“

Pokrčil jsem rameny. „Musel jsem to asi slyšet od něj.“

Hostitel si mě přestal všímat a otočil se k Wolfovi. „Státní zástupce se vrátí mezi pátou a šestou. Nechal vzkaz, že by nás tu rád všechny měl. Co to znamená?“

„Podle všeho to znamená, že se cítí nucen ještě vás trochu otravovat, jakkoli by to radši nedělal,“ odpověděl suše Wolfe. „Mimochodem, pana Archera bych nepodceňoval. Nedopusťte, aby vás zmátly vady jeho osobnosti.“

„Ty mě nezmátly. Ale copak má nějaký důkaz, že tohle bylo všecko možné, jen ne nehoda?“

„To nevím, vím jen to, co naznačil vám. Třeba taky nemá žádný. I když to bude brát jako nehodu, potřebuje najít toho, kdo to auto řídil. A vaše postavení, pane Sperlingu – postavení člověka zámožného a významného –, vám poskytuje mnohé výhody a výsady, ale přináší i jistá omezení. Pan Archer si nemůže dovolit, aby se šeptalo, že nad touhle záležitostí přivřel oko právě z toho důvodu, že vy jste člověk s postavením, o kterém jsem mluvil. Chudák Archer.“

„To chápu.“ Sperling se obdivuhodně ovládal, uvážíme-li, že před svědky prohlásil, že uhradí škody na sklenících. „Ale co vy? Dneska odpoledne jste tři hodiny zpovídal mou rodinu, hosty i služebnictvo. Nemáte náhodou v úmyslu ucházet se o nějaký úřad?“

„Bože chraň, to ne.“ Z Wolfova tónu by se dalo usuzovat, že byl dotázán, jestli nemá v úmyslu začít hrát košíkovou. „Ale vy jste mě pověřil, abych vyšetřil smrt pana Ronyho. Snažil jsem se zasloužit si svůj honorář. Přiznávám, že v téhle chvíli to nevypadá příliš nadějně, ale v neděli jsem měl pernou noc a teď čekám, jakým směrem bude pan Archer pokračovat. Kolik je hodin, Archie?“

„Čtvrt na pět.“

„Takže by tu tak do hodiny měl být.“

Sperling vstal. „V kanceláři se mi hromadí práce,“ prohlásil jako konstatování skutečnosti a vyšel ven.

„Vládcovská koruna mu sluší,“ poznamenal jsem.

„Určitě ho na hlavě nedře,“ souhlasil Wolfe a vrátil se ke své knize.

Po chvíli mi začal jít na nervy pohled na špičky žlutých ponožek, trčících vzhůru i se začínajícími dírami, kterými se proklubávaly palce, takže jsem hodil časopisy na stůl, odloudal se z pokoje, pak dolů po schodech a ven z domu. Od bazénu bylo slyšet zvuky; vykročil jsem tam. Vítr se už změnil v sotva znatelný vánek, slunce mile hřálo a pro každého, kdo má trávu, květiny a stromy radši než chodníky a domy, by to byla lahoda.

Connie Emersonová a Madeline byly v bazénu; Paul Emerson, v bavlněné košili a trenýrkách, ne moc čistých, stál na mramoru na kraji a mračil se. Gwenn v šatech tmavé barvy, ale letně lehkých, seděla na židli pod slunečníkem, opřená a se zavřenýma očima.

Madeline přerušila svůj odborný kraul a zavolala na mě: „Pojď do vody!“

„Nemám plavky!“ zakřičel jsem v odpověď.

Když nás Gwenn slyšela, otočila hlavu na stranu, dlouze a zpříma se na mě zadívala, ale neměla co říci, tak hlavu zase otočila zpátky a zavřela oči.

„Vy se nenamočíte?“ zeptal jsem se Emersona.

„V sobotu mě chytly křeče,“ odpověděl popuzeně, jako kdybych se to mohl domyslet sám od sebe. „Jak to vypadá teď?“

„S čím? S křečemi?“

„Ne. To s Ronym.“

„Aha. No, je pořád ještě mrtvý.“

„Hm, to je překvapení.“ Významný rozhlasový pracovník na mě vrhl pohled, ale sluneční svit na vodě se mu líbil víc. „Vsadím se, že vstane z hrobu. Prý to bylo vaše auto.“

„Auto pana Wolfa, jo. To říkají.“

„A přesto jste tady bez strážce a ani žádná želízka. Co dělají – dají vám metál?“

„Čekám a doufám. Proč – myslíte, že si nějaký zasloužím?“

Emerson sevřel rty a zase je povolil; měl už takový zvyk. „Záleží na tom, jestli jste to udělal schválně, nebo ne. Pokud to byla náhoda, řekl bych, že si zasloužíte nanejvýš jen pochvalnou zmínku. Jak to vypadá? Pomohlo by, kdybych za vás ztratil slovo?“

„Já ne-promiňte, dáma si žádá mých služeb.“

Sehnul jsem se a popadl ruku, kterou ke mně Madeline natahovala z vody, zapřel se nohama, narovnal se, vytáhl ji ven a postavil na mramor.

„Páni, ty jsi ale velký a silný,“ řekla; stála přede mnou a kapala z ní voda. „Blahopřeju!“

„Jen k tomuhle? Lidi, kdybych chtěl, dokázal bych vytáhnout třeba tu nej-“

„Ne, k tomu ne. K tomu, že ses nedostal do vězení. Jaks to udělal?“

Mávl jsem rukou. „Něco na státního zástupce vím.“

„Ne – vážně. Pojď si sednout tamhle na slunce, budeš povídat a já zatím uschnu.“

Vykročila k travnatému svahu, tam si lehla a já se posadil vedle ní. Předtím se proháněla v bazénu, ale zadýchaná nebyla; hruď, zakrytá jen tím nejnutnějším, se jí zdvíhala a klesala v lehkém a plavném rytmu. I když měla zavřené oči, aby jí do nich nesvítilo slunce, zdálo se, že ví, kam se dívám, protože samolibě pronesla: „Když se nadechnu, hrudník se mi rozšíří o osm centimetrů. Je to pravda, že jsi jel v tom autě, co Louise přejelo?“

„Kdepak. Výrok zní ‚nevinen‘.“

„Tak kdo teda?“

„To ještě nevím. Zeptej se mě zítra, a ptej se pořád. Zavolej mé sekretářce a smlouvej si schůzky, aby ses mohla pořád ptát. Té se hrudník při nadechnutí rozšíří o deset centimetrů.“

„Komu – tvojí sekretářce?“

„Ano, paní.“

„Někdy ji sem přiveď. Dáme si pětiboj a vítězka tě dostane. Co bys mi radil dělat?“

Oči se jí silou zvyku otevřely, zamrkaly proti slunci a zase se zavřely. „Myslíš jak trénovat na ten pětiboj?“ zeptal jsem se.

„Kdepak. Ani nebudu muset. Myslím, až přijde státní zástupce a bude se zase vyptávat. To víš, že přijde?“

„Jo, slyšel jsem o tom.“

„Tak fajn; co mám dělat? Mám mu říct, že možná tuším, kdo by mohl tím tvým autem jet?“

„Mohla bys mít tušení, že bys to mohla zkusit. Dáme to dohromady spolu? Na koho to hodíme?“

„Na nikoho nic házet nechci. V tom je ta potíž. Proč by měl někdo pykat za to, že Louise Ronyho přejel?“

„Možná, že by neměl.“ Poklepal jsem ji po kulatém, opáleném, měkkém a pevném rameni, jestli už uschlo. „V tom jsem s vámi zajedno, paní. Ale průšvih je v –“

„Proč mi pořád říkáš ‚paní‘?“

„Chci vás dostat k tomu, že mě vyzvete, abych vám říkal jinak, paní. Zkus, jestli to k něčemu povede. Obyčejně se to daří. Průšvih je v tom, že jak Nero Wolfe, tak i státní zástupce trvají na tom, že se to musí dovědět, a čím dřív to zjistí, tím dřív se my můžeme zabývat jinými věcmi. Jako třeba pětibojem. Když vidím, jak dovedeš vyzývat na souboj, samozřejmě předpokládám, že máš taky nějaký nápad, kdo tím mým autem jel. Co tě k němu vedlo?“

Posadila se a řekla: „Vepředu už jsem suchá.“ Přesunula se kousek vedle a zase si lehla, tváří dolů. Pokušení potřepat ji bylo teď silnější než předtím, ale odolal jsem.

„Co tě k němu vedlo?“ zeptal jsem se znova, ale jako kdyby na tom nijak moc nezáleželo.

Žádná odpověď. Za okamžik promluvila zdušeným hlasem. „Musela bych si o tom trochu popřemýšlet.“

„Jo, to nikdy nemůže škodit, ale nemáš moc času. Státní zástupce tu může být každou chvíli. A taky jsi mě žádala o radu, mně by se líp myslelo, kdybych o tom tvém nápadu něco věděl. Tak mi o něm pověz.“

Natočila hlavu tak, že její oči, teď zastíněné před sluncem, se na mě dívaly ze strany. „Moc bys toho věděl a hned by ses dal do práce,“ řekla. „Je docela prima sledovat tě, když po něčem jdeš. Dejme tomu, že jsem včera v noci něco viděla a zaslechla, a teď ti o tom povím. Ty za třicet vteřin – protože, jak říkáš, není moc času – půjdeš dovnitř, umyješ si ruce a budeš upalovat nahoru a řekneš o tom Nero Wolfovi. Ten se hned pustí do díla, a než státní zástupce přijde, bude pro něj pravděpodobně mít odpověď připravenou; anebo, když to nepůjde tak rychle, až odpověď budou mít oni, bude to stejně Nero Wolfe, kdo s tím začal, a tak účet, který mému otci pošle, bude moct být vyšší. Nevím, kolik za mě táta za šestadvacet let utratil, bylo to ale hodně, a teď mu poprvé ve svém životě můžu nějaké peníze ušetřit. Není to nádhera? Kdybys ty měl ovdovělou dceru s hrudníkem, co se při nadechnutí rozšíří o osm centimetrů, nechtěl bys, aby jednala tak jako já teď?“

„Ne, paní,“ odpověděl jsem procítěně.

„Samozřejmě, že chtěl. A říkej mi nějak jinak, třeba drahoušku nebo kapustičko. Takže my tady spolu soupeříme – ty se snažíš vydobýt peníze svému šéfovi, a já zase nějaké ušetřit otci, a přesto jsme –“

Prudce se posadila. „Nepřijíždí nějaké auto? To se ví, že ano!“ Vyskočila na nohy. „Už je tady, musím si jít upravit vlasy!“ prohlásila a jako šipka vyrazila k domu.

XIII.

Vešel jsem do ložnice a Wolfovi sdělil: „Představitel zákona je tu. Mám to sezení sezvat sem?“

„Ne,“ odpověděl nevrle. „Kolik je hodin?“

„Za osmnáct minut šest.“

„Zbláznil bych se, muset s tímhle něco dělat v kanceláři, když ti lidé jsou na léto tady. Všechno by spadlo na vás, a zdá se, že vám to tu moc nesvědčí. Lejete do sebe pití s uspávacím prostředkem, zařizujete a provádíte přepadení a moje auto necháváte na místě, kde s ním někdo může odjet a zabíjet lidi.“

„Jo,“ souhlasil jsem rozjařeně. „Už nejsem to, co jsem býval. Já být vámi, dal bych mi padáka. Mám padáka?“

„Ne. Ale jestli tady budu muset zůstat ještě jednu noc, anebo snad víc, nezbude, než abyste zajel domů a přivezl mi nějaké košile a ponožky a leccos dalšího.“ Zasmušile zíral na prsty nohou. „Všimnul jste si těch děr?“

„Všimnul. S naším autem odjet nemůžeme, ale můžu si nějaké vypůjčit. Jestli chcete udržet krok s vývojem událostí, měl byste sebou hodit. Starší dcera má dojem, že včera v noci viděla a slyšela něco, co jí vnuklo nápad, týkající se někoho, kdo mohl vaším autem jet, a teď se rozmýšlí, jestli o tom má státnímu zástupci říct. Pokoušel jsem se dostat to z ní sám, ale bála se, že bych s tím šel za vámi. Další důkaz, že nejlepší dny už mám za sebou. Ale aspoň můžete být u toho, až to z ní vypadne, chce to jen slézt z té postele a obout se.“

Zvedl se, spustil nohy na podlahu a s heknutím se sehnul pro boty. Když se ozvalo zaklepání na dveře, už je měl na sobě a zavazoval si tkaničku, a než jsem stačil příchozího pozvat dál, dveře se rozlétly. Objevil se Jimmy Sperling, oznámil: „Táta říká, že máte jít do knihovny,“ a byl pryč; ani za sebou nezavřel. Ty jeho návštěvy v dolech očividně mají na jeho způsoby špatný vliv.

Wolfe si zastrčil košili do kalhot, uvázal si kravatu a oblékl vestu a sako; nijak s tím nepospíchal. Prošli jsme halou ke schodům, sestoupili po nich a vydali se složitou cestou do knihovny; nepotkali jsme živou duši, a já měl za to, že se už všichni shromáždili, ale neshromáždili. V knihovně byli jen tři – státní zástupce, předseda správní rady a Webster Kane. Archer zase zabavil nejlepší křeslo pro sebe a Wolfe musel vzít zavděk tím, co zbylo. Překvapilo mě, že tu vidím Webstera Kana a nevidím Bena Dykese, a potěšilo, že nevidím Madeline. Možná, že ještě bude čas na to, aby se mi podařilo nějakým trikem z ní vymámit přednostní právo na ten její nápad.

Wolfe oslovil Archera. „Blahopřeju vám k vašemu dobrému úsudku, pane. Já jsem věděl, že pan Goodwin není takového ošklivého kousku schopen, vy ale ne. Musel jste zapřemýšlet, a taky jste to udělal.“

Archer přikývl. „Díky. Vynasnažil jsem se.“ Rozhlédl se kolem. „To odpoledne u soudu bylo špatné, jsem unavený. Neměl bych tu už být, ale slíbil jsem, že přijedu. Tu věc předávám panu Gurranovi, jednomu ze svých asistentů; je lepší vyšetřovatel než já. Dneska je silně zaneprázdněný a nemohl se mnou přijet, ale rád by přijel zítra dopoledne a s vámi všemi si promluvil. Zatím –“

„Můžu něco říct?“ ozval se Sperling.

„Jistě. Budu rád.“

Sperling hovořil lehce, v jeho hlase ani chování nebylo znát žádné napětí. „Chtěl bych vám říct, co přesně se stalo. Když dneska dopoledne přišel Dykes s tím, že má důkazy, že to bylo Wolfovo auto, považoval jsem věc za vyřízenou. Taky jsem se v tom smyslu vyjádřil. Přirozeně jsem si myslel, že to udělal Goodwin, protože večer jel do Chappaquy. Když jsem se pak dověděl, že podle vás to on nebyl, zmocnily se mě pochybnosti taky; věděl jsem, že byste byl takové řešení uvítal, kdyby bylo přijatelné. Zamyslel jsem se nad novým stavem věcí; samozřejmě, času nebylo nazbyt – a na něco jsem si vzpomněl. Nejlíp vás s tím seznámím, když vám přečtu jedno prohlášení.“

Sperling sáhl do náprsní kapsy a vytáhl složený kus papíru. „Tohle je prohlášení s dnešním datem, podepsané panem Kanem. Websterem Kanem,“ dodal a papír rozložil.

Archer svraštil čelo. „Kanem?“

„Ano. Píše se tu:

~

‚V pondělí večer, 20. června 1949, krátce před půl desátou, jsem vešel do knihovny a na stole pana Sperlinga uviděl několik dopisů, které, jak jsem věděl, chtěl odeslat. Slyšel jsem ho, jak to říká. Věděl jsem také, že je rozrušený kvůli jakési osobní záležitosti, a měl jsem za to, že na dopisy zapomněl. Rozhodl jsem se jet do Mount Kisco a dát je na poštu, aby mohly odejít hned ranním vlakem. Dům jsem opustil přes západní terasu s úmyslem jít si do garáže pro auto, ale vzpomněl jsem si, že nedaleko, mnohem blíž, než je garáž, parkuje auto Nero Wolfa, a rozhodl jsem se vzít si ho.

V autě byl klíček. Nastartoval jsem a sjížděl po příjezdové cestě. Už se téměř stmívalo, nebyla ještě úplná tma, a protože cestu dobře znám, nerozsvítil jsem světla. Příjezdová cesta mírně klesá, a pravděpodobně jsem jel rychlostí kolem třiceti až čtyřiceti kilometrů za hodinu. Když jsem se blížil k můstku přes potok, náhle jsem si všiml jakéhosi předmětu na levé straně cesty, těsně před autem. Ve špatném světle jsem nestačil rozeznat, že je to člověk. V jednom okamžiku jsem ten předmět viděl, v příštím automobil do toho předmětu narazil. Sešlápl jsem prudce brzdu, ale nijak vylekaně, protože jsem si v té vteřině naprosto nestačil uvědomit, že jsem narazil do člověka a přejel ho. Po několika metrech jsem ale zastavil, vyskočil z auta, běžel dozadu a viděl, že je to Louis Rony. Ležel necelé dva metry za autem a byl mrtvý. Střed těla byl koly auta úplně rozdrcený.

Mohl bych dlouze líčit, co jsem dělal potom, ale postačí vyjádřit to jednou větou a jednoduše prohlásit, že jsem ztratil hlavu. Nebudu se pokoušet popisovat, jak jsem se cítil, ale popíšu, co jsem dělal. Když jsem s jistotou poznal, že Rony je mrtvý, odtáhl jsem jeho tělo z cesty a pak travou ke křoví asi o dvacet metrů dál a nechal ho na severní straně, odvrácené od cesty. Pak jsem se vrátil k autu, přejel můstek a pokračoval dál ke vstupu na pozemek, tam otočil a jel zpátky k domu, auto zaparkoval tam, odkud jsem ho vzal, a vystoupil.

Zůstal jsem venku, chodil po terase a pokoušel se přijít na něco, co dál, vzpamatovával se z otřesu, abych mohl oznámit, co se stalo. Byl jsem stále ještě na terase, když z domu vyšel Goodwin a přes terasu zamířil směrem, kde parkovalo jeho auto. Slyšel jsem, jak ho nastartoval a odjíždí. Nevěděl jsem, kam jede; domníval jsem se, že snad do New Yorku a že se sem to auto možná nevrátí. Jeho odjezd mi ale poněkud pomohl v rozhodování. Šel jsem do domu, do svého pokoje, a pokoušel se uklidnit prací na ekonomické zprávě pro pana Sperlinga.

Dnes odpoledne mi pan Sperling sdělil, že si všiml, že dopisy, které měl na stole připravené k odeslání, jsou pryč. Řekl jsem mu, že jsem je vzal k sobě do pokoje, což jsem také udělal, s úmyslem odvézt je dnes ráno do Chappaquy, ale že to policie znemožnila tím, že uzavřela příjezdovou cestu a hlídá všechna auta. Ale zmínka o dopisech můj náhled na celou situaci změnila. Nevím, jak se to stalo, ale hned jsem se mu z vlastního popudu svěřil se všemi skutečnostmi, které uvádím. Když mi oznámil, že tu dnes později odpoledne bude státní zástupce, řekl jsem mu, že tyto skutečnosti sepíšu v podepsaném prohlášení, a nyní tak činím. Toto je mé prohlášení.‘“

~

Sperling dočetl a zvedl oči od papíru. „Podepsáno panem Websterem Kanem,“ řekl a papír podal státnímu zástupci. „Svědkem jsem já. Jestli chcete víc podrobností, myslím, že pan Kane proti tomu nebude nic namítat. Zde sedí – můžete mu klást otázky.“

Archer si prohlášení vzal a přejel ho očima. Za okamžik vzhlédl, naklonil hlavu na stranu a upřeně se na Kana zadíval. Kane jeho pohled opětoval.

Archer poklepal na papír prstem. „Takže tohle jste psal a podepsal vy, pane Kane?“

„Ano,“ pronesl Kane zřetelným a pevným, ale nijak vychloubačným hlasem.

„No – přišel jste s tím trochu pozdě, ne?“

„To jistě ano.“ Kane se netvářil nijak šťastně, ale držel se. Měl jistou výhodu v tom, že si nechával vlasy růst, jak chtěly, protože pak tu byla menší pravděpodobnost, že člověk s hlavou a obličejem mladého státníka – to jest člověka na státníka ještě mladého – ze sebe udělá takového hlupáka. Zaváhal a pak pokračoval: „Jsem si naprosto plně vědom, že moje chování se nedá omluvit. Ani ho nedokážu vysvětlit výrazy, které by mi v téhle chvíli dávaly smysl. Zřejmě nejsem v krizových situacích tak dobrý, jak bych rád věřil.“

„Ale tohle přece nebyla nějaká zvláštní krizová situace; šlo o nehodu, které se nedalo zabránit. Něco takového se stává spoustě lidí.“

„Asi ano – ale já zabil člověka. Mně to připadalo jako pořádná krizová situace.“ Kane svá slova doprovázel gestikulováním. „Nakonec sám vidíte, co to se mnou udělalo. Jsem úplně vyvedený z rovnováhy.“

„Úplně ne.“ Archer pohlédl na papír. „Mysl vám pracovala dost dobře, takže když Goodwin tím autem odjel, tou samou cestou a pouhých patnáct minut po té nehodě, napadlo vás, že je to dobrá příležitost, jak to svést na něj. Nebo nenapadlo?“

Kane přikývl. „To jsem v tom hlášení uvedl úmyslně, věděl jsem, že by se na to dalo takhle nahlížet. Můžu jen říct, že jestli mě taková myšlenka napadla, stalo se tak podvědomě. Jak jsem to tam napsal?“

Archer nahlédl do papíru. „Takhle: ‚Jeho odjezd mi ale poněkud pomohl v rozhodování. Šel jsem do domu, do svého pokoje‘, a tak dál.“

„To je pravda.“ Kane vypadal a hovořil velmi vážně a se zaujetím. „Prostě jsem se pokoušel být poctivý, potom, co jsem se zachoval způsobem, za který se musím stydět. Pokud jsem uvažoval tak vypočítavě, jak jste říkal, uvažoval jsem podvědomě.“

„Chápu.“ Archer se znovu podíval na papír, složil ho a zůstal sedět; papír držel v rukou. „Jak dobře jste Ronyho znal?“

„No… nijak důvěrně. Během několika posledních měsíců jsem ho vídal často, většinou u Sperlingových v New Yorku, nebo tady.“

„Měli jste vůči sobě dobrý vztah?“

„Ne.“

Bylo to stručné, nesmlouvavé ‚ne‘. „Proč ne?“ otázal se Archer ostře.

„Nelíbilo se mi, co jsem věděl o tom, jak provozuje své zaměstnání. Neměl jsem ho rád jako člověka – prostě… neměl jsem ho rád. Bylo mi známo, že ho pan Sperling podezřívá, že je komunista; osobně jsem o tom neměl žádný důkaz ani poznatek, ale domníval jsem se, že takové podezření by bylo snadné doložit.“

„Věděl jste, že mezi slečnou Gwenn Sperlingovou a jím byly přátelské vztahy?“

„Jistě. To byl jediný důvod, proč sem měl dovolen přístup.“

„Vy jste to přátelství neschvaloval?“

„Ne, neschvaloval, pane – ne ovšem že by to, jestli ho schvaluju, nebo ne, mělo nějakou váhu. Jsem nejen zaměstnancem korporace pana Sperlinga, ale už déle než čtyři roky mám to potěšení i čest být přítelem – rodinným přítelem, mohu-li to tak říct?“

Pohlédl na Sperlinga; ten pokývl na souhlas, že Kane to tak říci může.

Kane pokračoval: „Chovám vůči všem včetně slečny Gwenn Sperlingové hlubokou úctu a oddanost, a můj názor byl, že Rony si nezaslouží být v její blízkosti. Můžu se na něco zeptat?“

„Jistě.“

„Nechápu, proč se mě vyptáváte na můj osobní názor na Ronyho, pokud ne proto, že mě podezříváte, že jsem ho zabil – ne náhodou, ale úmyslně. Je to tak?“

„Takové podezření nemáme, pane Kane, ale tohle prohlášení věc řeší s konečnou platností, a než ho přijmu v tom znění, jak jste ho napsal –“ Archer našpulil rty. „Proč jsou vám moje otázky nepříjemné?“

„To nejsou,“ prohlásil Kane se vším důrazem. „Nejsem v situaci, kdy by mi měly být nějaké otázky nepříjemné, zvlášť ne otázky vaše. Ale je –“

„Mně ale jsou,“ vyrazil ze sebe Sperling; musel se nutit ke klidu. „O co se pokoušíte, Archere – když nemůžete žádnou špínu najít, tak si ji teda vyrobíte? Dneska dopoledne jste říkal, že váš úřad nemá za cíl dělat za každou cenu lidem v mém postavení potíže. Kdy jste tenhle svůj cíl změnil?“

Archer se rozesmál; teď se jeho smích podobal hihňání ještě víc než dopoledne, ale trval déle a zněl, jako kdyby si ho víc vychutnával.

„Máte úplně pravdu,“ sdělil Sperlingovi. „Jsem unavený a postupoval jsem tak pouze ze zvyku. Dopoledne jsem taky řekl, že jestli to byla nehoda, nikoho to zjištění nepotěší víc než mě, ale musím vědět, kdo za tu nehodu nese zodpovědnost. No, tahle jistota by mi měla stačit.“ Zastrčil složený papír do kapsy. „Ne, nechci vyrábět špínu. Bůh je mi svědkem, že se jí nadělá dost i bez mého přičinění.“ Vstal. „Zastavte se laskavě zítra dopoledne u mě v kanceláři ve White Plains, pane Kane; řekněme kolem jedenácté? Kdybych tam nebyl, chtějte pana Gurrana.“

„Přijedu.“

„A kvůli čemu?“ zeptal se Sperling.

„Kvůli formalitě.“ Archer to stvrdil pokývnutím hlavy. „Ano, je to pouhá formalita. Beru to na sebe. Podle mého názoru obvinění a soudní řízení v tomto případě ničemu nijak zvlášť neprospějí. Večer zavolám Gurranovi a požádám ho, aby vyhledal vyhlášky, týkající se nehod motorových vozidel, ke kterým došlo na soukromém pozemku. Je možné, že z toho bude pokuta nebo zadržení řidičského průkazu, ale ze všeho nejraději bych to viděl smetené ze stolu.“

Podal Sperlingovi ruku. „Do smrti dobří, doufám?“

Sperling řekl, že ano; Archer si potřásl rukou s Kanem, s Wolfem, a dokonce i se mnou. Řekl nám, že doufá, že až se příště setkáme, bude to za příjemnějších okolností. Pak odešel.

Wolfe seděl, hlavu nakloněnou ke straně, jako kdyby se mu nedostávalo sil, aby ji udržel rovně, a zavřel oči. Kane, Sperling a já jsme stáli, protože jsme zdvořile vstali, když jsme se loučili s Archerem; ne tak Wolfe.

„Díky bohu, je to odbyté,“ oslovil Kane Sperlinga. „Jestli mě už nepotřebujete, pustím se ještě do nějaké práce. K večeři bych radši nechodil; ostatní se tohle samozřejmě dovědí, ale dřív než zítra bych jim nechtěl na oči.“

„Jo, jděte,“ souhlasil Sperling. „Ještě za vámi zajdu.“

Kane se chystal k odchodu. Wolfe otevřel oči, zamumlal ‚Moment‘ a narovnal hlavu.

Kane se zastavil. „To myslíte mě?“ zeptal se.

„Ano, když dovolíte.“ Wolfův tón nebyl tak uctivý jako jeho slova. „Může vaše práce chvilku počkat?“

„Může, když to bude nutné. Proč?“

„Chtěl bych si s vámi chvilku pohovořit.“

Kane vrhl pohled na Sperlinga, ale pohled nedopadl tam, kam měl, protože předseda správní rady vytáhl z kapsy jiný papír a díval se do něj. Tenhle nebyl složený; měl růžovou barvu a podlouhlý formát. Zatímco Kane váhavě stál, Sperling přistoupil k Wolfovi a papír mu podával.

„Zasloužil jste si je,“ řekl. „Jsem rád, že jsem vás najal.“

Wolfe si papír vzal, sklopil oči, pohlédl na něj a zase vzhlédl. „Tak; vida, padesát tisíc dolarů.“

Sperling pokývl tak, jak já pokývnu čističi bot, když mu dávám desetník spropitného. „S těmi pěti je to pětapadesát. Jestli nebudou na úhradu škody na vašich sklenících, na výdaje a na honorář stačit, pošlete mi účet.“

„Díky. Pošlu. Samozřejmě nemůžu říct, jaké výdaje ještě budou. Možná, že –“

„Výdaje při čem?“

„Při mém vyšetřování smrti pana Ronyho. Možná, že –“

„Co je tu ještě k vyšetřování?“

„Nevím.“ Wolfe strčil šek do kapsy. „Já se spokojím s málem. Rád bych se pana Kana zeptal na pár věcí.“

„A nač? Proč byste to měl dělat?“

„A proč bych neměl?“ zeptal se Wolfe bezvýrazně. „Určitě mám právo zrovna na tolik otázek jako pan Archer. Namítá snad pan Kane něco proti tomu, abych mu položil pár otázek? Namítáte něco, pane Kane?“

„Jistěže ne.“

„Dobrá. Budu stručný, ale rád bych, kdybyste se posadili.“

Kane si sedl do křesla, ale jen na kraj. Sperling Wolfovi nevyhověl; stál s rukama v kapsách a shlížel na něj očima, ve kterých nebylo ani známky nějakého nadšení.

„Tak za prvé – jak jste s určitostí poznal, že pan Rony je mrtvý?“

„Proboha – měl jste ho vidět!“

„Ale neviděl; a vy sám jste ho nemohl moc dobře vidět, protože byla skoro tma. Zkusil jste, jestli mu bije srdce?“

Kane zavrtěl hlavou. Nepřekvapovalo mě, že nepřikývl, protože jsem sám zjistil, že horní část Ronyho trupu nebyla k nějakému takovému zkoušení ani trochu způsobilá; kola vtlačila oděv mezi rozdrcená žebra. Tak jsem stav mrtvoly Wolfovi popsal.

„Ani jsem nemusel,“ odpověděl Kane. „Byl celý rozmačkaný.“

„Viděl jste v té tmě, jak moc je rozmačkaný?“

„Cítil jsem to pod rukou. A taková tma zase nebyla – něco jsem přece jenom viděl.“

„Předpokládám, že jste mohl vidět kost; kosti jsou bílé. Vyrozuměl jsem, že pažní kost prorazila svalstvo i látku a několik centimetrů vyčnívala. Která paže to byla?“

To byla pustá lež; Wolfe nic takového nevyrozuměl. A to, co říkal, nebyla pravda.

„Panebože, to nevím,“ bránil se Kane. „Něco takového si snad nebudu zapisovat!“

„Ano, řekl bych, že ne,“ připustil Wolfe. „Ale viděl jste, anebo cítil, že kost trčí ven?“

„Já – možná, že ano – nevím.“

Wolfe se tedy vyptával dál: „Když jste ho táhl k tomu křoví, za co jste ho držel? Za kterou část těla?“

„Nevzpomínám si.“

„Nesmysl. Netáhl jste ho přece metr nebo dva, ale skoro dvacet. To byste snad nezapomněl. Vzal jste ho za nohy? Anebo za hlavu? Za límec kabátu? Nebo za paži?“

„Nevzpomínám si.“

„Neumím si představit, jak byste to mohl zapomenout; možná, že tohle vám pomůže vybavit si to: když jste ho dotáhl za to křoví, směřovala hlava směrem k domu, nebo od něj?“

Kane vraštil čelo. „Na tohle bych si vzpomenout měl.“

„Ano, to byste měl.“

„Ale nevzpomínám si.“ Kane zavrtěl hlavou. „Prostě si to nepamatuju.“

„Aha. Tak jo.“ Wolfe se pohodlně usadil. „To je všechno, pane Kane.“ Krátce pokynul rukou. „Tak, jděte pracovat.“

Kane byl na nohou, ještě než Wolfe domluvil. „Dělal jsem, co jsem mohl,“ pronesl omluvně. „Jak jsem říkal, na řešení krizových situací moc nestačím. Musel jsem být tak rozklepaný, že jsem ani pořádně nevěděl, co dělám.“ Pohlédl na Sperlinga; žádné instrukce nedostal, vrhl tedy ještě krátký pohled na Wolfa, protáhl se bokem mezi dvěma křesly, zamířil ke dveřím a byl pryč.

Když se za ním dveře zavřely, Sperling se zadíval dolů na Wolfa a zeptal se: „K čemu bylo tohle dobré?“

„Vůbec k ničemu,“ zavrčel Wolfe. „Uškodilo to. Teď, až se vrátím domů, nebudu kvůli tomu moct na tohle všechno zapomenout a začít dávat do pořádku skleníky.“ Zvrátil hlavu, aby viděl Sperlingovi do obličeje. „Musí vám hodně dlužit – anebo nechce přijít o zaměstnání. Jak jste ho dostal k tomu, aby to prohlášení podepsal?“

„Nijak jsem ho k tomu nedostal. Jak tam stojí, napsal a podepsal ho z vlastní vůle.“

„Fuj. Já vím, co tam stojí. Ale jak mám věřit tomuhle, když nevěřím ničemu z toho, co se tam píše?“

„To nemůžete myslet vážně.“ Sperling se andělsky usmál. „Kane je jeden z našich předních ekonomů. Copak by člověk s jeho pověstí a postavením takové prohlášení podepsal, kdyby nebylo pravdivé?“

„Aťsi by podepsal, nebo ne, podepsal ho.“ Wolfa se začal zmocňovat hněv. „Při dostatečné motivaci by ho samozřejmě podepsal – a na tu vy máte dost prostředků. Měl jste štěstí, že tady je, protože pro daný účel se dokonale hodil.“ Wolfe mávl rukou a tím s panem Kanem skončil. „Provedl jste to dobře; to prohlášení je formulované dokonale. Ale zajímalo by mě jedno: uvědomujete si plně, do jaké situace jste mě dostal?“

„Samozřejmě, že si to uvědomuju.“ Sperling měl pro Wolfovu situaci pochopení. „Ujal jste se určité práce a vykonal ji dobře. Váš výkon včera odpoledne byl bezchybný; přesvědčil jste mou dceru, aby Ronyho nechala, a to bylo to jediné, co jsem chtěl. Ta smrtelná nehoda nic na výtečnosti vašeho výkonu neubírá.“

„To vím, že ne,“ souhlasil Wolfe, „ale ta práce už skončila. Potíž je v tom, že jste mě najal na další práci – vyšetřit smrt pana Ronyho. A já teď –“

„Ta už skončila taky.“

„Kdepak. To v žádném případě. Pana Archera jste tím prohlášením, které pan Kane podepsal, možná obalamutil; mě ale ne.“ Wolfe zavrtěl hlavou a povzdechl si. „Je docela škoda, že se vám to nepodařilo.“

Sperling na něj chvíli upíral zrak, pak šel a posadil se do křesla, ve kterém předtím seděl Archer, a naklonil se k Wolfovi. „Poslouchejte, Wolfe, za koho se máte – za svatého Jiří?“

„Za nikoho se nemám.“ Wolfe tu myšlenku znechuceně odmítl. „Ať takového mizeru, jako byl pan Rony, zabil, kdo chtěl, ať už nešťastnou náhodou, nebo úmyslně, docela ochotně bych to nepravdivé prohlášení považoval za tečku za celou tou věcí. Ale k něčemu jsem se zavázal. A lhal jsem policii. To nic, to dělám pořád. Včera jsem vás upozorňoval, že informace policii zatajuju, jen když se týkají případu, na kterém právě pracuju; a to mě zavazuje u toho případu zůstat tak dlouho, až ho považuju za vyřešený. Řekl jsem vám, že mě nemůžete jeden den najmout a druhý den vyhodit, a vy jste se mnou souhlasil. Teď si myslíte, že můžete; a taky si myslíte, že mě můžete jen tak poslat do háje, protože už vám nemůžu zavařit tím, že bych pana Archera pravdivě seznámil s obsahem rozhovoru ze včerejška odpoledne, a máte pravdu. Kdybych za ním šel a přiznal to teď, když má tamto prohlášení, zdvořile by mě pokáral a nechal to plavat. Já bych to taky rád nechal plavat, ale nemůžu. To zase ta moje samolibost; vy jste se mnou hrál betla, a ten já nehraju.“

„Zaplatil jsem vám padesát tisíc dolarů.“

„Jistě, zaplatil. A dál už nebude nic?“

„Nebude. Za co?“

„Za co – že tu práci dokončím! Zjistím, kdo pana Ronyho zabil, a dokážu mu to.“ Wolfe namířil na Sperlinga prst. „Když se mi to nepodaří, pane Sperlingu –“ Prst zase spustil a pokrčil rameny. „Ale mně se to podaří, určitě. Na neúspěch byste se načekal.“

Zčistajasna, bez sebemenšího varovného úvodu, se Sperling rozvzteklil. Oči jako bleskem změnily výraz, i on sám změnil barvu – byl to náhle někdo úplně jiný. Vyskočil z křesla a slova cedil skrz sevřené zuby.

„Vypadněte! Vypadněte odtud!“

Tady se naprosto jednoznačně dalo udělat jediné – vypadnout. Pro mě to nebylo zase nic tak zvláštního, něco dost podobného jsem už párkrát zažil, Wolfe ale ne; ten, když nějaké sezení dosáhlo bodu, kdy se přetrhávaly svazky, byl v podstatě vždycky ve své kanceláři a výzva, aby vypadl, tudíž pro něj teď byla něčím naprosto novým. Držel se ale dobře. Nijak nezdůrazňoval důstojnost, ani se jí ovšem nezřekl; pohyboval se způsobem, jako kdyby si uvědomil, že musí na toaletu, ale že přitom zase není nijak moc naspěch. Nechal jsem ho, aby vyšel přede mnou; tak se to taky slušelo.

Sperling však byl člověk mnoha tváří; jeho vzteklé vzplanutí asi nedokázalo vychladnout tak rychle, jak vyšlehlo, ale když jsem Wolfa předběhl a přiskočil ke dveřím, abych mu je podržel, donesl se k nám Sperlingův hlas.

„Proplacení toho šeku ale blokovat nebudu!“

XIV.

Balík přišel ve středu krátce před polednem.

Dosud jsme se nevrátili k normálnímu chodu domácnosti, protože ve sklenících pořád ještě pracovala celá armáda lidí, ale situace se už v mnoha ohledech uklidnila. Wolfe měl na sobě čistou košili a ponožky, jedlo se pravidelně a na úrovni, z ulice bylo uklizeno rozbité sklo, a dohnali jsme zameškaný spánek. Ohledně splnění Wolfova slibu, že dokončí Ronyho případ, se toho zatím moc neudělalo, ale byli jsme doma teprve čtrnáct hodin, a z nich jsme devět strávili v posteli.

Pak přišel ten balík. Wolfe byl už od snídaně ve sklenících, a teď seděl se mnou v kanceláři; kontrolovali jsme faktury a dodací listy na všechno možné, od kovového pletiva až po tmel do ocelových rámů. Když jsem na zazvonění šel k předním dveřím a když mi poslíček podal balík velikosti kufříku a k němu potvrzení o příjmu, abych ho podepsal, nechal jsem balík stát v hale v domnění, že obsahuje jen něco dalšího pro práci nahoře, a taky jsem měl co dělat. Když jsem se ale vracel do kanceláře, připadlo mi najednou divné, že na balíku není označení se jménem dodavatele, vrátil jsem se tedy do haly podívat se ještě jednou. Na tlustém balicím papíru nebyla žádná nálepka, vůbec nic, jen Wolfovo jméno a adresa. Balík byl ovázaný tlustým motouzem. Zvedl jsem ho; jeho váhu jsem odhadl na tři kila. Přitiskl jsem si ho k uchu a na třicet vteřin zadržel dech, ale neslyšel jsem nic.

Ale co, řekl jsem si, přeřízl motouz a rozpáral papír; uvnitř byla krabice z kartonu, obě chlopně přelepené páskou. Opatrnosti nikdy nezbývá, a tak jsem chlopně vyřízl kolem dokola a jeden růžek zvedl, abych mohl nakouknout dovnitř. Bylo vidět jen nějaké noviny. Strčil jsem do otvoru špičku nože a kousek jich odtrhl; nad tím, co jsem viděl potom, jsem jenom udiveně zvedl obočí. Odstranil jsem chlopně i noviny, a když jsem viděl víc toho, co předtím, vzal jsem krabici do podpaží, odkráčel s ní do kanceláře a zeptal se Wolfa: „Dovolíte, abych to rozdělal na vašem stole? Nechci nadělat v hale.“

Nevšímal jsem si jeho protestů, položil balík na stůl a začal vyndávat svazky dvacetidolarovek. Byly to použité bankovky, ani jedna nová, jak jsem poznal podle jejich hran; v každém svazku padesát, což dělalo tisícovku najeden svazek.

„Co to ksakru je?“ zeptal se Wolfe.

„Peníze,“ sdělil jsem mu. „Nesahejte na ně, může to být nějaká nástraha. Můžou být plné bacilů.“ Rovnal jsem svazky po deseti do sloupečků; bylo jich pět. „To je ale náhoda,“ poznamenal jsem. „Ovšem, budeme muset peníze v těch svazcích přepočítat, ale jestli jsou správně označené, je toho přesně padesát táců. Zajímavé.“

Wolfe se na mě vztekle podíval. „Archie! Co je tohle za pitomost? Řekl jsem vám, abyste ten šek uložil, ne abyste ho dal proplatit v hotovosti!“ Ukázal na sloupečky. „Zabalte to zas a odneste do banky!“

„Ano, pane. Ale předtím –“ Šel jsem k trezoru a vytáhl pokladní knihu; otevřel jsem ji na stránce s posledním zápisem a ukázal mu ji. „Jak vidíte, šek je deponovaný. Tohle není žádná pitomost, je to pouhá shoda náhod. Slyšel jste zvonek a viděl, jak jdu otevřít. Tenhle balík mi dal poslíček, a taky mi dal podepsat stvrzenku – General Messenger Service, Západní Sedmačtyřicátá ulice, číslo osmadvacet. Myslel jsem, že je to časovaná bomba a otevřel jsem to v hale, daleko od vás. Na balíku není nic, podle čeho by se dalo poznat, kdo ho poslal. Jediným klíčem jsou ty noviny, kterými byla krabice vyložená – druhé vydání New York Times. Kohopak známe, kdo čte New York Times a má padesát táců na kanadské žertíky?“ Rozpřáhl jsem paže. „Odpovězte na to, a máme ho.“

Wolfe se pořád díval vztekle, teď ale na hromádku peněz, ne na mě. Sáhl po jednom balíčku, nechal bankovky proběhnout pod palcem a položil ho zpátky. „Dejte je do trezoru. Tu krabici taky.“

„Neměli bychom to přepočítat? Co když je v některém tom svazku o dvacku míň?“

Odpovědi jsem se nedočkal. Wolfe se opíral v křesle, vtahoval a zase nadouval rty, znova a znova. Udělal jsem, co mi přikázal; nejdřív jsem peníze uložil do krabice, abych ušetřil místo, pak jsem šel do haly pro papír a motouz a ty dal do trezoru taky.

Posadil jsem se u svého stolu, počkal, až se Wolfovy rty uklidní, a chladně se zeptal: „Co takhle zvýšit mi plat? Dvacka za týden navíc by se hodila. Zatím nám tenhle případ vynesl sto pět tisíc tři sta dvacet dolarů. Odečtěte výdaje a škodu –“

„Odkud je těch tři sta dvacet?“

„Z Ronyho peněženky. Má je Saul. Říkal jsem vám o tom.“

„Vy ovšem víte, kdo tenhle balík poslal.“

„Nevím to přesně. D, C, B nebo A, ale který z nich? Snad není přímo od X?“

„Přímo? Ne.“ Wolfe zavrtěl hlavou. „Peníze mám rád, ale tamty se mi nelíbí. Kdybyste tak dokázal odpovědět aspoň na jedinou otázku!“

„Už jsem jich zodpověděl milion; zkuste nějakou.“

„Tuhle jsem už zkusil: Kdo v sobotu večer nasypal do pití uspávací prostředek – do toho, co měl vypít Rony, a co jste vypil sám?“

„Jo. Toť otázka. Včera jsem si ji kladl celý den, pořád dokola, a dneska dopoledne taky, a nevím.“

Wolfe vzdychl. „To ovšem silně omezuje naše úvahy. Nutí nás to předpokládat, že nešlo o nehodu, ale o vraždu. Nebýt toho, dokázal bych sám sebe přesvědčit, abych celou věc považoval za skončenou, i přesto, že jsem pana Archera oklamal.“ Znovu vzdychl. „Takhle musíme ten předpoklad buď potvrdit, nebo vyvrátit, a jen bůh ví, jak to udělám. Telefon nahoře už je spravený; chtěl jsem ho vyzkoušet, takže jsem ho vyzkoušel a zavolal panu Lowenfeldovi do kriminalistické laboratoře. Snažil se vyjít vstříc, ale moc nám nepomohl. Říkal, že když auto sjíždí z mírného kopce rychlostí něco přes třicet kilometrů za hodinu a levou přední stranou narazí do vzpřímeně stojícího člověka a kola ho potom přejedou, náraz pravděpodobně zanechá na předku auta prohlubeniny nebo jiné viditelné stopy, ale netvrdil to. Já mu řekl, že problém je v tom, určit, jestli ten člověk stál nebo ležel, když do něj auto narazilo; odpověděl, že nepřítomnost stop na předku auta něco napovídá, ale nemůže vést k definitivnímu závěru. A taky se ptal, proč mě smrt Louise Ronyho pořád ještě zajímá. Kdyby policisté byli ženy, nemohli by být víc upovídaní. Do večera se bude všude vykládat, že se jako vraha chystám ukázat na toho šmejda Paula Emersona. Kdyby jím tak byl!“ Wolfe pohlédl na hodiny. „Jo, a taky jsem zavolal doktoru Vollmerovi; zanedlouho by tu měl být.“

Takže jsem se mýlil, když jsem si myslel, že se pro splnění Wolfova slibu nic neudělalo. „Ten výlet na venkov vám prospěl,“ prohlásil jsem. „Jste plný energie. Všiml jste si, že Gazette otiskla v plném znění Kanovo prohlášení?“

„Ano. A taky jsem si všiml jedné nesrovnalosti, která mi unikla, když ho Sperling předčítal. O tom, jak si Kane vzal moje auto, auto jiného hosta, kterého sotva znal, se tam psalo, jen jako kdyby šlo o nějaké sousedské popovídání. Takhle při čtení to ale vynikne jako falešný tón. Říkal jsem panu Sperlingovi, že prohlášení bylo pěkně formulované, ale tahle část ne. Mohlo se přijít na lepší vysvětlení, a to vyjádřit krátkou větou. Mohl jsem –“

Zarazilo ho zazvonění telefonu. Sáhl jsem po svém aparátu a sdělil do mluvítka: „Kancelář Nero Wolfa.“

„Mohl bych mluvit s panem Wolfem, prosím?“

Páteří mi projelo slabé chvějivé zamrazení. Ten hlas se za třináct měsíců nezměnil ani o zlomeček.

„Vaše jméno, prosím?“ zeptal jsem se a doufal, že můj hlas se taky nezměnil.

„Řekněte mu, že je to osobní záležitost.“

Zakryl jsem mluvítko dlaní a Wolfovi oznámil: „X.“

Zamračil se. „Co?“

„Slyšel jste. X.“

Wolfe sáhl po svém telefonu. Poslouchal jsem taky, protože jsem nedostal žádné znamení, abych dělal něco jiného.

„Ano? U telefonu Nero Wolfe.“

„Jak se vede, pane Wolfe? Řekl vám Goodwin, kdo volá? Nebo to poznáte po hlase?“

„Ten hlas znám.“

„Ano, pozná se snadno, že? Nedbal jste rady, kterou jsem vám v sobotu dal. A taky jste nedbal toho, co jsem vám předvedl v neděli v noci. Můžu říct, že mě to nepřekvapilo?“

„Můžete říct, co chcete.“

„Nepřekvapilo mě to. Doufám, že už nikdy nebude příležitost předvést vám něco důraznějšího. S vámi je svět přece jen zajímavější. Už jste otevřel ten balík, co jste před chvílí dostal?“

„Ano.“

„Nemusím vysvětlovat, proč jsem se rozhodl nahradit vám škodu na vašem majetku; nebo snad ano?“

„Ano.“

„Ale jděte. To jistě ne. Jestli ta částka, kterou jste dostal, překročí výši škody, nevadí. Měl jsem v úmyslu, aby ji překročila. Okresní státní zástupce Kanovým prohlášením smrt Ronyho plně a uspokojivě vysvětlil, a k žádnému obvinění nedojde. Vy jste už dal najevo, že se s tím rozhodnutím neztotožňujete – tím, že jste volal do newyorské kriminalistické laboratoře; mimochodem, vy se s ním zajisté neztotožníte. Vy ne. Rony byl schopný mladý muž s budoucností a zaslouží si, aby jeho smrt vyšetřoval ten nejlepší mozek v New Yorku. Váš. Já v New Yorku nebydlím, jak víte. Takže sbohem a hodně štěstí.“

Spojení se přerušilo a Wolfe položil sluchátko do vidlice; já udělal totéž.

„Ježíši,“ pronesl jsem tiše a hvízdl. „Tak tohle je teda klient pro vás jak dělaný. Peníze po poslovi, hned nato fofrem telefonáty, naděje, že nikdy vám nebude muset nic předvést tak, že by vás odkrouhnul, drobné si nechte, nejlepší mozek v New Yorku, dejte se do toho, cvak. Jak jsem říkal, je to parchant, co jde na všechno zhurta.“

Wolfe seděl, oči zúžené do štěrbinek. Zeptal jsem se: „Jak to mám zanést do knih? Pod X, Z nebo Zeck?“

„Archie!“

„Ano, pane?“

„Už jsem vám povídal, abyste zapomněl, že jméno toho člověka znáte, a myslím to vážně. Důvod je jednoduše ten, že jeho jméno nechci slyšet, protože je to jediný člověk na světě, ze kterého mám strach. Nebojím se, že mi uškodí; bojím se toho, co mě někdy může donutit udělat, abych mu zabránil v tom, aby mi uškodil. Slyšel jste, co jsem říkal panu Sperlingovi.“

„No tak jo. Ale já tu jsem účetním. Pod co to dám – pod X?“

„Pod nic to nedávejte. Ty peníze prohlédněte; můžete je přitom zrovna spočítat, ale hlavní je podívat se, jestli tam není ještě něco kromě peněz. Nechte v trezoru deset tisíc. Budu je brzy potřebovat, pravděpodobně zítra, na něco, co se nemůže objevit v záznamech. Jen pro vaši informaci, ty peníze budou pro pana Jonese. Zbytek dejte do nějaké předměstské banky, třeba v New Jersey, a uložte ho do bezpečnostní schránky; najměte ji pod cizím jménem. Když budete potřebovat na někoho se odvolat, stačí pan Parker. Po tom, co se stalo v sobotu v noci – připravíme se na různé možnosti. Jestli se s ním někdy střetneme přímo a bude nutné odtud zmizet a ztratit se z očí všem, koho známe, neobejdeme se bez přísunu prostředků. Doufám, že na ně nebudu muset nikdy sáhnout, že tam zůstanou, než umřu; pak jsou vaše.“

„Děkuju mockrát. To mi bude tak kolem osmdesáti, a přijdou mi moc vhod.“

„Prosím. A teď dnešek odpoledne. Za prvé – co ty fotografie, které jste tam udělal?“

„Budou v šest. Dřív to nestihnou.“

„A klíče?“

„Řekl jste po obědě. Budou hotové v půl druhé.“

„Dobrá. Saul přijde ve dvě?“

„Ano, pane.“

„Zavolejte sem dneska po večeři Freda a Orrieho. Odpoledne je asi potřebovat nebudete; stačíte na to vy se Saulem. Potřebujeme tohle: musíme –“

Ale to, co se mi chystal povědět, se muselo odložit kvůli příchodu doktora Vollmera. Doktor bydlel v naší ulici, směrem k Desáté avenui; měl tam i ordinaci a jeho služeb jsme využívali už přes deset let, počínaje šitím hlavy Dory Chapinové až po podpis na osvědčení, že Wolfe je duševně vyšinutý. Vždycky, když Vollmer přišel, zamířil k jednomu z menších žlutých křesel, to kvůli svým krátkým nohám, posadil se, sundal si brýle, podíval se na ně, zase si je nasadil a zeptal se: „Potřebujete nějaké prášky?“

Dneska ještě dodal: „Bohužel, strašně spěchám.“

„To vy vždycky,“ řekl Wolfe tónem, kterým mluví jen s lidmi, které má doopravdy rád. „Četl jste o tom Ronyho případu?“

„Ovšem. Protože s tím máte co dělat – anebo jste měl.“

„Pořád ještě mám. Mrtvola je v márnici ve White Plains. Zajdete tam? Nejdřív budete muset do úřadu okresního státního zástupce pro pověření. Řekněte jim, že vás posílám já a že mě najal jeden ze společníků pana Ronyho. Když to nebude stačit, můžou mi zavolat, pokusím se vyřídit to s nimi. Mrtvolu prohlédněte – ne pitvu, jen zevně, abyste zjistil, jestli pan Rony zemřel okamžitě nebo v agónii. Hlavně potřebuju, abyste prohlédl hlavu, jestli nenese stopy po úderu, po kterém by upadl do bezvědomí, než ho přejelo to auto. Vím, že možnost, že se najde něco, co umožní nějaký definitivní závěr, je vzdálená, ale přál bych si, abyste si dal záležet; a ohledně výše výdajů na cestu nebudou žádné námitky.“

Vollmer zamrkal. „A to by se mělo udělat dneska odpoledne?“

„Přesně tak.“

„Máte nějakou představu, jaká zbraň či nástroj to mohly být?“

„Ne.“

„Podle toho, co psaly noviny, nemá rodinu ani žádné příbuzné. Možná, že bych měl vědět, koho zastupuju – některého z jeho obchodních společníků?“

„Na to odpovím já, když se budou ptát. Vy zastupujete mě.“

„Chápu. Hlavně ať působím tajuplně.“ Vollmer vstal. „Jestli některý z mých pacientů umře, zatímco budu pryč –“ Větu nedokončil a vyklusal ven; musel jsem sebou švihat, abych to stihl k předním dveřím a otevřel mu. Jeho zvyk takhle odcházet, jakmile věděl všecko, co potřeboval, byl jedním z důvodů, proč ho měl Wolfe rád.

Vrátil jsem se do kanceláře.

Wolfe se pohodlně usadil. „Do oběda máme jen deset minut. A teď k tomu odpoledni – vy se Saulem…“

XV.

Za jedenáct klíčů mě zámečník pumpl o osm dolarů osmdesát centů; byl to dobře dvojnásobek oproti normálnímu obchodu, ale ani jsem nepípnul, protože jsem věděl, proč si vzal tolik – byla to daň za lež, kterou na můj návrh musel před šesti lety říci jednomu čmuchalovi z oddělení pro vyšetřování vražd. Zámečník si podle všeho představoval, že on a já jsme kolegové křiváci, a tudíž bychom se měli šábnout.

Kdyby Louis Rony bydlel v činžáku s vrátným a obsluhou výtahu, mohlo by to znamenat, že se budeme muset uchýlit k nějakému lstivému postupu třeba i s klíči, ale nakonec to vyšlo jinak. Ve Východní Sedmatřicáté ulici, na adrese, kterou jsme měli, stál starý pětiposchoďový dům, upravený v dobrém stylu, s řadou poštovních schránek dole ve vestibulu, s tlačítky zvonků a s kruhovými otvory s perforovanými kryty, do kterých ústily zvukovody z bytů. Ronyho jméno bylo na konci vpravo, což znamenalo, že bydlí v horním poschodí. Hned první klíč, který jsem zkusil, se hodil, a se Saulem jsme vešli dovnitř, nastoupili do samoobslužného výtahu a stiskli tlačítko s označením 5. Schopný mladý muž s budoucností, který pravděpodobně dostával všelijaké návštěvy v kteroukoli hodinu, to ani nemohl mít líp zařízené.

Nahoře se zase hodil hned další klíč. S pocitem, že jsem určitým způsobem cosi jako hostitel, jsem Saulovi podržel dveře, aby šel přede mnou, a následoval ho dovnitř. Ocitli jsme se uprostřed předsíně, nijak široké a ne moc dlouhé, a zabočili doprava; tam byla část bytu s okny do ulice. Vstoupili jsme do velkého pokoje s moderním nábytkem, který spolu ladil, s koberci jasných barev, nedávno vyčištěnými, s křiklavě barevnými obrazy na stěnách, se slušnou zásobou knih a s krbem.

„Docela fajn,“ pronesl Saul a přejel očima kolem. Jeden z rozdílů mezi jím a mnou je ten, že já se na každou věc podívám dvakrát, abych měl jistotu, že ji nezapomenu, Saulovi ale vždycky stačí podívat se jednou.

„Jo,“ souhlasil jsem a postavil svůj kufřík na židli. „Nájemník zřejmě byt pustil, takže byste si ho možná mohl najmout, pane.“ Z kufříku jsem vytáhl gumové rukavice a jeden pár mu podal. Začal si je natahovat.

„Škoda, že sis tenkrát v neděli tu členskou legitimaci nenechal, když už jsi ji měl v rukou. Tu přece potřebujeme, ne? Bylo by nám to ušetřilo práci.“

„Jistě, tu legitimaci bychom nejradši.“ Natahoval jsem si druhou rukavici. „Hodilo by se všecko, co je nějak zajímavé, ale upomínku na americkou komunistickou stranu bychom strašně rádi. Nejspíš bude v nějakém trezoru, ale nebudeme to brát na přeskáčku. Vezmi to tamhle odtud.“

Se Saulem je radost dělat, protože se můžu dokonale soustředit na svou práci a o něj se nemusím starat. Oba máme rádi takové prohledávání, kde se nemusí převracet vzhůru nohama gauče nebo používat lupa, protože když je člověk hotov, má jasnou a konečnou odpověď, ano, či ne. Po prohledání pokoje, na kterém jsme nechali dobrou hodinu, to bylo ‚ne‘. Nejenže tu nebyla žádná členská legitimace, ale ani nic jiného, co by stálo za odnesení a předání Wolfovi. Jediné, co se aspoň trochu podobalo sejfu, byl příruční trezor, ke kterému se hodil jeden z klíčů; trezor ležel v zásuvce stolu a obsahoval akorát láhev jemného likéru McCrae’s, do poloviny plnou. O ni se očividně v žádném případě nemínil s uklízečkou dělit. Nejpiplavější práci, prolistovávání knih, jsme si nechali na konec a dělali ji společně. V knihách jsme nenašli nic jiného než stránky.

„Ten ptáček nikomu nedůvěřoval,“ postěžoval si Saul.

V dalším předmětu našeho zájmu, ložnici, asi o polovinu menší než přední pokoj, Saul znova přejel očima kolem a prohlásil: „Zaplať pánbůh, žádné knihy.“

Vřele jsem s ním souhlasil. „Měli bychom si na takovéhle výpravy brát nějakého kluka. Listování v knihách je pro dospělého člověka pěkně uhozený způsob, jak si vydělávat na živobytí.“

S ložnicí jsme byli hotovi dřív, ale i tam bylo hledání stejně bezvýsledné. Čím dál tím víc jsem nabýval přesvědčení, že Rony buď vůbec nikdy žádné tajemství neměl, nebo jich naopak měl tolik a tak nebezpečných, že by nestačila ani ta nejrafinovanější bezpečnostní opatření; a podle toho, co se stalo ve sklenících, bylo snadné říci, co z toho je pravda. Pak jsme prohledali ještě kuchyňský kout velikosti asi tak Wolfova výtahu, a koupelnu, mnohem větší a úpravně zařízenou; láhev skotské, zamčená v příručním trezoru a ukrytá před uklízečkou, mi potom u Ronyho připadala přímo tklivě dojímavá – jediné tajemství, tak nevinné, že ho do svého domova vpustil.

Přiznání, že na Ronym shledávám cosi tklivého, mi připadalo jako ukázka toho, jak málo jsem úzkoprsý, když podobný pocit dokážu mít i vůči takovému prvotřídnímu mizerovi; napadlo mě, že bych o tom měl Saulovi povědět. Rukavice už byly zpátky v kufříku a kufřík jsem držel v podpaží; byli jsme v předsíni a mířili ke dveřím, připravení k odchodu. Ten pocit vůči Ronymu jsem Saulovi nevysvětlil úplně, protože mě cosi přerušilo. Už už jsem rukou obalenou kapesníkem sahal po dveřním knoflíku, když se ozval hluk výtahu; zastavil v našem poschodí a následoval zvuk otvíraných dveří. Nebylo pochyb, do kterého bytu kdosi míří, protože na každém poschodí byl jen jeden. Zvenčí zazněly kroky a zvuk klíče, zastrkovaného do zámku, ale než jím návštěvník otočil a otevřel dveře, už jsme byli v koupelně; zavřeli jsme za sebou tak, aby nezůstala škvíra, ale nechali odemčeno.

Kdosi promluvil, ale nijak moc nahlas. „Je tu někdo?“ Byl to Jimmy Sperling.

Pak promluvil kdosi další, tišeji, ale beze známky chvění v hlase. „Určitě tu jsme správně?“ Byla to Jimmyho matka.

„Samozřejmě, že jo!“ odpověděl Jimmy hrubě; byla to ale hrubost člověka úplně vyjukaného strachem. „Je to páté poschodí. Tak pojď, nebudeme tu jen tak stát!“

Kroky zamířily do předního, obývacího pokoje. Šeptem jsem Saulovi pověděl, kdo jsou, a dodal: „Jestli si pro něco přišli, tak bůh žehnej tomu, co najdou.“

Otevřel jsem dveře na několik milimetrů; stáli jsme a naslouchali. Mluvili spolu, a soudě podle dalších zvuků, nepočínali si vůbec tak promyšleně, metodicky a účinně jako Saul a já. Jeden z nich upustil na zem zásuvku a po chvilce spadlo ještě cosi dalšího; bouchlo to, jako když spadne obraz. Po další chvíli to musela být kniha, a to už bylo na mě moc. Kdybychom si byli se Saulem nepočínali tak důkladně, bylo by možná stálo za to počkat si, jestli náhodou nenajdou, pro co jsme si přišli my, a pak bychom je požádali, jestli by nám to neukázali, než odejdou; ale jen tak tu stát a nechat je mařit čas prohlížením knih, které jsme právě jednu po druhé prolistovali sami – to byla pitomost. Takže jsem otevřel dveře koupelny, prošel předsíní do obývacího pokoje a pozdravil.

„Nazdárek!“

Občas se ještě musím učit. Myslel jsem si, jak pěkně mám Jimmyho přečteného. Když pracuju na případu vraždy, mám zásadu nikdy nechodit bez podpažního pouzdra, ale můj názor na Jimmyho byl takový, že jsem se neobtěžoval přendáváním revolveru do kapsy nebo do ruky. Ale četl jsem o matkách, bránících svá mláďata, a taky jsem tu a tam na některou takovou už narazil, mohl jsem se tudíž mít aspoň trochu víc na pozoru. Ne že by mi revolver v ruce nějak pomohl, pokud bych ji jím nechtěl praštit přes hlavu. Protože když jsem vešel, náhodou zrovna stála nedaleko vchodu, takže na to, aby se na mě vrhla, jí stačilo několik metrů, právě tolik, kolik potřebovala, aby nabrala rychlost.

Přihnala se jako vichřice, ruce namířené na můj obličej, a ječela z plných plic: „Uteč! Uteč!“

Nedávalo to smysl, ale žena v takovém rozpoložení se nikdy nechová smysluplně. I kdybych byl sám, a i kdyby se jí podařilo zdržet mě tak dlouho, než její syn uteče, k čemu by to bylo? Protože jsem nebyl ani zabiják, ani trestanec, jedinou hrozbou z mé strany mohlo být to, že jsem tu Jimmyho objevil, a protože jsem ho už zahlédl, nedokázala by té hrozbě drápáním zabránit, ať by měla nehty, jak chtěla dlouhé. Přesto se o to ale pokusila a při svém prvním divokém výpadu se dostala tak blízko, že na můj obličej opravdu dosáhla. Ucítil jsem na tváři palčivý šleh jednoho z jejích nehtů; napjatou paží jsem ji odstrčil z dosahu a málem se mi podařilo prostě si ji držet od těla, nebýt Jimmyho, který byl v té chvíli na opačné straně pokoje. Když na mě jeho máti zaútočila, nevyřítil se jí na pomoc; stál u stolu s namířeným revolverem. Saul, který mě následoval, se při spatření zbraně zarazil mezi dveřmi, aby si rozmyslel, co dál; neměl jsem mu to za zlé, protože Jimmyho pravá ruka, držící zbraň, byla všechno možné, jen ne pevná, a to znamenalo, že se naprosto nedalo říci, co se v nejbližším okamžiku může stát.

Vrhl jsem se na máti, a než se vzpamatovala, pevně ji k sobě přitiskl. Nemohla se ani hnout, ačkoli se pokoušela vykroutit se mi. S bradou zabořenou do jejího ramene jsem na Jimmyho promluvil.

„Můžu ji zlomit vejpůl, a nemysli si, že to neudělám. Chceš slyšet, jak jí praskne páteř? Tak rozevři pěkně prsty a ten revolver pusť na zem.“

„Uteč! Uteč!“ ječela máti, seč jí stačil dech, ale na moc nestačil, protože jsem ji pevně svíral.

„No, tak jdem na to,“ řekl jsem. „Zabolí to, ale nebude to trvat dlouho.“

Saul přikročil k Jimmymu a klepl ho zespodu přes zápěstí; zbraň spadla na zem. Saul ji sebral a ustoupil. Jimmy se chystal po mně skočit. Když byl tak daleko, jak jsem potřeboval, prudce jsem máti strčil proti němu. Pak byla v jeho náručí místo v mém, a teprve teď spatřila Saula. Ta ženská až doteď nevěděla, že nejsem sám.

„Jdi se podívat, jak vypadáš,“ vyzval mě Saul.

Šel jsem do koupelny a podíval se do zrcadla; přišlo mi líto, že jsem ji pustil jen tak. Škrábanec začínal hned pod levým okem a pokračoval dobrých sedm centimetrů níž. Poklepal jsem na něj prstem namočeným do studené vody a rozhlížel se, jestli nenajdu nějakou dezinfekci; žádnou jsem nenašel, vzal jsem si tedy do obývacího pokoje navlhčený ručník. Jimmy s mátí stáli zatlačeni na druhou stranu stolu, Saul stál nenuceně nedaleko dveří, v ruce Jimmyho revolver.

„Proč?“ postěžoval jsem si. „Vždyť jsem řekl jenom ‚nazdárek‘! Tak k čemu to škrábání a střílení?“

„On přece nevystřelil,“ odpověděla paní Sperlingová znechuceně.

Odbyl jsem to mávnutím ruky. „No tak ne, ale vy jste škrábala. Jenže teď máme problém. Vašeho syna můžeme klidně prohledat, jak ale prohledáme vás?“

„Jen si mě zkuste prohledávat!“ prohlásil Jimmy. Jeho hlas zněl zle, i Jimmy se tvářil zle. Otipoval jsem si ho jako člena rodiny, se kterým není třeba nijak zvlášť počítat, teď jsem si ale už tak jistý nebyl.

„Blbost,“ řekl jsem mu. „Máte vztek, že jste neměl odvahu vystřelit, a z toho je vidět, jaký jste pitomec. Sedněte si oba tamhle na gauč.“ Otíral jsem si navlhčeným ručníkem obličej. Nepohnuli se. „To mám jít a posadit vás?“

Máti zatahala Jimmyho za paži; oba bokem přikročili ke gauči a posadili se. Saul strčil revolver ledabyle do kapsy a posadil se na židli.

„Vylekal jste nás, Andy,“ řekla máti. „To je to celé. Lekla jsem se tak, že jsem vás vůbec nepoznala.“

Byl to pěkný drobný náznak, na který by žádný mužský nepřipadl; vracela nás oba zpátky, na začátek, kdy jsem byl pouze jejím vítaným a milým hostem.

Odmítal jsem někam tam se vracet. „Teď se jmenuju Archie, vzpomínáte si? A vy jste mě zřídila, že mě nikdo nepozná. Na leknutí teda odpovídáte pěkně zhurta.“ Přitáhl jsem si židli a posadil se taky. „Jak jste se sem dostali?“

„No odemkli jsme si přece!“

„Odkud máte klíč?“

„Odnikud – měli jsme ho –“

„Jak jste dostali dovnitř vy?“ zeptal se Jimmy.

Zavrtěl jsem hlavou. „Takhle se nikam nedostanete. Asi víte, že váš otec pana Wolfa vyhodil. My teď máme jiného klienta, jednoho z Ronyho společníků. Chcete z toho tady dělat událost? Jako třeba zavolat policajta? Vidíte, hned jsem si myslel, že ne. Kde jste vzali klíč?“

„Do toho vám nic není!“

„Už jsem vám to řekla,“ zasáhla máti káravě. „Jeden jsme měli.“

Jít na ženské s logikou – to mě přešlo už v době, co jsem vyšel střední školu, takže jsem to nechal být. „Můžete si vybrat,“ sdělil jsem jim. „Můžu zavolat na oddělení, aby sem poslali dvojici městských detektivů, muže a ženu, aby vás prohledali a podívali se, pro co jste si přišli; to by si vyžádalo čas a pořádně by to rozvířilo hladinu. Anebo nám to povíte – mimochodem, ještě jsem vám nepředstavil svého přítele a kolegu, pana Saula Panzera. To je ten na té židli. A ještě mimochodem – vy nechodíte do biografu? Proč nemáte rukavice? Takhle tady všude necháte miliony otisků. Nebo nám můžete říct, jak jste se dostali k tomu klíči a pro co jste si přišli – ale musí to sedět. Jedním z důvodů, proč byste možná dali přednost nám, je, že vás vlastně ani prohledávat nemusíme, protože jste se tu pořád ještě rozhlíželi, takže jste zatím nic nenašli.“

Podívali se jeden na druhého.

„Můžu něco navrhnout?“ ozval se Saul.

„Ale jo, jistě!“

„Možná, že by byli radši, kdybychom zavolali panu Sperlingovi a zeptali se –“

„Ne!“ vykřikla máti.

„Jsem ti zavázán,“ poděkoval jsem Saulovi. „Připomínáš mi pana Wolfa.“ Otočil jsem se zpátky k těm dvěma. „Teď už to půjde líp. Kde jste vzali ten klíč?“

„Od Ronyho,“ zamumlal ponuře Jimmy.

„Kdy vám ho dal?“

„To už je dávno. Mám ho od –“

„To je prima začátek,“ řekl jsem povzbudivě. „Něco tu měl, anebo vy si myslíte, že měl, něco, co jste chtěli tolik, že jste si sem pro to při první příležitosti po jeho smrti přišli, ale on vám ten klíč dal už dávno, abyste si sem mohli zaskočit, když bude třeba v kanceláři. Tak tohle pan Panzer ani já nebereme. Zkuste něco jiného.“

Zase si vyměnili pohledy.

„Navrhnu teda něco sám. Co třeba tohle – vypůjčil jste si ho od své mladší sestry a –“

„Vy hajzle,“ zavrčel Jimmy; vstal a udělal krok směrem ke mně. „Ne, nevystřelil jsem, ale přisámbohu –“

„Neměl byste být tak ošklivý, Andy,“ zasáhla máti.

„Tak nám povězte něco lepšího.“ Posunul jsem nohy dozadu, abych měl oporu, kdyby Jimmy šel dál, ale nešel. „Ať je to, jak chce, pamatujte, že si to vždycky můžeme u pana Sperlinga ověřit.“

„To nemůžete!“

„Proč ne?“

„Protože o tom neví! Povím vám pravdu. Přemluvili jsme vrátného, aby nám klíč půjčil!“

„Kolik si za to přemluvení vzal?“

„Nabídla – dala jsem mu sto dolarů. Až půjdeme ven, bude dole, aby se přesvědčil, že jsme nic nevzali.“

„To jste udělali prima obchod,“ poznamenal jsem. „Pokud se nerozhodne vás prošacovat. Neměli bychom se s ním seznámit, Saule?“

„Jo, to měli.“

„Tak pro něj skoč a přiveď ho sem nahoru.“

Saul šel. My tři jsme zatím seděli a čekali. Máti se náhle zeptala: „Bolí vás ten obličej, Andy?“

Napadly mě tři odpovědi, všechny určitě vhodné, ale rozhodl jsem se pro čtvrtou, protože ta byla nejkratší.

„Ano,“ řekl jsem.

Když se dveře znova otevřely, vstal jsem v domnění, že s příchodem vrátného to bude dva na dva, nepočítaje máti, a vrátný mohl být sportovec. Ale jen jsem ho spatřil, zase jsem si sedl. Měl welterovou váhu, objem hrudníku mohl mít tak poloviční jako Madeline, a jeho oči odmítaly pohlédnout výš než někam ke kolenům.

„Jmenuje se Tom Fenner,“ sdělil mi Saul. „Musel jsem mu pomoct.“

Zadíval jsem se na vrátného. On se zadíval na moje kotníky. „Koukněte,“ řekl jsem mu, „tohle můžeme odbýt krátce a jednoduše. Já zastupuju společníka pana Ronyho. Pokud vím, tihle lidé tu zatím nic špatného neudělali, a já dohlédnu na to, aby nic neprovedli ani potom. Nerad dostávám lidi do maléru, když nemusím. Stačí, když mi ukážete tu stovku, co vám dali.“

„Lidi, stovku jsem v životě neviděl,“ vypískl Fenner. „Proč by mi dávali stovku?“

„Aby dostali klíč k tomuhle bytu. No tak, sem s ní!“

„Žádnej klíč ode mě nedostali. Mám to tu na starosti. Mám zodpovědnost.“

„Přestaňte lhát!“ vyjel Jimmy.

„Tady je ten klíč,“ řekla máti a ukázala mu ho. „Vidíte, to je důkaz.“

„Dejte ho sem,“ řekl Fenner a pokročil dopředu. „Ukažte, podívám se na něj.“

Popadl jsem ho za paži a otočil ho. „Nač to protahovat? Můžete být, jak chcete silný a statečný, tři bychom vás dokázali udržet, a paní vám zatím prohledá kapsy. Ušetříme si čas a námahu, strejdo. Možná, že vám ji podstrčili, když jste se nekoukal.“

Byl tak zarputile odhodlaný a bojovný, že než se vzdal, zvedl oči až do výše mých kolen. Pak je znova sklopil, jeho ruka zabloudila do kapsy kalhot a vynořila se s do tuha stočeným svitkem mezi prsty. Vzal jsem si ho a rozmotal tak, že jsem viděl padesátidolarovku, dvě dvacetidolarovky a desetidolarovku, a zase mu svitek vrátil. Teď poprvé a naposledy zvedl oči výš; zadívaly se ve zmateném údivu do mých.

„Vemte si je a padejte,“ vyzval jsem ho. „Chtěl jsem se jen podívat. Moment!“ Vzal jsem máti klíč a podal mu ho taky. „Už ho nikomu nepůjčujte bez toho, abyste mi předtím zavolal. Až půjdu pryč, zamknu to tu.“

Nevypravil ze sebe ani slovo. Toho ťulpasa ani nenapadlo zeptat se mě, jak se jmenuju.

Když byl pryč, Saul a já jsme se zase posadili. „Vidíte, jaké je s námi lehké pořízení, když se dozvíme pravdu,“ řekl jsem vlídně. „Takže teď víme, jak jste se dostali dovnitř. Proč jste přišli?“

Máti už měla odpověď nachystanou, protože věděla, že tenhle dotaz bude vznesen. „Jistě si vzpomínáte, že manžel si myslel, že Rony je komunista,“ začala.

Odpověděl jsem, že si vzpomínám.

„No, a my si ještě mysleli – tedy… potom, co nám pan Wolfe v pondělí odpoledne o něm pověděl… – to jsme si mysleli.“

„Kdo je to ‚my‘?“

„Můj syn a já. Mluvili jsme o tom, a bylo to pořád totéž. Dneska, když nám můj manžel řekl, že pan Wolfe nevěří tomu, co Webster napsal v tom svém prohlášení, a že by kolem toho mohly být další potíže, napadlo nás, že když sem zajdeme a najdeme něco, čím se prokáže, že Louis Rony byl komunista, a když to ukážeme panu Wolfovi, bude všechno v pořádku.“

„V pořádku proto, že pana Wolfa by pak přestalo zajímat, kdo a proč Ronyho zabil, kdyby šlo jen o to, že byl komunista – tak jste to myslela?“

„Samozřejmě – copak to nechápete?“

„Bereš to?“ zeptal jsem se Saula.

„Ani zadarmo,“ prohlásil Saul důrazně.

Přikývl jsem a otočil se k Jimmymu. „Proč k tomu taky něco nepřihodíte? Vaše máti se tady snaží a namáhá si mozek… Co byste nabídl vy?“

Jimmyho oči se pořád dívaly zle. Hleděly zpříma do mých. „Já myslím,“ prohlásil ponuře, „že jsem byl pitomec, když jsem se do toho takhle zamotal.“

„No, to jo. A dál?“

„Myslím, že jste nás dostal; čert aby vás vzal.“

„A dál?“

„Asi bychom vám měli říct pravdu. Když neřekneme –“

„Jimmy!“ Máti mu pevně sevřela rukáv. „Jimmy!“

Nevšímal si jí. „Když neřekneme, jenom si budete myslet, že je to kdovíco horšího. Zatáhl jste do toho jméno mojí sestry, naznačoval jste, že měla od tohohle bytu klíč. Nejradši bych vám ho nacpal do krku, a jednou to možná udělám, ale myslím, že vám musím říct pravdu. Napsala mu pár dopisů – ne takové, jak si myslíte –, ale máti i já jsme o nich věděli a nechtěli jsme, aby se nějak dostaly ven. Tak jsme si pro ně přišli.“

Máti pustila jeho rukáv a rozzářeně se na mě podívala. „Ano, tak je to!“ řekla naléhavě. „V těch dopisech nebylo nic špatného, ale byly – osobní. Rozumíte?“

Být Jimmym, uškrtil bych ji. Tak, jak to řekl on, se tomu dalo aspoň věřit, ale to, jak zděšeně ho oslovila, když řekl, že poví pravdu, a jak obrátila poté, co tu pravdu pověděl, stačilo, aby se člověk divil, že vůbec někdy dokázala přejít ve zdraví ulici. Na její rozzářený výraz jsem odpověděl kamennou tváří. Z výrazu Jimmyho očí jsem vyrozuměl, že i kdybych se dál pokoušel nějak ho víc skřípnout, sotva z něj ještě něco vymáčknu; kdyby snad přece jen nějaká naděje byla, musím dělat, že jejich pravdu přijímám. Takže můj kamenný výraz vystřídal úsměv plný pochopení.

„Kolik asi dopisů?“ zeptal jsem se.

„Přesně to nevím; asi tucet.“

Přikývl jsem. „Chápu, proč nechcete, aby se nějak dostaly ven, ať jsou, jak chtějí nevinné. Ale buď je zničil, nebo jsou někde jinde. Tady je nenajdete. S panem Panzerem jsme tu hledali nějaké papíry – nic, co by mělo něco společného s vaší sestrou nebo s vámi – a my hledat umíme. Zrovna jsme s tím byli hotovi, když jste přišli, a můžete mi věřit, že tady není jediný dopis od vaší sestry – natožpak tucet. Jestli chcete, abych vám to dal písemně a s podpisem, s radostí vyhovím.“

„Mohli jste je přehlédnout,“ namítl Jimmy.

„Vy jste je mohli přehlédnout,“ opravil jsem ho. „My ne.“

„A ty papíry, co jste hledali – našli jste je?“

„Ne.“

„Co to je za papíry?“

„Ale, jen něco, co potřebujeme k vyřízení jeho záležitostí.“

„Říkáte, že se netýkají – mé rodiny?“

„Pokud vím, tak vaší rodiny se nijak netýkají.“ Vstal jsem. „Takže to bychom měli. Odcházíte s prázdnou, a my taky. Mohl bych dodat, že nebudu mít důvod pana Sperlinga o tomhle informovat, protože už není naším klientem a protože si myslíte, že by ho to mohlo rozrušit.“

„To je od vás velmi hezké, Andy,“ prohlásila máti uznale. Vstala a přistoupila ke mně, aby si prohlédla můj obličej. „Tohle mě opravdu mrzí!“

„To nic,“ ujistil jsem ji. „Neměl jsem vás lekat. Za pár měsíců jsem v pořádku.“ Otočil jsem se. „Ten revolver nepotřebuješ, Saule, že ne?“

Saul ho vytáhl z kapsy, vyklepl si náboje do dlaně, přistoupil k Jimmymu a jeho majetek mu vrátil.

„A co kdybychom tu zůstali a ještě chvíli hledali, abychom měli ohledně těch dopisů jistotu?“ navrhla máti.

„Pojď už, prosím tě,“ odbyl ji hrubě Jimmy.

Oba odešli.

Zanedlouho jsme je se Saulem následovali. Cestou dolů ve výtahu se Saul zeptal: „Pasovalo z toho vůbec něco?“

„Mně ne. A tobě?“

„Kdepak. Měl jsem se co držet, abych se nesmál.“

„Myslíš, že jsme to měli ještě zkoušet?“

Zavrtěl hlavou. „Už se z něj nedalo nic víc vytáhnout. Viděls ty jeho oči. A tu čelist.“

Před odchodem jsem ještě zašel do koupelny podívat znova na svůj obličej; byl na něj teda pohled. Ale krev přestala téci, a když na mě lidi zírají, vůbec mi to nevadí, hlavně když to jsou přitažlivé ženy mezi osmnácti a třiceti lety. V téhle části města jsem měl ještě jednu pochůzku. Saul šel se mnou, protože tu byla neurčitá možnost, že by mohl být něco platný. Jít s ním je vždycky zážitek, protože člověk ví, že je jedním z lidí, kteří jsou svědky pozoruhodného výkonu; na Saula se podíváte a vidíte prostě chlapíka jen tak si vykračujícího po chodníku, ale můžu poctivě tvrdit, že kdybyste mu kohokoli z těch lidí třeba za měsíc ukázali a zeptali se, jestli ho už někdy potkal, netrvalo by mu ani pět vteřin a odpověděl by: „Ano, akorát jednou, v úterý dvaadvacátého června na Madison avenue mezi Devětatřicátou a Čtyřicátou ulicí.“ Kam se na něj hrabu.

Jak se ukázalo, při té pochůzce ho zapotřebí nebylo. Z informační tabule na stěně mramorem obložené haly jsme se dověděli, že kanceláře Murphyho, Kearfota a Ronyho jsou v osmadvacátém poschodí; vyjeli jsme tam rychlovýtahem. Kanceláře byly v apartmá směrem do ulice a vládla tu všude hierarchie jako v úle. Stačil jediný pohled, abych pochopil, že si musím znova promyslet, jak na věc jít, protože tohle uspořádání jsem nečekal. Recepční, věkem už za hranicí, která mě zajímala, přesto vypadala velmi zdatně; řekl jsem jí, že chci navštívit jednoho člena firmy, sdělil jí své jméno a šel si sednout vedle Saula na koženou pohovku, která už poznala tisíce zadků. Zanedlouho přišla další ženská; krásně se k té recepční hodila, byla jen ještě starší. Odvedla mě halou do rohové místnosti se čtyřmi velkými dvoudílnými okny.

Mohutný, širokoramenný chlap s bílými vlasy a hluboko posazenýma modrýma očima, sedící za stolem ještě větším, než má Wolfe, vstal a potřásl si se mnou rukou.

„Archie Goodwin?“ zaburácel srdečně, jako kdyby na tuhle příležitost čekal celé roky. „Z kanceláře pana Wolfa? Těší mě. Já jsem Aloysius Murphy. Čím mohu posloužit?“

Protože jsem recepční řekl jenom svoje jméno, cítil jsem se jako slavný člověk. „Nevím,“ sdělil jsem mu a posadil se. „Řekl bych, že nemůžete posloužit ničím.“

„Pokusím se.“ Otevřel zásuvku. „Vezmete si doutník?“

„Ne, děkuju. Pana Wolfa zajímá smrt vašeho mladšího společníka, Louise Ronyho.“

„Ano, pravda.“ Úsměv na uvítanou vmžiku přešel v obřadný výraz hlubokého zármutku. „Vynikající životní dráha, surově přervaná ve chvíli, kdy spěla k rozkvětu.“

Tohleto mi spíš znělo jako Konfuciův výrok, ale nešířil jsem se o tom. „Je to hanba,“ souhlasil jsem. „Pan Wolfe zastává teorii, že někdo možná drží pravdu pod pokličkou.“

„Tohle vím. Velmi zajímavá teorie.“

„Jo; tak trochu chce pod tu pokličku nakouknout. No, budu upřímný. Pan Wolfe si myslí, že v Ronyho kanceláři by mohlo být něco – nějaké papíry, cokoli –, co by mu pomohlo, třebas náznakem. Napadlo ho, že bych se sem mohl zajít podívat. Například kdyby tu Rony měl dvě kanceláře a v jedné byla stenografka, tak že bych ji přepadnul a složil – asi bych jí vrazil do úst roubík a svázal ji –, a kdyby tam byl trezor, vrážel bych jí pod nehty špendlíky, až by mi prozradila kód – a udělal bych tak kus pořádné práce. Vzal jsem si s sebou jednoho člověka na pomoc, ale i kdybychom byli dva, nevím, jak bychom dokázali –“

Přestal jsem mluvit, protože Murphy se smál tak hlasitě, že mě dozajista nemohl slyšet. Člověk by řekl, že jsem proslavený komik, který konečně přišel na nový fór. Když jsem si myslel, že už mě uslyší, skromně jsem podotkl: „Takovéhle uznání si nezasloužím.“

Murphyho řehot přešel do pochechtávání. „Vás jsem měl potkat už dávno,“ prohlásil. „To jsem teda o něco přišel. Povím vám jedno, Archie – a můžete to vyřídit i Wolfovi: s námi tady můžete počítat – s námi všemi –, že pro vás uděláme všechno, co potřebujete.“ Rozmáchlým gestem ukázal kolem. „Je to tu celé vaše. Špendlíky nám nikam zarážet nebudete muset. Louisova sekretářka – vlastně my všichni – vám všecko ukáže. Uděláme cokoli, abychom vám pomohli dobrat se pravdy. Pro člověka pevných zásad je pravda vším. Kdo vám tak podrápal obličej?“

Už mi šel na nervy. Byl tak rád, že jsem za ním přišel, a tak dychtivý pomoci, že jsem potřeboval celých pět minut, než jsem se od něj utrhl a vypadl z jeho kanceláře, ale nakonec se mi to povedlo.

Vyšel jsem zpátky do přijímací haly, pokynul Saulovi, a sotva jsme byli z apartmá venku, sdělil jsem mu; „Zabili toho nepravého společníka firmy. Ve srovnání s Aloysiem Murphym byl Rony úplné lilium.“

XVI.

Snímky vyšly docela pěkně. Wolfe mě vyzval, abych dal od každého udělat čtyři kopie, takže jich byla slušná kupa. Toho večera, když jsme si se Saulem sedli v kanceláři a třídili je, se mi zdálo, že snímků s Madeline je víc, než na kolik jsem si vzpomínal, že bych byl dělal; většinu z nich jsem dával stranou mimo hromádku, kterou jsme chystali pro Wolfa. Byly tu tři dobré s Ronym – jeden přímo zpředu, jeden z tříčtvrtečního úhlu a jeden z profilu – a jeden ze snímků členské legitimace byl takový, že na něj člověk mohl být doslova pyšný. Už jen tenhle jediný by mi zajistil práci pro Life. Webster Kane nebyl fotogenický, zato Paul Emerson ano. Když jsem fotografie kladl Wolfovi na stůl, o té vynikající jsem se v příslušném smyslu zmínil. Jen něco zamručel. Zeptal jsem se, jestli chce slyšet hlášení o tom, jak jsme odpoledne pořídili; odpověděl, že si nejdřív projde snímky.

Jednou z příčin, proč se moje hlášení odložilo, byl Paul Emerson. Se Saulem jsme se vrátili do kanceláře krátce po šesté, ale Wolfův rozvrh byl silně narušen onou naléhavou událostí v podstřeší a dolů se vrátil až v 6:28. Vešel rázně do kanceláře, pustil rádio, naladil stanici, kterou v tuhle dobu poslouchá, zamířil ke svému křeslu za stolem a s pevně sevřenými rty se posadil.

Odvysílali reklamu, pak úvod k dalšímu hlášení, a nato se ozval Emersonův zakyslý baryton.

~

V takovémto příjemném červnovém večeru není nic potěšitelného, musím-li oznámit, že vyznavači idejí se zase začínají ozývat – ale ti se ozývají pořád; jistě, s vyznavači idejí můžete vždycky počítat. Jeden z nich měl včera večer projev v Bostonu, a jestli vám ještě něco zbylo z minulé výplaty, schovejte to pod slamník. Chce, abychom nejenom krmili a oblékali každého na zeměkouli, ale abychom ho taky vzdělávali…

~

Zatímco Emerson hovořil, část mé vzdělané mysli sledovala Wolfův obličej. Jeho rty, už zpočátku sevřené, se svíraly víc a víc, až se změnily v tenkou rovnou čárku, a tváře nadul tak, že vypadaly jako plastická mapa. Až napětí dosáhne určitého bodu, rty se rozevřou se zvukem podobným lupnutí, Wolfe si prudce odfoukne a v příštím okamžiku se jeho rty zase sevřou a celé to začne znova. Kdysi jsem zkoušel svoje pozorovací schopnosti tak, že jsem se snažil vystihnout zlomek vteřiny, kdy k tomu lupnutí dojde.

Po několika minutách se Emerson pustil do dalšího ze svých oblíbených cílů.

~

… říkají si Světoví federalisté, tenhle spolek amatérských státníků, a chtějí, abychom se vzdali jediného, co nám ještě zbývá – práva na to, abychom sami rozhodovali o svých záležitostech. Myslí si, že by bylo pěkné, kdybychom museli kdejakou nulu a kdejakého směšného pitomečka žádat o dovolení, když si chceme přestěhovat nábytek, nebo dokonce nechat ho tam, kde je…

~

Lupnutí Wolfových rtů jsem předvídal s přesností tří vteřin, a to docela odpovídalo situaci; nemohl jsem čekat, že se strefím úplně přesně. Emerson tohle téma nějakou dobu rozebíral a pak zabouřilo finále. Vždycky končil tím, že se obul do nějaké osobnosti, jejíž hlava dočasně vyčnívala z davu.

~

Nu, přátelé a spoluobčané, jistý takzvaný génius zase začal řádit přímo zde v New Yorku, kde žiju jen proto, že musím. Možná, že jste o tomhle tlustém fantastickém tvorovi slyšeli; je znám pod dobrým starým americkým jménem Nero Wolfe. Těsně předtím, než jsem k vám začal hovořit, jsme sem do studia dostali tiskové prohlášení od advokátní firmy – firmy, která teď má o jednoho společníka méně, protože ten společník, jménem Louis Rony, zahynul v pondělí v noci při automobilové nehodě. Úřady událost pečlivě a důkladně prošetřily a není pochyb o tom, že šlo o nehodu, ani o tom, kdo ji zavinil. Úřadům je o ní vše známo a veřejnosti – tím myslím vás – taky.

Ale tenhle takzvaný génius ví víc než všichni ostatní dohromady – jako obvykle. Protože k téhle politováníhodné nehodě došlo na pozemku významného občana – člověka, kterého mám čest znát jakožto přítele a velkého Američana –, znamenalo to příliš dobrou příležitost, než aby si ji tento génius nechal ujít a aby nezískal lacinou publicitu. V tiskovém prohlášení oné advokátní firmy se praví, že Nero Wolfe má v úmyslu pokračovat ve vyšetřování Ronyho smrti, dokud nezjistí pravdu. Jak se vám to zamlouvá? Co si myslíte o tomhle bezostyšném zneužití justičního systému ve svobodné zemi, jako je ta naše? Můžu-li si dovolit vyslovit svůj osobní názor, myslím, že bychom se v naší Americe docela dobře bez podobného génia obešli.

Mezi čtyřnohými tvory existuje jistý živočich, který ani nepracuje, aby získal potravu, ani o ni nebojuje. Veverka si musí obstarat své oříšky a žaludy, šelma si obstará a těžce vybojuje svou kořist. Tenhle živočich se plíží vysokou travou mezi stromy a balvany a vyhledává ty, které postihlo neštěstí a ty, kdo trpí. Jaký to je život! Jaká potrava, požírat nešťastníky! Jaké máme štěstí, že takového příživníka nacházíme jen mezi zvířaty!

Přátelé a spoluobčané, měl bych se možná za toto odbočení do živočišné říše omluvit. Teď se na deset dní loučím. Zítra, a po zbytek mé dovolené, se s vámi bude místo mě zase setkávat Robert Burr. Dnes jsem musel do města a pokušení jít do studia a oslovit vás bylo příliš silné. Nyní promluví pan Griswold za mého sponzora.

~

Další hlas, srdečný a prosluněný tak jako Emersonův byl zakyslý, nám začal líčit, co pro velikost Ameriky vykonala důlní společnost Continental Mines Corporation. Vstal jsem, šel k rádiu a vypnul ho.

„Doufám, že ví, jak se vaše jméno správně píše,“ poznamenal jsem k Wolfovi. „Kdo by to byl řekl? Všechnu tuhle práci uprostřed dovolené si dal jen proto, aby si do vás dloubnul. Že bychom mu napsali děkovný dopis?“

Žádná odpověď. Teď očividně nebyla doba na to, ptát se, jestli chce slyšet naše hlášení o odpoledni, tak jsem se teda neptal. A jak jsem řekl, Wolfe se rozhodl, že si později, po večeři, nejdřív projde snímky.

Líbily se mu tak, že mi v podstatě navrhl, abych nechal práce detektiva a dal se na fotografování. V souboru, který jsem mu položil na stůl, bylo osmatřicet různých snímků. Devět z nich vyřadil, šest uložil do horní zásuvky a požádal o všechny čtyři kopie zbývajících třiadvaceti. Když jsme je se Saulem shromažďovali, všimli jsme si, že žádnému z nich nedává výrazně přednost; všichni členové rodiny i hosté byli zastoupeni rovnoměrně, a samozřejmě, že mezi kopiemi byl i snímek členské legitimace. Pak se všechny musely na rubu označit a dát jednotlivě do obálek, také označených. Wolfe je stáhl gumovou páskou a uložil do horní zásuvky.

Hlášení se muselo zase odložit, tentokrát kvůli příchodu doktora Vollmera. Wolfe mu nabídl láhev piva; doktor přijal, jako vždycky, když večer přijde. Fritz mu ji donesl, doktor si svlažil hrdlo a mohl začít s vyprávěním. Přijetí ve White Plains nebylo ani vřelé, ani chladné, jen věcné, a poté, co jeden z asistentů okresního státního zástupce zatelefonoval Wolfovi, zavedl doktora do márnice. To, co doktor zjistil, mohly být nanejvýš jen dohady. Kola automobilu narazila na páté žebro a jediná známka poranění horní části těla byla odřenina po straně hlavy nad uchem. To, co se stalo s Ronyho boky a nohama, prokazovalo, že se ocitly pod autem, takže hlava i ramena musely ležet mimo kola. Bylo možné, že odřenina na hlavě pocházela od štěrku na cestě, ale bylo taky možné, že byl něčím udeřen a ztratil vědomí předtím, než na něj auto najelo. Pokud se tak stalo, použitý nástroj neměl žádné ostré hrany ani malou plochu, jako třeba kladivo nebo montážní klíč, ale ani plochu hladkou, jako třeba baseballová pálka. Nástroj to byl tupý, drsný a těžký.

Wolfe vraštil čelo. „Co třeba golfová hůl?“

„Neřekl bych.“

„Tenisová raketa?“

„Ta není tak těžká.“

„Kus železné trubky?“

„Ne. Ta je moc hladká.“

„Kus větve ze stromu, s pahýly větviček?“

„Ta by odpovídala dokonale, být dost těžká.“ Vollmer polkl trochu piva.

„Samozřejmě, měl jsem jen lupu. Nějaký důkaz by se mohl najít, kdybych dal vlasy a kůži hlavy pod mikroskop. Asistentovi státního zástupce jsem to navrhl, ale nejevil žádné nadšení. Kdyby se byla naskytla možnost kousek si odříznout, vzal bych si ho domů, ale nespustil ze mě oči. Tím to končí, protože mrtvolu už připravovali k pohřbení.“

„Byla lebka prasklá?“

„Ne. Byla nedotčená. Soudního lékaře to očividně zajímalo taky. Kůže na hlavě byla stažená a vrácená zpátky.“

„Na to, že někdo pravděpodobně Ronyho udeřil předtím, než ho přejelo auto, byste přísahat nemohl?“

„Žádné ‚pravděpodobně‘. Mohl bych přísahat na to, že Rony do hlavy udeřen byl, a to zřejmě, dokud ještě stál vzpřímeně – to jsem při prohlídce zjistit mohl.“

„Zatraceně,“ zabrumlal Wolfe zklamaně. „Doufal jsem, že se věci zjednoduší, když ty lidi tam donutím, aby něco dělali. Vynasnažil jste se, doktore, a jsem vám vděčný.“ Otočil se k Saulovi. „Saule, Archie vám dal tuhle večer do úschovy nějaké peníze, že?“

„Ano, pane.“

„Máte je s sebou?“

„Ano, pane.“

„Prosím, dejte je doktoru Vollmerovi.“

Saul vytáhl z kapsy obálku, z ní vyňal několik složených bankovek, přistoupil k Vollmerovi a podával mu je.

Doktor zůstal udiveně koukat. „Za co to je?“ zeptal se Wolfa.

„Za dnešek odpoledne. Doufám, že to je dost.“

„Ale – pošlu vám účet, jako obyčejně.“

„Jestli radši účet – zajisté. Ale dovolíte-li, rád bych, kdybyste přijal mé ujištění, že je obzvlášť případné zaplatit vám právě těmihle penězi za to, že jste prohlédl hlavu pana Ronyho ve snaze zjistit pravdu o jeho smrti. Prosím, vyhovte tomuhle mému rozmaru, pokud se nějak nedotknu vašeho přesvědčení. Je to dost?“

Doktor bankovky narovnal a podíval se na ně. „Ale to je moc!“

„Nechte si je. Je správné, aby to byly právě tyhle peníze; všechny.“

Doktor si je zastrčil do kapsy. „Díky. Pořád to tajnůstkaření.“ Zvedl svou sklenici s pivem. „Jen co dopiju, Archie, podívám se na ten váš obličej. Já věděl, že jednou půjdete na věc moc rychle.“

Odpověděl jsem, jak se slušelo.

Když odešel, konečně jsem podal zprávu o tom, co jsme se Saulem dělali. Wolfe si opřel záda a naslouchal až do konce, aniž mě přerušil. Mezitím dorazili Fred Durkin a Orrie Cather; Fritz je vpustil dovnitř, já jim pokynul, aby si sedli, a pokračoval jsem v hlášení. Když jsem vysvětloval a zdůvodňoval svou malou snahu dostat z těch dvou něco lepšího než Jimmyho popletenou povídačku o dopisech potom, co mu s ní máti tak zamíchala, Wolfe souhlasně přikývl, a když jsem vysvětloval, proč jsem z advokátní kanceláře Murphy, Kearfot a Rony odešel, aniž bych se vůbec pokusil nakouknout aspoň do koše na papír, přikývl znovu. Jedním z důvodů, proč pro něj rád pracuju, je ten, že mě nikdy nesjíždí, když nejednám tak, jak by jednal on. Ví, co dovedu, a to je všecko, co očekává; ale to ovšem taky potom očekává.

Na konci svého líčení jsem ještě dodal: „Jestli můžu něco navrhnout – co kdyby se některý z hochů podíval, kde byl Aloysius Murphy v pondělí večer v devět třicet? Já bych se toho rád ujal dobrovolně. Vsadím se, že on je některý z těch D, a jestli Ronyho nezabil, měli bychom to na něj aspoň hodit. Škoda, že jste ho neviděl.“

Wolfe zamručel. „No, promarněné odpoledne to nebylo. Tu členskou legitimaci jste ovšem nenašli.“

„Jo, napadlo mě, že tohle vám z toho vyplyne.“

„A setkali jste se s paní Sperlingovou a jejím synem. Jak moc jste si jistý, že to s těmi dopisy si vymyslel?“

Pokrčil jsem rameny. „No, slyšel jste, jak jsem to setkání popsal.“

„A vy, Saule?“

„Já souhlasím s Archiem, pane.“

„Takže tím je to vyřízené.“ Wolfe vzdychl. „Tohle je teda pěkná kaše.“ Pohlédl na Freda a Orrieho. „Pojďte blíž, ano? Něco vám všem povím.“

Fred s Orriem se hnuli společně, ale ne stejně; Fred je o něco mohutnější než Orrie, a pokud vůbec něco dělá – mluví, chodí nebo pro něco sahá –, člověk vždycky čeká, že zakopne nebo se zamotá, ale to se mu nikdy nestane, a sledovat umí líp než kdokoli jiný, kromě Saula, a to nikdy nedokážu pochopit. Fred se pohybuje jako medvěd, zato Orrie jako kočka. Orrieho silnou stránkou je, že z lidí dokáže dostat, co se potřebuje dovědět. Není to ani tak otázkami, které klade. Vlastně není při vyslýchání nijak dobrý; je to prostě jen tím, jak se na lidi dívá. Něco v něm lidi nutí, aby se mu svěřovali.

Wolfe se na vás čtyři zadíval a promluvil.

„Jak jsem řekl, jsme v kaši. Člověk, kterého jsme sledovali, byl zabit, a já si myslím, že byl zavražděn. Byl to člověk pohybující se mimo zákon a mizera, a já mu nic nedlužím. Ale okolnosti, které bych raději neprozrazoval, mě zavazují vyšetřit, kdo ho zabil a proč, a pokud to byla vražda, získat uspokojivé důkazy. Můžeme zjistit, že vrah je někdo, kdo si podle ustálených zvyklostí zaslouží žít do té míry, do jaké si pan Rony zasloužil umřít. S tím ale nemůžu nic dělat; najít se musí. To, jestli musí být také odhalen před veřejností, už nevím. Na tu otázku odpovím, až před ni budu postaven, a to se stane jedině, až budu stát i před vrahem.“

Wolfe otočil ruce dlaněmi vzhůru. „Proč vás o tomhle poučuju? Protože potřebuju vaši pomoc, a přijmu ji jen za podmínek, které určím já. Když se mnou budete na tomhle pracovat, a když nalezneme to, co hledáme – vraha – spolu s potřebnými důkazy, každý z vás bude vědět všechno, co já, nebo aspoň tolik, abyste si mohli osobovat právo rozhodnout, co dělat dál. S tím ale nebudu souhlasit. To právo si vyhrazuju pouze pro sebe. Já jediný rozhodnu, jestli bude odhalen, a když se rozhodnu, že ne, budu očekávat, že se se mnou ztotožníte, a v tom případě budete zavázáni neříct ani neudělat nic v rozporu s mým rozhodnutím. Budete muset držet jazyk za zuby, a to je břemeno, které není snadné na sebe vzít. Takže než se dostaneme příliš daleko, dávám vám možnost zůstat mimo.“

Stiskl tlačítko na stole. „Já si vypiju pivo, a vy si to zatím rozmyslete. Vezmete si taky?“

Protože tohle byla po dlouhé době naše první porada, které jsme se zúčastnili všichni čtyři a Wolfe, řekl jsem si, že musí být, jak se patří; šel jsem tedy do kuchyně a tam pracoval společně s Fritzem. Nebylo to nic přepychového – bourbon se sodou pro Saula, gin s tonikem pro Orrieho a mě a pivo pro Freda Durkina a Wolfa. Fred pije jen čistou žitnou, ale nikdy jsem mu nedokázal vymluvit jeho přesvědčení, že by Wolfa urazil, kdyby si pivo nevzal, když mu bylo nabídnuto. Takže když jsme se my ostatní posadili a každý si užíval toho, co mu chutnalo, Fred usrkával to, co jsem ho často slyšel nazývat břečkou.

Protože se od ostatních čekalo, že se budou rozmýšlet, snažili se vypadat přemýšlivě; já zatím taktně seznamoval Wolfa s několika vedlejšími podrobnostmi z odpoledne, jako byla třeba láhev skotské v Ronyho stole. To ale bylo moc na Saula, který nesnáší, když se věci oddalují. Měl dopito do poloviny; teď zvedl sklenici, dopil do dna, postavil ji a oslovil Wolfa.

„K tomu, co jste říkal: jestli chcete, abych na tomhle pracoval, jediné, co čekám, je, že dostanu zaplaceno. Když pro vás budu něco mít, tak je to vaše. A můj jazyk nepotřebuje žádné zvláštní úmluvy, aby se držel za zuby.“

Wolfe přikývl. „Já vím, že jste diskrétní, Saule. To jste vy všichni. Ale tentokrát to, co pro mě budete mít, může být důkaz, který, když se použije, usvědčí vraha; a je tu možnost, že použit nebude. To by byla náročná situace.“

„Ano, pane. Zmáknu ji docela dobře. Když na ni budete stačit vy, tak já taky.“

„Co je zase tohle, sakra?“ vyhrkl Fred. „Nějak mi to nedochází. Co si myslíte – že si plácneme s policajty?“

„To nemyslí,“ utrhl se na něj Orrie. „Přece ví, jak policajty milujeme. Asi jsi nikdy neslyšel nic o tom, co to je mít svědomí.“

„To ne. Vyprávěj mi o tom.“

„To nemůžu; jsem moc složitá osobnost, než abych nějaké měl, a ty jsi na to zase moc primitivní.“

„Takže je po problému.“

„To teda je.“ Orrie zvedl sklenici. „Připíjím na zločin, pane Wolfe. Je po problému,“ uzavřel a napil se.

Wolfe si nalil pivo. „Dobrá; takže teď víte, jak to vypadá. Ta situace, kterou jsem popisoval, nemusí nastat, ale musí se předvídat. Takže si rozumíme a můžeme pokračovat. Když nebudeme mít štěstí, celá věc se potáhne třeba celé týdny. Ten šikovný tah pana Sperlinga, že přemluvil člověka s jistým postavením – ne nějakého šoféra nebo některého ze svých zaměstnanců –, aby podepsal to zatracené prohlášení, nám to celé hodně ztížil. Je tu jedna možnost, kterou dám prozkoumat odborníkem – k tomu není žádný z vás vybaven –, ale mezitím se musíme podívat na to, co můžeme zjistit sami. Archie, povězte Fredovi něco o těch lidech, kteří tam pracují. O všech.“

Učinil jsem tak a jména jsem mu napsal na stroji. Kdybych byl svůj víkend ve Stony Acres strávil čistě společensky, nemohl bych mu dát úplný seznam, od sluhy až po třetího zahradníkova pomocníka, ale během pondělního večera a úterního dopoledne jsem se toho dověděl dost. Všechny jsem je Fredovi líčil a on si vpisoval do seznamu poznámky.

„Zaslouží si některý z nich zvláštní pozornost?“ zeptal se Wolfa.

„Ne. Do toho domu nechoďte. Začněte od Chappaquy, ve vesnici, všude, kde narazíte na nějakou spojitost. Víme tohle: v sobotu večer někdo z domu dal panu Ronymu do pití uspávací prostředek, a předpokládáme, že někdo si přál, aby Rony zemřel – tolik, že se rozhodl tomu napomoci. Když uvnitř skupiny lidí panuje takováhle silná zášť, často se objeví nějaké náznaky – služebnictvo třeba něco zaslechne nebo si něčeho všimne. Víc vám nepovím.“

„Za co se mám v Chappaqui vydávat?“

„Za co budete chtít. Třeba ať se vám něco porouchá na autě, něco, co se nedá hned tak opravit, a nechte auto odtáhnout do opravny. Je v Chappaqui opravna, Archie?“

„Je, pane.“

„To bude stačit.“ Wolfe dopil pivo a otřel si rty kapesníkem. „A teď Saul. Vy jste se dneska odpoledne setkal s mladým Sperlingem.“

„Ano, pane. Archie nás představil.“

„Potřebujeme vědět, co on a jeho matka v Ronyho bytě hledali. Téměř určitě to byl nějaký papír, protože hledali v knihách, a pravděpodobně něco, týkající se nějaké Ronyho výhrůžky mladému Sperlingovi nebo jeho matce. Takový předpoklad je nabíledni, dokonce snad je až otřepaný, ale věci se stávají otřepanými jen tím, že se stávají často. Okolnosti jsou jasné; před měsícem paní Sperlingová obrátila a znovu dovolila, aby Rony opět docházel do domu coby přítel její dcery, a v téže době se změnil i synův postoj. Mohla to způsobit nějaká výhrůžka, zvlášť proto, že hlavní námitka proti panu Ronymu vycházela z pouhé domněnky pana Sperlinga. Ale v pondělí odpoledne se všichni dověděli něco, co pana Ronyho očernilo tak, že se stal nepřijatelným. Ale ta výhrůžka tu stále byla. Sám vidíte, na co to ukazuje.“

„Co ho očernilo?“ zeptal se Saul.

Wolfe zavrtěl hlavou. „Tohle vás asi nemusí zajímat, aspoň ne teď. Potřebujeme vědět, o jakou výhrůžku šlo, pokud nějaká byla. To je úkol pro vás a Orrieho; na vás zde připadá hlavní práce. Budete pátrat tady v New Yorku, všechno ukazuje spíš na syna než na matku, takže začněte u něj – jeho společníci, zvyky –, ale o tom vás nemusím poučovat. Je to stejně běžné pátrání jako Fredovo, jen snad slibnější. Zprávy mi podávejte jako obvykle.“

Tím porada skončila. Fred dopil pivo; nechtěl Wolfa urazit tím, že by nějaké nechal. Šel jsem jim do trezoru pro peníze; vzal jsem je ze zásuvky s hotovostí, na příspěvek od našeho nejnovějšího klienta jsem nechtěl sahat. Fred měl ještě pár otázek a dostal na ně odpověď, já pak šel všechny pustit ven.

Když jsem se vrátil do kanceláře, Fritz už tam byl a sklízel sklenice a láhve. Zastavil jsem se a zívl.

„Sedněte si,“ vyzval mě Wolfe popuzeně.

„Nemusíte si zlost vylévat zrovna na mně!“ ohradil jsem se a uposlechl. „Nemůžu za to, že jste génius, jak říká Paul Emerson, ale nejlepší, co můžete udělat, je poštvat Freda na služebnictvo a Saula s Orriem poslat pátrat do nějaké díry. Bůh je mi svědkem, že nemám žádný chytřejší návrh, ale já ovšem nejsem génius. Tak co jsem prošvihnul? Je to Aloysius Murphy? Nebo Emerson?“

Wolfe zamručel: „Ostatní mi na mou otázku odpověděli; vy ne.“

„Blbost. Na tom vrahovi, jestli nějaký existuje, mě netrápí to, co s ním uděláte, až ho dostanete, ale jestli ho chcete dostat. Když ho dostanete, je váš. Postarejte se mu o dva tisíce voltů nebo o vyznamenání za zásluhy – jak chcete. Budete potřebovat mou pomoc?“

„Ano, ale můžete být diskvalifikován. Minulý týden jsem vám řekl, abyste navázal osobní vztah.“

„Jo, to jste řekl. A já ho navázal.“

„Ale ne s tou správnou osobou. Rád bych využil výhody, dané vaší známostí se starší slečnou Sperlingovou, ale vy byste mohl cuknout. Mohl byste mít zábrany.“

„Díky za uznání. Záleželo by na tom, co za výhodu byste chtěl využít. Jestli mám jít po faktech, jdou ohledy stranou. Ona ví, že jsem detektiv, a taky ví, na které straně stojíme, takže to záleží na ní. Jestli se ukáže, že Ronyho zabila ona, pomůžu vám, až jí to vyznamenání budete připínat. Tak co po mně chcete?“

„Chci, abyste tam zítra dopoledne zajel.“

„Moc rád. A proč?“

Pověděl mi to.

XVII.

Jako všichni dobří řidiči ani já nemusím při jízdě mimo město zaměstnávat mozek, ale jen oči, uši a reflexy, takže když pracujeme na případu a já sedím za volantem a jedu po volné silnici, obyčejně v duchu řeším nějaký problém, jako kdybych se pokoušel zuby rozvazovat zapletené uzly. Když jsem ale onoho krásného červnového rána ujížděl po širokých silnicích k severu, musel jsem si pro svoje zuby najít něco jiného, protože v tomhle případě bych nerozeznal uzel třeba od koblihy. O žádnou hádanku nešlo, bylo to jen jako když člověk poslepu loví v pytlíku lístečky s čísly. Nechal jsem tedy myšlenky bloudit podle libosti a jen občas se soustředil na jedinou hádanku, která byla na dohled, a ta hádanka zněla: posílá mě sem Wolfe proto, že si myslí, že opravdu na něco přijdu, nebo jen proto, abych byl z cesty, až se bude radit s tím svým odborníkem? Nevěděl jsem. Měl jsem téměř jistotu, že tím odborníkem je pan Jones, se kterým jsem se nikdy nesměl setkat, ačkoli vím o dvou případech, kdy Wolfe jeho služeb využil. Pan Jones byl pouhým jménem, o kterém se Wolfe přede mnou jen tak letmo zmínil, když jsem zanášel položku do knihy výdajů.

Do telefonu jsem Madeline navrhl, že raději zaparkuju někde mimo vstup na pozemek; bude to taktnější a příhodnější. Sešli bychom se někde kus dál od domu; odpověděla, že kdyby mělo dojít na to, že by mě musela potají propašovávat dovnitř, pak bych radši měl zůstat venku. Nenaléhal jsem, protože mě můj úkol stejně do blízkosti domu přivede, a Sperling bude pryč, v kanceláři v New Yorku; pochyboval jsem, že Jimmy nebo máti zase spustí povyk, až mě spatří, protože teď už jsme se znali blíž. Takže jsem zabočil na příjezdovou cestu a jel k domu; zaparkoval jsem na prostranství za křovím, přesně na stejném místě jako minule.

Slunce svítilo a ptáci štěbetali, listí i květiny byly všechny na svých místech a Madeline byla na západní terase; měla na sobě bavlněné šaty s potiskem, velkými žlutými motýly. Vyšla mi v ústrety, ale tři metry přede mnou se zarazila a zírala.

„Panebože!“ vykřikla. „Přesně tohle jsem chtěla udělat já! Kterápak mě předběhla?“

„To se k tomu teda stavíš moc pěkně,“ prohlásil jsem ublíženě. „Bolí to.“

„Jistěže to bolí, proto to my ženy děláme.“ Přistoupila ke mně a prohlížela si mou tvář zblízka. „Moc dobře odvedená práce. Vypadáš fakt hrozně. Neměl by ses radši vrátit a přijít až tak za čtrnáct dní?“

„Ne, paní.“

„Kdo ti to udělal?“

„To bys koukala.“ Naklonil jsem hlavu na stranu a pošeptal jí do ucha: „Tvoje matka.“

Miloučce se zasmála. „Mohla by to zopakovat ještě na druhé straně, jestli se k ní přiblížíš. Měls vidět, jak se tvářila, když jsem jí řekla, že sem jedeš. Nedáš si něco k pití? Třeba kávu?“

„Ne, díky. Mám práci.“

„Tos říkal. Co je to s tou peněženkou?“

„Vlastně to není peněženka, ale pouzdro na legitimaci. Když má člověk na sobě letní oblečení, co nemá dost kapes, je s tím problém. Povídalas, že v domě se nenašlo, tak musí být někde venku. Jak jsme v pondělí v noci hledali tvou sestru, měl jsem ho v zadní kapse kalhot, nebo tam aspoň bylo, když jsme se za ní vypravili, a na to, že ho nemám, jsem při všem tom pozdvižení přišel teprve včera. Musím ho najít, protože v něm mám průkaz.“

„Řidičský?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Detektivní.“

„No jo, to je pravda, ty jsi přece detektiv. Dobrá, tak jdeme. Půjdeme tou samou cestou. Jak to pouzdro vypadá?“

Vodit ji s sebou nebylo součástí mého plánu. „Jsi anděl,“ sdělil jsem jí. „Jsi kapustička. V těch šatech mi připomínáš jednu holku, co jsem znal v páté třídě. Nedovolím, aby sis je zničila, až by ses někde prodírala houštím a hledala to pitomé pouzdro. Opusť mě, ale v myšlenkách zůstaň se mnou. Až ho najdu, jestli ho teda vůbec najdu, dám ti vědět.“

„Ani nápad.“ Usmívala se koutkem úst. „Vždycky jsem chtěla nějakému detektivovi pomáhat při hledání, zvlášť tobě. Tak pojď!“

Buď něco tušila, nebo třeba ne, ale v každém případě bylo jasné, že se rozhodla zůstat se mnou. Mohl jsem taky předstírat, že mi nic neudělá větší radost, takže jsem to předstíral.

„Jak vypadá?“ zeptala se znova, když jsme obešli dům a chystali se přejít trávník ke hranici pozemku.

Protože v té chvíli si pouzdro hovělo v mé náprsní kapse, nejjednodušší by bylo ukázat jí ho, ale za daných okolností jsem ho raději popsal. Je z vepřovice, ztmavlé stářím, deset krát patnáct centimetrů. V trávě ho nebude vidět. Dohadovali jsme se, kudy jsme tím křovím šli, a já ji nechal vyhrát. Nebylo ani tam, a jak jsem před sebou odstrkoval větve, jedna mě šlehla přes poraněnou tvář. Když jsme prošli brankou na travnaté prostranství, museli jsme zpomalit, protože tráva tu byla tak vysoká, že nějaké takové pouzdro na legitimaci by se v ní schovalo jako nic. Připadal jsem si hrozně pitomě, takhle tady kolem sebe kopat a odhrnovat stébla trávy, na hony daleko od místa, kde jsem chtěl být, ale teď mi nezbývalo než se držet své povídačky.

Konečně byla ta tráva za námi; prošli jsme cestou kolem hospodářských budov a prohlédli i vnitřek stodoly. Když jsme se zase od jihozápadu blížili z druhé strany k domu, tlačil jsem se doleva; Madeline namítala, že tudy jsme tenkrát nešli, ale já odpověděl, že jsem byl venku ještě jindy než na té společné noční výpravě. Nechala mě být a já se konečně dostal tam, kam jsem chtěl. Třicet kroků ode mě byl hustý hájek a hned za ním štěrkové prostranství, kde parkovalo moje auto. Jestli někdo vzal Ronyho něčím přes hlavu – třeba kusem větve s pahýly po větvičkách – předtím, než ho přejel, a jestli potom tu větev vzal do auta a ta větev v něm byla, když jel zpátky k domu auto zaparkovat, a jestli měl naspěch a větev musel zahodit, mohla dopadnout právě do toho hájku nebo nedaleko od něj. Ten chumel všech těch ‚jestli‘ ukazuje, jaký úkol mi Wolfe přidělil. Propátrávat okolí a hledat nějakou takovou zbraň je naprosto rozumný a běžný nápad, ale chtělo by to deset vycvičených lidí, kterým v hledání nic nepřekáží – určitě tedy ne hezkou mladou ženu v bavlněných šatech s potiskem, hledající pouzdro na legitimaci, ani rozeného hrdinu, předstírajícího, že dělá totéž.

Kdosi zavrčel cosi, co znělo jako ‚Dobrý den‘.

Byl to Paul Emerson. Blížil jsem se k okraji hájku, Madeline jenom kousek ode mě. Vzhlédl jsem; z Emersona byla vidět jen horní polovina, protože stál za autem a dolní polovinu zakrývala kapota. Pozdravil jsem taky, samozřejmě hodně zdrženlivě.

„Tohle není to samé auto,“ prohlásil.

„Pravdaže,“ souhlasil jsem. „Tamto byl sedan. Tohle je kabriolet. Jste všímavý. A copak – vám se víc líbil ten sedan?“

„Doufám, že máte od pana Sperlinga dovolení, abyste se tady potloukal?“ zeptal se řezavě.

„Jsem tu já, Paule,“ pronesla sladce Madeline. „Asi jste mě skrz ty stromy neviděl. Já se jmenuju Sperlingová.“

„Nepotloukám se tu,“ sdělil jsem mu. „Něco hledám.“

„Co?“

„Vás. Pan Wolfe mě posílá, abych vám blahopřál k tomu vašemu včerejšímu proslovu v rádiu. Od té doby si jeho telefon neodpočinul, pořád někdo volá, aby si ho najal. Nelehl byste si laskavě, že bych přes vás taky přejel?“

Emerson obešel zpředu auto a blížil se ke mně; já zatím vylezl z hájku ven. Na vzdálenost paže ode mě se zastavil; kolem nosu a v jednom koutku úst mu škubalo a provrtával mě očima.

„Při vysílám jsou určitá omezení,“ začal, „ale ta tady neplatí. Ten živočich, kterého jsem měl na mysli, je hyena. Ty čtyřnohé nejsou nikdy tlusté, ale ty dvounohé někdy ano. Váš šéf tlustý je. Vy ne.“

„Teď budu počítat do tří,“ řekl jsem. „Raz, dva, tři.“ Otevřenou dlaní jsem mu dal facku přes pravou tvář, a jak se zapotácel, narovnal jsem ho fackou přes levou. Ta druhá facka byla trochu silnější, ale vůbec ne prudká. Otočil jsem se a nijak spěšně odcházel mezi stromy. Když jsem jimi prošel na druhou stranu, Madeline se ke mně hned připojila.

„Nijak velký dojem jsi na mě teda neudělal,“ prohlásila hlasem, který se chtěl třást, ale netřásl. „Není to zrovna přeborník v boxu.“

Šel jsem dál. „Tyhle věci jsou relativní,“ vysvětloval jsem jí. „Když tvoje sestra nazvala pana Wolfa mrňavým hajzlíkem, ani jsem jí nepohrozil prstem, natož abych jí vrazil facku. Ale touze plácnout ho přes ten jeho výsměšný ksicht bych neodolal, ani kdyby neřekl vůbec nic a byl třeba poloviční. A mimochodem, nijak jsem ho nepoznamenal. Podívej, co udělala tvoje matka mně – a to jsem se jí nijak nepoškleboval.“

Nepřesvědčilo ji to. „Příště počkej, až u toho nebudu. A kdo tě doopravdy podrápal?“

„Paul Emerson. Jen jsem si s ním vyrovnal účty. Takhle to pouzdro nenajdeme nikdy, jestli mi nepomůžeš hledat.“

Za hodinu jsme seděli vedle sebe v trávě u potoka, kousek od můstku, a dohadovali se o obědě; Madelinin zdvořile prosazovaný názor byl, že není důvod, proč bych na něj nešel dovnitř, já byl proti. Obědvat s paní Sperlingovou a s Jimmym, které jsem přistihl při neoprávněném vniknutí, s Websterem Kanem, kterého Wolfe označil za lháře, a s Emersonem, kterému jsem právě uštědřil pár facek, mě ani trochu nelákalo. A kromě toho moje poslání zde teď vypadalo beznadějně. Propátral jsem celou oblast, jak jen to s mým doprovodem šlo – od domu po můstek a ještě kousek za ním; zbytek si budu moci prohlédnout cestou odtud.

Madeline kousala do stébla trávy; zuby měla bílé, pravidelné, ale přitom nijak nápadné. „Jsem unavená a mám hlad,“ prohlásila. „Domů mě budeš muset odnést.“

„Tak jo.“ Vstal jsem. „Jestli z toho začnu nějak rychle a zhluboka dýchat, tak si to nevykládej špatně.“

„Budu.“ Zaklonila hlavu a vzhlédla na mě. „Ale nemohl bys mi nejdřív říct, cos hledal? Snad nevěříš, že bych se tady s tebou celé dopoledne takhle honila a lapala po dechu, kdybych si myslela, že hledáš jen nějaké pouzdro na legitimaci?“

„Po dechu jsi nezalapala ani jednou. Co máš proti pouzdrům na legitimace?“

„Nic.“ Vyplivla stéblo. „A taky nemám nic s očima. Copak jsem neviděla, co děláš? Vrháš se do míst, kde bys jakživ nemohl ztratit ani nějaké pouzdro, ani nic jiného. Když jsme šli dolů po břehu k potoku, čekala jsem, že začneš koukat i pod kameny.“ Mávla rukou. „Jsou jich tu tisíce. Můžeš se do toho pustit.“ Vyskočila a zatřepala sukní, aby si ji urovnala. „Ale nejdřív mě odneseš domů. A cestou mi povíš, cos hledal, nebo si z alba tu tvoji fotku vytrhnu.“

„Uzavřeme obchod,“ ustoupil jsem. „Já ti povím, co jsem hledal, a ty mi povíš, cos to měla v úterý odpoledne za nápad. Vzpomínáš, jak jsi říkala, žes v pondělí večer možná slyšela nebo viděla něco, co ti snad napovědělo, kdo tím mým autem mohl jet, ale nechtělas mi to říct, abys otci ušetřila peníze? Ten důvod už padl, tak mi to teď už můžeš říct, ne?“

Usmála se na mě. „Ty jen tak nepovolíš, co? Ovšemže ti to řeknu. Viděla jsem na terase Webstera Kana, a jestli tím autem nejel on sám, napadlo mě, že on mohl někoho vidět, jak k němu jde nebo se od něj vrací.“

„To neberu. Zkus něco jiného.“

„Ale tohleto tě přece zajímá?“

„Jistě, tohle ano. Je to klika, že to prohlášení podepsal zrovna Kane. Máš štěstí. Já tě asi uškrtím. Budu počítat do tří. Raz, dva –“

Madeline se rozběhla vzhůru po břehu a počkala na mě nahoře. Cestou zpátky k příjezdové cestě mě odbývala sžíravými poznámkami, protože jsem pořád trval na tom, že jsem přišel jedině proto, abych našel pouzdro na legitimaci, ale když jsme došli na prostranství, kde jsem nechal auto, a já otevřel dveře, nechala toho a skončila stejnými slovy, kterými mě uvítala. Přistoupila ke mně, jemně přejela konečkem prstu po škrábanci a zeptala se: „Kdo ti to udělal, Archie? Já jsem žárlivá!“

„Jednou se to dovíš,“ odpověděl jsem, nasedl a stiskl startér. „Povím ti všechno, od samého začátku.“

„Fakt? Slibuješ?“

„Ano, paní.“ S tím slibem jsem odjel.

Projížděl jsem zatáčkami a v myšlenkách se zabýval několika věcmi najednou. Jedna z nich bylo něco, co mi nasadila do hlavy žena. Byl jsem s Madeline tři hodiny, ale ona se nepokusila třebas jedinou otázkou vyzvědět, co Wolfe chystá. To si zasloužilo pozornost, a já si udělal v duchu poznámku do sloupce ‚resty‘. Další věcí bylo ověření okolnosti, na kterou mě Wolfe upozornil. Potok nadělal dost hluku; sice takového, který si člověk uvědomí, jen když schválně poslouchá, ale přesto dost hlasitého, takže ten, kdo by byl jen šest metrů od můstku a šel téměř potmě nahoru po štěrkové cestě, by auto, sjíždějící po ní, nemusel slyšet dřív, než by do něj málem najelo. To bylo v souladu s přiznáním Webstera Kana a současně ovšem i krokem zpátky, ne dopředu, ale Wolfovi se to bude muset takhle říci.

Ale myšlenku, která se pořád drala v mých úvahách do popředí, vyvolala Madelinina poznámka, jak čekala, že budu koukat i pod kameny. Mělo mě to napadnout dřív, ale napadlo mě to aspoň teď, a protože nejsem tak předpojatý jako Wolfe, nad tipem od ženy neohrnuju nos. Vyjel jsem tedy na veřejnou silnici, auto zaparkoval na krajnici, ze skříňky na léky vytáhl lupu, vrátil se po příjezdové cestě k můstku a sešel po břehu dolů k potoku.

Opravdu – tisíce kamenů všech tvarů a velikostí, některé zčásti pod vodou, víc jich však bylo na kraji a na břehu. Zakroutil jsem hlavou; nápad to byl dokonalý, ale byl jsem na něj sám, a taky nejsem žádný odborník. Prohlížel jsem si kameny důkladněji. Ty, co ležely ve vodě, měly celý povrch hladký; vyčnívající části byly suché a světle zbarvené, ponořené zase tmavé a slizce kluzké. Ty, které ležely na břehu mimo dosah vody, byly taky celé hladké, suché a světle zbarvené, až po určitou hranici; nad ní se jejich vzhled měnil; povrch měly drsný a mnohem tmavší – šedavě zelený. Dělicí čáru samozřejmě tvořila výška hladiny na jaře, kdy potok stoupl.

Máš to dobré, říkal jsem si; udělals objev jako hrom, a teď je z tebe geolog. Stačí ještě strčit každý ten zatracený kámen pod lupu, a někdy tak kolem Svátku práce budeš mít co hlásit. Sarkasmus jsem nechal stranou a pátral dál. Postupoval jsem po kraji potoka, stoupal na kameny, až jsem byl pod můstkem; chvíli jsem tam stál a pak šel dál proti proudu, pryč od můstku. To už moje oči věděly, co od nich ten nápad vyžaduje, a nemusel jsem je na nic upozorňovat.

A tam byl, tři metry od můstku; ležel jen několik centimetrů od kraje vody, hověl si v hnízdečku, tvořeném většími kameny, napůl skrytý, ale jakmile jsem si ho jednou všiml, stal se stejně nápadným jako podrápaná tvář. Veliký asi jako kokosový ořech, drsný a šedavě zelený, zatímco sousední byly hladké a světle zbarvené. Zmocnilo se mě takové vzrušení, že jsem jen stál a několik vteřin na něj přitrouble zíral. Pak jsem se hnul, doslova na něj přilepený očima ze strachu, že snad hupne do vody; šlápl jsem přitom na uvolněný kámen a málem sletěl po hlavě do potoka.

Jedna věc byla jistá: neleží tam dlouho.

Sehnul jsem se, kámen zvedl oběma rukama a držel ho jen konečky čtyř prstů; pak jsem se narovnal, abych si ho prohlédl. Nejlepší by ovšem bylo získat otisky prstů, ale jediný pohled mě přesvědčil, že to je jen vzdálená naděje. Kámen byl po celém povrchu hrubý, se stovkami drobných prohlubenin, nikde ani kousek hladké plochy, ale přesto jsem se ho dotýkal jen konečky prstů, protože otisky by sice byly ta nejlepší stopa, ale v žádném případě ne jediná. Už jsem se obracel, že půjdu od potoka pryč, někam, kde budu mít pevnější půdu pod nohama, když tu se mi přímo za zády ozval hlas.

„Sbíráte žížaly?“

Prudce jsem otočil hlavu. Byla to Connie Emersonová; stála tak blízko, že kdyby natáhla paži, dosáhla by na mě, a to znamenalo, že se moc dobře dovede nepozorovaně přiblížit. To, že potok dělal hluk, na věci nic neměnilo.

Usmál jsem se jí přímo do jasné modři jejích očí. „Ne, hledám zlato.“

„Opravdu? Ukažte, já se –“

Udělala krok, stoupla na šikmý kámen, tiše vyjekla a upadla na mě. Nestál jsem nijak pevně a rozplácnul se jak široký tak dlouhý, protože jsem se v první desetině vteřiny pokoušel udržet svůj vzácný nález pořád v konečcích prstů, ale stejně mi vypadl. Hned jsem se zase posadil. Connie ležela na zemi, hlavu ale měla zvednutou, po čemsi se natahovala a už to málem měla. Můj šedavě zelený kámen přistál ani ne třicet centimetrů od vody a Conniiny prsty se užuž kolem něj sevřely. Strašně nerad podezřívám modrooké blondýny z mazanosti, jenže jestli měla v úmyslu hodit ten kámen do vody, aby viděla, jak to cákne, stačily by jí jen dvě vteřiny, takže jsem se vrhl střemhlav dopředu, sklouzl po balvanech a hlavou ji udeřil ze strany do předloktí. Znova vyjekla a trhla paží zpátky. Vyhrabal jsem se na nohy, vstal a levou nohu pevně postavil před kámen.

Posadila se, držela si předloktí a vztekle se na mě dívala. „Vy nemehlo, zbláznil jste se?“ obořila se na mě.

„Už moc nechybí,“ sdělil jsem jí. „Tohle s člověkem zlato udělá. Vy jste neviděla ten film – Poklad na Sierra Madre?“

„Čert vás vem.“ Stiskla si prsty čelist a za okamžik ji zase pustila. „Zatraceně, vy jste mi snad zlomil ruku!“

„Tak to musíte mít místo kostí dřívka. Jen jsem vám do ní šťouchnul. A mimochodem, vy jste mi málem přerazila hřbet.“ Přeladil jsem hlas do rozumného tónu. „Tenhle svět je plný podezřívavých lidí. Já vás nebudu podezřívat, že jste do mě chtěla vrazit, a vy mě zase nebudete podezřívat, že jsem vás chtěl praštit do ruky. Slezte z těch balvanů a posaďte se do trávy; promluvíme si. Máte prostě nádherné oči. Odtud bychom mohli začít.“

Stáhla nohy pod sebe a rukou – ne tou, kterou sahala po tom mém kameni – se opřela o velký kámen, aby se mohla snáze postavit; stoupla si, opatrně kameny překračovala, vylezla na břeh a byla pryč.

Bolel mě pravý loket a levá kyčle. Na tom mi moc nezáleželo, ale nastaly další okolnosti, které se mi zamlouvaly míň. Dohromady se služebnictvem bylo v domě šest či sedm mužů, a jestli jim Connie něco namluví, všichni se nahrnou sem k potoku, a to by mohlo být na pováženou. Už tak nadělala dost škody, když mi kvůli ní ten kámen upadl. Sehnul jsem se a zase ho konečky prstů zvedl, vymotal se pryč z těch balvanů, vylezl nahoru a sešel po příjezdové cestě ven k autu; ve skříňce na léky jsem udělal pro kámen místo a zapříčil ho tak, aby se nemohl kutálet.

Na oběd ve Westchester County jsem se nezastavil, ale ujížděl jsem dál po hlavní silnici. Nálada mi nijak závratně nestoupla, protože moje kořist mohl docela klidně být nějaký zatoulaný kus žuly a vůbec ne exponát první třídy, a nechtělo se mi vítězný pokřik vydávat dřív, než bude všechno v suchu. Takže když jsem na Šestačtyřicáté ulici jako obvykle odbočil z West Side Highway, moje cesta vedla nejprve do starého cihlového domu na horním konci Třicáté, nedaleko Deváté avenue. Tam jsem kámen předal jakémusi panu Weinbachovi, který slíbil, že udělají, co můžou. Potom jsem jel domů, vešel dovnitř a v kuchyni vyhledal Fritze, snědl čtyři sendviče – dva s masem z vyzy a dva s domácí šunkou – a vypil skoro litr mléka.

XVIII.

Když jsem spolkl poslední zbytek mléka, nebylo ani pět hodin, než Wolfe sejde dolů ze svých skleníků, bude to trvat ještě přes hodinu; to mi vyhovovalo, protože jsem potřeboval čas na důkladnou celkovou prohlídku. Ve svém pokoji ve třetím poschodí jsem se svlékl; na pravém koleně jsem měl dlouhou odřeninu, na levé kyčli slibně vyhlížející modřinu a na pravém lokti mi chyběl kousek kůže. Škrábanec na tváři si zřejmě usmyslel, že bude každou hodinu měnit barvu. Samozřejmě, mohlo to být horší, ale aspoň mě nikdo nepřejel autem; začínal jsem však mít dojem, že bych uvítal, kdybych se pro změnu konečně utkal s nepřítelem stejného pohlaví a velikosti jako já. Se ženskými jsem si docela určitě nevedl dobře. Nejenže jsem měl zvalchovanou kůži, ale zničený byl i můj nejlepší sváteční plážový oblek; rukáv kabátu byl úplně roztržený. Osprchoval jsem se, natřel jódem, oblékl se a sestoupil do kanceláře.

Pohled do trezoru mi pověděl, že jestli jsem se nemýlil v tom, že odborníkem, který měl být najat, je pan Jones, pak tedy ještě najat nebyl, protože celých těch padesát táců tam pořád leželo. K závěru, že se asi nemýlím, jsem dospěl na základě neúplné zkušenosti; toho chlapa jsem nikdy neviděl, ale věděl jsem o něm dvě věci: že jeho prostřednictvím Wolfe získal materiály o několika komunistech, které je dostaly do basy, a že když od něj člověk něco kupuje, platí se předem. Takže buď to nebude on, nebo se s ním Wolfe ještě nestačil spojit.

Doufal jsem, že Weinbach zavolá dřív, než Wolfe v šest hodin přijde, ale nezavolal; když Wolfe vešel, posadil se za stůl a řekl: „No?“, nebyl jsem si jistý, jestli mám o kameni mluvit dřív, než přijde zpráva od Weinbacha, ale musel se dovědět o Connii, takže jsem mu všechno vylíčil až do konce. Neřekl jsem mu ale, že nápad s kamenem mi vnukla Madelinina poznámka; určitě by ho popudilo, kdyby se dověděl, že při vyšetřování případu pomohla nějaká ženská.

Wolfe seděl a vraštil čelo.

„Trochu mě překvapilo, že jste na kámen nepomyslel sám,“ pronesl jsem sebevědomě. „Doktor Vollmer říkal, že to bylo něco drsného a těžkého.“

„Fuj. Samozřejmě, že jsem pomyslel i na kámen. Ale vrahovi by pak stačilo jít pár kroků na můstek a tam ho hodit do vody.“

„Taky že to tak chtěl udělat; ale netrefil se. Ještě štěstí, že jsem se k tomu nepostavil jako vy. Kdybych byl ne-“

Zazvonil telefon. Do ucha mi zazněl hlas s ostrými sykavkami. Ostré sykavky má Weinbach z Fisher Laboratories; a nejen to – taky mi řekl, že to mluví on. Dal jsem Wolfovi znamení, aby poslouchal se mnou; tajil jsem dech.

„Ten kámen, co jste mi tu nechal – chcete technické charakteristiky?“ začal Weinbach.

„Nechci. Potřebuju jen to, o co jsem žádal. Je na něm něco, co by prokázalo, že jím někdo byl, nebo mohl být, udeřen do hlavy?“

„Je.“

„Cože!“ Vlastně jsem to doopravdy nečekal. „Je?“

„Ano. Všechno je zaschlé, ale jsou na něm čtyři skvrny; jsou to krvavé skvrny. Pak ještě pět dalších, které můžou být krev, jeden malý kousek kůže a dva maličko větší kousky kůže. V jednom z těch větších se zachoval celý vlasový váček. Tohle je zatím předběžný protokol a nic z něj nelze brát jako zaručené. Na provedení všech zkoušek bude třeba osmačtyřicet hodin.“

„Tak se do toho dejte, brácho! Být tam, dám vám pusu na čelíčko.“

„Prosím!?“

„To nic, nechte to plavat. Postarám se, abyste dostal Nobelovu cenu. Ten protokol napište zatím na dluh.“

Zavěsil jsem a otočil se k Wolfovi. „Tak, a máme to. Byl zavražděn. Udělala to Connie sama, nebo ví, kdo. O tom kameni věděla. Nepozorovaně se ke mně přiblížila. Měl bych s ní navázat osobní vztah a přivést ji sem. Chcete ji tu? Vsadím se, že ji sem dostanu.“

„Proboha, jen to ne!“ Obočí mu vylétlo do výše. „Musím říct, Archie – uspokojivé!“

„Tolik tou chválou zase nemusíte hýřit!“

„Nebudu. I když jste svůj čas využil dobře, a využil ho pro cíl, kvůli kterému jste tam byl vyslán, získal jste jen podpůrný důkaz. Ten kámen dokazuje, že prohlášení pana Kana je nepravdivé, že pan Rony byl zabit úmyslně a že ho zabil jeden z těch lidí tam, ale nám to nepřináší nic nového.“

„Promiňte mi teda, že jsem přinesl něco, co není k ničemu,“ pronesl jsem chladně.

„Neříkám, že k ničemu. Až se tohle dostane před soud, pokud se to tam dostane, bezesporu to k něčemu bude. Povězte mi ještě jednou, co paní Emersonová říkala.“

Pověděl jsem mu to, ale strohým tónem. Když si teď všechno zpětně vybavuju, nahlížím, že Wolfe měl pravdu, ale v té chvíli jsem byl na ten kámen zatraceně pyšný.

Když se jeden z nás dlouho cítí uražený, vytváří to v domě nepříjemnou atmosféru; tudíž jsem si řekl, že si to s ním vyrovnám hned, a sice tak, že jsem odmítl večeřet s ním a jako důvod uvedl, že jsem nedávno zkonzumoval sendviče. Wolfe rád u jídla hovoří; pracovní záležitosti jsou však tabu, a tak když jsem seděl sám v kanceláři a doháněl práci, nálada se mi čím dál tím víc zlepšovala, a když se ke mně zase připojil, byl jsem svrchovaně ochotný s ním mluvit – vlastně připravil jsem si několik připomínek k důležitosti uplatnění důkazu v trestně právním řízení, důkazu, který by byl skutečně včasný a náležitý.

Přednesení připomínek jsem musel odložit, protože zatímco Wolfe se pořád ještě srovnával do polohy, kterou po večeři zaujímá, ozval se domovní zvonek; jelikož Fritz měl práci s nádobím, šel jsem otevřít sám. Byli to Saul Panzer a Orrie Cather. Uvedl jsem je do kanceláře. Orrie se pohodlně uvelebil, dal si nohu přes nohu, vytáhl dýmku a nacpával si ji; Saul seděl zpříma na přední polovině velkého červeného koženého křesla.

„Mohl jsem zatelefonovat,“ začal Saul, „ale je to trochu složité, a potřebujeme instrukce. Možná, že něco máme, možná, že ne.“

„Týká se to syna nebo matky?“ zeptal se Wolfe.

„Syna. Říkal jste, abychom začali s ním.“ Saul vytáhl zápisník a nahlédl do jedné ze stránek. „Zná se se spoustou lidí. Jak to chcete – data a podrobnosti?“

„Nejprve celkový náčrt.“

„Ano, pane.“ Saul zápisník zavřel. „Asi polovinu času tráví v New Yorku, zbytek všude možně. Má vlastní letadlo, Mecklina, a má ho v New Jersey. Je členem jen jednoho klubu – harvardského. Za poslední tři roky byl dvakrát zatčen za rychlou jízdu, jednou –“

„Životopis nechci,“ zarazil ho Wolfe. „Jen body, které by mohly být něco platné.“

„Ano, pane. Možná by vás zajímalo tohle: má poloviční kapitálovou účast v restauraci v Bostonu jménem New Frontier. V roce devatenáct set čtyřicet šest ji založil jeden z jeho spolužáků z univerzity a mladý Sperling obstaral kapitál, asi čtyřicet tisíc, pravděpodobně od svého otce, ale není to –“

„Noční klub?“

„Ne, pane. Vyšší kategorie, servírují se tam jídla z mořských živočichů.“

„Špatně prosperuje?“

„Ne, pane. Vede si úspěšně. Nic ohromujícího, jen normálně prospívá, a osmačtyřicátém vykázal slušný zisk.“

Wolfe zamručel. „To je sotva důvod k vydírání. Co dalšího?“

Saul pohlédl na Orrieho. „Pověz mu o tom spolku Manhattan Ballet.“

„Jo,“ začal Orrie. „Je to spolek tanečnic; Jimmy Sperling s ním začal před dvěma lety. On a další dva hoši dali dohromady prachy; nezjistil jsem, kolik do toho dal Jimmy, ale to ještě můžu. Dělají moderní umění. Během první sezóny odešli z města po třech týdnech vystupování v nějaké díře v Osmačtyřicáté ulici a zkusili to na venkově, ale ani tam se jim nevedlo. Poslední sezónu zahájili v listopadu v divadle Herald Theater a zůstali tam až do konce dubna. Všichni si myslí, že ti tři zakladatelé dostali svoje vklady zpátky a ještě něco navrch, ale to se bude muset ještě prověřit. V každém případě se jim dařilo.“

Začal jsem mít dojem, že stojíme před něčím novým. Už jsem slyšel o výhrůžkách, že někdo nějakému boháči poví, kolik jeho synáček prošustroval, ale ještě nikdy, že poví, kolik si toho naopak nahrabává. Svůj názor na Jimmyho si budu muset trochu poopravit.

„Ovšem,“ pokračoval Orrie, „když se mluví o baletu, člověk má na mysli holky s pěknýma nohama. Tenhleten balet takové holky má; to je ověřené. Jimmy se o balet zajímá, proč by jinak do něj cpal prachy? Když je v New Yorku, chodí na představení dvakrát týdně. Taky osobně dohlíží, aby děvčata měla dost co jíst. Když jsem se už dostal tak daleko, přirozeně mě napadlo, že jsem něčemu na stopě, a možná, že jsem, ale teď ještě ne úplně. Ta děvčata má rád a ona zase jeho, ale jestli to vedlo k něčemu, co by nechtěl vidět v novinách, bude to muset ještě počkat, protože k tomu jsem se ještě nedostal. Mám to zkoušet dál?“

„To byste mohl.“ Wolfe se obrátil k Saulovi. „To je všecko, co máte?“

„Ne, máme toho spousty,“ odpověděl Saul, „jenže nic, co byste možná čekal, kromě snad jedné věci, na kterou jsem se chtěl zeptat. Loni na podzim přispěl dvaceti tisíci dolarů VPP.“

„VPP? Co to je?“

„Výbor pokrokových podnikatelů. Jedna taková ta podivná ‚fronta‘. Ty peníze šly ve prospěch Henryho A. Wallaceho na jeho prezidentskou volební kampaň.“

„Podívejme.“ Wolfovy oči, téměř zavřené, se pootevřely. „Povězte mi o tom!“

„Moc vám toho nepovím, protože když jsem to vydoloval, bylo už odpoledne. O tom příspěvku nikdo očividně neměl vědět, ale někteří o něm vědí, a myslím, že se k nim dokážu dostat, když mi řeknete. Právě na to jsem se vás chtěl zeptat. Povedlo se mi získat kontakt na jednoho člověka, který se zabývá obchodováním s nábytkem; ten člověk byl nejdřív pro Wallaceho, pak se ale trhnul. Prohlašuje, že o Sperlingově příspěvku všechno ví. Říká, že Sperling přispěl formou osobního šeku na dvacet tisíc, který jednou ve čtvrtek večer dal člověku jménem Caldecott, a druhý den přišel do kanceláře VPP a chtěl šek zpátky, že dá hotovost, ne šek. Jenže přišel pozdě, protože šek už byl deponovaný. A tohle je právě to, proč si myslím, že je to zajímavé; ten člověk říká, že od začátku roku se za podivných okolností objevily fotokopie ještě tří šeků – příspěvků od tří dalších lidí. Jeden z nich byl jeho vlastní šek na dva tisíce dolarů, ale jména těch dalších dvou mi nechtěl říct.“

Vrásky na Wolfově čele se prohloubily. „On říká, že lidé, co tu organizaci řídí, si dali udělat fotokopie pro pozdější použití – za podivných okolností?“

„Ne, pane; myslí si, že to udělal nějaký úředník, buď pro vlastní potřebu, anebo jako špion Demokratické nebo Republikánské strany. Teď ten člověk prohlašuje, že je z něj politický poustevník. Nemá rád Wallaceho, ale ani republikány či demokraty. Říká, že příště bude volit vegetariány, ale maso bude jíst dál. Nechal jsem ho vypovídat se. Chtěl jsem se dovědět co nejvíc, protože jestli existovala fotokopie šeku mladého Sperlinga –“

„Jistě. Uspokojivé.“

„Mám s tím pokračovat?“

„Určitě. Sežeňte, co se jen dá. Bylo by vynikající najít toho úředníka, co si dal zhotovit ty fotokopie.“ Wolfe se otočil ke mně. „Archie, vy toho mladíka znáte líp než my. Je to nějaký ťulpas?“

„Jestli jsem si to někdy myslel, tak teď už ne,“ odpověděl jsem důrazně. „Určitě není, když z restaurace v Bostonu a z baletu na Manhattanu dokáže vytřískat zisky. Špatně jsem si ho odhadl. Tři ku jedné, že vím, kde ta fotokopie Jimmyho šeku je; v trezoru u firmy Murphy, Kearfot a Rony.“

„Taky bych řekl. Ještě něco, Saule?“

Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby dalším bodem bylo, že Jimmy nadělal milion sázením na koníky nebo provozováním slepičí farmy, ale tohle zřejmě ještě nezkusil. Saul s Orriem se ještě chvíli zdrželi; stačili se ještě něčeho napít a prohovořit způsoby a prostředky, jak dostat do rukou toho demokratického nebo republikánského špiona, a pak odešli. Doprovodil jsem je ke dveřím a vrátil se do kanceláře; cestou jsem uvažoval, jestli mám přednést své připomínky k důležitosti uplatnění důkazu v trestně právním řízení, které jsem si přichystal, ale rozhodl jsem se nechat to být.

Byl bych šel do postele, abych dal odpočinout svým odřeninám a modřinám, ale bylo teprve půl desáté a prostřední zásuvku jsem měl nacpanou listinami a fakturami, týkajícími se oprav v podstřeší. Naskládal jsem si je na stůl a pustil se do nich. Začalo to vypadat tak, že Wolfův odhad částky za opravu škod nebyl daleko od skutečnosti, a možná dokonce až moc nízký, když se započítala náhrada některých vzácných kříženců, kterým se dostalo hrubého zacházení. Wolfe viděl, čím se zabývám, a nabídl pomoc; postrčil jsem mu tedy papíry na jeho stůl. Jak jsem ale už často předtím zjistil, člověk by neměl dělat detektiva a současně mít továrnu na orchideje; tyhle dvě činnosti zakopávají jedna o druhou. Ještě jsme na těch papírech nepracovali ani pět minut, když se ozval zvonek. Po deváté hodině obyčejně chodím otvírat já; devátá je hodinou, kdy Fritz obouvá své staré pantofle, takže jsem šel.

Rozsvítil jsem světlo nad vchodem, podíval se jednosměrně průhledným sklem, otevřel a pronesl: „Nazdárek, pojďte dál“, a Gwenn Sperlingová překročila práh.

Zavřel jsem a otočil se k ní. „Jdete za hajzlíkem?“ Pokynul jsem jí. „Tudy.“

„Ani nevypadáte nijak překvapeně!“ vyhrkla.

„Mám výcvik. Překvapení skrývám, abych na vás udělal dojem. Ale pravda je, že jsem z toho vedle. Tudy.“

Vykročila a já za ní. Vešla do kanceláře, udělala tři kroky a zastavila se; obešel jsem ji.

„Dobrý večer, slečno Sperlingová,“ řekl Wolfe kousavě. Ukázal na červené kožené křeslo. „Tohle křeslo je nejlepší.“

„Já jsem vám volala, že přijdu?“ zeptala se.

„Řekl bych, že ne; volala, Archie?“

„Ne, pane. Jen ji překvapuje, že nejste překvapený.“

„Aha. Neposadíte se?“

Okamžik jsem si myslel, že se Gwenn otočí a vypochoduje ven, tak jak to udělala ono odpoledne v knihovně, ale pokud takový nápad dostala, zavrhla ho. Oči jí sklouzly z Wolfa na mě, všiml jsem si, že se zastavily na mé podrápané tváři, ale nezajímalo ji to zase tak moc, aby se zeptala, kdo mi to udělal. Upustila svou kožešinovou šálu na žluté křeslo, přešla k červenému, sedla si a začala.

„Přišla jsem, protože jsem to nedokázala sama sobě rozmluvit. Chci se k něčemu přiznat.“

Panebože, říkal jsem si, doufám, že už nepodepsala nějaké prohlášení. Výraz měla uštvaný, ne však strhaný, a pihy bylo ve světle, které tu svítilo, sotva vidět.

„Přiznání často pomohou,“ prohlásil Wolfe, „ale je důležité, aby se učinila před správnou osobou. Jsem tou osobou já?“

„Snažíte se být milý jen proto, že jsem vám řekla, že jste hajzlík!“

„To by byl divný důvod pro to, abych byl milý. No, nejsem. Jen vám pomáhám nějak začít.“

„To nemusíte.“ Gwenn tiskla ruce pevně k sobě. „Už jsem se rozhodla, co chci říct. Jsem hloupá, namyšlená, vlezlá káča.“

„Vy používáte moc přívlastků,“ odvětil suše Wolfe. „Pro mě jste měla mrňavý, špinavý hajzlík. No, a pro sebe teď máte ‚hloupá, namýšlená a vlezlá káča‘. Řekněme tedy ‚káča‘. Proč? A kvůli čemu?“

„Všemu; kvůli Louisi Ronymu. Moc dobře jsem věděla, že jsem do něj nebyla doopravdy zamilovaná, ale myslela jsem si, že tak dám otci něco na srozuměnou. Kdybych k nám Louise nebyla tenkrát přivedla, ani by ho nenapadlo trápit mě tím, že si bude zahrávat s Connií Emersonovou, a ona by si nezahrávala s ním, a jeho by nezabili. I když všechno, co jste o něm říkal, je třeba pravda, je to moje vina, že ho zabili; a co mám teď dělat?“

Wolfe zamručel. „Obávám se, že vám nerozumím. Jak to myslíte, že to byla vaše vina, že pan Kane jel s nějakými dopisy na poštu a přitom nešťastnou náhodou pana Ronyho přejel?“

Gwenn na Wolfa ohromeně zírala. „Ale vy přece víte, že to není pravda!“

„Ano, vím, ale co vy – vy taky?“

„Samozřejmě, že to vím!“ Přestala svírat ruce. „Třeba jsem hloupá káča, to mi nikdo neodpáře, ale Webstera už znám dost dlouho, abych věděla, že by něco takového neudělal!“

„Nehodu může zavinit každý.“

„To vím, že může; to nemyslím. Ale kdyby Louise přejel a viděl, že je mrtvý, vrátil by se do domu, šel rovnou k telefonu a zavolal doktora a policii. Vy jste se s ním setkal; to jste nepoznal, že by se tak určitě zachoval?“

Tohle byl nový obrat; jeden ze Sperlingových se snaží Wolfa přesvědčit, že Kanovo prohlášení byl podvod.

„Ano,“ odpověděl mírně Wolfe. „Myslím, že jsem poznal, že je takový, jak říkáte. Ví váš otec, že jste zde?“

„Ne, já – nechtěla jsem se s ním pohádat.“

„Tomu se jen těžko vyhnete, až se to doví. Co vás vedlo k tomu, že jste sem přišla?“

„Chtěla jsem přijít už včera, jenže jsem nešla. Jsem zbabělec.“

„Káča a zbabělec.“ Wolfe zakroutil hlavou. „Neživte to pořád v sobě. A dneska?“

„Poslouchala jsem, co někdo říká někomu jinému. Teď je ze mě ještě člověk, který potají poslouchá. Dělala jsem to jako dítě, ale myslela jsem, že už to je pryč. Dneska jsem slyšela, jak Connie cosi říká Paulovi, a zůstala jsem za dveřmi a poslouchala.“

„Co říkala?“

Gwennin obličej se stáhl, jako kdyby se chtěla rozplakat; mně to taky tak připadalo. To by bylo zlé, protože když nějaká žena pláče, je Wolfe s rozumem v koncích.

Obořil jsem se na ni. „Tak proč teda jste sem přijela?“

Gwenn se už vzpamatovala. „Musím vám to říct?“ zeptala se žalostně Wolfa.

„Ne,“ odpověděl úsečně.

Tím se to samozřejmě vyřídilo; začala mluvit. Vypadala, že by si radši ukousla jazyk, ale přesto hovořila plynule, bez zakoktávání.

„Byli ve svém pokoji a já procházela kolem, ale nezaslechla jsem je náhodou; zastavila jsem se a poslouchala úmyslně. Uhodila ho, nebo on ji, nevím, kdo koho – u nich člověk nikdy neví, kdo koho uhodí, když to přímo nevidí. Ale mluvila ona; řekla mu, že viděla, jak Goodwin –“ Gwenn se na mě podívala. „Tím myslela vás.“

„Jistě, já se jmenuju Goodwin,“ přiznal jsem.

„Řekla mu, že viděla, jak Goodwin našel u potoka nějaký kámen a ona že se pokusila toho kamene se zmocnit a hodit ho do vody, ale Goodwin ji srazil na zem. A že Goodwin ten kámen má a odnese ho Nero Wolfovi, a chtěla vědět, co Paul udělá, a on řekl, že nic. Ona na to, že je jí jedno, co se stane s ním, ona ale že si jen tak nenechá zničit pověst, a potom on uhodil ji, nebo možná ona jeho. Pak se mi zdálo, že někdo z nich jde ke dveřím, tak jsem utekla.“

„Kdy se tohle stalo?“ zavrčel Wolfe.

„Těsně před večeří. Táta se zrovna vrátil domů a já mu o tom chtěla povědět, pak jsem si ale řekla, že to neudělám, protože jsem věděla, že on určitě Webstera donutil podepsat to prohlášení, a táta je takový tvrdohlavý – věděla jsem, jak by to skončilo. Ale nemohla jsem jen tak nedělat nic. Byla to moje vina, že Louise zabili, a po tom, co jste nám o něm řekl, nešlo o něj, ale o mě. Asi to bude vypadat jako sobeckost, ale rozhodla jsem se, že už budu jednat naprosto poctivě. Budu jednat poctivě ve všem a s každým. Už nebudu podvádět. Vezměte si třeba to, jak jsem se chovala toho dne, kdy jste přijel. Měla jsem prostě Louisovi zavolat a říct mu, že už ho nechci vidět – to by bylo poctivé, a já to taky chtěla tak udělat – ale neudělala; ne, já mu musela volat, aby přijel a sešel se se mnou, abych mu to mohla říct přímo do očí – a co se stalo? Byla bych bývala strašně ráda, kdyby někdo v domě ten telefonát odposlouchával, skoro jsem doufala, že odposlouchává, aby věděl, jak skvěle jsem se zachovala! Věděla jsem, že Connie to dělá pořád, a ostatní možná taky. A někdo určitě doopravdy odposlouchával, a víte, co se stalo. Bylo to, jako kdybych mu rovnou volala, aby přijel, aby ho někdo mohl zabít!“

Přestala mluvit, aby se nadechla. Wolfe poznamenal; „Možná, že se trochu přeceňujete, slečno Sperlingová.“

„To byl ošklivý vtip.“ Gwenn ještě nebyla u konce. „Tohle jsem nemohla říct ani otci, ani matce, dokonce ani sestře ne, protože – prostě jsem nemohla. Ale nechtěla jsem začít jednat poctivě tím, že zamlčím to nejhorší, co jsem provedla. Důkladně jsem o tom přemýšlela a došla k názoru, že jediný, kdo přesně pochopí, jak to všechno myslím, jste vy. Vy jste věděl, že jsem z vás to odpoledne měla strach, a taky jste mi to řekl. Myslím, že to bylo poprvé, co mi někdo opravdu porozuměl.“

Musel jsem potlačit pohrdlivé odfrknutí; slyšet pěknou pihovatou holku říkat tohle Wolfovi v mé přítomnosti – to už tedy bylo příliš. Jestli na tom božím světě existuje něco, čemu Wolfe nerozumí, zato já ano, jsou to mladé ženy.

„A tak jsem prostě musela přijet a povědět vám o tom. Já vím, že s tím nemůžete nic dělat, protože táta donutil Webstera podepsat tamto prohlášení, a tím to končí, ale cítila jsem, že se musím někomu svěřit, a potom, když jsem slyšela Connie a Paula, jsem už věděla napevno, že musím. Ale vy zase musíte pochopit, že teď jednám absolutně poctivě. Kdybych byla teď stejná jako před rokem, nebo třeba ještě před týdnem, předstírala bych, že jsem přišla jen proto, že si myslím, že Louisovi dlužím pomoc, aby vyšla na povrch pravda o tom, jak doopravdy umřel, ale jestli to byl takový člověk, jak jste říkal, asi mu nedlužím nic. Jestli chci být upřímný a rovný člověk, musím začít teď, jinak nezačnu nikdy. Už nikdy nechci mít z někoho strach, ani z vás.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Očekáváte toho od sebe hodně. Já jsem víc než dvakrát starší než vy a sám sebe si vážím stejně, jako vy si vážíte sama sebe, ale přesto mám z někoho strach. Nepřehánějte to. Existují různé stupně poctivosti, a ten nejvyšší by si neměl dělat nárok na výlučnost. Co ještě pan Emerson a paní Emersonová říkali?“

„Jen to, co jsem vám pověděla.“

„Nic dalšího, co by bylo – ehm – co by mohlo ještě sloužit jako informace?“

„Pověděla jsem vám všechno, co jsem slyšela. Nic –“ zarazila se a svraštila čelo. „Nebo ne? To, že jí řekl, že je blbá?“

„Ne.“

„Ano, to udělal; jak mluvila o své pověsti. Křičel: ‚Jsi blbá, tos mohla Goodwinovi rovnou říct, žes ho zabila ty, nebo že víš, že jsem ho zabil já.‘ Pak ho praštila – nebo on ji.“

„Nic víc?“

„Ne, pak jsem utekla.“

„Měla jste už podezření, že pana Ronyho zavraždil pan Emerson?“

„Já přece –“ Gwenn se zatvářila ohromeně. „Já ho přece nepodezřívám ani teď! Nebo snad ano?“

„Jistěže ano. Jen jste to nevyjádřila tak bez okolků. Můžete se dopracovat k poctivosti, slečno Sperlingová, ale je tu ještě něco jako moudrost. Jestli vám rozumím, a vy říkáte, že ano, pak si tedy myslíte, že pan Emerson zabil pana Ronyho za to, že laškoval s paní Emersonovou. Já tomu ale nevěřím. Slyšel jsem některá vystoupení pana Emersona v rádiu a setkal se s ním u vás, a považuju ho za neschopného takových žhavých a výbušných citových hnutí. Řekla jste, že se smrtí pana Ronyho nemůžu nic dělat; já myslím, že můžu, a mám v úmyslu se o to pokusit, ale jestli zjistím, že mi nezbývá žádný jiný předpoklad než ten, že pana Emersona dohnala k vraždě pana Ronyho žárlivost na manželku, půjdu od toho.“

„Pak ovšem,“ – Gwenn se na Wolfa zamračila – „pak co tedy?“

„To nevím. Zatím.“ Wolfe položil ruce na stůl, odstrčil křeslo dozadu a vstal. „Vracíte se ještě dneska domů?“

„Ano. Ale –“

„Pak abyste snad už vyjela. Je pozdě. Vaše nově zrozená vášeň pro poctivost je obdivuhodná, ale i tady, jako i v jiných věcech, je umírněnost často tím nejlepším rádcem. Bylo by bývalo poctivé otci říct, že sem jedete, a až se vrátíte, bylo by poctivé říct mu, kde jste byla; jenže když to uděláte, bude si myslet, že jste mi pomáhala zpochybnit prohlášení pana Kana, a to by nebylo pravda. Takže lepší poctivost bude zalhat a říct mu, že jste byla u přátel.“

„To jsem řekla,“ prohlásila Gwenn. „Vy jste přítel. Chci tu zůstat a promluvit si.“

„Dneska už ne.“ Wolfe to pronesl se vším důrazem. „Čekám návštěvu. Až někdy jindy. A ovšem po předchozím zavolání,“ dodal spěšně.

Nechtělo se jí odejít, ale co mohla chudák holka dělat? Podal jsem jí šálu; vstala, ale stále ještě otálela a odchod trochu zdržovala otázkami, na které dostávala jednoslabičné odpovědi, ale nakonec si přece jen dala říci.

Po jejím odchodu jsem Wolfovi neprodleně pověděl, co si o něm myslím. „Lepší příležitost jste už dostat nemohl,“ pustil jsem se do něj. „Není to zrovna Miss America 1949, ale určitě taky ne žádná ohyzda; zdědí miliony, a je do vás blázen. Mohl byste nechat práce a celý den jen jíst a pít. Po večerech byste mohl vysvětlovat, jak dobře jí rozumíte, což je zjevně to, o co si říká. Konečně se na vás nějaká upnula, už byl taky nejvyšší čas.“ Podával jsem mu ruku. „Gratuluju!“

„Zmlkněte.“ Pohlédl na hodiny.

„Hned to bude. Tu lež o návštěvě vám schvaluju. Tak se to dělá, jít na věc tvrdě, abyste si –“

„Jděte spát. Opravdu čekám návštěvu.“

Vykulil jsem na něj oči. „To přijde ještě nějaká další?“

„Muže. Otevřu mu sám. Dejte ty papíry pryč a jděte spát. Hned.“

Tohle se za pět let stalo ne víc než dvakrát. Pravda, občas mě vypakuje ven, často mě vykáže k mému telefonu, když čeká, že něco na mě bude moc hlubokomyslné, ale prakticky nikdy mě nežene nahoru, abych nějakého návštěvníka nezahlédl.

„Pana Jonese?“ zeptal jsem se.

„Dejte pryč ty papíry.“

Posbíral jsem papíry z jeho stolu a dal je zpátky do zásuvky; pak jsem mu oznámil: „Nelíbí se mi to, vy dobře víte, že ne. Jednou z mých funkcí tady je zachovat vás při životě.“ Vykročil jsem k trezoru. „Co když sem ráno přijdu a najdu vás tady?“

„Někdy ráno možná ano. Dneska ale ne. Ten trezor nezamykejte.“

„Je v něm padesát táců.“

„Já vím. Nezamykejte ho.“

„No jo, vždyť slyším. Revolvery jsou ve druhé zásuvce, nejsou ale nabité.“

Popřál jsem mu dobré noci a šel.

XIX.

Příštího rána tam tři desetiny z těch padesáti táců už nebyly. Patnáct tisíc babek. Říkal jsem si, že než umřu, musí se mi podařit aspoň na okamžik pana Jonese spatřit. Chlápek, který si může dovolit žádat tolik prachů za práci od kusu a ještě je dostat předem, už stojí za podívání.

Když jsem ráno v sedm vstal, měl jsem za sebou jen pět hodin spánku. Sice jsem nenapodobil Gwenn a neposlouchal za dveřmi, ale docela určitě jsem neměl v úmyslu klidně si pochrupovat, když Wolfe byl dole v kanceláři s tak tajuplným týpkem, že mi nebylo dovoleno ho vidět nebo slyšet. Proto jsem se ani nesvlékl, vzal ze stolku revolver, šel do haly a posadil se nahoře na schodech. Odtud, o dvě poschodí výš, jsem slyšel, jak návštěvník přišel, pak hlasy v hale – Wolfův a ještě další. Dveře kanceláře se zavřely a pak se skoro tři hodiny ozývalo tlumené mumlání; musel jsem napínat uši, abych ho vůbec slyšel. Poslední hodinu jsem byl nucen sáhnout k prostředkům, které by mě udržely v bdělém stavu. Nakonec se dveře kanceláře otevřely a hlasy zazněly zřetelněji. Po půl minutě byl návštěvník pryč a bylo slyšet Wolfův výtah. Zmizel jsem ve svém pokoji, zalehl a skoro tři vteřiny se neklidně převracel z boku na bok.

Ráno mívám ve zvyku nechodit do kanceláře dřív než po půl hodině, strávené v kuchyni s Fritzem, s jídlem a ranními novinami, ale ten pátek jsem nejdřív šel do kanceláře a otevřel trezor. Wolfe není člověk, který by někomu vysolil patnáct táců, aniž by měl jasnou představu za co, takže bylo pravděpodobné, že jde o něco, co si možná vyžaduje neustálou pozornost; když se krátce po osmé Fritz vrátil, poté co Wolfovi donesl nahoru jeho podnos se snídaní, neměl jsem pochyb o tom, že budu vyzván, abych šel do druhého poschodí. Nic takového; podle Fritzova výroku moje jméno nepadlo. V obvyklou dobu, za tři minuty devět, už usazený za svým stolem, jsem slyšel výtah, vyjíždějící nahoru. Posvátný denní rozvrh, od devíti do jedenácti ve sklenících, tedy očividně nebude porušen. Situaci teď řešili Wolfe s Theodorem; pomoci nikoho dalšího už nebylo zapotřebí.

Wolfe ale přesto o sobě dal trošku vědět; krátce po deváté zabzučel domácí telefon. Zeptal se, jestli nepřišli hoši, a já řekl, že ne, a on na to, že kdyby ano, mám je poslat pryč. Já se zeptal, jestli Freda taky, a on řekl, že taky; všechny. Zeptal jsem se, jestli jsou nějaké nové instrukce, on řekl, že ne; prostě jim mám říci, aby šli pryč.

To bylo pro tu chvíli všechno. Strávil jsem dvě hodiny nad ranní poštou a nad tím, co se mi nahromadilo v zásuvce. V 11.02 Wolfe vešel, jako vždycky mi popřál dobrý den, bez ohledu na to, kolik jsme toho napovídali telefonem, poskládal své tělo za stůl a nevrle se zeptal: „Máte nějaké otázky, které mi nutně musíte položit?“

„Nic, co by nemohlo počkat, pane.“

„Potom tedy nechci, aby mě někdo vyrušoval. Nikdo.“

„Ano, pane. Něco vás trápí?“

„Ano. Vím, kdo zabil pana Ronyho, i jak a proč.“

„Vida. Bolí to?“

„Ano.“ Zhluboka vzdychl. „Není to legrace. Když o vrahovi víte všechno, co se obvykle nejsnáz dokazuje?“

„To je přece jasné. Motiv.“

Wolfe přikývl. „Ale ne tady. Pochybuju, že to je možné. Z minulosti o mně víte, že nastražuju léčky, se kterými je spojeno nebezpečí, je to tak?“

„To se rozumí samo sebou. Vím o vás, že jste se pouštěl do věcí, které mě strašily i v noci.“

„To nebylo nic proti tomuhle. Vymyslel jsem léčku a vydal na ni patnáct tisíc dolarů. Ale kdybych dokázal vymyslet něco lepšího, tu léčku bych neriskoval.“ Znovu vzdychl, opřel se, zavřel oči a zamumlal: „Nechci, aby mě někdo vyrušoval.“

To bylo po celých následujících devět hodin všechno. Mezi 11.09 dopoledne a 8.20 večer utrousil sotva osmdesát slov. Když byl v kanceláři, seděl se zavřenýma očima, čas od času špulil a zase zatahoval rty a každou chvíli v hlubokém povzdechu nadouval hruď, řekl bych, že o takových patnáct centimetrů. Během oběda i večeře byl zcela při chuti, ale jako téma k rozhovoru nenabídl nic. Ve čtyři odešel na své obvyklé dvě hodiny nahoru do skleníků, ale když jsem vyjel nahoru poradit se o pár věcech s Theodorem, Wolfe trůnil v křesle u květináčů a Theodore se mnou mluvil šeptem. Nikdy se mi nepodařilo vtlouci mu do hlavy, že když se Wolfe soustředí na práci, neuslyší, ani kdyby mu ječeli u ucha – ovšem pokud bychom ho nechtěli dostat k tomu, aby ječel taky.

Z těch osmdesáti slov, která během těch devíti hodin utrousil, jen devět – to jest jedno za hodinu – se týkalo léčky, na které pracoval. Krátce po večeři ke mně zamumlal: „Kdy má pan Cohen večer čas?“

Řekl jsem mu, že krátce před půlnocí.

Když se zase usadil a opřel v křesle a zavřel oči, říkal jsem si – bůh ví, že tohle bude poslední případ Nero Wolfa. Stráví na něm zbytek života. Já sám udělal spoustu práce a neviděl jsem žádný smysl v tom, že budu celý večer sedět na zadku a poslouchat, jak Wolfe dýchá. Rozvažoval jsem další možnosti a rozhodl se pro Philův podnik a pár partií kulečníku; užuž jsem otvíral ústa, abych Wolfovi tenhle záměr oznámil, když otevřel svoje.

„Archie, ať sem pan Cohen co nejdřív přijde. Požádejte ho, aby přinesl hlavičkový papír Gazette a obálku.“

„Ano, pane. Už to máte v kupě?“

„Nevím. Uvidíme. Zavolejte mu.“

Konečně, řekl jsem si; jdeme na to. Vytočil jsem číslo a po chvilce čekání – byla to doba, kdy tam zrovna mají nejvíc práce s ranním vydáním – jsem Cohena dostal.

„Cohen. To jsi ty, Archie? Zveš mě na panáka?“

„Ne,“ odpověděl jsem pevně. „Dneska zůstaň střízlivý. Kdy tady můžeš být?“

„Kde je ‚tady‘?“

„Kancelář Nero Wolfa. Chce ti něco povědět.“

„Je plno hodin.“ Lon mluvil stručně. „Jestli má něco pro večerní vydání, tak sem s tím.“

„Nic takového. Ještě to nevyplavalo. Ale nejde jen tak o ledacos, tudíž místo aby vyslal poslíčka, to jest mě, chce, abys přišel sám; takže kdy tu můžeš být?“

„Můžu někoho poslat.“

„Ne. Přijď ty.“

„A stojí to za to?“

„Ano. Možná.“

„Za takové tři hodiny. Dřív ne, možná později.“

„Fajn. A nezapadni do žádného podniku. Pití nachystám sám, a k tomu sendvič. A ještě něco – přines s sebou papír s hlavičkou Gazette a obálku. Nám papír došel.“

„Oč jde? Nějaká srandička?“

„Ne, vážený. Ani nápad. Může z toho koukat i zvýšení platu.“

Zavěsil jsem a otočil se k Wolfovi. „Můžu něco navrhnout? Jestli chcete, aby byl povolný, a jestli vám stojí za steak, řeknu Fritzovi, aby z lednice jeden vyndal a nechal ho rozmrazit.“

Odpověděl, že ano; šel jsem tedy do kuchyně a pohovořil s Fritzem. Pak jsem se vrátil do kanceláře, posadil se a dál poslouchal, jak Wolfe dýchá. Pokračovalo to celé minuty, až z nich byla hodina. Konečně otevřel oči, napřímil se a vytáhl z kapsy jakési složené papíry; poznal jsem listy, vytržené z jeho bloku.

„Vezměte si zápisník, Archie,“ pronesl jako někdo, kdo dospěl k rozhodnutí.

Vytáhl jsem ze zásuvky zápisník a sundal krytku pera.

„Jestli tohle nevyjde,“ zavrčel na mě, jako kdyby mě už předem obviňoval, „žádné další východisko nebude. Pokoušel jsem se o takovou formulaci, aby v případě neúspěchu existovala nějaká alternativa, ale nejde to. Buď ho dostaneme na tohle, nebo vůbec ne. Přepište to pak na obyčejný papír, ob řádku, dvě kopie.“

„Mám napsat záhlaví a datum?“

„Ne, nic.“ Zachmuřeně zíral na listy papíru, které vytáhl z kapsy. „První odstavec.“

~

„V osm hodin večer 19. srpna roku 1948 se v obývacím pokoji bytu v devátém poschodí činžáku ve Východní Čtyřiaosmdesáté ulici v Manhattanu sešlo dvacet lidí. Všichni to byli vysoce postavení lidé z řad americké komunistické strany, a tato schůze byla jednou ze série schůzí, na kterých se mělo rozhodnout o strategii a taktice jak ovlivnit volební kampaň, vedenou Stranou pokroku, ve prospěch jejího kandidáta na prezidenta Spojených států, Henryho Wallaceho. Jeden z přítomných, muž s hnědým, krátce přistřiženým knírkem, říkal toto:

‚Nesmíme nikdy zapomínat na to, že Wallacemu nemůžeme důvěřovat. Nemůžeme důvěřovat ani jeho charakteru, ani jeho rozumu. Můžeme počítat s jeho marnivostí, to je v pořádku; pomáháme mu nahoru, přičemž ale musíme mít na paměti, že může kdykoli provést něco, co povede k příkazu od politického vedení, abychom ho přestali podporovat.‘

‚Politické vedení‘ je slovní spojení, používané nejvýše postavenými americkými komunisty tam, kde mají na mysli Moskvu nebo Kreml. Může to být z opatrnosti, jako bezpečnostní opatření, ačkoliv je těžké pochopit, nač při tajném zasedání nějaké potřebují; anebo je to jejich zvyk, nenazývat nic pravým jménem.

Pak promluvil další z nich, rozložitý, holohlavý člověk s ducatým obličejem.“

~

Wolfe často nahlížel do svých papírů a pokračoval, až jsem popsal dvaatřicet stránek; pak ustal, chvíli seděl s našpulenými rty a potom mě vyzval, abych všechno přepsal na stroji. Přepsal jsem všechno, ob řádku, jak mi řekl. Pokaždé, když jsem dokončil stránku, podal jsem mu ji a on do ní ještě vpisoval poznámky tužkou. V tom, co mi nadiktuje a co já napíšu, něco upravuje jen zřídka, ale tuhle věc očividně považoval za něco navýsost důležitého. Plně jsem s ním souhlasil. Celé tohle povídání, čím dál tím ožehavější, obsahovalo desítky podrobností, které neměl právo znát nikdo menší než pověřený politický komisař – pokud byly pravdivé. Na to bych se byl Wolfa rád zeptal, ale pokud měla být tahle práce hotová, než přijde Lon Cohen, nebylo času nazbyt, takže jsem svou otázku odložil na později.

Už jsem vyndal ze stroje poslední stránku; Wolfe s ní ještě cosi prováděl, když se ozval zvonek a já šel Lonovi otevřít.

Když jsem se s Lonem poznal, byl to řadový pracovník, možná dokonce až z konce řady, ale teď byl v místní pobočce Gazette druhým mužem. Pokud vím, jeho vzestup mu stoupl do hlavy jen v jediné maličkosti – ve stole měl kartáč na vlasy a každou noc, když byl s prací hotov, si vlasy pěkně vykartáčoval, než se vrhl ke svému oblíbenému pultu s občerstvením. Až na tohle na něm nebylo nejmenší vady.

Potřásl si s Wolfem rukou a osopil se na mě.

„Ty křiváku, říkals, že když se nikde nebudu stavovat – aha, tu to máme. Buďte zdráv, Fritzi! Vám jedinému tady můžu důvěřovat.“ Vzal si z podnosu pití, pokývl Wolfovi, hodil do sebe třetinu obsahu a posadil se do červeného křesla.

„Přinesl jsem ty papíry,“ oznámil. „Tři listy. Jsou s díky vaše, když budu první, kdo se doví, jak kdosi jménem Sperling promyšleně a úmyslně způsobil jakémusi Louisi Ronymu smrt.“

„Přesně to, o čem mluvíte, vám chci nabídnout,“ odtušil Wolfe.

Lon prudce zvedl hlavu. „Kdosi jménem Sperling?“ vyrazil ze sebe.

„Ne. Neměl jsem říkat ‚přesně‘. Jméno bude muset počkat. Ale to ostatní – ano.“

„Zatraceně, je už půlnoc! Nemůžete čekat –“

„Dneska v noci to nebude. Ani zítra. Ale až materiál shromáždím, pokud ho ovšem shromáždím, vy ho dostanete první.“

Lon na Wolfa pohlédl. Do kanceláře se vhrnul bezstarostně, uvolněný a žíznivý, a teď je zase v práci. Jenomže výhradní právo na článek o vraždě Louise Ronyho bylo něco, co nedovolovalo dát si pohov.

„Za to byste ale chtěli víc než jen tři papíry s hlavičkou, i když s obálkami. Mám přihodit ještě známky?“

Wolfe přikývl. „To by bylo štědré gesto. Ale já mám jinou nabídku. Jak by se vám líbila série článků, jen pro vaše noviny a s ověřením pravosti, popisujících tajné schůze skupiny, která řídí americkou komunistickou stranu, s podrobnostmi o diskusích a závěrech?“

Lon naklonil hlavu na stranu. „Vám chybějí už jen dlouhé bílé fousy a červený kostým.“

„To ne. Jsem moc tlustý. Zajímalo by vás to?“

„Mělo by. Kdo by ručil za pravost?“

„Já.“

„Myslíte články pod vaším jménem?“

„Proboha, to ne. Ty články by byly bez autora; ale zaručil bych se, kdyby bylo třeba i písemně, že zdroj informací je kompetentní a spolehlivý.“

„Kdo by za to dostal zaplaceno, a kolik?“

„Nikdo. A nic.“

„Hergot, vy nepotřebujete ani ty fousy. Jak by vypadaly ty podrobnosti?“

Wolfe se otočil ke mně. „Dejte mu to přečíst, Archie!“

Dal jsem Lonovi prvopis toho, co jsem napsal; odložil sklenici na stolek, aby měl obě ruce volné. Bylo toho sedm stran. Lon zprvu četl rychle, pak pomaleji, a když došel na konec, vrátil se k první straně a pročítal ji znovu. Já mu mezitím znovu nalil; Fritz měl práci, zašel jsem tedy ještě do kuchyně pro pivo, aby i Wolfe měl co pít. Napadlo mě, že bych taky nepohrdl panákem, a obsloužil jsem i sebe.

Lon odložil papíry na stolek; viděl, že o jeho sklenici je postaráno, dal si tedy pár loků.

„Tak tohle už je něco,“ pronesl uznale.

„Vhodné k otištění, doufám,“ řekl skromně Wolfe.

„Jistě. Co křivé nařčení v tisku?“

„Žádné není. Žádné nebude. Nikde nejsou žádná jména ani adresy.“

„Jo, to vidím, ale někdo by se stejně mohl ozvat. Vaše zdroje by pak musely být k dispozici jako svědci.“

„Kdepak.“ Wolfe to pronesl velmi důrazně. „Můj zdroj je krytý a krytý zůstane. Můžete ode mě dostat záruku a dlužní úpis na škody, plynoucí z obvinění z křivého nařčení, když budete chtít, to ale je všecko.“

Lon se znovu napil. „No – mně se to líbí. Ale mám šéfy, a v takovéhle věci budou muset rozhodnout sami. Zítra je pátek, a oni – panebože, co je tohle? Neříkejte mi, že – Archie, pojď se podívat!“

Stejně jsem musel jít a dát papíry pryč, aby Fritz mohl položit na stolek podnos. Byla to opravdu pěkná porce; steak byl tlustý a hnědý, dobře propečený, opečené plátky sladkých brambor a osmažené žampiony správně upravené, řeřicha naskládaná po jedné straně, a všechno to vonělo tak, že jsem si přál, abych byl Fritze požádal, aby taky udělal kopii.

„Tak, teď už vím – je to všechno přímo sen. Archie, byl bych ale přísahal, žes mi doopravdy telefonoval, abych přijel. No, tak teda budu snít dál.“ Řízl do steaku, nechal vytéci šťávu, odkrojil sousto a otevřel doširoka ústa; následoval plátek bramboru a za ním plátek žampionu. Pozoroval jsem ho asi tak jako pes, kterému dovolili přiblížit se k prostřenému stolu. Už toho bylo na mě moc. Šel jsem do kuchyně, vrátil se se dvěma krajíčky chleba na talíři a prudce mu ho přistrčil.

„No tak, brácho, rozděl se. Přece nesníš půldruhého kila steaku.“

„Nemá ani kilo.“

„Starou belu nemá. Nalož mi.“

Nakonec co – Lon byl host, a tak jsem musel ustoupit.

Když odešel, byl talíř jako vymetený, až na kosti, a hladina skotské v láhvi klesla skoro o pět centimetrů; papíry s hlavičkou a obálky jsem měl v zásuvce a všechno bylo domluveno a čekalo na posvěcení nejvyššími z Gazette. Protože víkend byl na spadnutí, celá věc se mohla čekáním na posvěcení pozdržet, ale Lon řekl, že je tu slušná možnost, že posvěcení přijde v sobotu, a dobrá možnost, že přijde v neděli. Značnou nevýhodou podle Lona bylo, že Wolfe nechce poskytnout záruku, že seriál bude mít dlouhý život; Wolfe napevno slíbil dva články a pravděpodobně i třetí, ale k ničemu víc se zavázat nemohl. Lon se pokoušel dostat ho k tomu, aby se upsal aspoň na šest, nedalo se ale nic dělat.

Když jsme s Wolfem zase osaměli, zadíval jsem se na něj.

„Přestaňte na mě koukat,“ pronesl nabručeně.

„Prosím o prominutí. Trochu jsem počítal. Dva články po dvou tisících slovech, to máme čtyři tisíce slov. Patnáct tisíc – to dělá tři dolary sedmdesát za slovo. A to on ty články ani nepíše. Jestli se chystáte psát něčím jménem –“

„Je čas jít spát.“

„Ano, pane. Kromě psaní druhého článku – co ještě dalšího přijde?“

„Nic. Budeme sedět a čekat. Zatraceně, jestli to nevyjde…“

Dal mi dobrou noc a odpochodoval k výtahu.

XX.

Příštího dne, v pátek, se diktovaly, přepisovaly na stroji a revidovaly další dva články. Druhý byl doručen Lonu Cohenovi a třetí ležel zamčený v trezoru. Líčily dění ode dne prezidentských voleb až po konec roku, a ačkoli v nich nebyla žádná jména ani adresy, v podstatě všechno ostatní v nich bylo. Docela mě zaujaly a začal jsem být zvědavý, jak to bude dál.

Lonovi nadřízení ochotně přijali Wolfovy podmínky včetně pojištění proti obvinění z křivého nařčení v tisku, ale rozhodli, že články začnou vycházet až v neděli. Věnovali jim tři sloupce na přední straně.

~

JAK TO HRAJÍ AMERIČTÍ KOMUNISTÉ

RUDÁ ARMÁDA VE STUDENÉ VÁLCE

JEJICH HLAVNÍ STAN V USA

~

Předmluva byla vytištěná kurzívou:

~

Gazette dnes přináší první ze série článků ukazujících, jak američtí komunisté pomáhají Rusku ve studené válce a v přípravě případné horké války. Jde o vážnou věc. Ze zřejmých důvodů nelze sdělit jméno autora článků, ale Gazette má dostatečnou záruku jejich pravosti. Doufáme, že budeme v sérii pokračovat až po činnost rudých v poslední době včetně jejich tajných schůzek, předcházejících známému soudnímu procesu v New Yorku, i schůzek, konaných během procesu i po něm. Další článek vyjde zítra. Nenechte si ho ujít!

~

Pak článek začínal přesně tak, jak ho Wolfe nadiktoval.

Rád bych všechno vylíčil takovým způsobem, aby vznikl co nejpřehlednější obraz toho, jak se Wolfova léčka vyvíjela, teď ale píšu jen to, co jsem v té době sám věděl. To platí pro pátek, sobotu, neděli a pondělí až do 8.30 večer. Víte všechno, co jsem věděl já, nebo to budete vědět, až dodám, že třetí článek byl revidován v neděli a Lonovi doručen v pondělí, aby mohl v úterý vyjít, že Weinbachova konečná zpráva o kameni potvrdila jeho první zprávu, že se nedosáhlo ničeho dalšího ani nedošlo k pokusu něčeho dalšího dosáhnout a že během těch čtyř dnů byl Wolfe ještě nedůtklivější, než jakého jsem ho po tak dlouhou dobu zažil. O tom, co chce získat tím, že bude psát za pana Jonese, a tím, že bude vyzrazovat rodinná tajemství komunistů, jsem neměl tušení.

Přiznávám, že jsem se snažil na to přijít. Například když Wolfe byl v pátek dopoledne ve sklenících, důkladně jsem se podíval na fotografie v jeho zásuvce, ale byly tam všechny; nezmizela žádná. Udělal jsem ještě několik dalších dobře míněných pokusů vykoumat, v čem jeho scénář spočívá, ale nevyšly mi z toho ani blikavé záběry. Až do pondělka jsem se vrhal na došlou poštu a spěšně ji prohlížel a vždycky, když zazněl domovní zvonek, jsem doufal, že to je telegram; telefony jsem zvedal ve spěchu, protože můj závěr byl, že ty články jsou pouze kusem těsta jako návnada na háčku a my že jen sedíme na břehu s chabou nadějí, že něco zabere. Ale jestli mělo něco zabrat ve formě dopisu či telegramu nebo telefonátu, pak tedy nic ani neťuklo.

Pak, v pondělí večer, když jsme hned po večeři seděli s Wolfem v kanceláři, podal mi popsaný list papíru ze svého poznámkového bloku; poznal jsem jeho písmo. „Přečtete to, Archie?“ zeptal se.

Otázka byla řečnická, protože jeho rukopis se dá číst stejně snadno jako tisk. Přečetl jsem si to a sdělil mu: „Ano, pane, tohle rozluštím.“

„Přepište to na papír s hlavičkou Gazette, i s podpisem, jak tam je. Pak se na to ještě podívám. Obálku adresujte panu Albertu Enrightovi, Komunistická strana USA, Východní Dvanáctá ulice, číslo 35. Jednu kopii, řádkování jedna.“

„Má tam být sem tam nějaká chybička?“

„To není nutné. Nejste v New Yorku jediný, kdo umí dobře psát na stroji.“

Vytáhl jsem psací stroj, vzal ze zásuvky papír, zasunul ho do válce a dal se do psaní. Když jsem byl hotov, papír jsem vyndal a dopis si přečetl.

~

27. června 1949

Vážený pane Enrighte,

tenhle dopis vám posílám proto, že jsem se s vámi jednou setkal a dvakrát vás slyšel mluvit na schůzi. Kdybyste mě potkal, nepoznáte mě, ani byste neznal moje jméno.

Pracuji v Gazette. Samozřejmě jste viděl sérii článků, které začaly v neděli vycházet. Nejsem komunista, ale souhlasím s mnohým, za co se komunisté stavějí, a myslím, že se s nimi zachází tvrdě, a taky nenávidím zrádce; a člověk, který k těm článkům dodává materiály, zrádce zajisté je. Myslím, že máte právo vědět, kdo to je. Nikdy jsem se s ním nesetkal, a on asi nikdy nepřišel do redakce, znám ale toho, kdo s ním na těch článcích pracuje, a měl jsem možnost získat něco, co, jak se domnívám, vám pomůže; přikládám tu věc k tomuto dopisu. Mám důvod si myslet, že byla ve složce, zaslané jednomu z vedoucích pracovníků, a měla mu dokázat, že články jsou autentické. Víc vám sdělit nemůžu, protože byste tak mohl vytušit, kdo jsem, a já nechci, abyste se to dověděl.

Přeju vám sílu ve vašem boji proti imperialistům, monopolům a válečným štváčům.

Přítel

~

Vstal jsem od stroje, dopis dal Wolfovi a vrátil se, abych na obálku napsal adresu. Celý dopis se mi povedlo napsat bez chyby, při psaní na obálce se mi ale nějak pletly prsty a ‚Komunistická‘ jsem napsal ‚Kominuistická‘ a musel jsem si vzít obálku novou. Ani mě to nerozzlobilo, protože jsem věděl, proč se to stalo – byl jsem rozrušený. Za okamžik budu vědět, která fotografie se k tomu dopisu přiloží, pokud mě Velký zadek zase neodstaví.

Neodstavil, ale jako kdyby to udělal. Otevřel zásuvku, pohrabal se v ní, jednu fotografii mi podal a řekl: „Tohle je příloha. Hoďte ten dopis do nějaké schránky, kterou budou vybírat ještě dneska večer.“

Byla to fotografie – ta nejlepší – stranické legitimace Williama Reynoldse, číslo 128-394. Sjel jsem Wolfa pohledem, strčil dopis i fotografii do obálky, zalepil ji, dal na ni známku a odešel. Při mém duševním rozpoložení mi trocha čerstvého vzduchu nemohla uškodit, šel jsem tedy na stanici Times Square pěšky.

Od Wolfa se toho večera už nic nedalo čekat; tohle bylo všechno. Spát jsme šli dost brzy. Zatímco jsem se svlékal, pořád ještě jsem se pokoušel něčeho se dobrat, ale nepodařilo se mi načrtnout si žádný obrázek, který bych mohl považovat za konečný. Hlavní součást léčky teď byla jasná, ale kam tím ten chlap míří? To zase začneme sedět a čekat? Jak má v tom případě William Reynolds dostat jiné jméno, kdy, proč a od koho? Pod přikrývkou jsem své úvahy vypudil z mysli, abych se aspoň trochu prospal.

Příštího dne, v úterý, to až do poledne a ještě nějakou chvíli po poledni vypadalo na další sezení a čekání. Čekání ale nebylo nijak nudné díky telefonu. V ranním vydání Gazette vyšel třetí článek, a už tam byli celí diví po dalším. Měl jsem instrukce trochu to zdržovat. Před desátou volal dvakrát Lon a pak už přicházel jeden telefonát za druhým; lokálkář, šéfredaktor, výkonný redaktor, vydavatel, všichni. Chtěli příspěvek tak naléhavě, až jsem měl chuť napsat něco sám a za patnáct táců to střelit. Jenže takhle před polednem by to stejně nestálo za moc.

Když telefon chvíli před obědem zazvonil znova, měl jsem za hotovou věc, že to bude zase někdo z nich, takže místo ustálené věty, kterou se ohlašuju, jsem jen řekl: „Jo?“

„Je to kancelář Nero Wolfa?“ Ten hlas jsem nikdy předtím neslyšel – něco jako umělé zapištění.

„Ano. U telefonu Archie Goodwin.“

„Je tam pan Wolfe?“

„Ano. Má práci. Kdo volá, prosím?“

„Jen mu řekněte ‚pravoúhelník‘.“

„Mohl byste to hláskovat, prosím?“

„P-r-a-v-o-ú-h-e-l-n-í-k. Pravoúhelník. Řekněte mu to hned. Bude ho to zajímat.“

Sluchátko oněmělo. Zavěsil jsem a obrátil se k Wolfovi.

„Pravoúhelník.“

„Co?“

„Takhle to řekl, nebo spíš vypískl. Jen, že vám mám říct ‚pravoúhelník‘.“

„Aha.“ Wolfe se napřímil a doširoka otevřel oči. „Zavolejte státní sekretariát komunistické strany, Algonquin čtyři-dva-dva-jedna-pět. Chci pana Harveyho nebo pana Stevense. Jedno kterého.“

Otočil jsem se zpátky a číslo vytočil. Za okamžik se ozval příjemný ženský hlas. To, že byl příjemný, mě docela ohromilo, a taky mě zachvátil trochu sebevědomý pocit, poněvadž jsem poprvé v životě mluvil s komunistkou, takže jsem řekl: „Jmenuju se Goodwin, soudružko. Je tam pan Harvey? Rád by s ním mluvil pan Nero Wolfe.“

„Říkáte Nero Wolfe?“

„Ano. Detektiv.“

„To jméno jsem už slyšela. Podívám se. Zůstaňte u telefonu.“

Čekal jsem. Protože jsem byl zvyklý zůstávat u telefonu, než se spojovatelka nebo sekretářka podívá, udělal jsem si pohodlí, ale netrvalo dlouho a jakýsi člověk mi sdělil, že on je Harvey. Dal jsem Wolfovi znamení a poslouchal s ním.

„Jak se daří, pane?“ pozdravil Wolfe zdvořile. „Dostal jsem se do nesnází a vy mi můžete pomoct, pokud budete chtít. Zastavil byste se u mě dnes v šest v kanceláři s některým ze svých společníků, třeba s panem Stevensem nebo panem Enrightem, jestli některý z nich bude volný?“

„Podle čeho soudíte, že vám můžeme pomoct z nesnází?“ zeptal se Harvey, ale nijak hrubě.

„Jsem si jist, že můžete. Přinejmenším bych vás rád požádal o radu. Věc se týká člověka, kterého znáte pod jménem William Reynolds. Je zapletený do případu, který vyšetřuju, a ta záležitost teď spěchá. Proto bych se s vámi rád co nejdřív sešel. Není moc času.“

„Podle čeho soudíte, že znám člověka jménem William Reynolds?“

„Ale jděte, pane Harveyi! Až uslyšíte, co vám chci říct, samozřejmě můžete popřít, že ho znáte, bude-li to vaše přání. Telefonem se to vyřídit nedá, nebo aspoň by se to telefonem vyřizovat nemělo.“

„Zůstaňte u telefonu.“

Čekání bylo tentokrát delší; Wolfe trpělivě seděl se sluchátkem u ucha, já dělal totéž. Za tři nebo čtyři minuty se začal mračit, a než se Harveyho hlas znovu ozval, začal poklepávat ukazovákem na postranní opěradlo křesla.

„Když přijdeme, kdo tam bude?“ zeptal se Harvey.

„Samozřejmě vy a já. A pan Goodwin, můj asistent.“

„Nikdo jiný?“

„Ne, pane.“

„Dobrá. V šest hodin budeme u vás.“

Zavěsil jsem a zeptal se Wolfa: „To pan Jones vždycky při řeči tak srandovně piští? A znamenal ten ‚pravoúhelník‘ jen to, že dopis od přítele došel? Nebo něco víc, jako třeba to, kteří političtí komisaři ho četli?“

XXI.

S panem Albertem Enrightem, kterému jsem napsal dopis, jsem se nikdy nesešel, protože společník, kterého pan Harvey s sebou vzal, byl pan Stevens.

Jelikož už jsem jednoho či dva vysoce postavené komouše z masa a kostí viděl, a k tomu plno zveřejněných fotografií víc než tuctu dalších, nečekal jsem, že návštěvníci budou vypadat jako zjevení z jiného světa nebo nějaký exotický živočich, ale i tak mě trochu překvapili, zvlášť Stevens. Byl středního věku, hubený a bledý, s řídkými hnědými vlasy, které už týden potřebovaly přistřihnout, na očích brýle bez obrouček. Kdybych měl dceru na střední škole, Stevens by byl typem chlápka, kterého bych jí schválil, kdyby se chtěla po setmění v nějaké cizí čtvrti zeptat na cestu. Pokud šlo o Harveyho, u něj bych tak daleko nešel; byl mladší a mnohem zavalitější, s ostrýma zelenohnědýma očima a pevně stavěným obličejem, ale určitě bych ho ani netipoval na Postrach měsíce.

Nevzali si ani míchané nápoje, ani nic jiného, co teče a v křeslech se neusadili nenuceně a pohodlně. Harvey svým bručivým, ale pořád ne hrubým basem oznámil, že ve tři čtvrtě na sedm mají sjednanou schůzku.

„Budu co nejstručnější,“ ujistil je Wolfe. Sáhl do zásuvky, vyňal jednu z fotografií a podával jim ji. „Podívali byste se na tohle?“

Vstali, Harvey si fotografii vzal a oba si ji prohlíželi. Říkal jsem si, že tohle už zachází trochu daleko. Co – jsem snad vzduch? Takže když ji Harvey položil zpátky na stůl, došel jsem si pro ni, podíval se a pak ji Wolfovi vrátil. Bude si tak dlouho zahrávat, že mu asi začnu házet klacky pod nohy. Teď jsem byl v obraze.

Harvey se Stevensem se zase posadili; vůbec se jeden na druhého nepodívali. To mi připadlo jako přehnaná opatrnost, ale komunisti, zvlášť ti výše postavení, si tenhle zvyk osvojí asi hodně brzy a ani si ho už neuvědomují.

„Je to zajímavý obličej, co?“ otázal se Wolfe vlídně.

Stevens zachovával kamenně nehnuty výraz a mlčel.

„Jestli se vám takové líbí –“ řekl Harvey. „Kdo to je?“

„Takhle to bude jenom delší.“ Teď už byl Wolfe o něco méně vlídný. „Jestli jsem měl vůbec nějaké pochybnosti, že ho znáte, pak potom, co vás zmínka o jeho jméně přivedla sem, už je nemám. Určitě jste nepřišli proto, že vás zarmoutilo, když jsem vám řekl, že jsem v nesnázích. Jestli chcete popírat, že tohohle člověka znáte jako Williama Reynoldse, pak ovšem byla vaše cesta zbytečná a nemůžeme pokračovat dál.“

Na to se ozval Stevens. „Vezměme to takhle, jako hypotézu: když řekneme, že ho neznáme jako Williama Reynoldse, pak co?“ zeptal se tiše.

Wolfe souhlasně přikývl. „To by šlo. Pak tedy půjdeme dál. Můžu vám říct, že když jsem se s tím člověkem setkal poprvé, nejmenoval se Reynolds. Předpokládám, že jeho druhé jméno znáte taky, ale protože ve styku s vámi a s vašimi kolegy vystupoval jako Reynolds, budeme používat jméno Reynolds. Když jsem se s ním před víc než týdnem setkal, nevěděl jsem, že je komunista; vím to teprve od včerejška.“

„Jak jste se to dověděl?“ vyštěkl Harvey.

Wolfe zavrtěl hlavou. „To bohužel musím vynechat. Za ta léta, co pracuju jako soukromý detektiv, jsem získal řadu styků – s policií, s tiskem, všemožnými lidmi. Řeknu to takhle: myslím, že Reynolds se dopustil chyby; je to jen dohad, ale dobrý – podle mě se jí dopustil proto, že dostal strach. Vytušil smrtelné nebezpečí – to jsem způsobil já – a udělal hloupost. Tím nebezpečím je obvinění z vraždy. To obvinění, jak věděl, bude moci být vzneseno, jen když se prokáže, že je komunista, a myslel si, že já to vím taky, tudíž se rozhodl tomu čelit; chtěl vystupovat jako člověk, který sice předstírá, že je komunista, ve skutečnosti však je nepřítelem komunismu a chce ho zničit. Jak říkám, je to pouze dohad. Ale –“

„Okamžik.“ Bylo zřejmé, že Stevens nikdy nezvyšuje hlas, i když někomu skočí do řeči. „Ještě u nás nejsme tak daleko, aby k usvědčení z vraždy stačilo jen dokázat, že dotyčný je komunista.“ Stevens se usmál; když jsem viděl, co považuje za úsměv, řekl jsem si, že bych dceru radši přesvědčoval, aby se na cestu zeptala někoho jiného. „Nebo už tak daleko jsme?“

„Ne,“ odvětil Wolfe smířlivě. „Právě naopak. Komunisté jsou vedeni k tomu, aby se stavěli proti vraždám ze soukromých pohnutek. Ale v tomto případě se věci takhle měly. Protože teď vycházíme z hypotézy, můžu do té hypotézy taky začlenit to, že víte o smrti muže jménem Louis Rony, kterého na pozemku Jamese U. Sperlinga přejelo auto, a také že tam byl přítomen i William Reynolds. Můžu?“

„Pokračujte,“ vyzval ho dunivým hlasem Harvey.

„Takže nemusíme ztrácet čas fakty, která byla zveřejněna. Situace se má takhle: já vím, že pan Reynolds zavraždil pana Ronyho. Chci, aby byl zatčen a obviněn. Ale k tomu, aby byl usvědčen, je třeba prokázat, že je členem komunistické strany, protože jenom tak se můžu dobrat jeho motivu. Tohle konstatování budete muset přijmout tak, jak ho říkám; všechny karty na stůl nevyložím, protože kdybych to udělal a vy jste se pak rozhodli za pana Reynoldse postavit, byl bych v ještě větších nesnázích, než jsem teď.“

„My se za vrahy nestavíme,“ prohlásil Harvey ctnostně.

Wolfe přikývl. „To jsem si myslel. Stavět se za tohohle by bylo nejen odsouzeníhodné, ale i marné. Jak jistě chápete, to, co musím prokázat, není, že William Reynolds je členem komunistické strany – to lze celkem snadno –, nýbrž že tenhle člověk, který byl na místě, kde byl pan Rony zavražděn, je onen William Reynolds – anebo ať už je kýmkoli jiným. Znám jen dva způsoby jak to provést. Jeden by byl pana Reynoldse zatknout, obvinit a postavit před soud, vyslovit premisu, že členství v komunistické straně souvisí s jeho proviněním, předvolat vás a vaše společníky – padesát, sto – jako svědky státu a položit vám otázku ‚je, nebo byl obžalovaný členem komunistické strany?‘ Ti z vás, kdo ho znají a řeknou, že ne, se dopustí křivého svědectví. Budete tohle všichni riskovat – ne pouze většina z vás, ale všichni? Stálo by za to chránit člověka, který vraždil ze soukromých pohnutek? Pochybuju. Jestli ale tohle riziko podstoupíte, dokážeme se s vámi vypořádat. Já se o to určitě budu snažit a vložím do toho všecko.“

„My se jen tak nezalekneme,“ opáčil Harvey.

„A ten druhý způsob?“ zeptal se Stevens.

„Ten je pro každého jednodušší.“ Wolfe vzal ze stolu fotografii. „Napíšete přes ni svá jména a já ji přilepím na list papíru. Pod ni napíšete ‚Člověk na této fotografii, na které jsou naše jména, je William Reynolds; víme o něm, že je členem komunistické strany USA.‘ A k tomu podpisy vás dvou. To je vše.“

Teď si poprvé vyměnili pohledy.

„Pořád ještě je to hypotéza,“ řekl Stevens. „A jako takovou si ji rádi promyslíme.“

„Za jak dlouho?“

„Nevím. Zítra nebo pozítří.“

„To se mi nezamlouvá.“

„Čerta starého nezamlouvá.“ Harveyho pravé způsoby se začaly projevovat. „To se vám to musí zamlouvat?“

„Podle všeho ne,“ odpověděl Wolfe; pokračoval tónem, který naznačoval, že ho mrzí, co teď musí říci. „Ale nezamlouvá se mi, že člověk, o kterém vím, že je vrah, si chodí na svobodě. Když to uděláme tím jednoduchým způsobem, a uděláme to hned, bude do půlnoci pod zámkem. Když to odložíme –“ Wolfe pokrčil rameny, „nevím, co podnikne; možná nic, co by nám bránilo –“

Musel jsem skrýt úsměv. To se jich mohl rovnou zeptat, jestli náhodou nechtějí poskytnout Reynoldsovi ještě den či dva, aby stačil napsat do Gazette další články; tímhle je teď Wolfe oba samozřejmě držel v šachu. Snažil jsem se rozpoznat v jejich obličejích nějaký náznak, že si toho jsou vědomi, ale byli to zkušení harcovníci; tvářili se prostě jako dva chlápci, uvažující nad hypotézou, která se jim moc nelíbí.

Stevens promluvil svým tichým hlasem. „Zatkněte ho. Když ho nedostanete tím jednoduchým způsobem, potom můžete zkusit ten druhý.“

„Kdepak,“ prohlásil Wolfe důrazně. „Bez vašeho prohlášení bude těžké vůbec ho obvinit. Udělat se to dá, ale ne jen tak, jako když lusknete prsty.“

„Vy jste ale říkal, že když tu věc podepíšeme, že to tím skončí, ale neskončí. Museli bychom svědčit u soudu,“ namítal Harvey.

„Pravděpodobně ano,“ připustil Wolfe. „Ale jen vy dva, jako vlastní svědkové obžaloby, kteří přispívají k tomu, aby byl potrestán vrah. Jinak to budete vy dva a mnoho dalších, a když odpovíte záporně, budete vraha krýt pouze proto, že je to váš soudruh, a to vám u veřejnosti neprospěje – vedle toho, že budete riskovat obvinění z křivé svědecké výpovědi.“

Stevens vstal. „Dáme vám vědět za půl hodiny, možná dřív.“

„Dobrá. Místnost vpředu je zvukově izolovaná, nebo můžete jít nahoru.“

„Venku je víc místa. Pojď, Jerry.“

Stevens vykročil první. Šel jsem k předním dveřím, pustil je ven a vrátil se do kanceláře. Pohled, který se mi naskytl, potvrdil, že úsměv, který jsem předtím potlačil, byl oprávněný. Wolfe už otevřel zásuvku a vytáhl list papíru a tubu s lepidlem.

„To ještě dřív, než dozrajou?“ zeptal jsem se.

„Pcha! Šrouby jsem utáhl pořádně.“

„Berete děťátku hračku,“ poznamenal jsem. „I když musím říct, že to žádná děťátka nejsou, zvlášť Stevens.“

Wolfe zamručel: „Však je taky třetí ve stranické hierarchii.“

„Nevypadá na to, ale chová se tak. Všiml jsem si, že se ani nezeptali, jaké máte důkazy pro to, že Reynolds zabíjel, protože jim na tom houby záleží. Chtějí jedině to, aby přestaly ty články a on aby se smažil. Nechápu ale, proč ten dopis od přítele jen tak jako nic zbaštili. Proč nedali Reynoldsovi šanci odpovědět na pár otázek?“

„Ti žádné šance nedávají.“ Wolfe to řekl s pohrdáním. „Mohl by dokázat, že ten dopis lže? Jak? Mohl by vysvětlit tu fotografii své stranické legitimace? Mohl to jenom popřít, ale oni by mu nevěřili. Nevěří nikomu, zvlášť ne sobě navzájem, a já jim to ani nezazlívám. S tím lepidlem bych měl počkat, až se podepíšou.“

Já jsem se tak nenadýmal pýchou a nesršel sebedůvěrou jako on. Říkal jsem si, že by s tím mohli jít na nějakou schůzi, a to by za půl hodiny nestihli. Wolfe však o Stevensově postavení a autoritě věděl víc než já; ven jsem je oba pouštěl v 6.34 a zvonek zazněl v 6.52; šel jsem jim znova otevřít. Jen osmnáct minut, ale nejbližší telefonní budka byla jen půl bloku odtud.

Neposadili se. Harvey stál a zíral na mě, jako kdyby na mě bylo něco, co se mu nelíbí; Stevens přistoupil k Wolfovu stolu a sdělil mu: „Chceme, aby se to formulovalo takhle:

~

‚Jako loajální američtí občané, dbalí veřejného blaha a oddaní myšlenkám pravé demokracie, zastáváme názor, že ti, kdo poruší zákon, mají být potrestáni, bez ohledu na politickou příslušnost. Proto jsme v zájmu spravedlnosti napsali na přiloženou fotografii svá jména, a tímto dosvědčujeme, že člověk na fotografii je nám znám jako William Reynolds a že podle našeho vědomí byl osm let, až do dneška, členem komunistické strany USA. Když jsme se dověděli, že je obviněn z vraždy, byl stranickým výkonným výborem okamžitě vyloučen.‘“

~

Stevens u mě stoupl o jednu příčku v ceně. Vysypal to všechno ze sebe bez nahlížení do nějakých poznámek, třeba na manžetě, jako kdyby to měl celé naučené zpaměti už celé roky.

Wolfe zvedl trochu ramena a zase je nechal klesnout. „Jestli se vám víc líbí všechny ty kudrlinky… Chcete, aby to pan Goodwin naklepal na stroji, nebo to napíšete rukou?“

Měl jsem docela radost, že chtěl psát rukou. Bylo by mi ctí mít ve stroji takové vlastenecké prohlášení, ale u komunisty člověk nikdy neví; a co kdyby některého z nich náhodou napadlo vytáhnout z kapsy dopis od přítele a porovnat písmo? Nepatrná nerovnost řádkování a maličká vada na ‚w‘ se daly rozeznat pouhým okem. Takže jsem s potěšením nechal Stevense, aby se posadil k mému stolu a dal se do díla. Skončil, podepsal se a na fotografii napsal své jméno. Pak totéž udělal Harvey. Wolfe a já jsme připojili své podpisy jako svědci, poté, co si Wolfe text přečetl. Jak jsem řekl, tubu s lepidlem měl už po ruce; fotografii nalepil nahoru nad text.

„Můžu se ještě podívat?“ zeptal se Stevens.

Wolfe mu papír podal.

„Je tu jedna taková věc,“ řekl Stevens. „Tohle vám tu nemůžeme nechat bez nějaké záruky, že Reynolds bude dnes v noci pod zámkem. Říkal jste před půlnocí.“

„Správně. Bude.“

„Tohle dostanete, jakmile tam bude.“

Věděl jsem, že vytáhnou nějakou hrst písku, který hodí do soukolí. Nemít Stevens v ruce papír, který se může přetrhnout, ale třeba kámen, prostě bych mu to vyrval, a Harvey by se do toho mohl zapojit, kdyby se mu chtělo.

„Pak tedy nebude,“ pronesl Wolfe, nijak nevzrušen.

„Proč ne?“

„Protože tohle je k tomu zámku klíč. Myslíte, že bych jinak podstupoval všechnu tu námahu, abych ho dostal? To je přece nesmysl. Chystám se pozvat sem dnes večer několik lidí, ale neudělám to, pokud tenhle dokument nebudu mít. Nepomuchlejte ho, prosím.“

„Bude tu i Reynolds?“

„Ano.“

„Tak my přijdeme a tohle přineseme s sebou.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Vy mě asi neposloucháte. Tenhle papír zůstane tady, nebo všechno půjde mimo vás, do té doby, než dostanete předvolání. Dejte mi ho, a já tu vás i pana Harveyho večer milerád uvítám. To je vynikající nápad. Budete z té věci zčásti vyloučeni, ale v předpokoji vám bude docela dobře. Nezkusíte to?“

Nakonec se všechno vyřídilo tímhle kompromisem. Byli hodně umínění, ale, jak Wolfe prohlásil, šroub byl pevně utažený. Nevěděli, co by Reynolds mohl v dalším článku vyzradit, a chtěli, aby rychle zmizel z obzoru; a Wolfe stál na svém, že bez dokumentu nic podnikat nebude, takže ho nakonec dostal. Domluvili se tak, že se oba kolem desáté vrátí a zůstanou v místnosti vpředu do té doby, než je vyzveme, aby se k nám připojili.

Když odešli, Wolfe dokument uložil do prostřední zásuvky.

„Těch fotografií už máme nadměrné zásoby,“ poznamenal jsem. „Tak proto pan Jones už nemusel nic přidávat. Znal ho, a stačil mu jediný pohled. Hmm?“

„Večeře čeká.“

„Ano, pane. Byla by to pěkná totožnost dvou pojmů, kdyby ten pan Jones byl Harvey nebo Stevens. Že jo?“

„Ne. Co je co – to najdete akorát ve slovníku. Zavolejte panu Archerovi.“

„Teď? Večeře čeká.“

„Zavolejte mu.“

Tak jednoduché to zase nebylo. Na první pokus, když jsem zavolal do jeho kanceláře ve White Plains, to kdosi zvedl, ale řekl mi, že pro mě nemůže nic udělat. Pak jsem zavolal Archerovi domů a bylo mi řečeno, že je celý večer pryč, ale neměl jsem se dovědět, kde, a musel jsem dost naléhat, abych zapůsobil sdělením, že by Archer měl být neprodleně informován o tom, že Nero Wolfe chce, aby mu zavolal. Zavěsil jsem, pohodlně se usadil s vyhlídkou na to, že budu čekat tak něco mezi pěti minutami a hodinou. Wolfe seděl vzpřímeně a mračil se, rty pevně sevřené; jídlo stydlo, nebude to ono. Po chvíli mi pohled na něj začal jít na nervy a chystal jsem se navrhnout mu, abychom se přesunuli do jídelny a dali se do jídla, když telefon zazvonil. Volal Archer.

„Tak co je?“ Hlas zněl úsečně a nerudně.

Wolfe mu řekl, že potřebuje radu.

„Jakou? Večeřím s přáteli. To to nemůže počkat do rána?“

„Ne, pane. Mám vraha Louise Ronyho i důkazy k usvědčení a chci to už mít z krku.“

„Vraha –“ Následovala chvíle ticha. „Tomu nevěřím!“

„Samozřejmě, že nevěříte, ale je to pravda. Dnes večer bude u mě v kanceláři. Potřebuji vaši radu jak to vyřídit. Můžu požádat inspektora Cramera od newyorské policie, aby někoho poslal převzít si ho, nebo můžu –“

„Ne! Poslouchejte, Wolfe –“

„Ne, poslouchejte vy. Jestli čeká vaše večeře, tak ta moje taky. Dal bych přednost tomu, abyste si ho převzal vy, a to ze dvou důvodů. Za prvé – patří vám. Za druhé – chci to mít vyřízené dneska večer, a za tím účelem je třeba zlikvidovat tu záležitost s prohlášením pana Kana. K tomu bude zapotřebí přítomnost nejen pana Sperlinga a pana Kana, ale i ostatních, kteří tam byli ten večer, kdy byl pan Rony zabit. Když přijdete vy, nebo když někoho pošlete; budou muset přijít taky. Všichni, pokud možno; za daných okolností se domnívám, že by váhali. Můžete zařídit, aby tu do desáté byli?“

„Proboha, to je neuvěřitelné! Musím chvíli přemýšlet –“

„Na přemýšlení jste měl týden, ale radši jste nechal mě, abych myslel za vás. Tak jsem tedy myslel, a taky jednal. Můžete zařídit, aby tu do desáté byli?“

„Nevím, krucifix! Vy s tím na mě takhle vypálíte a –“

„Vy byste radši, abych to ještě den nebo dva držel? Čekám vás v deset, nebo těsně kolem desáté. Když ty lidi s sebou nepřivedete, nebudete vpuštěn; nakonec – tenhle okres pod vás nespadá, jste tu jen hostem. Jestli bude někde něco skřípat, předám vraha newyorské policii.“

Wolfe i já jsme zavěsili. Wolfe odstrčil křeslo dozadu a vstal.

„S večeří se nemůžete moc loudat, Archie. Jestli máme splnit svůj slib panu Cohenovi, a to musíme, bude třeba, abyste za ním zašel.“

XXII.

Jak tak sleduju dění, komunisti si myslí, že z věcí, které dělají život příjemným, se jich na ně dostává příliš málo a na kapitalisty zase až moc. To úterý v noci s touhle teorií pořádně zatočili. Stůl v kanceláři se málem prohýbal pod pitím, sýrem, ořechy, domácí paštikou a sušenkami, ale nikdo z třinácti přítomných včetně Wolfa a mě si nevzal ani drobeček. Na stole v přední místnosti byl podobný výběr, v menším množství, a Harvey se Stevensem, jen sami dva, stůl dokonale vymetli. Kdybych si toho byl všiml dřív, než odešli, byl bych jim tu jejich teorii připomněl. Připouštím ovšem, že měli víc času, protože přišli první a přesně v deset, a taky většinu večera neměli na práci nic jiného než sedět a čekat.

Tak nacpanou kancelář jsem snad ještě nikdy neviděl; vypadalo to tu jak schůze Ligy vyděšených. Archer si buď myslel, že je zapotřebí uchýlit se k nátlaku, anebo měl Wolfe pravdu v tom, že z celého toho spolku ze Stony Acres sotva někdo bude váhat, jestli má přijít, protože tu byli všichni. Nechal jsem je, aby si každý vybral místo, jaké chce; tři ženy od Sperlingů – máti, Madeline a Gwenn – seděly na velkém žlutém gauči v rohu, což znamenalo, že když jsem byl čelem k Wolfovi, měl jsem je za zády. Paul a Connie Emersonovi seděli bok po boku v křeslech vedle glóbusu, Jimmy Sperling nedaleko nich, Webster Kane a Sperling blíž k Wolfovu stolu. Okresní státní zástupce Archer trůnil v červeném koženém křesle; usadil jsem ho tam, protože jsem si řekl, že mu podle jeho postavení patří. Třináct lidí tu bylo proto, že přišli i dva detektivové – Ben Dykes, kterého přivedl Archer, a seržant Purley Stebbins z manhattanského oddělení vražd, který mi řekl, že ho sem vyslal Westchester. Purley, můj starý přítel a ještě starší nepřítel, seděl vedle dveří.

Všechno začalo třeskem. Když byli všichni uvnitř, když bylo po pozdravech a každý seděl, Wolfe zahájil předmluvou. Řekl jen čtyři slova a Archer už vyhrkl: „Říkal jste, že tu bude člověk, který zavraždil Ronyho!“

„Je tady.“

„Kde?“

„Vy sám jste ho přivedl.“

Po tomhle úvodu bylo jen přirozené, že každého přešla chuť na nějaký plátek sýra nebo hrst ořechů. Nikomu z nich jsem to neměl za zlé, a nejmíň Williamu Reynoldsovi. Mnozí z přítomných všelijak odkašlávali, Sperling a Paul Emerson oba cosi pronesli, ale nezaslechl jsem co, protože za zády mi zazněl Gwennin jasný a silný, ale přece jen rozechvělý hlas.

„Pověděla jsem otci, co jsem vám tenkrát večer řekla!“

Wolfe si jí nevšímal. „Skončíme s tím rychleji, když to necháte na mě.“

„Á, neomylný pouťový vyvolávač!“ utrousil jízlivě Emerson.

Sperling a Archer cosi jeden druhému říkali; při zlobném zavrčení, které se k nim doneslo z boku, se otočili tím směrem. To se ze svého místa nedaleko dveří ozval seržant Stebbins. Všichni se na něj zadívali.

„Jestli vám můžu něco poradit, tak ho nechte povídat. Já jsem od newyorské policie, a tady jsme v New Yorku. Už jsem ho slyšel mluvit. Zkuste ho otravovat, a on to bude protahovat, už jen proto, abyste si užili.“

„Nemám zájem nic protahovat,“ odtušil Wolfe příkře. Očima přejel zprava doleva všechny přítomné. „Nebude to trvat dlouho, stačí, když mi dovolíte pokračovat. Chtěl jsem vás tady všechny kvůli tomu, co jsem vám před osmi dny pověděl v mé ložnici, ten večer, kdy byl pan Rony zabit. Tím jsem na sebe vzal jistou povinnost, a chci vám říct, jak jsem ji splnil.“

Znova přehlédl své posluchače. „Za prvé, povím vám, proč jsem předpokládal, že pan Rony nebyl zabit náhodou, nýbrž úmyslně. Dalo se věřit tomu, že řidič ho viděl, až když bylo pozdě, ale jen těžko tomu, že by pan Rony nevěděl, že se auto blíží, i když už nastal soumrak a i když zvuk potoka přehlušil zvuk auta, které nemohlo jet rychle. A na předku auta nebyly žádné stopy. Kdyby do něj narazilo, když stál na nohou, na autě by to pravděpodobně, i když ne určitě, nějakou stopu nebo stopy zanechalo.“

„Tohle všechno jste už říkal,“ vpadl mu Archer netrpělivě do řeči.

„Jistě, pane. To opakování bude kratší, když mě nebudete přerušovat. Další věc – ještě závažnější než předchozí dvě, je to, proč byla mrtvola odtažena skoro dvacet metrů a ukryta za křovím. Kdyby se jednalo o nehodu a kdyby se řidič rozhodl utajit svou účast na ní, co by byl udělal? Tělo by ze silnice odtáhl, to ano, třeba i skoro dvacet metrů, ale ne proto, aby nalezl místo, kde by ho ukryl.“

„To už jste taky říkal,“ ozval se Ben Dykes. „A já tvrdil, že tahle úvaha by platila, i kdyby se jednalo o vraha.“

„Ano,“ souhlasil Wolfe, „ale mýlil jste se v jednom. Vrah měl naopak pádný důvod pro to, aby mrtvolu odtáhl někam, kde by ji nebylo ze silnice vidět, kdyby někdo náhodou šel nebo jel kolem.“

„Jaký?“

„Aby ji prohledal. Teď přecházíme k věcem, které jsem neříkal. Vy jste mi neukázal seznam věcí, které se u mrtvého našly, takže já jsem vám zase nesdělil, že jsem věděl, že mrtvému někdo cosi vzal. Dověděl jsem se to tak, že pan Goodwin si sám obstaral jakýsi přehled toho, co měl mrtvý u sebe, když ho nalezl.“

„Čerta starého si obstaral!“

„V tom případě by byl udělal líp, kdyby nám o tom pověděl,“ pronesl Archer zlověstně. „Co teda zmizelo?“

„Členská legitimace na jméno William Reynolds, legitimace americké komunistické strany.“

„Panebože!“ vykřikl Sperling a vyskočil z křesla. Vykřikovali i ostatní. Sperling křičel dál, ale všemi hlasy pronikl hlas Archerův.

„Jak jste věděl, že nějakou měl?“

„Pan Goodwin ji viděl, a já viděl její fotografii.“ Wolfe napřáhl prst. „Prosím, nechte mě mluvit a nezasahujte mi do řeči otázkami. Musím se vrátit k sobotě večer minulý týden. Pan Goodwin byl ve Stony Acres navenek přítomen jako host, ve skutečnosti mě však zastupoval ve věci mého klienta, pana Sperlinga. Pan Goodwin měl dobrý důvod k domněnce, že pan Rony úzkostlivě střeží jakýsi malý předmět, protože ho měl stále u sebe. V obývacím pokoji se podávalo občerstvení; pan Goodwin si dal do svého nápoje uspávací prostředek a nápoj vyměnil za nápoj pana Ronyho. Ten pak vypil, ale i v něm byl uspávací prostředek, který tam dal kdosi jiný, jak pan Goodwin s politováním zjistil.“

Za mými zády se ozval tichý výkřik, hlas kapustičky. Wolfe tam vrhl pres moje rameno zamračený pohled.

„Pan Goodwin měl v úmyslu vejít tu noc do pokoje pana Ronyho, aby zjistil, o jaký předmět se jedná, ale neudělal to, protože byl sám omámený, a pan Rony ne – svůj zaměněný nápoj nevypil, ale vylil ho do kbelíku s ledem. Stále ještě uvádím důvody, proč jsem si myslel, že nebyl usmrcen náhodou, a tohle je jeden z nich: v jeho nápoji byl uspávací prostředek, a on to buď věděl, nebo měl takové podezření. Pan Goodwin se cítil ponížený, a on není člověk, který se s něčím takovým jen tak lehce smíří; a navíc chtěl ten předmět vidět. Příští den, v neděli, to zařídil tak, aby se pan Rony vracel do New Yorku s ním, a zařídil taky, aby je muž a žena – oba pro mě často pracují – na silnici přepadli a pana Ronyho omráčili zabijákem.“

Na tohle reagovali všichni, nejbouřlivěji Purley Stebbins; jeho hlas ke mně pronikl ze vzdálenosti šesti metrů přes všechny ostatní hlasy. „Ježíši! Ve fíglech teda na něj nemá nikdo!“

Wolfe seděl a nechával je vykřičet se; po chvíli zvedl ruku.

„Je to zločin, já vím, pane Archere. Až tohle skončí, můžete podle libosti rozhodnout, co s tím uděláte. Vaše rozhodnutí by ovšem mohla ovlivnit skutečnost, že kdyby ten zločin nebyl spáchán, nebyl by chycen vrah pana Ronyho.“

Pohlédl na své posluchače, teď už ztichlé. „Vzali mu jen peníze z jeho náprsní tašky; to bylo nutné, aby to vypadalo jako opravdové loupežné přepadení – a mimochodem, ty peníze jsem použil při vyšetřování jeho smrti, což by on sám jistě považoval za patřičné. Pan Goodwin ale udělal něco jiného; nalezl u pana Ronyho předmět, který si pan Rony tak hlídal, a pořídil několik fotografií, předmět samotný ale nevzal. Byla to členská legitimace americké komunistické strany, znějící na jméno William Reynolds.“

„Tak jsem měl pravdu!“ Sperling byl tak rozrušený a měl tak vítězoslavný pocit, že to doslova zaječel. „Celou tu dobu jsem měl pravdu!“ Díval se vztekle a prskal. „Proč jste mi to neřekl? Proč jste –“

„Byl jste vedle jak ta jedle,“ odbyl ho Wolfe hrubě. „Možná, že jste dobrý obchodník, pane Sperlingu, ale odhalování převlečených komunistů byste měl nechat kompetentním osobám. To je úkol, pro který nemáte kvalifikaci vzhledem ke své duševní krátkozrakosti.“

Sperling se nevzdával. „Ale připouštíte, že měl členskou legitimaci a –“

„Nepřipouštím; oznamuju to. Ale bylo by hloupé předpokládat, že William Reynolds byl nutně Louis Rony; vlastně jsem o Ronym věděl něco, co takový předpoklad zpochybňovalo. Přesto však máme svědectví tří lidí, že pan Rony tu legitimaci u sebe měl – tohle pomůže před soudem, pane Archere. Takže v té době totožnost Williama Reynoldse – to, zda jím byl pan Rony, nebo někdo jiný – byla otevřenou otázkou.“

Wolfe udělal gesto otevřenou dlaní. „Ale o čtyřiadvacet hodin později už otevřená nebyla. Ať byl William Reynolds kdokoli, téměř s jistotou to nebyl Louis Rony. A nejen to – ta otázka vyvolala oprávněný předpoklad, že Ronyho zavraždil, a ten už byl jistější než pouhá domněnka, že mrtvolu odtáhl za křoví a tam ji prohledal, našel členskou legitimaci a vzal ji. Toho předpokladu jsem se předběžně držel. Potom, následujícího dne, v úterý, jsem se dostal o krok dál díky oznámení, že Rony byl zabit mým autem. Takže jestli Ronyho zavraždil a tu legitimaci vzal William Reynolds, byl jím někdo z lidí, kteří byli v domě; někdo z lidí, kteří jsou přítomni v téhle místnosti.“

Kolem se ozvalo tiché mumlání, ale jen mumlání.

„Něco jste vynechal,“ namítl Ben Dykes. „Proč to musel být právě Reynolds, kdo vraždil a vzal legitimaci?“

„Nemusel to být Reynolds,“ připustil Wolfe. „Tohle byly předpoklady, ne závěry. Ale tvořily jeden celek; pokud byl správný jeden z nich, byly správné všechny, naopak, pokud by jeden z nich byl chybný, byly by všechny chybné. Jestli vrah zabíjel a mrtvého prohledával proto, aby dostal tu legitimaci, pak jistě chtěl zabránit odhalení, že vstoupil do komunistické strany pod jménem William Reynolds – odhalení, hrozící ze strany Ronyho, který k podobným hrozbám neměl daleko. Tohle jsem věděl v úterý v poledne. Byl jsem ale vázán povinností vůči panu Sperlingovi, které bych nedostál dobře, kdybych tohle všechno předal policii – přinejmenším, aniž bych se o něco pokusil předem sám. A to jsem se rozhodl udělat,“ – Wolfe se zadíval přímo na Sperlinga – „právě když jste vy do toho vpadl s tím svým zatraceným prohlášením, které jste pana Kana donutil podepsat. A uspokojil tak pana Archera a mě vyhodil.“

Wolfe vrhl pohled na Kana. „Vás jsem tu chtěl proto, abyste to prohlášení odvolal. Odvoláte ho? Tady a teď?“

„Nebuďte blázen, Webe!“ vyštěkl Sperling. Pak se otočil k Wolfovi. „Já ho k ničemu nedonutil!“

Chudák Kane nevěděl, co říci, neřekl tedy nic. Navzdory všem potížím, které nám způsobil, mi ho bylo skoro líto.

Wolfe pokrčil rameny. „Tak jsem se tedy vrátil domů. Musel jsem si své předpoklady buď potvrdit, nebo zpochybnit. Bylo možné, že když byl pan Rony zabit, legitimaci u sebe neměl. Ve středu šel pan Goodwin do jeho bytu a důkladně ho prohledal – nevnikl tam násilně, pane Stebbinsi.“

„Neříkejte,“ pronesl tiše Purley.

„Měl klíč,“ ujistil ho Wolfe; v tomhle měl úplnou pravdu. „Legitimace tam nebyla; kdyby ano, pan Goodwin by ji nalezl. Ale nalezl důkaz – nezáleží na tom jak nebo jaký –, že pan Rony vlastnil jeden nebo více předmětů, pravděpodobně listinu nebo listiny, které použil jako prostředek k nátlaku na jednu nebo více zde přítomných osob. Je vedlejší, jaké měl požadavky, ale dovolte mi poznamenat, že to nebyly peníze. Myslím, že to, co žádal a co také dostával, bylo něco, co pomáhalo jeho dvoření se mladší slečně Sperlingové – nebo aspoň nezasahování. Další –“

„Co to bylo za důkaz?“ zeptal se Archer.

Wolfe zavrtěl hlavou. „Ten možná nebudete potřebovat; kdyby ano, dostanete ho, až přijde čas. Další předpoklad, že pan Rony nestál, když do něj auto narazilo, se potvrdil také. I když ho auto neudeřilo do hlavy, měl nad pravým uchem vážné poranění; viděl ho lékař, kterého jsem najal, a je to zaznamenáno v úředním protokolu. Tím padlo podezření, že vrah použil takový zbrklý způsob, jako pokusit se zabít mladého člověka, plného sil, tak, že ho porazí autem. Líp vyhovovalo počkat si na něj, až půjde po příjezdové cestě, omráčit ho, a pak ho tím autem přejet. Jestli tohle –“

„Nemůžete si na někoho počkat, když nevíte, že bude tam, kde si na něj chcete počkat,“ namítl Ben Dykes.

„Ne,“ souhlasil Wolfe. „A nemůžete ani očekávat, že tohle dokončím, když nebudete brát v úvahu pravděpodobnosti společně s fakty. Kromě soukromých telefonních linek do knihovny pana Sperlinga je v domě ještě dvanáct vedlejších linek, a když slečna Sperlingová s panem Ronym mluvila a domlouvala jeho příjezd v určitou hodinu, aby se s ním na pozemku svého otce sešla, mohl kdokoli poslouchat. Mohl ji určitě slyšet i William Reynolds; ať dokáže, že ne. V každém případě přepadení ze zálohy už není pouhá pravděpodobnost. Díky vynikající práci pana Goodwina se z ní stala prokázaná skutečnost. Ve čtvrtek pozemek prohledal, aby nalezl nástroj, použitý k omráčení pana Ronyho, a nalezl ho, v přítomnosti svědkyně.“

„Nenalezl!“ To se ozval hlas Madeline za mými zády. „Celou dobu jsem byla s ním, nenašel nic!“

„Něco ano,“ opáčil suše Wolfe. „Cestou zpátky zašel k potoku a nalezl kámen. Otázka, kdo byl onou svědkyní, může počkat; stejně tak i důkaz, že ten kámen přišel do styku s lidskou hlavou, ale ujišťuju vás, že o tom není nejmenších pochyb. I kdyby ta svědkyně riskovala křivé svědectví, bez jejího svědectví se docela dobře obejdeme.“

Wolfe opět přejel přítomné očima. „I když takové podrobnosti jako zranění na hlavě i samotný kámen hodně pomohou a pan Archer se je rád dozví, celou věc zamotává jiná záležitost; už jsem naznačil, která, a teď ji pojmenuju otevřeně: William Reynolds, majitel oné legitimace, komunista, je v téhle místnosti. Doufám, že nebudete mít nic proti tomu, když vám neřeknu, jak jsem se to dověděl, pokud vám povím, jak to můžu dokázat; ale než to udělám, rád bych se pokud možno zbavil jedné závažné překážky. Pane Kane – vy jste inteligentní člověk a mou obtížnou situaci chápete; jestli člověk, který pana Ronyho zavraždil, bude obviněn a postaven před soud, a jestli to prohlášení, které jste podepsal, obhajoba použije jako důkaz a vy to prohlášení odmítnete odvolat, nemusí dojít k usvědčení vraha. Apeluju na vás; chcete takovou ochranu poskytnout komunistovi a vrahovi? Ať je jím kdokoli? Pokud jste na vážkách, zda máte přijmout mé ujištění, že komunista je, uvažte, že jestli nebude možné uspokojivě to dokázat soudci a porotě, nebude vrahovi nic hrozit, protože takový důkaz je pro řízení proti němu zásadní. Neboť pokud vaše prohlášení zůstane v platnosti, bylo by zbytečné vraha vůbec zatýkat; pan Archer by se neodvážil vznést ani formální obvinění.“

Wolfe vytáhl ze zásuvky list papíru. „Rád bych, kdybyste tohle podepsal. Pan Goodwin to napsal dnes večer, než jste přišel. Datum je dnešní, a píše se tu: ‚Já, Webster Kane, tímto potvrzuji, že prohlášení, podepsané mnou dne 21. června roku 1949, kde uvádím, že jsem neúmyslně usmrtil Louise Ronyho tak, že jsem ho přejel automobilem, je nepravdivé. Podepsal jsem ho na základě návrhu Jamese U. Sperlinga staršího, a tímto zmíněné prohlášení odvolávám.‘ Archie?“

Vstal jsem, vzal listinu a podával ji Kanovi; ten po ní ale nesáhl. Vynikající ekonom byl v kaši a jeho obličej prozrazoval, že si toho je vědom.

„Vyškrtněte tu poslední větu,“ požádal Sperling Wolfa. „Není nutné, aby tam byla.“ Ani on se netvářil nijak nadšeně.

Wolfe zavrtěl hlavou. „Přirozeně, nechcete s tím nic mít, budete ale muset. Výpovědi na svědecké lavici se vyhnete stěží, tak proč se jí vyhýbat už teď?“

„Panebože.“ Sperling se chmuřil. „Svědecká lavice. Zatraceně – jestli tohle není jen divadýlko, kdo je teda ten Reynolds?“

„To vám povím, až to pan Kane podepíše, dřív ne – a až to vy ověříte jako svědek.“

„Neověřím to.“

„Ale ano, budete muset. Tahle věc začala vaší žádostí odhalit komunistu. Tady máte možnost; využijete jí?“

Sperling se vztekle podíval po řadě na Wolfa, pak na mě a potom na Kana. Napadlo mě, jak je ten pohled úplně jiný než andělský úsměv. Paní Sperlingová cosi zamumlala, ale nikdo si toho nevšímal.

„Podepište to, Webe,“ zavrčel Sperling.

Kane natáhl po papíru zdráhavě ruku; spolu s ním jsem mu dal i časopis, aby si jím papír podložil, a pero. Podepsal se velkým, roztaženým písmem, a já pak list podal předsedovi správní rady. Jeho podpis, jakožto svědka, stál za podívanou. Mohlo to být James U. Sperling, nebo taky třeba Lawson N. Spiffshill. Papír jsem si vzal, aniž bych se k tomu podpisu nějak vyjadřoval, a podal ho Wolfovi; ten se na něj mrknul a položil na něj těžítko.

Vzdychl. „Přiveďte je, Archie!“

Přistoupil jsem ke dveřím předpokoje a zavolal: „Pojďte dál, pánové!“

Dal bych desetník za to, kdybych věděl, kolik času a sil vyplýtvali na to, aby přes zvukově izolované dveře něco zaslechli. Prostě to bylo marné. Vešli a tvářili se každý podle svého založení; Harvey, v přítomnosti tolika kapitalistů sebevědomý a útočný, přikročil téměř až k Wolfovu stolu, otočil se a jednoho po druhém obdařil tvrdým, přímým pohledem. Stevense zajímal jen jeden z nich, člověk, kterého znal jako Williama Reynoldse; ostatní pro něj byli jen figuríny, a to včetně okresního státního zástupce. I jeho pohled byl tvrdý a přímý, ale měl jen jeden cíl. Křesel, která jsem oběma vyhradil, si žádný z nich ani nevšiml.

„Myslím, že s představováním se nemusíme zdržovat,“ začal Wolfe. „Jeden z vás tyhle pány dobře zná; ostatní o to nebudou stát, a ani oni dva se s vámi nemusí seznamovat. Jsou to veřejně známí a významní členové americké komunistické strany. Tady mám dokument,“ – zatřepal jím – „který dnes večer podepsali a na kterém je přilepená fotografie muže. Text na dokumentu, psaný rukou pana Stevense, praví, že osoba na fotografii byla osm let jejich stranickým kolegou, vystupujícím pod jménem William Reynolds. Dokument sám o sobě stačí, ale tihle pánové a já jsme se dohodli, že bude prospěšné, když sem přijdou a Reynoldse identifikují osobně. Vy se na něj díváte, pane Stevensi, že?“

„Ano,“ odpověděl Stevens a s chladnou nenávistí hleděl na Webstera Kana.

„Ty zatracená kryso!“ zaburácel Harvey, taky na Kanea.

Ekonom jim jejich pohled vracel, díval se na Stevense a zase na Harveyho, ohromeně a nevěřícně. Jeho první přiznání si vyžádalo slova, napsaná a podepsaná, tohle však ne. Druhým přiznáním byl ohromený pohled, a každý zde, kdo se na Kana podíval, poznal, že je pravdivé.

Ohromený nebyl ale jenom Kane.

„Webe!“ zařval Sperling, „proboha – Webe!“

„Tak, a vezete se, pane Kane,“ pronesl Wolfe ledově. „Jste v tom sám. Skončil jste coby Kane, a ta vaše komunistická nálepka konečně vyšla najevo. Skončil jste coby Reynolds, popliván svými soudruhy. Skončil jste i coby dvounohý živočich, a budete se zodpovídat z vraždy. To poslední – to byla moje práce; ostatní byla pouze náhoda. A díky bohu, že tu práci mám za sebou, protože nebyla lehká. Je váš, pane Archere.“

Nebylo třeba dávat pozor na možný pokus o útěk, protože tu byli Ben Dykes a Purley Stebbins, ti Kana-Reynoldse sevřeli z obou stran; já měl jinou práci. Přitáhl jsem si telefon a vytočil číslo Gazette; ozval se Lon Cohen.

„Archie!“ Jeho hlas zněl zoufale. „Už jen dvanáct minut! Tak co?“

„Ale no tak, hochu,“ řekl jsem shovívavě. „Můžeš s tím ven.“

„Tak jak to je? Webster Kane? Lapli jste ho?“

„Jak stojí psáno. Dáváme záruku na materiál a zpracování. Jestli jsi přední ekonom, vím o volném místě.“

XXIII.

Bylo dlouho po půlnoci; všichni už odešli, zůstal jen James U. Sperling. Seděl v červeném křesle, pojídal oříšky, pil skotskou a dozvídal se, jak to všechno bylo.

Držela ho tu samozřejmě nutnost získat zpět sebeúctu, aby měl klid, než se vrátí domů a do postele; po tom hrozném otřesu, když se dověděl, že celé roky hřál na prsou komunistu, to nebylo nic lehkého. Na celé věci ho nejvíc trápilo ono první přiznání – to, k jehož podpisu Kana dotlačil. Sestavil ho on; to připustil. Myslel si, že je to mistrovské dílo, na jaké může být pyšný i předseda správní rady, a teď se ukázalo, že až na maličkost – že Rony stál, nikoli ležel, když ho auto přejelo – to bylo všechno pravda! Žádný div, že takové sousto mu jen těžko procházelo hrdlem.

Trval na tom, aby se všechno ještě jednou probralo; dokonce žádal odpovědi na takové věci, jako třeba jestli si Kane všiml, že Rony vylévá svoje pití do kbelíku s ledem. Na to jsme mu odpověď samozřejmě dát nemohli. Tam, kde Wolfe odpovědi měl, mu je štědře poskytoval. Například – proč Kane podepsal stažení svého přiznání, že Ronyho zabil nešťastnou náhodou? Protože ho k tomu Sperling vyzval, a Kanovou jedinou nadějí bylo držet se role Webstera Kana, třeba i peklu navzdory. Pravda, než se stačil párkrát nadechnout, měly ho z té role vytrhnout studené, zhoubné pohledy jeho bývalých soudruhů; když však bral do ruky pero a podepisoval se, ještě to nevěděl.

Když Sperling konečně odcházel, cítil se znova víc sám sebou, ale já choval podezření, že bude muset prospat ještě pěkných pár nocí, než ho lidi zase uvidí andělsky se usmívat.

To bylo všechno, až na dozvuky. Každé přelíčení s vrahem má dozvuky, jako třesk. Dozvuk k tomuhle měl tři části, první veřejný, další dva soukromé.

Část číslo jedna se stala veřejnou během prvního červencového týdne, kdy bylo oznámeno, že se neobnoví smlouva s Paulem Emersonem. Náhodou jsem se o tom dověděl s předstihem, protože jsem právě byl v kanceláři, když jednoho dne týden předtím James U. Sperling telefonoval Wolfovi, že společnost Continental Mines Corporation je mu vděčná za to, že z jejího organismu odstranil komunistický nádor, a ráda by proplatila účet, jestliže ho Wolfe pošle. Wolfe odpověděl, že účet by poslal rád, jen neví, jak ho formulovat, a Sperling se zeptal proč. Protože, řekl Wolfe, účet by neměl být vystaven na částku v dolarech, ale v naturáliích. Sperling se zeptal, co tím Wolfe míní.

Ten mu to vysvětlil. „Jak říkáte, odstranil jsem z řad vašich pracovníků nádor. Oplátkou za to chci odstranit nádor z mého rádia. Vyhovuje mi poslouchat rozhlas v šest třicet, a i když si tu stanici nenaladím, vím, že Paul Emerson tam je, jen o několik dílků dál, a to mě zlobí. Odstraňte ho. Třeba se ho ujme někdo jiný, ale o tom pochybuju. Přestaňte mu platit za ty zlomyslné bláboly.“

„Má vysokou sledovanost,“ namítal Sperling.

„To měl Goebbels taky,“ odsekl Wolfe. „I Mussolini.“

Nastala krátká odmlka.

„Připouštím, že mě míchá,“ ustupoval Sperling. „Asi za tím budou hlavně ty jeho žaludeční vředy.“

„Tak si najděte někoho, kdo je nemá. A taky ušetříte peníze. Kdybych vám poslal účet v dolarech, nebyl by nízký, vzhledem k potížím, které jste způsobil.“

„Smlouva mu vyprší příští týden.“

„Dobrá. Nechte ji vypršet.“

„No – uvidíme. Pohovoříme si tady o tom.“

Takže takhle se to stalo.

Druhá část dozvuku, ta soukromá, na sebe taky vzala podobu telefonního hovoru, o několik týdnů později. Právě včera, den potom, co Webster Kane, alias William Reynolds, byl odsouzen na základě usvědčení z vraždy prvního stupně, spáchané na Louisi Ronym, jsem přitiskl k uchu sluchátko a opět slyšel ten tvrdý, chladný, výrazný hlas, hovořící tím nejspisovnějším jazykem. Řekl jsem Wolfovi, kdo volá, a Wolfe si hovor převzal.

„Jak se daří, pane Wolfe?“

„Dobře, díky.“

„To rád slyším. Chci vám blahopřát. Mám prostředky, jak se dovídat o tom, co se děje, takže vím, jak vynikajícím způsobem jste si s tím poradil. Jsem nesmírně potěšen, že vrah toho sympatického mladíka bude díky vám náležitě potrestán.“

„Neměl jsem v úmyslu vás potěšit.“

„Ovšemže ne. Ale přesto vám vřele děkuji, můj obdiv k vašemu talentu vzrostl. Tohle jsem vám chtěl říci, a také to, že zítra dostanete další balíček. Vzhledem k tomu, jaký obrat věci vzaly, je škoda na vašem majetku tím politováníhodnější.“

Telefon ztichl; otočil jsem se k Wolfovi.

„Ten teda šetří na poplatcích. Mimochodem, nebude vám vadit, když mu budu říkat Tenaten místo X? To X mi připomíná algebru, a v té jsem vždycky plaval.“

„Upřímně doufám, že už nikdy nebude příležitost zmiňovat se o něm,“ zamručel Wolfe.

Jenže byla, hned příštího dne, dneska ráno, když přišel ten balíček; jeho obsah vyvolal otázku, která nebyla zatím zodpovězena a pravděpodobně nikdy nebude. Má X tolik prostředků, jak se dovídat, co se děje, že věděl, kolik jsme vysolili panu Jonesovi, nebo to byla jenom náhoda, že balíček obsahoval přesně patnáct táců? No, a já zítra podniknu svůj druhý výlet do jistého města v New Jersey, a pak bude celková částka v bezpečnostní schránce pěkně kulatá. Jméno, pod kterým mě tam znají, uvádět nemusím, můžu ale směle prohlásit, že William Reynolds to není.

Třetí část dozvuku je nejenom soukromá, ale přísně osobní a nemluví se o ní do telefonu, ačkoli nějaké telefonické hovory jsou. Příští víkend ve Stony Acres neočekávám žádné takové komplikace jako třeba uspávací prostředek v pití a nebudu si muset dělat starosti s fotoaparátem. Nedávno jsem jí přestal říkat ‚paní‘.