NÁHLÁ SMRT

REX STOUT

1

Slunečný zářijový den byl plný překvapení.

První přišlo, když jsem vzápětí poté, co jsem si bleskově uvědomil, že limuzína je střechou nahoru a že čelní sklo i okna zůstaly neporušené, vypnul zapalování a ohlédl se na zadní sedadlo. Pochopitelně jsem nepředpokládal, že by ho náraz srazil na podlahu, jelikož jsem dobře věděl, že dokud je vůz v pohybu, sedí s pevně vzepřenýma nohama a vší silou se drží madla; očekával jsem jen utrpení, až se octnu tváří v tvář výbuchu zuřivosti, jaký ještě svět nezažil. Avšak uviděl jsem, jak tam klidně sedí a v mohutném kulatém obličeji se mu zračí úleva – pokud jsem se ve výrazech jeho obličeje vyznal, o čemž nemůže být sporu. Udiveně jsem na něho zíral.

„Díkybohu,“ zašeptal, jako by mu to šlo skutečně od srdce.

„Cože?“ zeptal jsem se.

„Řekl jsem díkybohu.“ Pustil se držadla a zahrozil mi prstem.

„Vidíte, už je to tady. Předpokládám, že víte, neboť jsem vám to již řekl, že má nedůvěra a nechuť k pohybujícím se vozidlům pramení z mého hlubokého přesvědčení, že jejich viditelná podřízenost řidiči je iluzorní a že mohou podle libosti, a dříve nebo později to stejně učiní, jednat z rozmaru. Ano, jistě, tohle tak jednalo a zůstali jsme celí. Díkybohu, že to nebyl smrtelnější rozmar.“

„Houby rozmar. Víte, co se stalo?“

„Jistě. Vždyť vám to říkám – rozmar. Pokračujte.“

„Jak to myslíte, pokračujte?“

„Myslím tím, abyste jel dál. Nastartujte ten zatracený krám, ať tu netrčíme.“

Otevřel jsem dveře, vystoupil a obešel vůz, abych se podíval, v jakém stavu je předek. Byl na odepsání. Po pečlivém ohledání jsem se vrátil na druhou stranu auta, otevřel jsem zadní dveře, pohlédl jsem na Wolfa a podal hlášení.

„Byl to pořádný vrtoch. Rád bych, aby to, co se stalo, bylo zaznamenáno, jelikož řídím váš vůz už devět let a toto je poprvé, kdy jsem zastavil dřív, než jsem měl v úmyslu. Pneumatika byla dobrá, takže v tom servisu, kde jsem vůz nechal včera večer, s ní museli přejet po skleněných střepech, anebo jsem po nich přejel sám, i když o tom pochybuji. Zkrátka jel jsem skoro devadesátkou, když ta guma bouchla. Vůz sjel ze silnice, ale já jsem vládu nad volantem neztratil, brzdil jsem a vyrovnal jsem ho do správného směru a byl bych nás z toho dostal, nebýt toho nejapného stromu. Teď je blatník vražený do gumy, kloub přední osy je v tahu a chladič je rozpáraný.“

„Jak dlouho potrvá, než to opravíte?“

„To opravit neumím. Kdybych měl k obědu hřebíky, taky bych se je nepokoušel pokousat. Spolykal bych je celé.“

„A kdo to opravit umí?“

„Lidi s nářadím v nějaké opravně.“

„Vůz není v opravně.“

„Správně.“

Zavřel oči a seděl. Brzy je zas otevřel a vzdychl. „Kde jsme?“

„Tři sta osmdesát kilometrů severovýchodně od newyorského náměstí Times Square. Dvacet devět kilometrů jihozápadně od Crowfieldu, kde se každoročně pořádá Severoatlantická výstava, která začíná druhé pondělí v září a trvá do…“

„Archie.“ Zadíval se na mě s přimhouřenýma očima. „Prosím vás, nechte si ty vtipy na jindy. Co budeme dělat?“

Přiznávám, že mě to dojalo. Nero Wolfe se ptá mě, co dělat! „Nevím, jak vy,“ řekl jsem, „ale já se zabiju. Onehdy jsem četl v novinách, že Japonec, když zklame svého císaře, spáchá sebevraždu, a já se přece nenechám zahanbit nějakým Japoncem! Říkají tomu seppuku. Možná si myslíte, že tomu říkají harakiri, ale neříkají, nebo alespoň ne moc často. Nazývají to seppuku.“

„Co budeme dělat?“ opakoval pouze.

„Zastavíme nějaké auto a necháme se odvézt. Nejlépe do Crowfieldu, kde máme rezervovaný hotel.“

„Vy byste ho řídil?“

„Řídil co?“

„Ten vůz, co zastavíme.“

„Nedovedu si představit, že by mi někdo svěřil svůj vůz, až uvidí, co jsem provedl s tímhle.“

Wolfe stiskl rty. „S neznámým řidičem nepojedu.“

„Pojedu do Crowfieldu sám, pronajmu si vůz a vrátím se pro vás.“

„Ne. To by trvalo dvě hodiny.“

Pokrčil jsem rameny. „Je to asi dva kilometry, co jsme minuli nějaký dům. Vrátím se stopem, anebo tam dojdu pěšky a zavolám odtamtud do Crowfieldu, aby nám poslali vůz.“

„Zatímco já tady budu bezmocně sedět a čekat v tomhle zmrzačeném ďáblovi.“

„Přesně tak.“

Zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Vy to neuděláte?“

„Ne.“

Obešel jsem zadek vozu, abych prozkoumal blízké i vzdá –lenější okolí. Byl hezký zářijový den a vrchy i údolí severní částí státu New York působily na slunci ospalým a spokojeným dojmem. Silnice, na které jsme se nacházeli, byla okreska, žádný hlavní tah, a od chvíle, co jsem narazil do stromu, kolem nás neprojelo ani ň. Asi sedmdesát metrů před námi se silnice stáčela vpravo a propadala se za nějakými stromy. V tom, abych dohlédl k tomu domu, který jsme nechali za sebou ty necelé dva kilometry, mi bránila další zatáčka. Naproti přes silnici se táhl mírný svah louky, který byl však o něco dál příkřejší, v místech, kde louka přecházela v les. Tím směrem byl i bíle natřený prkenný plot, hebká zelená pastvina a spousta stromů; a za nimi se vypínaly ještě vyšší stromy, mezi kterými se rýsovala střecha domu. Nevedla tudy žádná příjezdová cesta, a tak jsem si domyslel, že nějaká bude určitě kousek dál, za tou zatáčkou.

Wolfe zakřičel, co to tam sakra dělám, a tak jsem se vrátil ke dveřím na jeho straně.

„Takže,“ řekl jsem, „žádnou opravnu tady nikde nevidím. Tamhle naproti mezi těmi velkými stromy je nějaký dům. Po silnici to můžou být takové dva kilometry, ale když to vezmeme zkratkou přes pastvinu, tak to nebude ani čtyři sta metrů. Jestli tady nechcete bezmocně sedět, zůstanu tu já, jsem ozbrojený. Vy jděte sehnat telefon. Tamten dům je nejblíž.“

Kdesi v dálce zaštěkal pes. Wolfe se na mě podíval. „To štěkal pes.“

„Ano, pane.“

„Pravděpodobně patří k tomu domu. Nemám náladu potýkat se s volně pobíhajícím psem. Půjdeme oba. Já ale ten plot nepřelezu.“

„Nebudete muset. Kousek odtud je brána.“

Vzdychl, sehnul se a prohlédl si laťkové bedýnky, jednu na podlaze a jednu na sedadle vedle sebe, v nichž byly květináče s orchidejemi. Vzhledem k rozmaru, který nás postihl, bylo fajn, že byly zajištěny proti smeknutí. Potom se začal škrábat z vozu a já jsem ustoupil dozadu, abych mu poskytl volný prostor, neboť ho obvykle vyžadoval víc, než na kolik měl nárok. Důkladně se protáhl a přitom měl svoji špacírku z jabloňového dřeva namířenou k obloze jako meč, otočil se kolem své osy a mračil se na ty kopečky a údolíčka, zatímco já jsem zamykal auto. Pak mě následoval kolem příkopu k místu, kde budeme moci přejít k bráně.

Teprve až když jsme jí prošli a když jsem ji za námi zavřel, uslyšel jsem hulákat toho chlapa. Zadíval jsem se přes pastvinu směrem k domu a uviděl jsem ho sedět na plotě na druhé straně. Musel na něj zrovna vylézt. Řval na nás, ať se klidíme, odkud jsme přišli. Na tu dálku jsem nemohl s jistotou rozeznat, zda v rukou drží kulovnici nebo brokovnici s pažbou zapřenou o rameno. Ne že by na nás zrovna mířil, ale zdálo se, že takové úmysly má. Wolfe šel napřed, zatímco já jsem zavíral branku. Popoběhl jsem a popadl jsem ho za loket.

„Počkejte chvilku. Jestli je tohleto cvokárna a tamto jeden z chovanců, tak si nás může splíst se svištěma nebo s divokýma krocanama…“

Wolfe zafrkal. „Ten chlap není normální. Vždyť je to jenom ohrazená pastvina pro dobytek.“ Jelikož je dobrý detektiv, ihned mi své tvrzení doložil a ukázal na hnědou okrouhlou hromadu u našich nohou. Potom se upřeně zahleděl na nebezpečí sedící na plotě, zaburácel: „Kušujte!“ a kráčel dál. Šel jsem za ním. Ten chlap nepřestával hulákat a mávat puškou, ale my jsme se drželi svého směru. Připouštím však, že jsem neměl příjemný pocit, protože teď už jsem viděl, že je to brokovnice, a dotyčný mohl být zrovna takový cvok, aby to do nás nasolil.

Skoro uprostřed pastviny vyrůstal ze země asi tak do metrové výšky obrovský balvan. Byli jsme kousek od něho, když se přihnalo druhé překvapení v řadě. Takřka cele jsem soustřeďoval svou pozornost na toho pakoně s brokovnicí, dosud usazeného na plotě a hulákajícího stále hlasitěji, když jsem ucítil, jak se mi do lokte zarývají Wolfovy prsty, a uslyšel jeho úsečný povel:

„Stůjte! Ani hnout!“

Okamžitě jsem vrostl do země a Wolfe vedle mne. Napadlo mě, že třeba na tom vandrákovi na plotě objevil něco psychologicky zajímavého, ale on jen řekl, aniž se na mě podíval: „Ani se nehněte. A teď otáčejte hlavu velice pomaličku doprava.“

Blesklo mi hlavou, že ten rapl s puškou trpí nějakou nakažlivou chorobou a že ji Wolfe od něho chytil, nicméně jsem udělal, co mi řekl, a vzápětí jsem to druhé překvapení spatřil. Asi tak šedesát metrů stranou kráčel zvolna směrem k nám s hlavou vztyčenou obrovský býk. Slovo obrovský však nevystihuje jeho velikost – netušil jsem, že býk může být tak gigantický. Byl temně červený s bílými skvrnami a velkým bílým trojúhelníkem na tlamě a vykračoval si hezky zvolna, trochu přitom vrtěl hlavou, jako by byl nervózní, nebo jako by se pokoušel setřást z rohů mouchu. Zničehonic se zastavil, stál a hleděl na nás se šíjí vypnutou do oblouku.

Vzadu za temenem hlavy jsem uslyšel Wolfův přiškrcený hlas: „Bylo by lepší, kdyby ten hňup přestal ječet. Víte, jak se zachází s býky? Viděl jste někdy býčí zápasy?“

Pootevřel jsem rty jen natolik, abych jimi procedil: „Ne, pane.“

Wolfe zachrochtal. „Nehýbejte se. Před chvílí jste pohnul prstem a jemu se napjaly svaly na šíji. Jak rychle umíte utíkat?“

„K tomu plotu mě nedohoní. Mě asi ne. Ale vás ano.“

„To vím taky. Před dvaceti lety jsem sportoval. Což mě téměř přesvědčuje… ne, to může počkat. A jé, hrabe nohou. Má skloněnou hlavu. Jestli se rozběhne… za to může to zatracené hulákání. Teď pozor… začněte pomaličku couvat, ode mě. Zůstaňte otočený čelem k němu. Až budete takové tři metry ode mě, zatočte k plotu. Jakmile se pohnete, hne se taky. Dokud za vámi půjde pomalu, nepřestávejte couvat otočený čelem k němu. Až po vás vyrazí, otočte se a utíkejte…“

Nebylo mi dopřáno řídit se jeho pokyny. Nepohnul jsem se a dám krk na to, že Wolfe také ne, takže to musel zavinit náš milý přítel na plotě – třeba seskočil do pastviny. Buď jak buď, býk vypjal oblouk šíje a skokem vyrazil kupředu; a i kdyby se hnal po tom umělci z plotu, nebylo nám to nic platné, protože jsme s ním stáli v jedné rovině a byli jsme první na ráně. Býk začal tak, jak končívá lavina. Je možné, že kdybychom stáli klidně, minul by nás asi tak o necelý metr napravo ode mě, ale buď je to na lidskou náturu neúměrný požadavek, anebo nejsem člověk. Tvrdil jsem později, že mi tehdy blesklo hlavou, že jakýkoli můj pohyb ho přivábí ke mně a odláká od Nera Wolfa, ale nemá smysl obhajovat toto tvrzení i tady. Není pochyb o tom, že jsem se dal bez předchozího couvání na úprk. A stejně tak se nedá pochybovat o tom – ať už původně vyrazil za kýmkoli –, že ho můj útěk přivábil. Slyšel jsem ho za sebou. Skoro jsem cítil, jak mi zatraceně dejchá na záda. Taky jsem si matně uvědomoval čísi výkřiky a nějakou červenou skvrnu nad plotem kousek od místa, k němuž jsem mířil. Konečně plot! Nijak jsem před ním nezpomalil, doběhl jsem k němu v plné rychlosti a rukama sahaje po horním prkně jsem se pokusil ho přeskočit, jenomže jednou rukou jsem se promáchnul, překulil jsem se přes vršek a v kotrmelcích přistál na druhé straně. Sedl jsem si, lapal po dechu a nad hlavou jsem uslyšel hlas:

„Nádhera! Něco takového bych si nenechala ujít za nic na světě!“

Zvedl jsem zrak a uviděl dvě dívky. Jedna měla na sobě bílé šaty a červenou vestu, druhá žlutou halenku a kalhoty. „Dámy si přejí repete?“ zavrčel jsem. Přihnal se k nám ten šílenec s brokovnicí a řval na nás, co tam děláme, a já mu řekl, ať přestane kvákat, a s námahou jsem se postavil na nohy.

Plot zůstal takových deset metrů za mnou. Dokulhal jsem k němu a podíval jsem se. Asi třicet metrů od nás se zvolna sem a tam procházel býk a pohazoval hlavou. Uprostřed pastviny vyrostla nádherná socha. Byl to Nero Wolfe, který stál na oblé špičce toho balvanu s rukama založenýma a holí zavěšenou za zápěstí. Dosud nikdy jsem ho neviděl v takové pozici, a tak jsem tam stál a zíral, jelikož jsem si jaktěživ neuvědomil, jakým je ve skutečnosti pozoruhodným výstavním objektem. Nedá se říci, že by vypadal nedůstojně, ale na tom, jak klidně a naprosto nehybně tam stál, bylo cosi dojemného.

„Jste v pořádku, šéfe?“ zavolal jsem na něho.

„Řekněte tomu chlapovi s puškou, že si s ním promluvím, až se odsud dostanu!“ zavolal v odpověď. „Řekněte mu, ať někdo zavře toho býka do ohrady!“

Otočil jsem se. Ten chlap nevypadal, že by dokázal ustájit býka. Vypadal spíš vyděšeně než rozčileně a v pracovním úboru a modré bavlněné košili působil prťavým a vyzáblým dojmem. Tvář měl ošlehanou větrem a nos nakřivo. Přišel za mnou k plotu a zeptal se:

„Co jste zač, chlapi? Proč ste se nevrátili, když sem na vás volal? Kde si sakra…“

„Tak moment, vážený. Vzájemné představování snad může počkat. Můžete toho býka někam zavřít?“

„Ne, nemůžu. A chci vám říct…“

„Je tu někdo, kdo to umí?“

„Ne, není. Všichni odjeli na výstavu. Vrátěj se asi tak za hodinu. A chci vám teda říct…“

„Řeknete mi to později. Nebo si myslíte, že tam vydrží stát se založenýma rukama hodinu?“

„Nemyslím si nic. Může si sednout, ne? A vůbec, chci, aby odtamtaď okamžitě vypadl. Já toho bejka hlídám.“

„To se máte. A před kým ho hlídáte? Přede mnou?“

„Před každým. Heleďte, jestli si myslíte, že si ze mě budete utahovat…“

Zlomil jsem nad ním hůl, obrátil jsem se k pastvině a zvolal jsem: „On toho býka hlídá! Chce, abyste odtamtud okamžitě vypad! Nemůže ho nikam zavřít ani on, ani nikdo jiný! Nejdřív se tu někdo objeví tak za hodinu!“

„Archie!“ zaburácel Wolfe. „Jen co odsud…“

„Ne, namouduši to nejde, říkám vám to na rovinu! Ten býk se mi nelíbí o nic víc než vám!“

Ticho. A pak: „Bude to trvat vážně hodinu, než se někdo vrátí?“

„Takhle to řekl.“

„V tom případě to budete muset udělat sám! Slyšíte?“

„Ano.“

„Výborně. Přelezte zase sem a přilákejte na sebe býkovu pozornost. Až se pohne, jděte zpátky opačným směrem, ale nechoďte těsně k plotu. Ta osoba v červeném byla žena?“

„Ano. Žena nebo dívka.“ Rozhlédl jsem se kolem sebe. „Zdá se, že odešla.“

„Najděte ji, vypůjčte si ten červený hadřík a přineste ho sem. Až na vás býk zaútočí, přelezte zpátky na druhou stranu. Jděte pak dál kolem plotu, dokud se mu nevzdálíte, a pak znovu přelezte do ohrady a celou akci zopakujte. Odlákejte ho na druhý konec pastviny a zdržujte ho tam, dokud se nedostanu ven. Na takovou vzdálenost vás kvůli mně neopustí, zvlášť když ho dostatečně dlouho zabavíte. Narafičte to tak, aby měl dojem, že má skutečně šanci vás dostat.“

„Jasně.“

„Cože?“

„Řekl jsem jasně!“

„Dobře, dejte se do toho. Buďte opatrný. A neuklouzněte na trávě.“

Když jsem se před chvílí zeptal té dívky, jestli mám svůj výkon zopakovat, myslel jsem si, že je to čirý sarkasmus, ale teď… rozhlížel jsem se po ní. Ta ve žluté blůze tam byla – seděla na plotě –, ale ta druhá se někam vypařila. Už už jsem otevíral ústa, abych se informoval, avšak odpověď přišla dřív, než jsem stačil otázku vyslovit, jenomže odjinud. Dolehlo ke mně mručení motoru auta jedoucího na dvojku a vzápětí jsem ho i uviděl. Nadskakovalo po polní cestě za řídkým lesíkem a mířilo k plotu o něco níž. Zastavilo tak těsně u plotu, že se ho čumákem takřka dotýkalo, z okýnka se vyklonila ta holka v červené vestě a zakřičela na mě:

„Pojďte mi otevřít bránu!“

Klusal jsem k ní, napadaje trochu na pravou nohu, jelikož jsem při tom skoku praštil kolenem o plot, ale ten druhý chlap mě jakýmisi podivnými přískoky předběhl. Když jsem se tam dobelhal, stál už u auta, mával puškou a odříkával pravidla a nařízení týkající se vrat a býků.

„Proberte se, Davide,“ řekla mu dívka netrpělivě. „Nemá smysl nechávat ho trůnit na tom balvanu.“ Obrátila se ke mně. „Otevřte bránu a nastupte si, jestli se chcete svést. Dave už ji zavře.“

Vykročil jsem. Dave vykročil také a zapištěl: „Nešahejte na ni, hergot, nebo to do vás fakticky našiju! Pan Pratt mi nařídil, že jak někdo otevře bránu nebo vleze do ohrady, mám střílet!“

„Řečičky,“ řekla ta dívka. „Stejně jste už to nařízení porušil. Proč jste nestřílel, když otevřeli druhou bránu? Půjdete před vojenský soud. Anebo proč nestřílíte teď? Tak dělejte, sestřelte ho z toho šutru! Předveďte se!“ Znovu jí došla trpělivost a jízlivě se obrátila na mě: „Tak chcete svého kamaráda zachránit, nebo ne?“

Uvolnil jsem závoru a otevřel jsem bránu. Býk, který byl v té chvíli dost daleko, se obrátil a s hlavou nakloněnou k jedné straně na nás zíral. David prskal a oháněl se puškou, avšak bylo zřejmé, že si ho nemusíme všímat. Když vůz projížděl bránou – byl to velký nablýskaný žlutý kabriolet Wethersill se staženou střechou –, naskočil jsem si a dívka zavolala na Davida, aby bránu rychle zavřel. Býk, stále ještě dost daleko, pohodil hlavou, potom ji sklonil a začal hrabat kopytem. Pod břichem mu lítaly kusy hlíny.

„Zastavte na chvilku,“ řekl jsem a zatáhl za ruční brzdu. „Proč si myslíte, že takhle to vyjde?“

„Nevím. Zkusit to ale můžeme, ne? Bojíte se?“

„Ano. Sundejte si ten červený hadřík.“

„Ále, to jsou pověry.“

„Jsem pověrčivý. Sundejte ho.“ Popadl jsem ten kus oděvu za límec, a když se z něj vykroutila, schoval jsem ho dozadu. Potom jsem sáhl pod sako a z podpažního pouzdra vytáhl pistoli.

Pohlédla na ni. „Co jste zač, nějaký špión nebo něco? Nebuďte dětina. Snad si nemyslíte, že byste touhle hračkou mohl takového býka zastavit?“

„Mohl bych to zkusit.“

„Raději ne, pokud nemáte chuť vypláznout pětačtyřicet tisíc dolarů.“

„Kolik?“

„Čtyřicet pět tisíc dolarů. To není obyčejný býk, to je Hickory César Grindon. Schovejte to a pusťte brzdu.“

Chvilku jsem na ni civěl a pak jsem řekl: „Otočte to a jeďte rychle odtud. Budu jednat podle pokynů a odlákám ho kolem plotu na druhou stranu.“

„Ne.“ Zařadila jedničku a šlápla na plyn. „Proč byste si měl užít všechno sám?“ Auto se rozjelo a ona přeřadila na dvojku. Kymáceli jsme se a nadskakovali. „Ráda bych věděla, jak rychle mám jet. Ještě nikdy jsem nikomu nezachraňovala život. Odtud to vypadá, že jsem si pro začátek vybrala pěknýho exota. Mám zatroubit? Co myslíte? Jen se na něj koukněte!“

Býk si hrál na houpacího koně. Zadkem klesal dolů a pak – s oháňkou trčící jako prut – hned zase vyskakoval do vzduchu, přičemž skláněl přední část těla a pohazoval hlavou. Byl otočený směrem k nám. Když jsme ho míjeli asi třicet metrů nalevo, řekla dívka: „Koukněte na něj! Je rozpustilý jako studentík!“ Vůz vyletěl z nějakého výmolu a já málem ven. „Koukejte na cestu,“ zavrčel jsem a nepřestával jsem sledovat býka. Vypadal, že by mohl náš vůz nabrat na rohy a odnést ho způsobem, jakým nosí Indiánky na hlavě džbány. Blížili jsme se k balvanu. Zastavila kousek od něj, když ho předtím o centimetr minula, a zapěla: „Taxi?“

Wolfe sestupoval opatrně z vrcholu balvanu, zatímco já jsem vystoupil a podržel jsem mu dveře. Nenabídl jsem mu, že ho přidržím za loket a pomůžu mu udržet balanc, jelikož podle výrazu v jeho tváři jsem usoudil, že bych tím pouze zapálil rozbušku. Doštrachal se k okraji balvanu a stál s nohama na úrovni stupačky auta.

„Jste asi doktor Livingstone, že?“ zeptala se dívka.

Wolfovi trochu zaškubal ret. „Slečna Stanleyová? Těší mě. Jmenuji se Nero Wolfe.“

Oči se jí rozšířily. „Panebože! Snad ne ten slavný detektiv?“

„Inu… ten, co je v manhattanském telefonním seznamu.“

„Takže jsem si vážně vybrala exota! Nastupte si.“

Prochrochtával se do kabrioletu a přitom utrousil: „Hrozně to s vámi házelo. To nesnáším.“

Zasmála se. „Pojedu opatrně. A vůbec, je to pořád lepší, než aby s váma házel býk, nemyslíte?“ Přelezl jsem si na zadní sedadlo, jelikož Wolfova přítomnost nenechávala vepředu ani kousek volného prostoru, a ona se prudkým obloukem doleva rozjela. Všiml jsem si, že má pěkně silná zápěstí a prsty, a jelikož bez vesty měla obnažené paže, viděl jsem i hru svalů na jejích předloktích, když mistrovsky otáčela volantem, aby se vyhnula muldám a jámám. Mrkl jsem po býkovi a viděl jsem, že už ho omrzelo hrát si na houpacího koně. Stál se vztyčenou hlavou a svěšenou oháňkou a mně připadlo, že z jeho výrazu cítím opovržení. Zdál se být ještě ohromnější než předtím. Dívka říkala Wolfovi: „Stanleyová by bylo hezké jméno, jenomže já se jmenuju Caroline Prattová. Pardon, tu díru jsem neviděla. Nejsem ani zdaleka tak slavná jako vy, ale dva roky jsem metropolitní šampiónkou v golfu. Tady se vůbec scházejí šampióni. Vy jste šampión mezi detektivy, Hickory César Grindon je národní šampión mezi býky a já zase v golfu…“

Proto ta silná zápěstí a paže, pomyslel jsem si, slečna je sportovkyně. Když jsme dojeli k bráně, Dave ji otevřel a opět ji za námi zavřel, a to tak těsně, jako by nás chtěl přiskřípnout. Zvolna projela pod stromy, jejichž převislé větve se mě pokoušely vymést z vozu, až nakonec vjela na široké štěrkované prostranství před velkou novou omítnutou budovou, která měla na jednom konci čtvera vrata do garáží. Před nimi zastavila. Dave přiskákal za námi, stále ještě vláčeje svou pušku, a zvolna se k nám šourala i dívka ve žlutých kalhotách. Skokem jsem se přenesl přes bok vozu na štěrkovanou zem. Golfová šampiónka se vyptávala Wolfa, jestli nechce někam svézt, jenomže on už měl dveře na své straně otevřené a zvedal svůj korpus, a proto vystoupila i ona. K Wolfovi se přihnal Dave a začal ho důrazným tónem vyslýchat, jenomže Wolfe ho spražil příšerným pohledem a pravil: „Pane, mohl byste být klidně obžalován z pokusu o vraždu! Tím nemíním tu pušku, ale ten váš seskok z plotu!“ Načež Wolfe obešel vůz, postavil se před svou zachránkyni a poklonil se jí:

„Děkuji vám, slečno Prattová, za to, že máte inteligenci a že ji umíte používat.“

„To nestojí za řeč. Rádo se stalo.“

Zašklebil se. „Ten býk je váš majetek?“

„Ne, patří mému strýci. Thomasi Prattovi.“ Máchla rukou. „Tohle je jeho. Každou chvíli se vrátí. Do té doby… kdybych pro vás mohla něco udělat… nedali byste si pivo?“

„Ne, díky. Opravdu mám na pivo chuť, ale jen Bůh ví, kdy se ho zase napiju. Měli jsme nehodu. Pan Goodwin nedokázal zabránit, aby náš vůz – promiňte laskavě. Slečno Prattová, tohle je pan Goodwin.“

Zdvořile mi nabídla ruku a já ji uchopil. Wolfe opakoval: „Pan Goodwin nedokázal zabránit, aby náš vůz narazil do stromu. Prohlédl si způsobenou škodu a prohlásil, že někde najel na skleněný střep. Poté mě přesvědčil, abychom bez dovolení vstoupili do té ohrady. Byl jsem to já, a ne on, kdo spatřil toho býka, když vyšel za křovím. Pochlubil se naprostou neznalostí způsobů, jakými se projevuje chování býků…“

Hned tehdy, když jsme dojeli k balvanu a já uviděl jeho výraz, jsem věděl, že se bude chovat dětinsky, ale mohl si to alespoň nechat na později, až budeme sami. Příkře jsem mu skočil do řeči:

„Je tady někde telefon?“

„Přerušil jste pana Wolfa,“ kárala mě. „Jestliže chce vysvětlit…“

„Dovedu vás k telefonu,“ ozvalo se za mnou a já se otočil. Stála tam holka ve žlutých kalhotách. Překvapeně jsem si uvědomil, že mi sahá hlavou těsně k bradě nebo i kousek nad ni. Byla to blondýnka s nevyšisovanými vlasy a temně modrýma očima, které byly jakoby přivřené, a zdviženým koutkem úst prozrazujícím úsměv.

„Pojďte, Escamillo,“ řekla, „zavedu vás k tomu telefonu.“

„Budu vám velice zavázán,“ odpověděl jsem a vykročil s ní.

Při chůzi se o mě lehce otřela a řekla: „Jsem Lily Rowanová.“

„Hezké jméno.“ Zazubil jsem se na ni. „A já jsem Escamillo.

2

Otevřenými dveřmi ke mně dolehl Wolfův hlas: „Kolik je hodin?“

Když jsem mrkl na své náramkové hodinky, položené na skleněné poličce, vyšel jsem z koupelny a přitom jsem si udržoval předloktí v klidu a v rovině, aby jódová tinktura zaschla na místě, kam jsem ji nanesl. Zastavil jsem se před velkým čalouněným ušákem, v němž se usadil, a řekl jsem mu:

„Tři hodiny dvacet šest minut. Předpokládal jsem, že pivo vás postaví na nohy. Tak bídně jste na tom ještě nikdy nebyl, když nemáte ani tolik radosti ze života, abyste si vytáhl z kapsy hodinky.“

„Radost ze života?“ Zaúpěl. „Máme nadranc auto a ty rostlinky se v něm dusí…“

„Vůbec se nedusí. Nechal jsem na obou stranách pootevřená okénka.“ Naklonil jsem ruku, nespouštěje oči z tinktury, a pak jsem ji volně spustil dolů. „Co jiného než radost ze života! Utrpěli jsme zranění, když nám praskla pneumatika? Ne. Nabral nás býk na rohy? Ne. Narazili jsme na hodné lidi, kteří nám poskytli skvělý pokoj s koupelnou, abysme se mohli umýt, vám nabídli studené pivo a mně jódovou tinkturu. A opakuju, jestli si pořád ještě myslíte, že jsem měl umluvit některou z crowfieldských opraven, aby pro nás a pro náš vůz někdo přijel, tak jděte dolů a zkuste to sám. Mysleli si, že jsem blázen, když po nich chci něco takového zrovna v době, kdy je tam výstava. Pan Pratt se každou chvíli vrátí s velkým sedanem a jeho neteř tvrdí, že nás i se zavazadly a rostlinkami do Crowfieldu odveze. Volal jsem do hotelu. Slíbili mi, že nám podrží pokoje až do deseti večer. Je přirozené, že je tam o pokoje rvačka.“

Shrnul jsem si dolů rukávy košile, zapnul jsem se a sáhl po saku. „Jaké je pivo?“

„Pivo je dobré.“ Wolfe se otřásl a zamumlal: „Rvačka o pokoje.“ Rozhlédl se. „Toto je pozoruhodně příjemný pokoj… prostorný a vzdušný, velká okna… asi bych si měl taková křídlová okna nechat instalovat doma. Dvě výtečné postele – zkusil jste některou?“

Podezíravě jsem se na něho podíval. „Ne.“

„Jsou prvotřídní. Kdy že to přijedou ze servisu pro vůz?“

„Zítra dopoledne,“ řekl jsem trpělivě.

„Výborně.“ Vzdychl. „Myslel jsem si, že nové domy jsou mi protivné, ale tenhle je velice příjemný. Určitě za to vděčí architektovi. Víte, odkud se vzaly peníze, za něž byl postaven? Slečna Prattová mi to prozradila. Její strýc je majitelem sítě laciných restaurací v New Yorku – má jich stovky. Říká jim prattérie. Znáte je?“

„Jasně.“ Měl jsem spuštěné kalhoty a prohlížel jsem si koleno. „Často jsem v nich obědval.“

„No ne. Jak tam vaří?“

„Ujde to. Přijde na to, jak jste náročný.“ Vzhlédl jsem. „Pokud vám jde o to, že se nadlábnete tady, abyste nemusel jíst v restauraci, šlichta v prattérii o tom rozhodnout nemůže. Zdejší kuchař je ipso facto. Jsem mimochodem rád, že se jim říká prattérie, protože patří Prattovi. Vždycky jsem si myslel, že se jim tak říká proto, že si tam můžete sednout na pr… chci říct na to, čemu se ve středověké angličtině říkalo prat, a jíst.“

Wolfe zamručel. „Domnívám se, že jedna nevědomost ruší druhou. Jaktěživ jsem neslyšel slovo ‚prať a krom toho nevíte, co znamená výraz ipso facto. Pokud jste si ovšem ten výraz nevymyslel…“

„Kdepak. Užil ho už Shakespeare. Vyhledal jsem si to. Nikdy si nevymýšlím, pokud zrovna…“

Ozvalo se zaklepání na dveře a já řekl: „Vstupte!“ Do pokoje vešlo individuum v zasviněných flanelových kalhotách, sněhobílém naškrobeném saku a s jednou tváří umazanou od šmíru. Stálo ve dveřích a mumlalo cosi o tom, že přijel pan Pratt a že bychom mohli sejít dolů, až se nám bude chtít. Wolfe mu řekl, že hned přijdeme, a ono odešlo.

„Pratt je určitě vdovec,“ podotkl jsem.

„Ne,“ řekl Wolfe a chystal se zvednout. „Nikdy se neoženil. Řekla mi to slečna Prattová. Česat se nebudete?“

Museli jsme je shánět. Dole v hale nějaká žena v zástěře jen zavrtěla hlavou, když jsme se na ně zeptali, a proto jsme zamířili do jídelny a z ní dál do velkého obývacího pokoje. Museli jsme projít ještě jedním, v němž stál klavír, než jsme je konečně našli na markýzami stíněné terase, jejíž podlaha byla vyložena dlaždicemi. Ty dvě dívky stály poněkud stranou s nějakým mladíkem a popíjely whisky se sodou. Blíže k nám seděli u stolu dva muži, tvářili se důležitě a vyměňovali si listiny, které vytahovali z aktovek. První z nich, elegantní světlovlasý mladík, vypadal na protřelého cesťáka; druhý, muž středního věku, nebo jen o trochu starší, měl hnědé vlasy, které začínaly šedivět, a protáhlý obličej se širokou čelistí. Wolfe se zastavil, po chvíli popošel blíž a opět se zastavil. Zvedli k němu oči a ten starší se zamračil a řekl: „Á, to jste vy.“

„Pan Pratt?“ Wolfe se zlehka uklonil. „Jmenuji se Nero Wolfe.“

Mladší muž se zvedl. Druhý se nepřestával mračit. „Neteř mi říkala. Pochopitelně, že jsem o vás slyšel, ale i kdybyste byl třeba prezident Roosevelt, neměl jste v té ohradě co dělat, když vás odtamtud můj člověk vykázal. Co jste tam chtěli?“

„Nic.“

„A proč jste tam tedy lezli?“

Wolfe stiskl rty, opět je povolil a zeptal se: „Pověděla vám vaše neteř také to, co jsem jí řekl?“

„Ano.“

„Myslíte si, že lhala?“

„Proč si… ne.“

„Myslíte si, že jsem lhal já?“

„Ehm… ne.“

Wolfe pokrčil rameny. „V tom případě nezbývá než vám poděkovat za vaši pohostinnost – poděkovat za telefon, ubytování a občerstvení. Zvlášť jsem vám vděčný za to pivo. Vaše neteř se laskavě nabídla, že nás odveze vaším vozem do Crowfieldu… nebudete-li mít nic proti tomu.“

„Proč ne.“ Nepřestával se kabonit. S prsty zaklesnutými v podpaží se pohodlně opřel do židle. „Ne, pane Wolfe, nemyslím si, že jste lhal, ale stejně bych vám rád položil pár otázek. Jste totiž detektiv a někdo si vás mohl najmout… Bůh ví, čeho všeho jsou schopni. Jsem už málem na smrt z toho, jak mě obtěžují. Jel jsem dneska se svým synovcem do Crowfieldu na tu výstavu a normálně mě odtamtud vyšívali. Musel jsem se vrátit domů, abych před nimi unikl. Zeptám se vás rovnou: vnikl jste do ohrady proto, že jste věděl, že je tam ten býk?“

Wolfe na něj zíral. „Ne, pane.“

„Přijel jste do těchhle končin s nějakým úmyslem, který se týká toho býka?“

„Ne. Přijel jsem vystavovat orchideje na Severoatlantickou výstavu.“

„Takže pastvinu jste si vybrali čirou náhodou?“

„Nevybrali jsme si ji. Byla to otázka geometrie. Přes pastvinu jsme to měli nejblíž sem do tohoto domu.“ Wolfe se na okamžik odmlčel a pak trpce dodal: „Alespoň jsme si to mysleli.“

Pratt přikývl. Potom pohlédl na hodinky, vyskočil ze židle a obrátil se na muže s aktovkou, který mezitím začal schovávat listiny. „Dobře, Pavey, mohl byste klidně stihnout ten o šesté z Albany. Řekněte Jamesonovi, že na celým Božím světě neexistuje důvod, proč by měla jednotka klesnout pod dvacet osum čtyři. Proč by letos v září neměli mít lidi stejný hlad jako kterékoli jiné září? Vzpomínáte si, co jsem říkal? Vyřaďte z jídelníčku Fairbanksův závin…“ Chvilku ještě rozkládal o procentu rozbitého nádobí a nově otevřených restauracích v Brooklynu a podobně, a ještě v okamžiku, když už Pavey zmizel za rohem domu, ho najednou něco napadlo a hulákal za ním cosi o současné tržní ceně hlávkového salátu. Nato se náš hostitel neočekávaně zeptal Wolfa, jestli nemá chuť na whisky se sodou, a Wolfe poděkoval a řekl, že má raději pivo, ale že pan Goodwin by si určitě whisky velmi rád dal. Pratt zaječel z plných plic: „Berte!“ a z domu se vynořil nějaký umaštěnec a převzal objednávky. Posadili jsme se a z druhé strany k nám došla ta trojice se sklenkami v rukou.

„Smíme?“ zeptala se slečna Prattová svého strýce. „Jimmy se chce seznámit s našimi hosty. Pane Wolfe, pane Goodwine, tohle je můj bratr.“

Vstal jsem, abych mu podal ruku, a všiml jsem si, do jak zoufalého zápasu se pustil Wolfe, když místo obvyklé omluvy za to, že nezvedá svou tonáž ze židle, vstal také. Potom jsme se opět posadili a blondýnka Lily se proměnila ve znehybnělou drapérii v síťové houpačce, na níž se jí ze žlutých kalhot vyklubalo úžasné lýtko.

Pratt vedl řeč. „Samozřejmě že jsem o vás slyšel,“ říkal Wolfovi. „Párkrát taky soukromě. Můj známý Pete Hutchinson mi vyprávěl, že jste mu před několika lety dal košem, když vás chtěl požádat o pomoc při jistém sledování týkajícím se jeho manželky.“

Wolfe přikývl. „Do přirozených procesů zasahuji pokud možno co nejmíň.“

„Jak je ctěná libost.“ Pratt si lokl whisky. „To je moje heslo. Je to váš podnik, tak si ho veďte, jak chcete. Slyšel jsem například, že si potrpíte na dobré jídlo. Já dělám do jídla a jsem zastáncem masového stravování. Minulý týden jsme v oblasti velkého New Yorku prodali průměrně čtyřicet dva tisíc tři sta devadesát dva obědů denně, které zákazníka přišly v průměru na dvacet tři a sedumnáct setin centu. Chci říct tohle – kolikrát jste už jedl v prattérii?“

„Já…,“ Wolfe počkal sodpovědí, než si nalil pivo. „Nikdy.“

„Nikdy?“

„Vždycky jím doma.“

„Aha.“ Pratt na něho zíral. „Jistě, v některých rodinách se taky vaří slušně. Ale většina noblesnějších jídel… jednou jsem vymyslel takový reklamní trik, že jsem do prattérie pozval padesát předních společenských osobností a podával jsem jim jídla podle jídelního lístku. Naházeli to do sebe a šíleli nadšením. Svůj úspěch jsem založil za prvé na kvalitě a za druhé na reklamě.“ Vztyčil dva prsty.

„Nepřekonatelná kombinace,“ zamumlal Wolfe. Nejraději bych ho byl nakopl. Normálně lezl tomu chlapovi do zadku. Dokonce dodal: „Vaše neteř mi už něco o vaší fenomenální kariéře naznačila.“

„Ano?“ Pohlédl na ni. „Máš dopito, Caroline.“ Otočil se a zařval: „Berte!“ Zpátky k Wolfovi: „Ví o tom určitě víc než kdokoli jiný. Pracovala u mě tři roky. Potom nějak začala hrát golf, vypracovala se a mě napadlo, že to bude dobrá reklama mít za neteř golfovou šampiónku, a ona se jí skutečně stala. Nic takového by u mě v kanceláři nedokázala. A to už vůbec nemluvím o tom, oč je lepší než její bratr. Můj jediný synovec, a takový budižkničemu. Viď, Jimmy?“

Mladík se na něho zašklebil. „Nestojím za zlámanou grešli.“

„Máš pravdu, jenomže ty to na rozdíl ode mě nemyslíš vážně. Jen proto, že ti rodiče zemřeli, když jsi byl malý… nechápu, proč do tebe pořád investuju peníze. To je nejspíš moje jediná slabost. A když si pomyslím, že po mé smrti připadne všechno tobě a tvé sestře jen proto, že nikdo jiný není v dohledu… zmocňuje se mě naděje, že nikdy neumřu. Jak se tomu říká? Nesmrtelnost. Když si pomyslím, co bys udělal s miliónem dolarů… dovolte mi otázku, pane Wolfe. Jaký máte názor na architekturu?“

„No… líbí se mi tenhle dům.“

Jimmy se rozesmál. „Hahá! Hohó!“

Jeho strýc si ho nevšímal a loupl okem po Wolfovi. „Vážně se vám líbí? Projektoval ho totiž tady můj synovec. Dostavěli jsme ho teprv loni. Pocházím odtud… narodil jsem se právě tady ve staré chatrči. Architektura nikdy nebyla a nebude výnosný řemeslo… Přesvědčil jsem se o tom. Že zrovna mého synovce popadlo něco takovýho…“

Kvákal dál a dál a Wolfe si pokojně otevřel další pivo. Ani já jsem nezahálel, a jelikož v mé sklenici rozhodně nebyla skotská z prattérie, dopíjel jsem už druhou a seděl jsem natočený tak, abych dobře viděl na tu blondýnku na houpačce a všechny její křivky, záhyby a kdovíco ještě. Úplně jsem přestal poslouchat Prattovo plácání a jen tak jsem začal uvažovat o tom, co je na ní dráždivější, zda umění vypadat na té houpačce tak velmi přitažlivě, anebo schopnost zachránit člověka před býkem. Od tohoto tématu jsem v duchu přešel k jinému, na kterém teď už nesejde, když naše příjemná sešlost byla zničehonic hrubě vyrušena. Za rohem domu se vynořili čtyři muži a těžkým krokem mířili přes terasu k nám. V té chvíli mi matně vytanula poznámka našeho hostitele, jak byl pronásledován na výstavišti, a s neurčitým dojmem, že výraz v jejich obličejích nevěstí nic dobrého, jsem si dřív, než jsem si to stačil uvědomit, zajel rukou pod sako k podramennímu pouzdru, ale vzápětí jsem se vzpamatoval a předstíral jsem, že jsem se potřeboval podrbat na rameni.

Pratt vyskočil ze židle a využil celé své úzké čelo k zuřivému zamračení, kterým uvítal vetřelce. Ten, co šel vpředu, šlachovitý pidimuž s tenkým nosem a pronikavýma tmavýma očima, stanul těsně před Prattem a vmetl mu do tváře: „Pane Pratte, myslím, že jsem přišel na něco, co vás uspokojí.“

„Já už jsem spokojený. Řekl jsem vám to.“

„Ale my nejsme spokojeni.“ Čilá očka se rozhlédla kolem sebe. „Kdybyste mě laskavě nechal vysvětlit, co se mi podařilo…“

„Maříte čas pane Bennette. Už jsem vám řekl…“

„Dovolte.“ Řízným tónem promluvil úctyhodně vyhlížející týpek ve fantastickém šedivém sportovním obleku a se slušivými doplňky, včetně letních perforovaných řidičských rukavic. „Vy jste Pratt? Přemluvil mě tadyhle Lew Bennett, ale musím se vrátit do Crowfieldu a odtamtud ještě do New Yorku. Jmenuju se Cullen.“

„Daniel Cullen,“ dodal nervózně Bennett.

„Aha!“ V Prattově tváři se zračil zájem a trochu posvátné úcty. „Je mi ctí, pane Cullene. Máme to tady skromné. Posaďte se. Dáte si whisky? Jimmy, přistrč sem ještě pár židlí. Ne ne, zůstanete u nás. Pane Cullene, seznamte se s mou neteří…“ Všechny nás představil, včetně titulů a povolání. Ukázalo se, že Lew Bennett je tajemníkem Americké ligy chovatelů guernseyského skotu. Ten kostnatý chlapík s řídnoucími vlasy a velkým unaveným obličejem byl Monte McMillan. Daniel Cullen byl pochopitelně jenom a pouze Daniel Cullen, právě tak jako J. P. Morgan je prostě J. P. Morgan. Čtvrtý muž, který vypadal ještě utahaněji než Monte McMillan, byl Sidney Darth, předseda správní rady Severoatlantické výstavy. Pratt zavolal Berta a poslal ho pro pití. Lily Rowanová se posadila, aby uvolnila na houpačce vedle sebe místo, a já si všiml, že si ho pro sebe okamžitě zabavil Jimmy Pratt. Ohlédla se po nově příchozích, jako by ji to otrávilo.

Lew Bennett zrovna říkal: „Pan Cullen chvátá nazpátek a já věřím, pane Pratte, že oceníte jeho snahu stejně tak, jako ji oceňujeme i my. Nepřijdete ani o pětník. Šťastně se tím vyřeší…“

„Je to prostě normální urážka, nic víc!“ skočil mu do řeči Cullen a zlostně hleděl na Pratta. „Mělo by to být žalovatelné! Hergotsakra!“

„Dovolíte,“ vložil se do toho opět Bennett. „Zamýšlel jsem se nad touto stránkou věci ze všech možných úhlů, pane Cullene, a pokud má pan Pratt jiný názor… tak má prostě jiný názor. Tohle není k ničemu… chci říct, díkybohu že jste nám přišel na pomoc.“ Obrátil se na Pratta. „Navrhované řešení spočívá prostě v tom, že pan Cullen velkoryse souhlasil, že Hickoryho Césara Grindona odkoupí.“

Pratt zamručel, ale nic neříkal. Po chvíli se nevrle zeptal: „Co s ním bude dělat?“

Bennett se tvářil ohromeně. „Má jedno z nejskvělejších stád čistokrevného guernseyského skotu u nás.“

Cullen zavrčel: „Jistě si uvědomujete, Pratte, že ho nepotřebuju. Nejlepším plemenným býkem mého stáda je Mahwah Gallant Masterson, který má třiačtyřicet prvotřídních dcer. Mám tři mladší plemeníky, které připustím v brzké době. Tímhle jen prokazuju službu dotyčnému chovu a Americké lize.“

„Pokud jde o náš návrh,“ řekl Bennett, „pan Cullen má naprostou pravdu, když tvrdí, že Césara vlastně nepotřebuje. Je sice velmi velkorysý, ale přesto není ochoten zaplatit vám částku, kterou od vás dostal McMillan. Já vím, říkal jste mi, že jste mu ji nabídl a zaplatil sám a že jste spokojen, avšak faktem zůstává, že 45 000 dolarů je absurdní cena za jakéhokoli býka. Vždyť i slavný Coldwater Grandee byl v roce 1932 prodán za 33 000 dolarů a ať je César skvělý, jak chce, Grandee to není. V roce 1932 měl Grandee sto sedmadvacet elitních dcer a 15 elitních plemenných synů. Toto je tedy náš návrh: pan Cullen vám zaplatí 33 000 a Monte – totiž pan McMillan – vám vrátí 12 000 z částky, kterou jste mu zaplatil. Všechny své peníze tak dostanete zpátky. Částka vám může být vyplacena ihned šekem pana Cullena, o jehož solidnosti jistě nepochybujete, a do večera si pro Césara přijede nákladní auto. Pan Cullen ho chce v Crowfieldu v úterý předvést, pokud se mu ho podaří dostat do patřičné kondice. Doufám, že není podrážděný. Jestli tomu dobře rozumím, máte ho na pastvině.“

Pratt se obrátil na McMillana. „V poledne jste mi říkal, že transakci považujete za definitivně uzavřenou a že se nebudete podílet na žádném pokusu ji zrušit.“

„Ano, to jsem řekl.“ McMillan nebyl s to ovládnout jemný třas ruky, když odložil sklenku. „Otravovali mě… oni mě… jsem holt starej fanda guernseyskýho skotu, pane Pratte.“

„Že se nestydíte říct něco takového!“ vybuchl Cullen. „Měli by vás vyloučit z Ligy a ignorovat! Pratta alespoň omlouvá, že tomu nerozumí. Vás ale neomlouvá nic! Vy jste věděl, co se s tím býkem stane, ještě než jste ho prodal!“

„Jistě,“ přikývl McMillan unaveně. „Vám se to mluví, pane Cullene. Kolik máte, pár miliard? A co zbylo mně, po tom, jak se mnou zamávala krize? Nic než to stádo. Pak – je to sotva měsíc – přišla sněť slezinná, a co mi za jediný týden zbylo? Co mi zbylo z celého stáda Hickory? Čtyři telata, šest krav, jeden mladý plemeník a César. Co jsem za téhle situace mohl s Césarem dělat? Žít z poplatků za jeho připouštění? Kam bych se s tím dostal? Nemohl jsem k němu ani koupit polokrevné krávy, natož čistokrevné. Bylo mi jasné, že žádný chovatel mi za něj nemůže dost zaplatit, a tak jsem rozeslal asi tucet telegramů a nabídl ho vám, majetnějším soukromým chovatelům, a jak to dopadlo? Všichni jste věděli, v jaké jsem prekérní situaci, a přesto nejlepší nabídka zněla na 9000 dolarů! Za Hickoryho Césara Grindona! A potom se objevil pan Pratt a bez obalu mi řekl, co s Césarem míní udělat, a já jsem si samo sebou uvědomoval, že to nepřipadá v úvahu, ani s ohledem na nepříjemnou situaci, ve které jsem se nacházel, ale bylo to velké pokušení, takže abych se ho zbavil, stanovil jsem absurdně vysokou cenu. Čtyřicet pět tisíc!“ McMillan zvedl skleničku, podíval se do ní a pak ji vrátil na stůl. „Pan Pratt vytáhl šekovou knížku, napsal mi šek a já jsem ho přijal,“ řekl tiše. „Těch devět tisíc jste mi nenabídl vy, pane Cullene. Pokud si dobře vzpomínám, vaše nabídka zněla na sedm a půl tisíce.“

Cullen pokrčil rameny. „Nepotřeboval jsem ho. Každopádně vzhledem k tomu, jak se situace vyvinula, dostanete třiatřicet tisíc, lépe řečeno si je ponecháte ze sumy, kterou vám zaplatil Pratt. Za daných okolností to můžete, McMillane, považovat za velké štěstí. To, co dělám, je vlastně čiré lidumilství. Volal jsem svému správci a nejsem si dokonce ani jistý, že Césarovu rodovou linii ve svém stádě chci. Lepší býci, než je César, byli před Césarem a budou i po něm…“

„Ale vy takového nemáte, hergot!“ McMillanovi se třásl hlas vztekem. „Jste mizernej amatér!“ Náhle se zarazil, ohlédl se po tvářích kolem sebe a pomalu si přejel hřbetem ruky ústa. Potom se naklonil ke Cullenovi a klidnějším, ale důrazným tónem řekl: „Jak se vám líbí tohle? Kdo jste, že si dovolujete s takovou zpupností kritizovat něčí býky nebo krávy?

O Hickory Césarovi Grindonovi nemluvě! César byl bez přehánění nejlepší býk, jaký se kdy dostal do plemenných knih!“

Znovu si hřbetem ruky přejel ústa. „Ano, řekl jsem byl, protože mi už nepatří… ale váš taky ještě není, pane Cullene. Byl dvojnásobným vnukem Burleighova Audaciouse. Měl jednapadesát dcer a devět synů nejvyšší plemenné kategorie. Tu noc, co se narodil, jsem nezamhouřil oka – cucal tyhlety prsty, když mu bylo šest hodin.“ Prsty se mu třásly, když je ukazoval. „Dostal devět hlavních cen, poslední loni na celonárodní výstavě v Indianopolis. Na pěti výstavách ho vyhodnotili jako nejlepšího plemenného samce. Dvanáct z jeho dcer dává víc než pětadvacet tisíc litrů mléka a tři sta padesát kilo tuku! A vy si klidně řeknete, že ho ve svém stádě možná ani nepotřebujete! Jděte se vycpat! Doufám, že ho nedostanete! Alespoň já vám ho pomáhat platit nebudu!“

Obrátil se na tajemníka Národní ligy chovatelů guernseyského skotu Bennetta a s hrdě vztyčenou bradou prohlásil: „Nechám si svých dvanáct tisíc, Lewe. Ze svého kšeftíku mě můžeš vyškrtnout.“

Když domluvil, nastalo pozdvižení. Bennett, Darth a Cullen, všichni se na něho vrhli. V té mele bylo těžké pochytit nějaké podrobnosti, ale zdálo se, že jádro pudla je v tom, že McMillan porušuje dané slovo, a to že nemůže udělat, že je v sázce dobré jméno Národní ligy a všech amerických chovatelů skotu, jelikož by uškodilo pověsti Severoatlantické výstavy, kdyby se provalilo, že se něco takového děje hned za rohem a že McMillan si ponechá těch třiatřicet tisíc, což je stejně až až, a tak dál a pořád dokola. McMillan seděl, tvářil se truchlivě a ublíženě, ale taky umíněně, a ani se jim nesnažil odpovědět.

Bomba, kterou do nastalé vřavy neočekávaně hodil Pratt, všechny ohromila tak, že zmlkli.

„Dejte mu pokoj!“ křičel Pratt, „jeho se to stejně netýká! Nechci své peníze zpátky ani od něho, ani od pana Cullena a ani od nikoho jiného! Chci jenom toho býka a toho mám i s kupní smlouvou. To je moje poslední slovo.“

Udiveně na něho zírali. „To nemyslíte vážně,“ prskal Bennett. „To nemůžete myslet vážně! Heleďte, říkal jsem vám přece…“

„Myslím to vážně.“ Prattova široká brada byla bojovně vysunuta. „Zaplatil jsem dobrou cenu a jsem spokojen. Mám své plány a nemíním od nich ustupovat. Už jsem pozval sto lidí…“

„Ale, kristapána, po tom všem, co…“ vyskočil Bennett, mával rukama a začal vypadat tak, až jsem si už už myslel, že budu přece jenom muset sáhnout do podpažního pouzdra. Byl vzteky bez sebe.

„Říkám vám, že tohle nemůžete udělat! Namouduši tohle neuděláte! Jste blázen, jestli si myslíte, že vám to může projít, a já se postarám, abych vás vyvedl z omylu! V Crowfieldu čeká na můj návrat tucet členů Ligy a až uslyší, co jim řeknu, budou podniknuty určité kroky, to si pište!“

I ostatní byli na nohou. Daniel Cullen mumlal: „Jste hergot maniak, Pratte.“

Cullen zavrčel a otočil se na podpatku. „Pojďte, Bennette. Vy taky, Darthe. Musím stihnout vlak.“ Dlouhými kroky se vzdálil. Druzí dva mu šli v patách. Zmizeli za rohem domu.

Po chvíli ticha Prattovi brada trochu povolila a on pohlédl na toho, kdo z původní čtveřice zbyl.

„Víte, McMillane,“ řekl, „pohled toho Bennetta se mi vůbec nelíbil. Ani to, co říkal. Mohl by se dokonce vplížit do ohrady hned teď a obávám se, že ten člověk, který mi ji hlídá, za moc nestojí. Vím, že těch pětačtyřicet tisíc mi koupilo jen toho býka, ale rád bych věděl, jestli by vám nevadilo…“

„Samozřejmě.“ Vysoký, kostnatý a hubený McMillan se zvedl. „Půjdu se mrknout. Stejně… stejně jsem se na něj chtěl podívat.“

„Mohl byste se u nás chvíli zdržet?“

„Jistě.“

Chovatel dobytka se těžce odbelhal.

Zůstali jsme sedět. Synovec s neteří se tvářili ustaraně, Lily Rowanová zívala, Pratt se mračil. Wolfe vzdychl a jedním douškem vyprázdnil sklenku.

„Takovýho zmatku,“ zamumlal Pratt.

Wolfe přikývl. „Úžasné. Kvůli býkovi. Jeden by si mohl myslet, že ho chcete upéct a sníst.“

Pratt pokývl hlavou. „Taky že jo. V tom je právě jádro pudla.“

3

Inu, jak by řekl indický císař, to všemu nasadilo korunu. Omladina se nezdála být nijak ohromena, ale já jsem na našeho hostitele vykulil oči a podle náhlého úklonu Wolfovy hlavy jsem pochopil, že i on prožívá jedno z mála skutečných překvapení. Prozradil se také tím, že zopakoval, co mu již bylo řečeno, což bylo u něho právě tak vzácné.

„Sníst toho býka, pane Pratte?“ zeptal se.

Pratt opět přikývl. „Ano. Možná jste si všiml jámy, kterou jsme začali kopat dole u pěšiny. Tam budeme ve čtvrtek odpoledne býka rožnit. Ode dneška za tři dny. Pozval jsem sto hostů, většinou z New Yorku. Má neteř, synovec a slečna Rowanová přijeli právě na tyhle býčí hody. Býka porazíme zítra. Žádný zdejší řezník se toho nechce ujmout, a proto jsem si objednal jednoho z Albany.“

„Pozoruhodné.“ Wolfe měl stále nakloněnou hlavu. „Podle mého odhadu může tak velké zvíře poskytnout tři sta padesát až čtyři sta kilogramů jedlé tkáně. Pětačtyřicet tisíc za živou váhu – to by dělalo sto dvacet dolarů za kilogram. Vy ovšem použijete jen nejlepší kousky a většina přijde vniveč. Lze to také spočítat jinak: při stovce hostů vás jedna porce přijde na čtyři sta padesát dolarů.“

„Takhle v číslech to zní příšerně.“ Pratt sáhl po sklenici, uviděl, že je prázdná, a tak zahulákal na Berta. „Jenomže uvažte, jak málo získáte za pětačtyřicet tisíc z novinového inzerátu nebo jakéhokoli jiného druhu reklamy. Rozhlas by je slupl jako malinu a co z toho? Jedním uchem tam, druhým ven. Vím moc dobře, co dělám. Zajímáte se o psychologii?“

„Já…,“ Wolfovi se vzpříčila slova v hrdle a potom řekl rozhodně: „Ne.“

„To byste měl. Koukněte. Uvědomujete si, jaký to vyvolá rozruch, že prvotřídní, poctami zahrnovaný guernseyský býk, nejlepší chovný býk ve Spojených státech, se bude rožnit a nakrájený podávat shromáždění labužníků? A kdo že ty epikurejské hody uspořádá? No přece Tom Pratt, majitel proslulých prattérií! Když pominu samotnou reklamu, víte, co se stane? Po řadu týdnů a měsíců bude mít každý zákazník, který bude v prattérii jíst chlebíček s rostbífem, vtíravý pocit, že přežvykuje kousek Hickoryho Césara Grindona! To mám na mysli, když mluvím o psychologii!“

„Mluvil jste o labužnících.“

„Pár jich tu bude. Většinou přijdou přátelé a známí a pochopitelně lidi od novin, ale několik skutečných labužníků sem přivedu.“ Pratt s sebou trhl. „Mimochodem, slyšel jsem, že k nim patříte i vy! Budete v té době ještě v Crowfieldu? Co kdybyste se utrhl a přijel k nám? Ve čtvrtek v jednu.“

„Děkuji, vážený pane. Nepředpokládám sice, že Césarovy mistrovské vlastnosti zahrnují také šťavnatost, ale byla by to pozoruhodná zkušenost.“

„O tom nepochybujte. Dneska večer budu volat svému reklamnímu agentovi do New Yorku. Mohu jim říct, že přijdete? Kvůli oznámení do tisku.“

„Můžete, samozřejmě. Orchideje se budou posuzovat ve středu odpoledne a ihned poté bych nejspíš odjel domů. Ale můžete mu říct, že přijdu. Mimochodem, že se ještě vracím k tomu býkovi, ale zvědavost mi nedá – netrápí vás žádné výčitky svědomí, že zabijete tak ušlechtilé zvíře?“

„A proč?“ Pratt mávl rukou. „Věčně se ohánějí tím, že tenhle César má tolik a tolik elitních dcer. Víte, co to znamená? Nejvyšší zařazení v plemenné knize. Aby se kráva do takové plemenné knihy dostala, musí denně po dobu jednoho roku dávat určité množství mléka a máslového tuku. U nás ve Státech je přes čtyřicet tisíc guernseyských elitních krav a pouze jednapadesát z nich jsou Césarovy dcery. Zdá se vám podle toho, že se chystám upečením jednoho býka zlikvidovat celý rod? Když člověk poslouchá tu bandu z Crowfieldu, mohl by mít dojem, že asi jo. Dostal jsem víc než čtyřicet telegramů, plných rozhořčených výhrůžek. To má na svědomí Bennett, poštval proti mně své členstvo.“

„Jejich názor jim pochopitelně připadá odůvodněný.“

„Jistě, tak jako mně můj. – Hele, máte co pít, pane Goodwine? A co vy, slečno Rowanová? Berte! Berte!“

Když se umaštěněc objevil, nechal jsem ho, ať pokračuje v plnění svého poslání, a musím přiznat, že se ho zhostil hbitě a dobře. Tři velké panáky byly o nehet nad mou obvyklou míru, ale po té nehodě a rozcvičce v ohradě jsem měl dojem, že kapka navíc mi neuškodí. Býčí šampión mě už začínal nudit, a tak jsem si přisunul židli blíž k dívčí šampiónce a začal jsem jí žvanit do ouška. Přijala to vlídně a za malou chvíli jsem si všiml, že po mně pokukuje i ta blondýnka, a proto jsem se na ni při tom šeptání také zazubil. Mohl jsem to snadno dotáhnout mnohem dál, ovšem moje vyhlídky tak růžové zase nebyly, jelikož ještě do soumraku jsem měl dovézt Wolfa se zavazadly a rostlinkami do Crowfieldu, to jest dopravit ho do hotelu a na pokoj, vybalit, obstarat nějakou futráž, která mu neobrátí žaludek, promluvit si s ním o mé neschopnosti zabránit vozu v nárazu do stromu a jednou provždy tuhle lapálii smést ze stolu a pak nejspíš ještě několik hodin sedět a poslouchat, jak vzdychá. Zrovna jsem se chystal Prattovu neteř jemně upozornit, že už je po páté hodině a že pokud nás chce odvézt do Crowfieldu, měli bychom pomalu vyrazit, když vtom jsem uslyšel, jak můj zaměstnavatel celému tomu nepodařenému odpoledni nasazuje korunu. Pratt ho zval, aby zůstal na večeři, a on pozvání přijal. Zamračil jsem se na něho a pomstychtivě jsem doufal, že večeře nebude k jídlu, jelikož kdybychom se dostali do hotelu hodně pozdě večer, všechno by se jen zkomplikovalo a dostat ho do postele by se pro jednoho stalo úkolem takřka nadlidským. Viděl, jak se tvářím, a přimhouřil oči a já jsem dělal, jako by tam nebyl, a znovu jsem se soustředil na Prattovu neteř. Dospěl jsem k názoru, že vypadá poměrně hezky, zdravě a inteligentně, jenomže mi taky připadalo, že je až moc udělaná. Chci říct, že holky jsou holky a sportovkyně jsou sportovkyně, i když pochopitelně existují případy nevyhraněné.

Zrovna jsem vysvětloval Caroline, která mě vyzvala, abych si s ní zahrál tenis, že mě to hrozně mrzí, ale že jsem si skokem přes ten plot pohmoždil zápěstí, když vtom dorazila druhá útočná vozba. Její složení, jak se tak znenadání vynořila na konci terasy, zprvu nedávalo jasnou odpověď, zda je na obzoru další útok nebo ne. Vpředu kráčel mimořádně výstavní kousek, řekl bych tak dva– nebo třiadvacetiletá lepuška v plátěných šatech přepásaných opaskem – byla prostovlasá, měla žlutavě hnědé oči, vášnivé chvějivé rty a půvabnou bradičku. Za ní kráčel štíhlý dlouhán, ne o moc mladší než já, v hnědých kalhotách a pulovru. Poslední šlo individuum, které tam nemělo co pohledávat, jelikož odpovídající prostředí pro takové týpky je ohraničeno Dvaačtyřicátou a Šestadevadesátou ulicí na jihu a severu a Lexington Avenue a Broadwayí na východě a západě. Ve svém přirozeném prostředí nevypadají špatně, dokonce se dá říct, že nemálo přispívají k udržení jeho náležitého tónu, ale takhle na venkově v obleku z prvotřídního módního salónu, vestě a na míru šité košili s přepychovou vázankou bijí do očí.

S jejich příchodem to ve vzduchu okamžitě začalo jiskřit. Našemu hostiteli poklesla brada. Jimmy se zvedl ze židle a zrudl. Caroline cosi vykřikla. Lily Rowanová si div nevykroutila krk, aby na ně viděla, a na čele jí vyskočila vráska. Kráska došla až ke stolu přetékajícímu prázdnými skleničkami, přejela všechny svýma žlutavě hnědýma očima a řekla:

„Měli jsme nejdřív zavolat, viďte?“

Okamžitě jí to vyvraceli. Ve vzduchu se křižovaly pozdravy. Ukázalo se, že toho štráfka v obleku Prattovi vůbec neznají, jelikož jim musel být představen. Jmenoval se Branson. Také Wolfe a já jsme byli představeni a dozvěděli jsme se, že ona krasavice se jmenuje Nancy Osgoodová a že ten štíhlý dlouhán je její bratr Clyde. Opět se rozhlaholila polnice, kterou byl povolán chudák Bert, načež všeobecné rozpaky jako by ještě vzrostly. Slečna Osgoodová ujišťovala Prattovy, že nechtějí vyrušovat a že se opravdu nemohou zdržet, byli na výstavě a cestou domů je zničehonic napadlo, že by se mohli stavit. Clyde Osgood, který měl kolem krku na řemínku pověšený dalekohled, zíral dost provokativně na Pratta a potom ho oslovil:

„Právě nás Monte McMillan zahnal od vaší pastviny. A přitom jsme se na vašeho býka jenom dívali.“

Pratt jakoby lhostejně přikývl, ale všiml jsem si, jak se mu napjala kůže na spáncích. „S tím pitomým býkem jsou jenom nepříjemnosti.“ Pohlédl na jeho sestru a znovu na něho. „Je fajn, mládeži, že jste se zastavili. Mile jste nás překvapili. Viděl jsem dneska v Crowfieldu vašeho otce.“

„Jo. On vás tam taky viděl.“ Clyde se zničehonic zarazil, začal se pomalu, ale neochvějně otáčet, jako by ho něco popadlo a otáčelo kolem osy. Čtyřmi kroky se ocitl u síťové houpačky a zadíval se svrchu na Lily Rowanovou.

„Jak se máš?“ zeptal se.

„Dobře.“ Zaklonila hlavu, aby na něj viděla. „Mám se dobře. A ty se máš?“

„Výborně.“

„Tak fajn,“ řekla Lily a zívla.

Zdálo se, že tento krátký rozhovor s Jimmym Prattem zacloumal, jelikož tváře mu ještě více znachověly, ačkoli podle toho, co jsem dokázal vypozorovat, visel očima spíše na Nancy Osgoodové, která zrovna cosi povídala Caroline. Caroline naléhala, aby se zdrželi na sklenku. Pan Bronson, který vypadal poněkud uštvaně, jako by ho den strávený na výstavě zmohl víc, než je zdrávo, se už dávno posadil. Clyde se prudce otočil od houpačky, vrátil se ke stolu a posadil se na kraj židle vedle Pratta.

„Koukejte,“ řekl.

„Co máš na srdci, chlapče?“

„Se sestrou jsme k vám zaskočili na kus řeči.“

„To byl výborný nápad. Teď když jsem dostavěl tenhle dům… jsme zase sousedé, viďte?“

Clyde se zakabonil. Připadal mi jako rozmazlený spratek s těmi ústy, která se nedovírala, a pohyby, které jako by naznačovaly jeho očekávání, že i věci mu budou uhýbat z cesty.

„Sousedé?“ řekl. „Asi ano. Rozhodně v teoretickém smyslu slova. Chtěl jsem si s váma promluvit o tom býkovi. Je mi jasné, proč to děláte… nejspíš tak jako všem tady v okolí.

Děláte to jen proto, abyste urazil mého otce – ty se do toho nepleť, Nancy, tohle vyřídím sám…“

Sestra mu položila ruku na rameno. „Jenomže, Clyde, takhle se přece…“

„Dej mi pokoj!“ Setřásl její ruku a znovu se pustil do Pratta.

„Myslíte si, že ho naštvete, když se mu budete vysmívat, když zabijete býka, který by v soutěži porazil kteréhokoli z jeho býků. Jedno se vám musí nechat – vybral jste si parádní kus. Na Hickoryho Césara Grindona nikdo nemá. Neříkám to jen proto, že vím, jakých poct se mu dostalo, ale proto, že dobytku rozumím… nebo jsem mu alespoň svého času rozuměl. Říkal jsem otci, aby Césara koupil, už v jednatřicátém, kdy byl teprve slibným býčkem. A vy si myslíte, že ho prostě jen tak porazíte?“

„To je pravda. Ovšem kde jste přišel na to, že to dělám jenom proto, že chci urazit vašeho otce – nesmysl. Dělám si tím reklamu pro svůj podnik.“

„To povídejte holubům. Vidím vám až do žaludku… od samýho začátku. Je to jen jeden z vašich dalších laciných pokusů mého otce zostudit – ty se do toho nepleť, sestřičko!“

„Mýlíte se, hochu.“ Prattův tón byl snášenlivý. „Nedělám nic laciného… mohu si to dovolit. Něco vám s dovolením řeknu. Pokud vím, nejlepší býk vašeho otce už je trochu v letech. Zkrátka, kdyby za mnou váš otec přišel a požádal mě o toho býka, kterého jsem koupil, byl bych silně nakloněn myšlence mu ho věnovat. To mi věřte.“

„No jistě! Věnovat mu ho!“ Clyde byl skoro bez sebe opovržením. „Teď vám zase něco povím já. V Crowfieldu se dneska přetřásalo všelicos. Můj otec, jakožto člen Ligy chovatelů guernseyského skotu, se debat pochopitelně účastnil. Byl přesvědčený o tom, že plán, s kterým přišli Bennett sCullenem a McMillanem, není reálný… tvrdil, že vás zná odmalička a že se nedáte zviklat. Nancy napadlo, že sem zajede a pokusí se vás přesvědčit, a já jsem souhlasil, že pojedu s ní. Cestou sem jsme potkali Bennetta, Dartha a Cullena, kteří nám řekli, co se tady stalo. Přesto jsme sem přišli, i když mi nepřipadalo, že máme velkou naději vám to rozmluvit. Chtěl bych teď s vámi uzavřít sázku. Sázíte se někdy?“

„Nejsem hazardní hráč,“ zasmál se Pratt. „Totiž nejsem notorický hráč, ale proti občasné přátelské sázce nic nemám. Na prezidentských volbách v šestatřicátém jsem vyhrál docela slušnou sumičku.“

„Nechtěl byste zkusit malou sázku se mnou? Dejme tomu o deset tisíc dolarů?“

„A co by bylo předmětem sázky?“

Nedopověděli si to, protože je vyrušilo zvolání: „Á, tady jste!“ a po terase k nim kráčel Monte McMillan. V jeho hlase byla patrná úleva. Přistoupil k Prattovi: „Šmejdili u plotu na druhý straně, tak jsem jim řekl, ať koukaj jít po svejch, ale nebyl jsem si jistej, kam se poděli. Ne že bych podezíral Osgoodovy děcka, že by chtěly ukrást bejka…“

Pratt zamručel. „Sedněte si a napijte se. Berte! Berte!“ Otočil se na Clyda: „Tak na co si chcete vsadit, milý hochu?“

Clyde se k němu naklonil. „Vsadím se s vámi o deset tisíc dolarů, že Césara neupečete!“

„Clyde!“ vykřikla jeho sestra Nancy. Wolfe přivřel oči. Ostatní zalapali po dechu a dokonce i Lily Rowanová projevila určitý zájem. McMillan, který si právě sedal, zůstal na okamžik viset nad židlí a pak teprve zvolna dosedl.

„A co mi v tom zabrání?“ zeptal se Pratt klidně.

Clyde obrátil ruce dlaněmi vzhůru. „Buď se vsadíme, nebo nevsadíme. Jinak nic.“

„Rovných deset tisíc, že neupečeme Hickoryho Césara Grindona.“

„Přesně tak.“

„Do kdy?“

„Dejme tomu do konce týdne.“

„Měl bych vás varovat, že jsem se radil s právníkem. Jestliže býk patří mně, neexistuje žádný zákonný způsob, jak tomu zabránit, ať je jakým chce šampiónem.“

Clyde pouze pokrčil rameny. Výraz jeho tváře jsem často vídával u hráčů pokru.

„Inu.“ Pratt se pohodlně opřel a zasunul si palce do podpaždí. „To je strašně zajímavé. Co tomu říkáte, McMillane? Můžou toho býka dostat z ohrady proti naší vůli?“

„Nevím, kdo by se o to chtěl pokusit. Jestli si někdo něco zkusí… kdybysme ho měli ve stáji…,“ zamumlal dobytkář.

„Já stáj nemám.“ Pratt se zahleděl na Clyda. „A ještě něco. Jak to uděláme? Vsadíme se hned? Dáme šeky?“

Clyde zrudl. „Můj šek by vám byl houby platný. To dobře víte, sakra. Ale když prohraju, zaplatím.“

„Navrhujete snad čestnou sázku? Se mnou?“

„Jak chcete, říkejte jí třeba čestná sázka.“

„Panebože, milý hochu, vy mi lichotíte. To tedy ano. Jenomže lichotky mi nejsou nic platné, když jde o deset tisíc. Obávám se, že nebudu moct sázku uzavřít, dokud mi alespoň nějak nenaznačíte, kde takovou částku vezmete.“

Clyde se napůl zvedl ze židle a moje nohy se už už připravovaly ke skoku, jenomže jeho sestra ho stáhla zpátky. Pokoušela se ho také odtáhnout a naléhavě ho žádala, aby odešli, jenomže on se jí vytrhl a dokonce ji nepříliš šetrně od sebe odstrčil. Se zaťatou čelistí hleděl zlobně na Pratta:

„Vy vandráku, to se opovažujete říct Osgoodovi? Tak dobře! Pumpnu vás trochu, protože nic jinýho než prachy na vás stejně není! Jestli vám zavolá můj otec a zaručí se za moji sázku, budete ji považovat za čestnou?“

„Takže vy se chcete doopravdy vsadit?“

„Chci.“

„Rovných deset tisíc za podmínek, jak jste je tady přede všemi navrhl.“

„Ano.“

„Souhlasím. Jestli se za ni zaručí váš otec, sázka platí.“

Clyde se otočil a bez jediného pohledu na rozloučenou se ubíral pryč. Jeho přítel Bronson odložil sklenku a šel za ním. Na konci terasy museli počkat na Nancy, která, ačkoli byla rozčilená, se s ohledem na okolnosti rozloučila na úrovni. Sotva odešla, zvedl se Monte McMillan a prohodil k Prattovi:

„Znám toho mladýho Osgooda odmala. Asi bych měl za ním jít a říct mu, ať neprovede nějakou hloupost.“

Vyrazil za nimi.

„Mám takový dojem, že nás ještě čekají nepříjemnosti,“ řekla Lily Rowanová s nadějí v hlase. Poklepala na místo vedle sebe, které opustil Jimmy Pratt. „Pojďte si sednout ke mně, Escamillo, a prozraďte mi, co se bude dít.“

Zvedl jsem své tělo, přešel jsem půvabně k ní, usadil jsem se, uchopil jsem její levou ruku a zkoumavě jsem jí prohlížel dlaň. „Tak abyste věděla,“ řekl jsem jí, „chvíli budete šťastná, potom podniknete dalekou cestu pod vodou a setkáte se s nějakým plešounem, který bude sedět na mořských řasách a kterého budete považovat za svého guru, jenomže on na vás začne mluvit rusky. Jelikož rusky nerozumíte, budete pokládat za samozřejmé, že víte, o čem mluví, ale ke svému zděšení zjistíte, že mluvil o něčem jiném. Dejte mi druhou ruku, abych to mohl porovnat.“

Mezitím Jimmy Pratt zahrnoval vodopádem výčitek svého strýce. „… a ty si tu klidně dřepíš a necháš si nadávat do vandráků! Nejraděj bych mu jednu fláknul! A byl bych mu ji vrazil…“

„No tak, Jimmy.“ Pratt mávl rukou. Zachechtal se. „Přece bys nesáhl na Osgooda, nebo jo? Uklidni se, chlapče. Mimochodem, když už máš takovou bojovnou náladu, nechtěl bys nám trochu pomoct s tím býkem? Obávám se, že ho budeme muset hlídat celou noc. Nechceš jít na chvilku do strážní služby?“

„Jak bych ti to…,“ Jimmy byl očividně na rozpacích. „Jde o to, že… už jsem ti říkal… že to neschvaluju. Připadá mi, že takový býk… vždyť je to šampión a tak…“

„Ty nám ho nechceš pomoct hlídat?“

„Byl bych moc rád, kdybys mě z toho vynechal, strýčku Tome.“

„Tak dobře. Myslím, že si nějak poradíme. Co si o tom myslíte vy, pane Wolfe? Mám právo sníst svého vlastního býka?“

Wolfe ho oblažil filozofickou přednáškou o psaném i nepsaném zákonu, o stupních mravní zkaženosti a přemrštěném nadšení genetiky hovězího dobytka. Zněla velmi poučně a povznesla náladu naší sešlosti vysoko nad takové prkotiny, jako byla otázka, zda má smysl trhnout jednu Osgoodovi, jíst hovězí biftek anebo vyhrát sázku o deset tisíc dolarů. Když domluvil, obrátil se na mě s návrhem: jelikož už přijal laskavé pozvání pana Pratta na večeři, bude žádoucí se převléknout, jenomže naše zavazadla jsou stále ještě v autě u silnice. Jimmy nám nabídl pomoc, ale Caroline trvala na tom, že to je její povinnost, jelikož ona se nám nabídla, že nás odveze do Crowfieldu, a proto jsem opustil terasu s ní. Přešli jsme široký trávník kolem nějakých keřů a květinových záhonů a úzká pěšina nás zavedla na štěrkem vysypané prostranství před garáží, kde byl vedle jejího žlutého kabrioletu zaparkovaný velký sedan. Sehnul jsem se a zvědavě jsem se díval pod větvemi stromů na místo, kde jsem si všiml vysoké a dlouhé hromady čerstvě vykopané hlíny, o kterou byly opřené krumpáče a lopaty. Všiml jsem si jí už dříve, když jsme projížděli okolo ve žlutém kabrioletu po útěku z ohrady, jenomže tehdy jsem si neuvědomil její smysl.

„Jáma na pečení?“ vyzvídal jsem.

Caroline přikývla. „Podle mě je to dost otřesné, ale nemohla jsem strýčkovo pozvání na hostinu dost dobře odmítnout. Nastupte si.“

Když vůz obrátila a octla se na cestě vedoucí k silnici, řekl jsem: „Ptám se na to, přestože mi do toho vůbec nic není. Zajímá mě lidská povaha. O co tu jde, o reklamu, nebo o zesměšnění tatíčka Osgooda?“

„Nevím. Právě na něco myslím.“

Zůstal jsem tedy blazeovaně zticha. Vůz vyjel na silnici, zabočil vlevo a za půl minuty svištěl zatáčkou, kterou jsem viděl z opačného směru, když jsem po nehodě prozkoumával okolí. Za druhou půlminutu dorazila na inkriminované místo, svýma silnýma rukama otočila volantem, aby obrátila vůz do protisměru, a zastavila těsně za naším vrakem. Vystoupil jsem. Nízko ležící podvečerní slunce vrhalo na zeleň pastviny dlouhé měkké stíny stromů a telefonních sloupů. Na druhé straně její rozlehlé plochy jsem nad plotem rozeznával horní třetinu postavy Monte McMillana. Díval se směrem k nám. Na naší straně balvanu se pomalým, vznešeným krokem producíroval ten býk a budil dojem, že je ještě větší, než se zdál dosud. Teď, když jsem si ho mohl prohlédnout bez osobního zaujetí, musel jsem přiznat, že je to skutečně krasavec.

Čekaly na mě dva kufry, dvě tašky, postřikovač a lísky s květinami. Když jsem tohle všechno přenesl do druhého vozu, náš jsem opět zamkl, ještě jednou jsem se podíval na býka, který bude zanedlouho upečen a rozkrájen na porce po čtyři sta padesáti dolarech, a zasunul jsem se vedle slečny Prattové. Stále jsem se tvářil povzneseně a nic jsem neříkal, jen jsem mlčky seděl a čekal, až se dovtípí a otočí se na mě. Za chvilku se na mě otočila, ale jen proto, aby po mě loupla okem.

„Chci vám říct, na co jsem myslela.“ Zdvořile jsem přikývl. „Na Lily Rowanovou.“

Znovu jsem přikývl. „Říká mi Escamillo. Prozradila mi, že spolu jedete zítra na výstavu, a navrhla, že bych s ní mohl poobědvat.“

„A co jste jí na to řekl?“

„Že nemůžu, protože se neumím chovat u stolu. A nemám rád holky, které se vnucují, jen aby jim někdo zaplatil oběd.“

Caroline zasupěla. „Nesnažila se na vás přilepit. Účet by zaplatila. Je bohatá. Velmi bohatá. Možná že je i milionářka, nevím, každopádně peněz má spoustu. Je to ale upírka. Je nebezpečná.“

„Chcete říct, že se zakusuje lidem do krku?“

„Chci říct to, co říkám. Kdysi jsem si myslela, že tvrzení, že některé ženy jsou nebezpečné, ale opravdu nebezpečné, rozumíte, je jenom takový romantický blábol, ale není to pravda. Lily Rowanová je nebezpečná. Kdyby nebyla tak líná vyvinout nějaké úsilí, nedá se ani odhadnout, kolik mužů mohla zničit, ale vím nejméně o třech, kterým obrátila život vzhůru nohama. Však jste dneska viděl Clyda Osgooda. Ne že by Clyde patřil k výjimečně nadaným lidem, ale nevedl si špatně. Je mu jako mně, šestadvacet. Osgoodům patřil tenhle okres po celé generace a ještě dnes tu vlastní pár tisíc akrů. Když Clyde vystudoval, pustil se do práce a dělal všechno za svého otce, který většinou pobýval úplně někde jinde kvůli politice a podobným ptákovinám. Zdejší lidi říkají, že to Clydovi šlo od ruky. Jenomže potom, před dvěma lety, se při jedné cestě do New Yorku seznámil s Lily Rowanovou, která se do něj zakoukala a současně v sobě vydolovala špetku energie. Kdyby ho jenom kousla do krku! Ona ho spolkla! A letos na jaře ho zase vyplivla. Možná že se nevyjadřuju moc vytříbeně, jenomže jak chcete vytříbeně popsat činnost ropuchy? Clyde se na venkov nevrátil, poflakuje se v New Yorku a buď se snaží setkat se s ní, nebo se snaží, aby se jí vyhnul. Nemám zdání, co tu dělá zrovna teď. Třeba věděl, že sem jede.“

Odmlčela se.

„O tomhle jste tedy přemýšlela,“ podotkl jsem.

„Ne, tohle k tomu jenom vede.“ Zamračila se na mě. „Jste detektiv. To je vaše povolání, že?“

„Jo. Čtyřiadvacet hodin denně.“

„Takže… umíte být diskrétní?“

„Jasně, pokud si něco diskrétnost vyžaduje.“

„Tohle ano. Lily Rowanová pálí za mým bráchou.“ Zvedl jsem obočí. „No a?“

„Nesmí ho uhnat! Zatím se jí to nepodařilo… zatím. Byla bych si myslela, že Jimmy má rozumu víc než dost, jenomže rozum s tím nejspíš nemá co dělat. Taky jsem si myslela, že je zamilovaný do Nan Osgoodové, totiž myslela jsem si to loni v zimě. Lily po něm vyjela asi tak před měsícem. A i Jimmy – i Jimmy jí na to skočil! Jak to sakra dělá? Je to hnus!“

„To já nevím. Ale mohl bych se jí zeptat.“

„To není legrace. Ona ho zničí.“

„Nic na tom není. Jen jste mi dala hloupou otázku. A to, že je tady… pozvala jste ji jenom proto, abyste věci trochu popostrčila a měla konečně pokoj?“

„Pozvala jsem ji, protože jsem si myslela, že když ji uvidí takhle… na venkově… že třeba přijde k rozumu. Ale to se nestalo.“

„Pořád je do ní udělaný.“

„Ano.“

Pokrčil jsem rameny. „I když připustím, že jsem dobrý detektiv, nezdá se mi, že by tu bylo po čem pátrat. Připadá mi, že tu jde o to, čemu můj zaměstnavatel říká přirozený vývoj, a ten se nedá žádným způsobem zastavit, ledaže byste svého bratříčka poslala do Austrálie pro tkaničky do bot anebo jí podřezala krk.“

„To bych dovedla, podřezat jí krk. Dokázala bych ji zabít. Ale třeba existuje i jiný způsob. A právě o něm jsem přemýšlela. Když jste byl nahoře v pokoji, řekla o vás něco, co mi vnuklo takový nápad.“

„Copak vám řekla?“

„To vám nemůžu říct. Opravdu to nejde.“

„Bylo to… řekněme něco osobního?“

„Velmi osobního.“

„Tak co to bylo?“

„Říkám vám, že to nemíním opakovat. A když k tomu přičtu ostatní věci a také to pozvání na oběd… myslím, že byste jí mohl Jimmymu odloudit. Ovšem za předpokladu, že se o to nebudete snažit. Ráda muže dobývá sama, pokud se k tomu vůbec zmátoří. Něčím ji přitahujete. Poznala jsem to, když vám řekla Escamillo.“

„Pokračujte.“

„To je vše. Snad kromě… samozřejmě… nechci vás žádat o žádnou službu. Nevidím důvod, proč byste mi měl prokazovat nějakou službu, a ke všemu tak velikou. Jde o obchod. Když mi pošlete účet, ihned ho zaplatím, pokud ovšem nepůjde o astronomickou částku – v tom případě bych ho třeba musela splácet postupně.“

„Chápu. Nejprv si zahraju na stydlivku, pak ji nechám, aby mě zničila, a nakonec vám pošlu účet.“

„Říkám vám, že tady nejde o legraci. Je to všechno možné, jenom ne legrace. Uděláte to?“

Našpulil jsem rty a hleděl na ni. Potom jsem vytáhl krabičku cigaret a nabídl jí jednu, kterou odmítla, a zapálil jsem si.

„Koukejte,“ řekl jsem, „podle mě to legrace je. Dejme tomu, že nehodí zpátečku a zničí ho. Jestli stojí za tu hrst střelného prachu, která by ho poslala ke všem čertům, brzy se z toho oklepe. Žádného chlapa ještě nikdy nevzala ženská s sebou do pekel, pokud už neměl v kapse jízdenku anebo pokud už si nepohrával s jízdním řádem. S tím na mě nechoďte. Takže vy si mě chcete najmout, abych ji od něj odlákal. Nemohl bych přijmout tuhle práci, ani kdybych chtěl, protože jsem zaměstnaný u Nera Wolfa. Jelikož to ale chcete vzít přísně obchodně, něco pro vás udělat mohu: zítra ji pozvu na oběd, pokud ho zaplatíte. Bude to dělat dva dolary, za které vám navrch vypracuju podrobnou zprávu o průběhu schůzky.“

„To není legrace,“ řekla stroze. „Dám vám ty dva dolary, až se vrátíme,“ dodala a nastartovala vůz.

Určitě by bývalo nebylo přehnané očekávat, že tu hodinu, která zbývala do večeře, si užiju trochu klidu a pohody, jenomže tolik štěstí mě nepotkalo. Vyložil jsem bedýnky s orchidejemi, odnesl je nahoru do koupelny, potom jsem se vrátil pro kufry a nakonec jsem odnesl ty dvě tašky. Když jsem s nimi vstoupil do pokoje, dolehl ke mně z koupelny nějaký hluk. Položil jsem tašky na zem, přešel k otevřeným dveřím a uviděl jsem Wolfa, jak pod přizvednutými víky bedýnek zkoumá, jestli orchideje netrpí žízní. Řekl jsem mu, že podle mě vypadají docela čerstvě, a on připustil, že mám pravdu. Potom jsem dodal, že naše košile a vázanky i toaletní potřeby jsou v kufrech, a proto předpokládám, že tašky, přestože jsem je přinesl nahoru, otvírat není třeba. Ani se na mě nepodíval a jenom jakoby mimoděk, avšak velmi zřetelně zamumlal:

„Myslím, že by nebylo od věci vybalit všechno.“

„Úplně všechno?“ vyděsil jsem se.

„Ano.“

„A po večeři zase všechno sbalit?“

„Ne. Dneska tu budeme spát.“

Už už jsem měl na jazyku jedovatou poznámku, jelikož mám vrozený sklon k soustavnosti a jsem rád, když se lidé drží předem stanoveného plánu, jenomže pak mi blesklo hlavou, že tomuhle pokoji se nepochybně nevyrovná žádné hotelové apartmá, které nám mohli rezervovat v Crowfieldu, zvlášť je-li město zaplavené návštěvníky výstavy. Na druhé straně jsem vždycky nerad živil jeho ješitnost bezvýhradným souhlasem, a proto jsem se beze slova vrátil do pokoje a začal se lopotit se zámkem velkého kufru. Wolfe se zanedlouho vkolébal za mnou, svlékl si sako a vestu, hodil je na jednu z postelí a začal si rozepínat košili.

„Jak jste Pratta přinutil, aby nás u sebe nechal jako hosty?“ zeptal jsem se mile. „Obloudil jste ho svým pověstným šarmem?“

„K ničemu jsem ho nutit nemusel. Vlastně ani hosty nejsme. Pan Pratt byl velmi nakloněn mému návrhu.“

„Aha.“ Otočil jsem se k němu s rukama plnýma ponožek a kapesníků. „Vy jste mu něco navrhl?“

„Ano. Budu k vám zcela upřímný, Archie. Mohl bych se sice tvářit, že ten nápad se zrodil v hlavě pana Pratta, ale není tomu tak, nabídl jsem mu to já. Uvědomil jsem si, v jaké prekérní situaci se nachází, a zdálo se mi, že něco takového by vzhledem k jeho velkorysé pohostinnosti udělal každý slušný člověk. Okamžitě s mým plánem souhlasil, nabídl mi jistý úkol a já jsem ho přijal.“

„Aha.“ Stále jsem ještě třímal v rukou galanterní tovar. „Jaký úkol, smím-li se zeptat?“

„Nijak výnosný, ale ani příliš obtížný. Pozorování.“

„Myslel jsem si to.“ Přešel jsem na druhou stranu pokoje, otevřel jsem zásuvku prádelníku a uložil jsem do ní ponožky i kapesníky. Potom jsem zůstal stát a sledoval, jak se Wolfe silou mocí snaží vyprostit z košile, a slyšel jsem, jak se její švy halasně brání. „Tušil jsem to v okamžiku, kdy jste mi řekl, abych vybalil. Proč ne. Něco takového jsme ještě nedělali. Patrolovat u pastviny. Dělat gorilu býkovi. Upřímně doufám, že se vyspíte do růžova, když budete mít celý tenhle báječný pokojíček jenom pro sebe.“

„Nepřehánějte to, Archie. Bude to nuda, nic víc, pro někoho, kdo je tak plný energie jako…“

„Nuda?“ Mávl jsem rukou. „Nevěřte tomu. Nuda venku, až se budu v osamění dělit o svá tajemství s hvězdami? To mě ještě neznáte. A budu zářit štěstím, protože už jenom tím, že tam budu, umožním, abyste mohl zařezávat v té fantastické posteli v tomhle prostorném a vzdušném pokoji. A co teprve úsvit! Pane Wolfe, vy ani netušíte, jak já miluju východ slunce!“

„Ten neuvidíte.“

„Ale uvidím, na to můžete dát krk. Kdo by mě asi tak oddělal, Clyde? Anebo že by mě rozpáral ten býk?“

„Ani jeden. Dohodl jsem se na něčem s panem Prattem a McMillanem. Ten, co mu říkají Dave, bude na stráži, zatímco budeme večeřet. V půl deváté ho vystřídáte vy a v jednu po půlnoci vystřídá vás McMillan. Doma často chodíte spát taky tak pozdě. Až se budete vracet sem, raději na mě zaklepejte a vzbuďte mě. Nejsem zvyklý, aby do mého pokoje v noci někdo chodil.“

„Dobře.“ Dal jsem se opět do vybalování kufru a vytáhl jsem mu čistou košili. „S tou brokovnicí mě ale nikdo neuvidí. Promluvím si o tom s McMillanem. Čirou náhodou jsem taky přijal jednu takovou menší fušku. Pro firmu. Moc výnosná taky není. Honorář ve výši dvou dolarů jsem už dostal, jenomže ten praskne na výdaje spojené s pozváním na oběd. Klientkou je slečna Caroline Prattová.“

„Hlouposti,“ zamumlal Wolfe.

„Ale vůbec ne. Zaplatila mi dva dolary, abych zachránil jejího bratra před osudem horším než smrt. Být detektivem je hlína k nezaplacení! Půlku noci mám dělat gardedámu býkovi jen proto, aby mě druhý den odrovnala nějaká blondýnka. Heleďte, musíme poslat telegram Fritzovi, tadyhle chybí knoflík.“

4

Ke sdílení tajemství s hvězdami jsem se nedostal. Za soumraku se obloha potáhla mraky a v půl deváté byla tma jak v ranci. Vyzbrojen baterkou a břichem nacpaným dobrou večeří, která pochopitelně nedosahovala úrovně kulinářského umění Fritze Brennera, ale nebetyčně čněla nad vším, co jsem kdy pozřel v prattérii, opustil jsem společnost, která v poklidu seděla u kávy, a šel jsem se ujmout své služby. Vzal jsem to zkratkou přes sad. Dave seděl na obráceném soudku u plotu a v rukou svíral brokovnici.

„Tak jsem tady,“ řekl jsem mu a zhasl jsem svítilnu, abych šetřil baterii. „Určitě už hlady nevidíte.“

„Ale ne,“ řekl. „Takhle pozdě večer už bych ani jíst nemoh. V šest hodin jsem si vzal kousek masa s bramborama. Moje hlavní jídlo je snídaně. Každý ráno mě budí žaludek. Dostanu vždycky tak příšernej hlad, že už nemůžu spát.“

„To je zajímavé. A kde je býk?“

„Už půl hodiny se neukázal. Naposled jsem ho viděl tamle dole, vedle toho velkýho vořechu. Nejde mi na rozum, proč ho jednoduše nepřivážou.“

„Pratt tvrdí, že ho uvázali hned první noc, jenomže prý tak strašně bučel, že se nikdo nevyspal.“

„Jen ať si bučí,“ zasupěl Dave. „Kdo nemůže spát jen kvůli tomu, že mu bučí bejk, tak by si měl místo něj raděj pořídit bejkule.“

„Co jsou bejkule?“

To už zmizel ve tmě, ale slyšel jsem, jak se zastavil. „Bejkule jsou bejci s ocasem vepředu.“ Zachechtal se. „Konečně jsem vás nachytal! Dobrou noc!“

Rozhodl jsem se, že se porozhlédnu kolem, a mimoto bylo příjemnější chodit, než stát na místě, a tak jsem se pustil podél plotu směrem k bráně, kterou jsme projeli, když jsme zachraňovali Wolfa. Tma se opravdu dala krájet. Po necelých třiceti metrech jsem pastvinu znovu pročísl baterkou, ale býka jsem nenašel. Kráčel jsem dál a tentokrát jsem ho objevil. Neležel na zemi, jak bych býval předpokládal, ale stál a zíral do světla baterky. Vystupoval v něm z té temnoty jako slon. Zavolal jsem na něj: „Jen klid, broučku, to jsem jen já, Archie, kvůli mně se nemusíš vzrušovat.“ Pak jsem se otočil a vrátil se zpátky.

Možnost, že někdo unese toho býka, mi připadala asi tak veliká jako šance, že ten býk začne dávat mléko, avšak když už jsem byl vybrán, abych zůstal do jedné hodiny venku, bude lepší, zůstanu-li na nejvýhodnějším místě, odkud budu moct zasáhnout, kdyby někomu přece jenom luplo v hlavě. Kdyby ho chtěl někdo dostat z ohrady, musel by ho zcela jistě vyvést bránou, a ta na protější straně by byla pro tento účel daleko vhodnější než ta, v jejíž blízkosti jsem se nacházel. Proto jsem pokračoval v chůzi a stále jsem se držel plotu. Napadlo mě, že by bylo mnohem jednodušší říznout to prostředkem pastviny, jelikož v takové tmě nehrozilo, že by si César začal novou hru na babu, to nebezpečí bylo rozhodně velmi malé… nejspíš opravdu žádné…

Šel jsem dál kolem ohrady. Mezi větvemi stromů v sadu jsem ve vzdálenosti pár set metrů spatřil osvětlená okna domu. Brzy jsem došel k rohu ohrady, zabočil jsem vlevo a než jsem se nadál, octl jsem se v nějakém hloží. O deset minut později jsem za sebou nechal ohyb silnice a míjel jsem náš vůz, který byl stále ještě zabořený ve stromu. Našel jsem branku. Vylezl jsem na ohradu a pročesával jsem baterkou pastvinu, jenomže světlo nebylo dost silné, aby na takovou dálku dokázalo býka zachytit. Zhasl jsem ji.

Mám za to, že když žijete na venkově dostatečně dlouho, znáte důvěrně všechny noční šelesty a šramoty, ale je přirozené, že někomu jako mně vrtá hlavou, co všechny ty zvuky znamenají. Cvrčky a sarančata poznáte lehce, ale když se něco prodírá trávou, uvažujete, co by to tak asi mohlo být. Potom pro změnu něco zašustilo v koruně stromu za silnicí. Slyšel jsem, jak se to pohybuje mezi listy, pak se na dlouho rozhostilo ticho a potom se to znovu dalo do pohybu. Možná sova nebo nějaké neškodné zvířátko. Světlem baterky jsem ho nedokázal objevit.

Mám pocit, že jsem tam byl půl hodiny, když ke mně odkudsi od auta dolehl nový zvuk. Jako by do něj narazilo něco těžkého. Otočil jsem světlo tím směrem. Zprvu jsem nic neviděl, protože jsem se díval příliš nízko k zemi, ale potom jsem zcela zřetelně spatřil, že na okraji předního blatníku lpí kousek přehnuté látky, jakoby část saka, snad rukáv. Otevřel jsem ústa, abych zahalekal, ale vzápětí jsem je zavřel, zhasl jsem baterku, sjel z plotu a ustoupil trochu stranou. Nebylo tak úplně vyloučeno, že Guernseyská liga si najala pár ostrých hochů nebo že sám Clyde Osgood je ostrý hoch – anebo že si to o sobě myslí. Přešel jsem trávou k zadku vozu, přitlačen k němu jsem ho obešel, natáhl jsem ruku přes přední blatník po tom, co se tam choulilo, a popadl jsem něčí rameno.

Ozvalo se zakviknutí, postava se mi snažila vykroutit a přitom hlasitě protestovala: „Pusťte! To bolí!“ Posvítil jsem na ni baterkou, pustil ji a ustoupil dozadu.

„Prokristapána,“ zabručel jsem, „neříkejte mi, že k tomu býkovi taky chováte nějaký citový vztah?“

Lily Rowanová se zvedla a třela si rameno. Přes šaty, které měla u večeře, měla přehozený tmavý pléd. „Škoda, že jsem zakopla o ten blatník,“ prohlásila. „Jinak bych se nenápadně připlížila až k vám a pěkně bych vás vyděsila.“

„Prima. A proč?“

„Hernajs, pohmoždil jste mi rameno.“

„Jsem už takový surovec. Jak jste se sem dostala?“

„Pěšky. Šla jsem se projít. Neuvědomila jsem si, že je taková tma. Myslela jsem si, že si oči přivyknou. Mám oči jako kočka, ale takovouhle tmu jsem snad v životě neviděla. To je váš obličej? Nehýbejte se.“

Natáhla ruku a dotkla se prsty mého obličeje. Na vteřinku mi blesklo hlavou, že se mi do něj zaryje nehty, jenomže její dotek byl hebký, a když jsem si uvědomil, že ta dlaň nemíní mou tvář opustit, couvl jsem o krok a řekl jí: „Nechte toho, jsem lechtivý.“

Zasmála se. „Jen jsem se chtěla přesvědčit, že je to opravdu váš obličej. Půjdeme spolu zítra na oběd?“

„Ano.“

„Vážně?“ Znělo to překvapeně.

„Jistě. Totiž, můžete se mnou poobědvat. Proč ne? Myslím, že jste zábavná. Jste vhodný typ, s kterým může člověk strávit určitý čas, hezká hračka, s kterou si člověk může pohrát a pak ji odhodit. Nic víc pro mě žádná žena nemůže znamenat, jelikož veškeré moje seriózní vlastnosti se soustřeďují na mé povolání a úspěchy v práci. Chci se stát policajtem.“

„Panebože! Asi bysme měly být vděčné, že se s náma vůbec obtěžujete. Pojdme si sednout do vašeho auta, budeme mít větší pohodlí.“

„Je zamčené a já nemám klíč. A vůbec, kdybych se usadil, mohl bych taky usnout, což nesmím, protože hlídám toho býka. Raději běžte. Slíbil jsem, že budu bděle a ostražitě hlídat.“

„Hloupost.“ Obešla blatník, přičemž se o mě lehce otřela, a uvelebila se na stupačce. „Pojďte sem a dejte mi cigaretu. Clyde Osgood ztratil hlavu a udělal ze sebe blbce. Jak by s tím býkem mohl vůbec někdo něco provést, když jsou tu jenom dvě branky, jedna u domu a druhá právě tady? A v noci na opuštěné silnici toho pro svou kariéru moc nenaděláte. Pojďte si pohrát s jednou svojí hračkou.“

Posvítil jsem na branku vzdálenou nějakých třicet metrů a šel jsem si k ní přisednout na stupačku. Šlápl jsem na nějaký drn, ztratil jsem rovnováhu a plácl sebou rovnou na ni. Bleskurychle si odsedla.

„Tak blízko si zase sedat nemusíte,“ řekla úplně novým tónem. „Běhá mi z toho mráz po těle.“

Sáhl jsem pro cigarety a potmě jsem se šklebil. „Byl v tom moment překvapení,“ řekl jsem a vytahoval z kapsy sirky, „ale považuju za slušné vás upozornit, že strategie mě odjakživa nudila a že taková, o které byste měla jakž takž ponětí, by zase byla příliš čitelná. A krom toho jsem to špatně načasoval. Navnadit někoho a potom ucuknout není k ničemu, pokud si člověk není stoprocentně jistý, že má správnou vábničku, a vy jste v žádném případě nedospěla k okamžiku, kdy…“

Zmlkl jsem, protože se zvedla a odcházela. Řekl jsem do tmy směrem k místu, kde se mi ztrácel obrys její postavy: „Na oběd se nejde. Pochybuju, že mě můžete rozptýlit něčím, co tu ještě nebylo.“

Vrátila se, opět se posadila na stupačku asi tak třicet centimetrů ode mě a konečky prstů mi přejela po rukávu od ramena k lokti. „Dejte mi cigaretu, Escamillo.“ Připálil jsem jí a ona do sebe dychtivě vdechla kouř. „Díky. Co kdybychom se seznámili? Povídejte mi něco.“

„Například?“

„Á… například o své první dívce.“

„S radostí.“ Šlukl jsem si a vydechl kouř. „Plavil jsem se v kánoi proti proudu Amazonky. Byl jsem sám, protože všechny naše zásoby jsem v záchvatu dobrého rozmaru hodil aligátorům a mí domorodci, kterým jsem říkal chlapci, utekli do džungle. Dva měsíce jsem se živil pouze rybami, jenomže pak mi dravý tarpon utrhl udici a zůstal jsem s prázdnýma rukama. Se zaťatými zuby jsem pokračoval v plavbě a smířil jsem se s trýznivým hladověním, když pátý den nato jsem připlul k malému, ale nádhernému ostrůvku, na němž stála žena vysoká skoro dva a půl metru. Byla to Amazonka. Najel jsem s kánoí na mělčinu a žena mě popadla do náruče a odnesla si mě do jakési chýše, ve které bydlela, se slovy, že nutně potřebuju ženskou péči. Měl jsem však dojem, že na ostrově není nic k jídlu, a ona vypadala, jako by se mohla obejít bez potravy ještě několik týdnů. Rozhodl jsem se tedy pro jediné řešení, které mi zbývalo – důkladně jsem si všechno promyslel, nalíčil jsem na ni past a už za soumraku jsem ji dusil v ohromném železňáku, který zřejmě používala na přípravu citrónového másla. Byla jedna báseň. Pokud si dobře pamatuju, byla to moje první ženská. Samozřejmě že od té doby…“

V tom okamžiku mě zarazila a požádala mě, abych vyprávěl o něčem jiném. Pléd se jí vpředu porozhalil a ona se do něj znovu zakutala. Vykouřili jsme tam takhle ještě další dvě cigarety a mohli jsme na tom stupátku strávit celý zbytek mé stráže nebýt toho, že ke mně z ohrady dolehl divný hluk. V tom koncertu cvrčků a sarančat, které ho ztlumilo, to znělo, jako by něco těžkého keclo o zem. Nebylo důvodu se tím jakkoli znepokojovat, jenomže jsem si přitom uvědomil, že nedaleká brána není jediným možným vstupem do ohrady, a rozhodl jsem se, že se půjdu podívat. Zvedl jsem se a pro –hlásil, že se jdu mrknout na druhou stranu. Lily odmítla můj nápad jako čiré bláznovství, ale já jsem vykročil zamýšleným směrem a ona šla se mnou. Býk v dosahu světla baterky nebyl.

Zavěsila se do mě – údajně proto, aby neklopýtala, ačkoli předtím, když za mnou slídila, zjevně neškobrtla ani jednou. Zapomněl jsem na trnitá křoviska na druhém konci stezky, ona se do nich zapletla a já ji musel vyprošťovat. Znovu jsme odbočili a octli jsme se v sadu, dost blízko domu, a já jsem jí řekl, že by mohla mazat po svých, ale ona odsekla, že se jí to líbí. Býka jsem nenašel, jenomže stejně jsem měl už z dřívějška dojem, že se radši promenuje na druhé straně ohrady. Šli jsme dál podél plotu, vyšli jsme ze sadu a dorazili jsme k druhé bráně – a býk stále nikde. Zastavil jsem se a tiše poslouchal a vtom jsem uslyšel nějaký šelest, nebo jsem alespoň měl dojem, že slyším, jak někdo něco vleče. S klusající Lily za sebou jsem přidal do kroku a pročesával jsem baterkou pastvinu. To, o čem jsem se domníval, že je podezřelý šelest, mě znervóznilo, a proto se mi ulevilo, když jsem před sebou, asi tak deset metrů od plotu, býka spatřil. A potom jsem si všiml, že stojí na hlavě – v mdlém světle baterky a na tu dálku to tak alespoň vypadalo. Rozběhl jsem se. Když jsem se opět zastavil a posvítil přes plot, viděl jsem, že se rohy vrtá v něčem na zemi. Popoběhl jsem ještě kousek, dokud jsem se neoctl téměř proti němu. Znovu jsem na něj posvítil. Stačil jediný pohled a cítil jsem, jak mi ruka v zápěstí ochabuje. Musel jsem prsty pevně sevřít baterku, aby mi nevyklouzla. Slyšel jsem, jak za mnou Lily lapá po dechu a chraptivě šeptá:

„Vždyť to je… prokristapána udělejte něco, ať toho nechá!“

Napadlo mě, že třeba existuje určitá naděje, že ještě žije, a pokud ano, není čas shánět někoho, kdo to umí s býky. Vylezl jsem na plot, vklouzl jsem do ohrady, přehodil jsem si baterku do levé ruky, pravou jsem vytáhl z pouzdra revolver a zvolna jsem postupoval dopředu. Uvažoval jsem, že jestli zaútočí, vrhne se proti světlu, a proto jsem levou paži držel co nejdál od těla a mířil mu světlem do očí. Býk se ani nehnul. Když jsem se k němu přiblížil asi na tři metry, zvedl hlavu a zamrkal do světla. Namířil jsem pistoli pánubohu do oken a třikrát jsem z ní vypálil. Býk pohodil hlavou, otočil se na místě jako blesk a svižně odtančil stranou, až se mu pod kopyty zachvěla země. Ještě tři kroky a posvítil jsem na to, co leželo na zemi. Stačil jediný pohled. Starou belu, a ne živý, pomyslel jsem si. Cítil jsem, jak se mi v těle začíná něco obracet, a tak jsem na dotyčném místě zadržel dech. Zalitoval jsem, že jsem nemířil na býka. Pozvedl jsem světelný kužel, abych se po něm poohlédl, a svíral jsem přitom pistoli. Jenomže pak jsem si uvědomil, že nemá smysl, abych ze sebe dělal kašpara, a tak jsem se vrátil a opřel se o plot. Lily se mě napůl hystericky vyptávala, co se stalo. „Je to Clyde Osgood,“ zavrčel jsem. „A je mrtvý. Běžte pryč, anebo alespoň přestaňte ječet nebo něco.“ Potom se ke mně od domu donesl nějaký křik a já jsem namířil baterku tím směrem a zvolal: „Tady! Dole za jámou!“

Ozvaly se další výkřiky a za pár vteřin se objevily kužely svítilen, jeden tančil na louce a druhý se k nám blížil kolem plotu. Tři minuty poté, co jsem vypálil z revolveru, objevily se na místě činu čtyři osoby: Pratt, Jimmy, Caroline a McMillan. Nemusel jsem nic moc vysvětlovat, jelikož měli svítilny a doličný předmět ležel na zemi. Jakmile Caroline uviděla, co tam leží, okamžitě se odvrátila. Pratt se opřel hrudí o plot, zíral a tahal se za dolní ret. Jimmy vylezl na plot a vzápětí zase slezl.

„Vyneste ho ven,“ řekl Pratt. „Musíme ho odtamtud vynést. Kde je Bert? Kde je hergot Bert?“

McMillan, který si prohlédl tělesné pozůstatky, se vrátil ke mně a zeptal se: „Po čem jste střílel? Střílel jste po Césarovi? Kde je?“ Řekl jsem, že nevím. Přiklusal Bert s velkou elektrickou svítilnou. Ze tmy se vynořil David v montérkách, které měl navlečené přes noční košili, a s brokovnicí v ruce. Odněkud se opět vyloupl McMillan a oznámil, že býk je u plotu a měl by se uvázat, než ostatní vstoupí do ohrady. Že prý ale nemůže najít provaz, který visel na plotě, a jestli jsem ho já nebo někdo jiný neviděl. Řekli jsme, že ne, a McMillan prohlásil, že by mu stačil jakýkoli silnější provaz, načež se David nabídl, že ho přinese. Vylezl jsem na plot a uvelebil jsem se tam. Caroline se mě na něco zeptala, už vůbec nevím na co, pamatuju si jen, že jsem v odpověď zavrtěl hlavou.

Dave se vrátil s kusem provazu a podal ho McMillanovi, který s ním odešel a za chvíli se vrátil a oznámil nám, že býk je uvázaný a že můžeme bez obav do ohrady vstoupit – a teprve tehdy jsem si uvědomil, že je mezi námi i Nero Wolfe. Slyšel jsem, jak mě někdo volá jménem, překvapeně jsem otočil hlavu a spatřil jsem ho. Na hlavě měl klobouk, v ruce špacírku z jabloňového dřeva a díval se nahoru na plot, kde jsem seděl.

„Můžete mi půjčit baterku, když ji teď nepotřebujete?“ zeptal se.

„Jak jste se sem beze světla vůbec dostal?“ zajímalo mě.

„Přišel jsem po svých. Slyšel jsem výstřely a uvažoval jsem, co je s vámi. Cestou sem jsem narazil na pana McMillana, který uvazoval býka k plotu. Řekl mi, co se stalo – respektive o tom, co se našlo. Mimochodem, asi bych vás měl ještě jednou varovat, abyste to se svými profesionálními instinkty nepřeháněl. Namočit se tady do něčeho by asi nebylo dvakrát vhodné.“

„Já a profesionální instinkty?“

„Nechte toho. Jste v šoku. Až budete zase při smyslech, nezapomeňte se rozpomenout na svou diskrétnost.“ Natáhl ruku.

„Půjčíte mi tu baterku?“

Podal jsem mu ji. Otočil se a vyrazil podél plotu. Potom jsem uslyšel, jak na mě volá McMillan, abych jim přišel pomoct, a tak jsem se ztuhlými koleny sjel z plotu zpátky do ohrady a musel jsem se hodně nutit, abych se vrátil k mrtvému Clydovi. Dave mezitím přinesl srolovanou plachtu –Jimmy s McMillanem ji rozvinovali na zemi, zatímco Pratt s Davem a Bertem na ně koukali. Bert jim svítil elektrickou svítilnou.

„Neměli bychom… pokud zbývá alespoň jiskřička naděje… víte jistě, že je mrtvý?“ řekl Pratt třesoucím se hlasem.

Odpověděl mu McMillan, škubaje za plachtu. „Máte oči? Tak se na něj podívejte!“ Řekl to jaksi dotčeným tónem.

„Nepomohl byste nám, Goodwine? Vezměte ho za nohy. Položíme ho na plachtu a můžem ho nést všichni. Půjdem raději bránou.“

Opět jsem stáhl břišní svalstvo a šel jsem k nim.

Nesli jsme ho všichni kromě Dava, který šel napřed otevřít branku. Když jsme procházeli kolem uvázaného býka, otočil hlavu a pozoroval nás. Jakmile jsme vyšli z ohrady, položili jsme břemeno na chvilku na zem, vyměnili jsme si místa a pak jsme opět pokračovali v cestě. Na terase jsme zaváhali a dohadovali se o tom, kam s ním, když se zčistajasna objevila Caroline a zavedla nás do pokoje vedle obýváku. Stál tam klavír a na druhém konci pohovka, na které, jak jsme si všimli, už rozprostřela pár prostěradel. Položili jsme tělo na pohovku, ale cípy plachty jsme ho nechali přikryté. Potom jsme poodstoupili, protáhli si odkrvené prsty, ale nikdo se na nikoho ani nepodíval.

„Nic takovýho jsem v životě neviděl,“ řekl Dave. Bez té brokovnice vypadal, jako by mu něco chybělo. „Kristebože, takový jatka jsem v životě neviděl.“

„Drž zobák!“ okřikl ho Pratt. Pratt vypadal, jako by to s ním mělo každou chvíli praštit. Znovu si začal potahovat dolní ret.

„Budeme muset zatelefonovat… budeme to muset říct Osgoodovům. Jasně. A zavoláme taky doktora. Pro toho musíme poslat tak jako tak, že ano?“

Jimmy vzal svého strýce za loket. „Vzpamatuj se, strýčku Tome. Ty za to nemůžeš. Co v té ohradě dělal, sakra? Běž si dát panáka. Já obstarám ty telefony.“

Jakmile Bert uslyšel slovo „panák“, vystřelil z pokoje. I Caroline opět zmizela. Ostatní nerozhodně přešlapovali na místě. Nechal jsem je tam a šel jsem nahoru.

V našem pokoji byl Wolfe uveleben v čalouněném fotelu a pod stolní lampou si četl v jedné z knih, které jsme si přivezli s sebou. Jelikož mě pozná po kroku, nenamáhal se ani zvednout zrak, když jsem vstoupil a prošel do koupelny – jako bychom byli u nás doma v pracovně. Svlékl jsem si košili, vydrhl jsem si ruce a opláchl obličej studenou vodou. Potom jsem si opět košili oblékl, vzal jsem si i vázanku a sako, vrátil jsem se do pokoje a posadil se na židli s rovným opěradlem.

Wolfe opustil pohledem stránku a zeptal se: „Vy si nepůjdete lehnout? Měl byste. Potřebujete si odpočinout. Já už si taky nebudu dlouho číst. Je jedenáct.“

„Jo, já vím. Jenomže přijede lékař, a než vystaví úmrtní list, bude se mnou nejspíš chtít mluvit. Byl jsem tam první.“

Zabručel a zabral se opět do čtení. Já jsem zůstal na židli a vrátil jsem se ke svým myšlenkám. Nemám tušení, kdy jsem s tím začal, jelikož to bylo mimovolné, ani jak dlouho jsem to dělal, ale když Wolfe opět promluvil, uvědomil jsem si, že si drhnu hřbet levé ruky prsty ruky pravé a tupě těkám očima po podlaze.

„Měl byste si uvědomit, Archie, že to člověka hrozně dráždí, když si takhle donekonečna škrábete ruku.“

„Nebojte, za čas vám to ani nepřijde,“ odpověděl jsem podrážděně.

Dočetl odstavec, založil si stránku, zavřel knihu a hlasitě vzdychl. „Snad vás to nerozházelo? Samozřejmě že to byl otřesný zážitek, jenomže v životě už jste nějaký ten násilný čin viděl, i tu žalostnou ohavnost, kterou za sebou na odchodu zanechává život…“

„Tu ohavnost snesu. Víte co, klidně si čtěte. Momentálně jsem sice trop, ale mám silnou vůli a do rána se z toho dostanu. V té ohradě jste říkal něco o profesionálním instinktu. Ten mi možná chybí, ale určitě připustíte, že mám alespoň špetku profesionální hrdosti. Toho býka jsem měl hlídat jako oko v hlavě, viďte? A přitom jsem si seděl u silnice a pokuřoval, zatímco on zabil člověka.“

„Hlídal jste toho býka, a ne toho člověka. A býkovi se nic nestalo.“

„Tak to vám pěkně děkuju. Fuj! Jste zvyklý cítit se spokojeně, protože jste Nero Wolfe, že ano? Proč ne? Ovšem dovolte mi, abych se cítil tak, jak uznám za vhodné. Jestlipak jste mě někdy pověřil úkolem, o němž jste se vážně domníval, že ho splním, a já ho nesplnil? Mám právo očekávat, že když se Archiemu Goodwinovi řekne, aby hlídal pastvinu a dohlídl na to, aby se býkovi nezkřivil jediný chlup na hlavě, tak se býkovi nic nestane. A vy mi řeknete, že se mu nic nestalo, že je v pořádku, že jenom někoho zabil… jak se říká takovému plácání?“

„Sofistika. Kazuistika. Ignoratio elenchi.“

„Stačí, beru všechny tři.“

„To jen pocit, že jste měl býkovi zabránit, aby někoho zabil, vám nedovoluje chovat se civilizovaně.“

„Ano. Bylo mou povinností zajistit, aby se v ohradě nic nestalo.“

„No jo.“ Vzdychl. „Tak především, copak se nikdy nenaučíte vyjadřovat exaktně? Zmínil jste se, že jsem vám řekl, že ten býk někoho zabil. To jsem neřekl. Kdybych to řekl, lhal bych. Pan Osgood byl takřka zcela určitě zavražděn, ale nikoli býkem.“

Vytřeštil jsem na něj oči. „Vy jste se zbláznil! Vždyť jsem to viděl!“

„Nechtěl byste mi říct, co jste doopravdy viděl? Zatím jste mi nesdělil žádné podrobnosti, ale vsadím se, že jste neviděl, jak býk nabodává na rohy živého Osgooda. Nebo ano?“

„Ne. Když jsem tam přišel, postrkoval ho na zemi. Ne moc hrubě. Spíš si s ním jen tak pohrával. Nevěděl jsem, jestli ten chudák žije nebo ne, a tak jsem přelezl plot, šel jsem k němu, a když jsem byl od něho asi tak tři metry…“

Wolfe se zachmuřil. „Vystavil jste se nebezpečí. A zbytečně. Ten člověk byl mrtvý.“

„To se nedalo poznat. Vystřelil jsem do vzduchu, býk utekl a teprve pak jsem se podíval. Nemusel jsem se nijak přesvědčovat, jestli ještě žije. A vy mi teď klidně řeknete, že ten býk ho nezabil. O co se to snažíte? Chcete z toho vyždímat případ jen proto, že v poslední době nemáme do čeho píchnout?“

„Ne. Snažím se vás jen přesvědčit, abyste si přestal drbat ruku, abych si já mohl před spaním dočíst kapitolu. Vysvětluji vám, že pan Osgood nepřišel o život vinou vaší nedbalosti. Byl by zemřel, ať jste byl, kde byl, jen okolnosti by případně byly naaranžovány jinak. Nemůžete mě vinit ze sofistiky. Mohl bych se zmínit o tisíceru nebezpečí, které hrozí vaší hrdosti, ale zanedbání pracovní povinnosti dnes v noci by mezi nimi nebylo. Nic jste nezanedbal. Měl jste za úkol zabránit zmizení býka z ohrady. Neměl jste proč obávat se, že se někdo pokusí býkovi ublížit, protože cílem protivníka bylo nepřipustit, aby mu někdo ublížil, a už rozhodně jste neměl důvod k obavám, že se na něho někdo pokusí navléct vraždu. Upřímně doufám, že nezačnete…“

Odmlčel se, protože v chodbě se ozvaly kroky. Zastavily se u našich dveří. Někdo zaklepal, já ho vyzval, aby šel dál, a do pokoje vstoupil Bert.

Podíval se na mě. „Byl byste tak laskav a přišel dolů? Je tam pan Osgood a chtěl by s vámi mluvit.“

Řekl jsem, že hned přijdu. Jakmile odešel a zvuk jeho kroků zvolna odezněl, Wolfe řekl: „Měl byste se omezit na přímé důkazy. Že jste si škrábal ruku a že já jsem se pokusil přinutit vás, abyste toho nechal, je jenom mezi námi.“

Řekl jsem mu, že mi mluví z duše, a zanechal jsem ho jeho knize.

5

U paty schodů mě čekal Pratt s rukama hluboko vraženýma v kapsách. Jeho široká čelist byla pevně sevřená. Mlčky mi pokynul hlavou a zavedl mě do velkého obývacího pokoje, kde seděl v křesle nějaký pán s dlouhýma nohama a periodicky se kousal do rtu. Když jsem se k němu přiblížil na pět kroků, nečekal, až nás Pratt představí nebo až se o něco podobného pokusím sám, a vyštěkl:

„Vy jste Goodwin, že?“

Patřil k lidem s vrozeným sklonem ke komandování, trčelo to z něj jak sláma z bot. Takoví týpci ke mně na večírky nesmějí. Ovládl jsem se a řekl jsem mírně: „Jo. Archie Goodwin.“

„To vy jste zahnal býka a střílel?“

„Ano, pane doktore.“

„Nejsem žádný doktor! Jsem Frederick Osgood. Ten mrtvý je můj syn. Můj jediný syn!“

„Promiňte, měl jsem dojem, že jste lékař.“

Pratt, který předtím trochu poodstoupil a hleděl na nás s rukama stále v kapsách, řekl: „Lékař ještě nedorazil. Pan Osgood bydlí necelý kilometr odtud a byl tady během několika minut.“

„Řekněte mi, co se stalo,“ dotíral Osgood. „Chci to slyšet.“

„Jak si přejete,“ řekl jsem. Umím podat stručné, avšak vy –čerpávající hlášení a v tom duchu jsem mu vypověděl všechno až do okamžiku, kdy se tam objevili ostatní, a skončil jsem tím, že předpokládám, že zbytek už určitě ví od pana Pratta.

„O Pratta se nestarejte. Z vašeho tvrzení vyplývá, že jste nebyl u toho, když můj syn vstoupil do ohrady.“

„Nevyplývá z něho nic víc, než co jsem vám právě řekl.“

„Jste newyorský detektiv.“

Přikývl jsem. „Soukromý.“

„Pracujete pro Nera Wolfa a přijel jste sem s ním.“

„Přesně tak. Pan Wolfe je nahoře v pokoji.“

„Co tu vy a pan Wolfe vlastně děláte?“

„Jestli chcete pecku do zubů, tak vstaňte,“ řekl jsem přátelsky.

Začal se zvedat. „Co si to hergot dovo –“

Zarazil jsem ho gestem dlaně. „Okamžik. Uvědomuju si, že vám právě zabili syna a do určité míry jsem k tomu ochoten přihlížet, jenomže se chováte jako kašpar. A vůbec, co je to s vámi? Jste hysterický nebo co?“

Kousl se do rtu. Vzápětí, tónem o zlomek mírnějším, řekl: „Ne, nejsem hysterický. Snažím se nedělat ze sebe kašpara. Snažím se dospět k rozhodnutí, jestli mám zavolat šerifa a policii. Nejde mi do hlavy, co se stalo. Nevěřím, že se to stalo tak, jak jste to vylíčil vy.“

„Tak to máte smůlu.“ Podíval jsem se mu do očí. „Protože na to, co jsem vám řekl, mám svědka. Někoho, kdo byl se mnou celou tu dobu. Jistou… mladou dámu.“

„Kde je? Jak se jmenuje?“

„Lily Rowanová.“

Nejprve probodl očima mě, potom Pratta a opět se zahleděl na mě. Do rtu se už nekousal. „Ona je tady?“

„Ano. A tuhle informaci vám poskytnu gratis: měli jsme s panem Wolfem automobilovou nehodu a přišli jsme si sem zatelefonovat. Nikoho jsme neznali, ani slečnu Rowanovou. Po večeři se šla projít, našla mě, jak hlídám ohradu, a zůstala, aby mi dělala společnost. Byla se mnou, když jsem našel býka a zahnal ho. Jestli zavoláte policii a ta mě poctí svou pozorností, bude to jenom ztráta času. Řekl jsem vám, co jsem viděl a dělal, přesněji řečeno všechno, co jsem viděl a dělal.“

Osgoodovy prsty se mu zatínaly do kolen jako drápy pokoušející se něčeho se zachytit. „Byl s tou Rowanovou můj syn?“ zeptal se Osgood.

„Ne v době, kdy jsem s ní byl já. Připojila se ke mně na vzdálenějším konci pastviny, tak kolem půl desáté. Vašeho syna jsem neviděl od té doby, co odtud odpoledne odešel. Jestli se s ním viděla ona, to nevím. Zeptejte se jí.“

„To bych jí raději zakroutil krkem, hergot. Co víte o sázce, kterou dnes uzavřel můj syn s Prattem?“

„O tom jsem vám už všechno řekl, Osgoode. Tak už se probohasvatýho konečně uklidněte,“ zabručel Pratt.

„Rád bych si poslechl, co o tom řekne tento pán. Tak co, Goodwine? Slyšel jste, jak uzavírají tu sázku?“

„Jistě, slyšeli to všichni, včetně vaší dcery a přítele vašeho syna, nějakého Bronsona.“ Pohlédl jsem na něho s nemalým soucitem.

„Nechte si poradit od starého mazáka, vážený pane, od člověka, který má už dlouho tu výhodu, že může sledovat při práci Nera Wolfa. Vaše snaha něco vypátrat působí obludně uboze. Připomínáte mi šuntovního poldu, který buzeruje kapsáře. Viděl jsem v životě spoustu lidí, které vyvedla z rovnováhy náhlá smrt někoho z blízkých, a pokud se u vás nejedná o nic jiného, pak vám nikdo nemůže poskytnout víc než svou soustrast, ale jestli jste opravdu začal v hlavě otesávat nějaký nápad, bude nejlíp, když ho přenecháte profesionálům. Máte nějaké podezření, s kterým byste se chtěl svěřit?“

„Mám.“

„Jakého druhu je to podezření?“

„Nevím, ale nejde mi do hlavy, co se stalo. Nechce se mi věřit, že můj syn vstoupil do ohrady sám, ať už za jakýmkoli účelem. Pratt tvrdí, že chtěl odvést toho býka. To je debilní domněnka. Můj syn nebyl pitomec. A ani u dobytka nebyl žádný zelenáč. Je podle vás pravděpodobné, že by šel k neuvázanému býkovi a že by tam v té tmě jen tak stál a čekal, až ho nabere na rohy, kdyby se ten býk rozzuřil?“

Pratt znovu zabručel: „Slyšel jste, co říkal McMillan. Mohl třeba uklouznout nebo zakopnout, když byl býk moc blízko…“

„To je nesmysl! Proč by tam chodil?“

„Aby vyhrál deset tisíc dolarů.“

Osgood vylítl z křesla. Byl široký v ramenou a o něco vyšší než Pratt, jenomže trochu při těle. Se zaťatými pěstmi vykročil kPrattovi a procedil skrze zuby: „Ty hajzle! Varoval jsem tě, abys to už nikdy neopakoval!“

Vklouzl jsem mezi ně, jelikož takové situace zvládám lépe než krocení býků. Obrátil jsem se tváří k Osgoodovi. „Až přijde doktor, tak bude mít práci s vámi dvěma. To je náramné! Jestli si Pratt myslí, že váš syn se pokoušel vyhrát sázku, tak si to holt myslí – ptal jste se na jeho názor a on vám ho sdělil. Tak už nechte té komedie. Buď počkejte do rána, až se všechno vyloupne v denním světle, anebo se nezdržujte, pošlete pro šerifa a přesvědčte se, co si bude o Prattově mínění myslet on. Pak to otisknou noviny spolu s míněním Dava, Lily Rowanové a ostatních a uvidíme, co si o tom pomyslí veřejnost. Potom pár inteligentních novinářů z New Yorku otiskne interview s býkem…“

„Omlouvám se, pane Pratte, ale dřív jsem to nestihl…“

Otočili jsme se. Uviděli jsme zavalitého mužíka s hlavou vraženou mezi rameny a černou taškou v ruce.

„Nebyl jsem doma, když jste volali… á, pan Osgood. To, co se stalo, je hrozné. Moc hrozné. Příšerné.“

Následoval jsem tu trojici do sousedního pokoje, kde stál ten klavír a ta pohovka. Nemělo žádný smysl, aby tam Osgood zase chodil, ale přesto tam šel. Jimmy Pratt, který seděl na pianové stoličce, se zvedl a odešel. Doktor se odbatolil k pohovce a položil si tašku na židli. Osgood přešel k oknu a tam zůstal stát zády obrácený do pokoje. Jakmile se ozvalo zašustění odhrnované plachty a doktorovo poměrně hlasité a mimoděk vyslovené „Panebože!“, Osgood pootočil hlavu, ale vzápětí ji obrátil zpátky k oknu.

Za půl hodiny jsem se odebral nahoru a podal jsem hlášení Neru Wolfovi, který stál ve žlutém pyžamu v koupelně a čistil si zuby:

„Doktor Sackett potvrdil, že k smrti došlo nešťastnou náhodou na následky zranění, které mu způsobil býk. Truchlící otec Frederick Osgood, který by byl nepochybně vévodou, kdybychom u nás nějaké měli anebo věděli o důvodech, proč bychom je měli mít, má určité pochybnosti – zda ze stejných důvodů jako vy, nemohu říct, jelikož jste se mi se svými, pokud nějaké máte, nesvěřil. Nevěděl jsem, jestli si přejete, abych ho popíchl nějakou narážkou…“

Wolfe si vypláchl ústa a vyplivl. „Žádal jsem vás, abyste mu podal pouze přímé důkazy.“

„Tady o žádné pouze nešlo. Říkám vám, že Osgood je aristokrat a nevěří, že se to stalo tak, jak se to doopravdy stalo, a argumentuje hlavně tím, že Clyde byl příliš chytrý, než aby se nechal načapat potmě býkem, a že neexistuje žádný rozumný důvod, proč by do té ohrady vůbec lezl.“ Tyto a další své postřehy sdělil doktoru Sackettovi, jenomže Sackett se domníval, že Osgood je jenom v šoku, což je tedy fakt, a odmítl s vyjádřením ohledně příčiny smrti počkat a zařídil, aby si z pohřebního ústavu přijeli pro tělo hned ráno. Načež Osgood, aniž požádal o svolení použít telefon, zavolal šerifovi a na policii.

„No vida.“ Wolfe pověsil ručník na věšák. „Připomeňte mi, že mám zítra poslat Theodorovi telegram. Na jedné orchideji jsem našel červce paprsčitého.“

6

V úterý o jedenácté dopoledne jsem se ve stoje snažil dobýt do láhve mléka, kterou jsem si přinesl z jednoho ze stovek mlékárenských stánků lemujících obrovitou rotundu hlavního crowfieldského výstavního pavilónu, a pozoroval jsem, jak je Nero Wolfe vlídný ke konkurenci. Byl jsem utahaný. Jelikož pánové od policie přijeli k Prattovi až kolem půlnoci a vyšetřování se trochu protáhlo, dostal jsem se do postele až po druhé ráno. Wolfe mě svým bručením vyhnal z postele už před sedmou. Pratt s Caroline s námi snídali, Lily Rowanová a Jimmy nikoli. Pratt, který vypadal, jako by nezamhouřil oka, nám sdělil, že McMillan ještě spí, protože si nedal říct a po celý zbytek noci hlídal býka. Jimmy odjel do Crowfieldu nejspíš s neúplným seznamem jmen, aby rozeslal telegramy rušící pozvání na býčí hody. Zdálo se pravděpodobné, že Hickory César Grindon se už nikdy nestane inspirací k venkovské veselici, avšak jeho osud byl přesto nejistý. Zatím se rozhodlo pouze o tom, že nebude sněden ve čtvrtek. Šerif s policisty ho shledali vinným, jelikož v ohradě, nedaleko místa, kde skonal Clyde Osgood, objevili provaz, jehož jeden konec byl evidentně utržen. Provaz byl identifikován jako ten, který předtím visel na plotě. Ani to Fredericka Osgooda neuspokojilo na rozdíl od policie, která Osgoodovo podezření odmítla jako mlhavé, nepodložené, zkrátka jako výplod fantazie. Když jsem se nahoře při balení kufrů Wolfa zeptal, jestli je i on spokojený, zamručel: „Už včera v noci jsem vám řekl, že Osgooda nezabil býk. K odhalení této skutečnosti, jakož i vražedné zbraně, mě dovedla moje ďábelská zvědavost, jenomže já odmítám dopustit, aby druhořadé detaily daného problému ovládly mé myšlení, a proto se o tom nebudeme bavit.“

„Proč neřeknete rovnou, kdo to udělal.“

„Prosím vás, Archie…“

Uložil jsem tedy celý problém k ledu a pokračoval v balení kufrů. Bourali jsme tábor a chystali se na přesídlení do crowfieldského hotelu. Kontrakt na hlídání býka byl zrušen, a ačkoli Pratt ze zdvořilosti mumlal cosi o tom, abychom zůstali, ovzduší v domě nám velelo, abychom jeli. A tak jsem nás sbalil, odnosil zavazadla do auta, pokropil orchideje, naložil je do automobilu a po cestě do Crowfieldu s Caroline za volantem jsem svedl zápas o hotelový pokoj, což byla senzace – myslím ten zápas, nikoli pokoj –, dopravil jsem Wolfa a bedýnky do výstavních prostor, vyhledal jsem naše místo a bez úhony vyložil kytičky z bedýnek… bylo to prostě dopoledne k pomilování.

A teď, v jedenáct, jsem se tedy naléval mlékem, abych nahradil spálené bílkoviny. Orchideje byly pokropené, narovnané a přistřižené a spočívaly na výstavních stolcích v prostoru, který nám byl přidělen. Výše zmíněný konkurent, na něhož byl Wolfe milý, byl malý tlusťoch v ukoptěném a pomačkaném mohérovém obleku, s čilýma černýma očkama a dvěma bradami. To malé pivo se jmenovalo Charles E. Shanks. Srkal jsem mléko a přitom jsem je pozoroval a poslouchal, jelikož to bylo poučné. Shanks věděl, že Wolfe učinil poprvé v životě výjimku a přijel do Crowfieldu vystavit své albínky – které získal trojím novým křížením s druhem Paphiopedilum lawrenceanum hyeanum – jenom proto, aby zvítězil nad albínkou Shanksovou, získanou křížením druhu P. callosum sanderae s jedním novým druhem z Barmy. Věděl také, že Wolfe má v úmyslu udělat ze Shankse pitomce, jelikož Shanks se dosud výstavám v New Yorku vyhýbal a dvakrát odmítl Wolfovu nabídku na výměnu vzácných albínek. Bylo mu také jasné, že jediný důkladnější pohled na vystavené exempláře postačí, aby Shanks v očích porotců klesl nejen na úroveň pitomce, ale pitomce korunovaného. Wolfe nadto věděl, že Shanks ví, že tohle oni oba vědí, ale kdybyste je slyšeli spolu klábosit, mohli by si myslet, že když si pěstitel květin utírá čelo, není to proto, aby si setřel pot, ale přebytek lásky k bližnímu. A proto tvrdím, jelikož jsem věděl o míře pomstychtivosti, k jaké se Wolfe musel dopracovat, než se rozhodl tuhle cestu podniknout, že naslouchat jim bylo poučné.

Neštěstí na pastvině provázelo pár drobných nepříjemností. V průběhu lítého boje o pokoj v hotelu ke mně přišel nějaký modrooký mládenec s velkýma ušiskama a zápisníkem, popadl mě za klopu a že prý mu mám podat – a to nejen pro místní deník, ale i pro tiskovou agenturu Associated Press – co možná nejsenzačnější popis onoho nervy drásajícího masakru. Poskytl jsem mu pár bezprostředních postřehů výměnou za pomoc při řešení problému s pokojem. Vyrojilo se ještě několik dalších lovců zpráv, kteří pobývali ve městě nejspíš kvůli výstavě a chtěli teď vyčenichat ještě něco navrch. Když jsem pomáhal Wolfovi vyštafírovat orchideje, oslovil mě nějaký vychrtlý dlouhán v růžovém kostkovaném obleku. Byl asi tak v mém věku, možná i mladší, a na tváři měl úsměv, který bych poznal i v hlubinách asijské džungle – úsměv úspěšného politika, který počítá s tím, že bude znovu kandidovat, anebo novice, který se připravuje, aby se při nejbližší příležitosti k družině kandidátů přidal. Rozhlédl se kolem, aby se přesvědčil, že na nás v tom okamžiku nemají po –líčeno žádní špiclové, a představil se jako pan Ypsilon, náměstek státního návladního Crowfieldského okresu, a řekl mi hlubokým hlasem, vytaženým až z paty, přičemž vystřídal úsměv výrazem devět bé, který se používá při ohlašování smrti voliče, že by si rád poslechl, co si o té včerejší nešťastné události na farmě pana Pratta myslím já.

S pocitem, že už mě zase někdo otravuje, jsem schválně hlas neztišil, nýbrž zvýšil. „Říkáte státní návladní? Chcete toho býka obvinit z vraždy?“

To ho přivedlo do rozpaků, jelikož musel ukázat, že dokáže pochopit můj ostrovtip, aniž musí obětovat výraz devět bé; navíc jsem svým hlasitým projevem upoutal pozornost kolemjdoucích a několik z nich se v chodbičce zastavilo a podívalo se na nás. Zvládl to docela dobře. Ne, řekl, nejde o obvinění z vraždy, nic takového, dokonce ani proti tomu býkovi, ovšem proběhlo jisté vyšetřování a je žádoucí doplnit hlášení šerifa a policie informacemi z první ruky, aby se tak předešlo stížnostem na služební liknavost…

Načrtl jsem mu obraz dotyčné události bez jakékoli retuše či přibarvování a on mi položil pár vcelku inteligentních otázek. Když odešel, zmínil jsem se o něm Wolfovi, jenomže Wolfe měl plnou hlavu orchidejí a Charlese E. Shankse a vyvolával ve mně dojem, že vůbec nic nechápe. O chvíli později se na scéně objevil sám Shanks – a právě tehdy jsem si odskočil pro to mléko.

Trápil mě jistý etický problém, který se s konečnou platností nedal vyřešit dřív než v jednu hodinu. S ohledem na to, co se stalo u Pratta, jsem netušil, jestli Lily Rowanová na ten oběd přijde, a pokud ne, jaký je status oněch dvou dolarů, které mi vyplatila Caroline? Každopádně jsem dospěl k závěru, že pokud si honorář neodpracuju, nebude to mou vinou. Mé záměry si naštěstí rozuměly s Wolfovými čerstvými plány, to jest, že poobědvá se Shanksem. Stejně bych s nimi nešel, jelikož jsem si už vyslechl dost a dost o uskladňovaném pylu, výživných roztocích a očkování proti houbám, a proto jsem krátce před jednou opustil hlavní výstavní pavilón a vydal jsem se ulicí vpravo, ve směru stanu, v němž se nacházela jídelna, vedená dámami z První metodistické církve. Připadlo mi nemístné, že bych se měl nechat zničit upíří blondýnou zrovna tam, jenomže ona tvrdila, že tam mají nejlepší kuchyni na celém výstavišti, což mi ráno cestou do Crowfieldu Caroline potvrdila. Tím jsem ukonejšil své svědomí a šel jsem tam.

Byl další pěkný den a na výstavě bylo našlapáno. Praporky, balónky, hanbaté kukátkové boudičky a hry všeho druhu šly na dračku, nemluvě o oranžádách, pražené kukuřici, zaklínačích hadů, kolech štěstěny, střelnicích, strašidelných zámcích, halířových plničkách a jasnovidky, která umí číst budoucnost a nechá vám do ní za desetník nahlédnout. Prošel jsem okolo pódia, na němž stála usměvavá dívka v podprsence z ryzího zlata a kratičké sukýnce s drobnými sklady a vedle ní nějaký chlap v černém tvrďáku, který chraplavým hlasem hulákal, že mystický tanec dingarula začne ve stanu již za osm minut. Kolem postávalo asi padesát lidí, kteří na ni valili oči a jeho poslouchali – na mužích bylo vidět, že by si s tím mystickým tajemstvím klidně dali říct, zatímco z tváří žen čišel chlad a opovržení. Šoural jsem se dál. Dav zhoustl, jelikož jsem vplul na hlavní promenádu, vedoucí ke vchodu na hlavní tribunu. Málem mě porazil nějaký kluk, když se mi proplétal mezi nohama ve snaze dohonit maminku. Vzápětí mě spražila pohledem statná, nikoli ošklivá dojička, které jsem přišlápl palec, a unikl jsem z dosahu špičky dětského slunečníku, kterým mě bodala do žeber nějaká roztomilá holčička. Avšak nakonec jsem nejhustší tlačenici šťastných návštěvníků nechal za sebou a dorazil jsem k metodistickému stanu, když jsem ještě předtím minul stan baptistický se snobským pocitem světáka, který se vyzná.

Věřte tomu nebo ne – byla tam. Seděla u stolu na druhém konci stanu. Poskakoval jsem po pilinách a skrýval svůj údiv. Měla na sobě světle hnědý vlněný svetr, modrou šálu a modrý klobouček a mezi těmi bodrými venkovany vypadala jako antilopa uprostřed stáda skotu. Posadil jsem se naproti ní a svěřil jsem se jí se svým postřehem. Zívla a řekla, že podle toho, jak zná antilopí nohy, cítí se nucena vrátit mi poklonu k přepracování, jenomže než jsem se o to mohl pokusit, vyrušila nás nějaká metodistka v bílé zástěře a tázala se, co si dáme.

„Dvakrát kuřecí frikasé s knedlíčky,“ řekla Lily Rowanová.

„Okamžik,“ ohradil jsem se. „Mají tu napsáno, že dneska je dušené hovězí a telecí…“

„Ne.“ Lily byla neoblomná. „Frikasé s knedlíčky vaří paní Millerová, jejíž manžel ji čtyřikrát opustil pro její povahu a čtyřikrát se k ní vrátil pro její kuchařské umění a je s ní dodnes. To mi včera prozradil Jimmy Pratt.“

Metodistka odkvapila. Lily, jeden koutek úst zdvižený, se na mě podívala a jakoby jen tak mimochodem podotkla: „Přišla jsem sem hlavně proto, abych viděla, jak budete překvapený, až mě tu najdete, a vy překvapeně vůbec nevypadáte a ke všemu mi začnete vykládat, že mám nohy jako antilopa.“

Pokrčil jsem rameny. „Klidně si rejpejte, jestli vás to baví.

Připouštím, že jsem rád, že jste přišla, protože jinak bych se nedozvěděl o tom frikasé. Vaše poznámka o těch nohou je dětinská. Máte neobyčejně hezké nohy, což víte stejně dobře jako já. Nohy jsou od toho, aby se po nich chodilo, aby na nich zálibně spočinulo oko, a nikoli proto, aby se o nich mluvilo, obzvláště ne v baště metodistické církve. Jste katolička? Víte, jaký je rozdíl mezi katolíkem a řekou, která teče do kopce?“

Nevěděla, tak jsem jí to řekl a klábosili jsme dál. Přinesli nám frikasé a mně při prvním soustu, které jsem ochutnal s kouskem knedlíčku a slzou omáčky, napadlo, jak ďábelská musí být povaha paní Millerové, jestliže vypudila jejího muže od něčeho tak nebeského. To mi vnuklo jistý nápad. Chvíli nato, když jsem uviděl, jak do stanu vcházejí Wolfe s Charlesem E. Shanksem a sedají si ke stolu na druhé straně, jsem se omluvil a přešel jsem k nim. Vychválil jsem Wolfovi to frikasé a on vážně pokýval hlavou.

Honil jsem po talíři poslední zrnka rýže, když se mě Lily zeptala, kdy se vracím do New Yorku. Pověděl jsem jí, že to záleží na tom, v kolik hodin se budou ve středu hodnotit orchideje; odjedeme buď ve středu odpoledne nebo ve čtvrtek ráno.

„Takže se určitě uvidíme v New Yorku,“ řekla.

„Jo?“ Polkl jsem rýži. „A z jakého důvodu?“

„Více méně nijakého. Jen jsem si jista, že se uvidíme, protože kdybyste o mě neměl zájem, nebyl byste tak neomalený. Mě jste začal zajímat ještě dřív, než jsme se poznali – když jsem vás viděla jít přes tu pastvinu. Máte zvláštní chůzi. Pohybujete se velmi… jak bych to řekla…“

„Výraz ‚zvláštní‘ ujde. Možná jste si všimla, že zvláštním způsobem umím i překonávat ploty, totiž v případě, že mě honí býk. A když už mluvím o býcích, je pravda, že hostina je zrušena?“

„Ano.“ Jako by jí projela zimnice. „Přirozeně. Uvažuju, že pojedu už dneska odpoledne. Když jsem v poledne odjížděla, byla u plotu spousta čumilů – tam, co stálo vaše auto… kde jsme seděli včera večer. Kdyby tam nestál policajt, vtrhli by do ohrady a celou pastvinu by obsadili.“

„I když je tam ten býk?“

„Býk byl na vzdálenějším konci. Ten – jak se jmenuje –McMillan, ho tam odvedl a zase ho uvázal.“ Zachvěla se. „Nic takového jako včera večer jsem ještě neviděla… musela jsem si sednout na zem, abych neomdlela. Proč mě vlastně vyslýchali? Proč se ptali, jestli jsem celou dobu byla s vámi? Co to mělo společného s tím, že ho zabil býk?“

„Ále, to se dělá vždycky, když někdo přijde nešťastnou náhodou o život. Zajímají je očití svědkové. Mimochodem, dneska do New Yorku neodjedete, pokud by začalo vyšetřování, ale o tom pochybuju. Ptali se vás, jestli jste tam viděla Clyda Osgooda po večeři? Předtím, než jste se šla projít a potkala mě?“

„Ano. Ovšem že jsem ho neviděla. Proč se na to ptali?“

„Mně se ptejte.“ Dal jsem si do kávy cukr a zakvedlal. „Třeba si mysleli, že jste ho připravila o poslední zbytky naděje nebo něco a on že proto vlezl do ohrady, aby se zasebevraždil. Tihle hoši mají plnou hlavu romantických nápadů. Ptali se, jestli Clyde přijel k Prattovým kvůli vám?“

„Ano.“ Její pohled se zvedl ke mně a potom sklouzl zpátky k jejímu šálku. „Ani tomu jsem nerozuměla. Proč by si měli myslet, že přijel za mnou?“

„Á, možná že je popíchl Clydův otec. Vzpomínám si, že když jsem před ním včera v noci vyslovil vaše jméno a řekl, že jste u Prattových, málem vylítl z kůže. Měl jsem z toho dojem, že jste ho někdy strašila ve spaní. Ne že bych si myslel, že se s tou svou pletí a tak vůbec do noční můry hodíte, ale měl jsem zkrátka ten dojem.“

„Je to starý otrava.“ Lhostejně pokrčila rameny. „Nemá právo o mně mluvit. Rozhodně ne s vámi.“ Její oči si mě znovu změřily, začaly u hrudníku, pokračovaly přes obličej a skončily na mém temeni, odkud se zvolna vrátily zpátky dolů.

„Ne s vámi, Escamillo,“ řekla. Měl jsem chuť ji plácnout, jelikož její tón a ten pohled, kterým mě zrentgenovala, způsobily, že jsem se cítil jako oloupávaný brambor. „Co říkal?“ zeptala se.

„Nic moc.“ Ovládl jsem se. „Ale z jeho výrazu se dalo přečíst všechno. Nejraději by vám zakroutil krkem. Z toho, co říkal, jsem vyrozuměl, že jste se kdysi s jeho synem přátelili. Předpokládám, že to sdělil policii a šerifovi, anebo to možná už věděli, a proto chtěli zjistit, jestli za vámi Clyde včera večer přišel.“

„Nepřišel. Je pravděpodobnější, že by šel spíš za Caroline než za mnou.“

Tím se mi rozevřela nová stránka, ale skryl jsem své překvapení a jakoby mimoděk jsem se zeptal: „Myslíte slečnu Prattovou? Mezi nimi snad něco bylo?“

„Bývalo.“ Otevřela pudřenku, aby se podívala do zrcátka, zda dílo přírody nepotřebuje drobet přikrášlit. „Myslím, že byli zasnoubeni, anebo měli před zásnubami. Je jasné, že nevíte nic o vztahu mezi Osgoody a Pratty. Osgoodovi jsou majetní už odnepaměti, jeden z jejich předků byl dokonce generál ve válce za nezávislost, mám dojem – jejich příbuzní v New Yorku si dokonce myslí, že i dnešní společenská smetánka je pod jejich úroveň. Mě tohleto všechno nudí… moje matka byla servírka a táta přistěhovalec, který se domohl peněz kopáním kanálů.“

„No vidíte, kam jste to dotáhla. Slyšel jsem včera Pratta, jak říká, že se narodil ve staré kůlně, která stávala na místě dnešního nového domu.“

„Ano. Jeho otec pracoval jako stájník pro Osgoodova otce. Řekl mi o tom Clyde. Jeden farmář měl krásnou dceru, která se jmenovala Marcia, a mladý Pratt se s ní zasnoubil. Jenomže pak se vrátil ze studií Frederick Osgood, uviděl ji a oženil se s ní. A tak se stala matkou Clyda a Nancy. Pratt odešel do New Yorku a brzy začal vydělávat peníze. Neoženil se, a jakmile měl trochu volného času, začal si hledat cestičky, jak Osgoodovi hnout žlučí. Když si tady koupil pozemek a začal stavět, vypadalo to, že jejich napjatý vztah přeroste ve vážný konflikt.“

„A Clyde si prostudoval literaturu o rodových svárech a zjistil, že křivdu napraví nejlépe tím, když se ožení s Prattovou neteří. Dcera je sice pro takové případy vhodnější, ale ani neteř není k zahození.“

„Ne, to nevymyslel Clyde, ale jeho sestra, Nancy.“ Lily zavřela pudřenku. „Trávila zimu v New Yorku, studovala tanec v nejlepších nočních klubech, seznámila se s Jimmym a Caroline a napadlo ji, že by nemuselo být špatné, kdyby se všichni čtyři spřátelili, a tak když za ní Jimmy přijel, domluvila společné setkání. Došlo k němu a mezi ní a Jimmym – právě tak jako mezi Clydem a Caroline – vznikl tehdy opravdu vřelý vztah. Potom se Clyde náhodou začal zajímat o mě, což podle mě ovlivnilo také Nancy s Jimmym.“

„Zasnoubila jste se s Clydem?“

„Ne.“ Pohlédla na mě, koutek úst se jí zvedl a já jsem si všiml, jak jí ňadra jemně napnula svetr, když si zhluboka vydechla. „Ne, Escamillo.“ Znovu začala loupat svoji bramboru. „Asi se nikdy nevdám. Manželství totiž není nic jiného než určitá ekonomická smlouva. Jenomže já mám štěstí, že touhle stránkou věci se trápit nemusím. Můj vyvolený by měl taky štěstí – totiž kdyby se mi nějaký muž líbil a já se líbila jemu.“

„To je fakt.“ Přemýšlel jsem, co by mi udělalo větší radost, plácnout ji a pak ji políbit, anebo ji nejprve políbit a potom jí jednu vrazit. „Clyde se vám líbil moc?“

„Nějaký čas ano.“ Lehce se otřásla. „Víte, jak je to trapné, když vyjde najevo, že s někým, kdo vám připadal zajímavý, je obyčejná nuda? Taky chtěl, abych se za něj provdala. Nerada bych, abyste si myslel, že jsem cynická. Caroline by se k němu skvěle hodila, a taky jsem mu to řekla. Myslela jsem si a doufala jsem, že se ti dva smíří – proto jsem řekla, že včera večer přišel spíš za Caroline než za mnou.“

„Možná že to udělal. Zeptala jste se jí?“

„Ježíši ne. Já, a ptát se Caroline na Clyda? Netroufala bych si před ní se o něm ani zmínit. Ona mě nesnáší.“

„Ale na ty hody vás pozvala, ne?“

„Ano, jenomže to udělala z vypočítavosti. Začala jsem se přátelit s jejím bratrem Jimmym, a tak si myslela, že když mě Jimmy uvidí tady na venkově, a často, dojde mu, jak jsem povrchní a zkažená.“

„Aha. Takže vy jste zkažená.“

„Strašně.“ Koutek jejích úst se povysunul o další dva milimetry.

„Protože jsem upřímná a hloupá. Protože nikdy nenabízím nic, co bych nemohla poskytnout, a nikdy nedávám nic s očekáváním, že za to dostanu zaplaceno. Jsem příšerně zkažená. Ale s tím, že jsem povrchní, jsem asi neměla pravdu. Pochybuju, že si Caroline myslí, že jsem povrchní.“

„Omluvte mě na okamžik,“ řekl jsem a zvedl jsem se.

I uprostřed onoho zničujícího útoku na mé mužství jsem koutkem oka sledoval Wolfův stůl na druhém konci stanu. Nejen proto, aby mi neušla jeho reakce na kuřecí frikasé, která se ovšem zdála být uspokojivá, jelikož si objednal novou porci. Svou pustošitelku jsem přerušil i z toho důvodu, že jsem si všiml, jak mi Wolfe dává znamení. Stál u něj nějaký muž a něco mu říkal. Wolfe pohlédl mým směrem se zdviženým obočím. Proto jsem se Lily omluvil a loudavým krokem jsem se přesunul k němu. Když jsem dorazil k jeho stolu, neznámý ke mně otočil hlavu a já jsem v něm poznal Lewa Bennetta, tajemníka Národní ligy chovatelů guernseyského skotu.

„Archie, musím vám poděkovat.“ Wolfe odložil servítek. „Že jste mi doporučil to frikasé. Je výtečné. Knedlíčky umějí dělat jenom Američanky, a ještě ne každá.“

„Ano, pane.“

„S panem Bennettem se znáte.“

„Ano, pane.“

„Mohl byste se nějak slušně odpoutat od té…,“ řekl a natočil palec směrem, odkud jsem přišel. „Myslíte teď hned?“

„Hned jak to bude možné. Pokud v tom nejste až po uši. Pan Bennett mě vyhledal na žádost pana Osgooda, který čeká v kanceláři výstaviště a přeje si se mnou mluvit. My s panem Shanksem budeme najedeni tak za deset minut.“

„Dobře. Jsem v tom sice namočený víc než po uši, ale nějak si poradím.“

Vrátil jsem se ke svému stolu, řekl jsem Lily, že se musíme rozloučit, přivolal jsem metodistku a požádal o účet. Útrata činila dolar šedesát a já, když jsem nejprve věnoval pár desetníků na misionáře, jsem si s pýchou uvědomil, že firma na tomhle kšeftu vydělala dvacet centů čistého.

„Myslela jsem si, že strávíme celé odpoledne spolu, že se koukneme na dostihy, povozíme se na kolotoči a budeme se trefovat míčky do plechovek…,“ řekla Lily tónem, v němž zaznělo nelíčené zklamání, ale ani nejmenší náznak nedůtklivosti.

„To nikdy,“ řekl jsem pevně. „Nikdy ne odpoledne. Ať nám budoucnost přinese cokoli, bez ohledu na to, co je nám souzeno, já odpoledne pracuji. Pochopte jednou provždy, že jsem pracující člověk a že si hraju jen tu a tam, když mám náhodou chvilku volno. Pracuji i tehdy, kdy byste to očekávala nejmíň. I během našeho rozkošného oběda jsem pracoval a vydělával peníze.“

„Chcete říct, že zatímco jste mě častoval kouzelnými poklonami, jedna část vašeho mozku, ta nejdůležitější, se zabývala nějakým problémem?“

„Tak nějak.“

„Milý Escamillo. Drahý Escamillo. Jenomže odpoledne taky někdy končí, že? Co budete dělat dneska večer?“

„To ví jen Bůh. Pracuji pro Nera Wolfa.“

7

Kancelář v administrativní budově výstaviště, do které nás zavedl Bennett, se nacházela v mezaninu. Byla to velká místnost s vysokým stropem a dvěma zaprášenými okny v dřevěné stěně. Ostatní tři stěny byly tvořeny jednoduchými prkennými přepážkami. Jediný nábytek představovaly tři obrovité stoly z neohoblovaného dřeva a tucet dřevěných židliček. Na jednom stole ležela hromada vybledlé praporoviny a velký koš zpola naplněný jablky; ostatní dva stoly byly prázdné. Tři židle byly obsazené. Sidney Darth, předseda správní rady Severoatlantické výstavy, seděl na jedné z nich a při našem příchodu okamžitě vyskočil; Frederick Osgood, vévoda severní části státu New York, měl povislá ramena a unavený, za-trpklý, avšak odhodlaný výraz. S ohnutými zády tam seděla také Nancy Osgoodová a vypadala jako Boží umučení.

Bennett nás všechny představil. Darth zamumlal něco o tom, že na něho čekají lidi, a vytratil se. Wolfovy oči s beznadějným výrazem přeběhly po nábytku a skončily u mě s nevyslovenou prosbou, jestli bych probohasvatého někde nesehnal židli, která by ho unesla, ale já jsem jen neoblomně zavrtěl hlavou, jelikož jsem věděl, jak je to marné. Nero zaťal rty, zhluboka vzdychl a posadil se.

„Mohu zůstat, jestli chcete… pokud vám mohu nějak pomoct…“ Wolfe pohlédl na Osgooda a Osgood zavrtěl hlavou: „Ne, díky, Lewe. Můžeš jít.“ Bennett chvilku zaváhal, jako by se docela rád zdržel, a potom zmizel. Jakmile se za ním zavřely dveře, zabral jsem si jednu židli pro sebe a posadil se.

Osgood si změřil Wolfa s aristokraticky zachmuřeným výrazem.

„Vy jste tedy Nero Wolfe. Jestli tomu dobře rozumím, přijel jste do Crowfieldu vystavovat orchideje.“

„Kdo vám to řekl?“

Zachmuřený výraz napůl ustoupil, ale vzápětí se do tváře opět vrátil. „Záleží na tom?“

„Ne. A nesejde ani na tom, proč jsem přijel do Crowfieldu. Pan Bennett mi sdělil, že se chcete se mnou poradit, předpokládám ovšem, že ne o orchidejích.“

Potlačil jsem úsměv, jelikož jsem věděl, že Wolfe nejen přebírá otěže do svých rukou, což bylo praktické a žádoucí, ale i dává průchod svému hněvu, že pro něho někdo poslal a on že přišel, byť to měl stejně při cestě.

„Orchideje jsou mi naprosto ukradené.“ Mrak z Osgoodova čela nezmizel. „Považuju ovšem za důležité znát účel vaší návštěvy, jelikož potřebuju vědět, jestli jste přítelem Toma Pratta, nebo jestli pro něho pracujete anebo jste někdy pracoval. Včerejší noc jste strávil v jeho domě.“

„Proč to považujete za důležité?“ Ve Wolfově tónu se ozvala s obtížemi zachovávaná trpělivost. „Buď se se mnou poradit chcete nebo nechcete. Pokud ano a já zjistím, že jsem nějakým způsobem povinován ctít jiný zájem, který není v souladu s vaším, tak vám to řeknu. Začal jste špatně a urážlivě. Proč bych se vám k čertu měl zpovídat z toho, co dělám tady v Crowfieldu nebo kdekoli jinde? Pokud mě potřebujete, jsem tady. Co pro vás mohu udělat?“

„Jste přítelem Toma Pratta?“

Wolfe podrážděně zamručel, zvedl se a vykročil. „Půjdeme, Archie.“

Osgood zvýšil hlas: „Kam jdete? Hergot, copak nemám právo se zeptat…“

„Ne, pane.“ Wolfe na něho z výšky upíral zlobný pohled. „Nemáte právo ptát se mě vůbec na nic. Jsem detektiv z povolání a mám dobrou pověst. Jestliže práci přijmu, provedu ji. Pokud se jí z nějakého důvodu nemohu zhostit v dobré víře, odmítnu ji. Pojďte, Archie.“

Zdráhavě jsem se zvedl. Nejen že jsem velmi nerad couval z něčeho, co zavánělo slušným kšeftem, ale ozvala se ve mně i zvědavost, kterou vyvolal výraz na tváři Nancy Osgoodové. Když Wolfe vstal a měl se k odchodu, zdálo se, že jí spadl kámen ze srdce, a když po Osgoodově protestu pokračoval v cestě ke dveřím, byla její úleva ještě patrnější. Takové protichůdné detaily mě vždycky zneklidňovaly, a proto jsem byl rád, když Osgood složil zbraně.

„Tak dobře,“ zavrčel. „Omlouvám se. Vraťte se a posaďte se. Ovšemže jsem o vás a o té vaší zatracené nezávislosti slyšel. Budu ji muset spolknout, protože vás potřebuju a nemůžu si pomoct. Ti zdejší pitomci… především mají místo mozku otruby a navíc je to banda zbabělců. Chci, abyste vyšetřil smrt mého syna Clyda.“

Je pochopitelné, že jakmile Wolfe omluvu přijal a znovu se posadil, zmizel z tváře Nancy výraz úlevy a její ruce v klíně, které se na chvíli uvolnily, už byly opět křečovitě sepnuté.

„Které hledisko smrti vašeho syna mám vyšetřit?“ zeptal se Wolfe.

„Chci vědět, jak byl zabit,“ řekl Osgood zarytě.

„Zabil ho býk. Nebo ne? Tak zněl přece výrok policie i soudního lékaře, že?“

„Kašlu na výrok. Nevěřím jim. Můj syn se v dobytku vyznal. Co v té pastvině v noci dělal? Prattův názor, že šel odvést býka, je nesmysl. A Clyde nebyl takový osel, aby se nechal rozpárat v takové tmě.“

„A přesto byl rozpárán.“ Wolfe se zavrtěl na své po čertech malé židličce. „A když ho nerozpáral on, jak a čím se to stalo?“

„Já nevím. A nepředstírám, že to vím. Vy jste odborník, a proto chci, abyste to zjistil. Prý máte nadprůměrnou inteligenci… co si o tom myslíte? Byl jste přece u Pratta. Když uvážíte všechny okolnosti, které jsou vám známy, myslíte si, že ho zabil býk?“

Wolfe vzdychl. „Mínění odborníků stojí peníze, pane Osgoode. Zejména moje. Účtuji vysoké honoráře. Pochybuji, že budu moci přijmout nabízený úkol a vyšetřit smrt vašeho syna. Mám v úmyslu odjet ve čtvrtek ráno do New Yorku a nerad bych se zde zdržoval déle než do té doby. Jsem rád doma, a když už někam musím jet, rád se domů vracím. Aniž se zavážu k převzetí případu, honorář za mé mínění bude činit tisíc dolarů.“

Osgood vytřeštil oči. „Tisíc dolarů jen za to, že mi řeknete, co si o tom myslíte?“

„Ano, že vám řeknu, k jakým závěrům jsem dospěl. Pochybuji, že se vám to vyplatí.“

„Tak proč si o ty peníze říkáte, sakra?“

Do hovoru se vmísil Nancyin chraplavý hlas: „Tati. Vždyť jsem ti to říkala. Je to nesmysl… je to všechno absolutní nesmysl…“

Wolfe po ní loupl pohledem, pak se znovu zadíval na jejího otce a pokrčil rameny. „Taková je cena, pane.“

„Za domněnku jednoho člověka.“

„Kdepak – za pravdu.“

„Za pravdu? Jste ochoten ji dokázat?“

„Ne. Prodávám ji jako názor. Domněnky neprodávám.“

„Dobře. Zaplatím za něj. Tak mluvte.“

„Tak tedy…“ Wolfe sešpulil rty apnmhouřil oči. „Clyde Osgood se neocitl v ohradě dobrovolně. Byl v bezvědomí, třebaže stále ještě živý, když byl do ohrady přinesen. Býk ho nerozpáral, a tudíž ani nezabil. Byl zavražděn. Vraždu spáchal pravděpodobně muž, možná dva muži. Je takřka vyloučeno, že by ho zavraždila žena nebo žena s mužem.“

Nancy se napřímila, zalapala po dechu a zůstala strnule sedět. Osgood zíral na Wolfa a zaťatá čelist se mu neznatelně pohybovala ze strany na stranu.

„To je…“ Zarazil se a znovu zaťal zuby. „To je ta pravda? Že můj syn byl zavražděn?“

„Ano. Bez záruky. Prodávám ji jako svůj názor.“

„Jak je věrohodný? Kde jste k němu přišel? Chraň vás Pánbů, jestli si ze mě střílíte…“

„Pane Osgoode! Vzpamatujte se. Z nikoho si nestřílím. Pracuji. Ujišťuji vás, že můj názor je solidní. Zda má hodnotu honoráře, který mi vyplatíte, záleží na tom, jak s ním naložíte.“

Osgood vstal, udělal dva kroky a zahleděl se dolů na svoji dceru.

„Slyšelas to, Nancy?“ ptal se jí naléhavým tónem, jako by ji z něčeho obviňoval. „Slyšelas, co říkal? Já to věděl, říkám ti, já to věděl!“ Trhl hlavou nahoru. „Dobrý Bože… můj syn je mrtvý… zavraždili ho…“ Otočil se na Wolfa, otevřel ústa a vzápětí je zase zavřel, vrátil se ke své židli a těžce na ni dosedl.

Nancy pohlédla na Wolfa a rozhorleně se zeptala: „Proč to říkáte? Jak můžete vědět… že Clyda někdo zavraždil? Proč to říkáte s takovou jistotou, jako by… jako byste mohl vědět…“

„Protože jsem k takovému přesvědčení dospěl, slečno Osgoodová.“

„Ale jak? proč?“

„Mlč, Nancy.“ Osgood se otočil k Wolfovi. „Dobře. Vyslechl jsem váš názor. A teď chci vědět, na čem je založený.“

„Na mých dedukcích. Byl jsem tam včera večer s baterkou.“

„O co jste ty dedukce opíral?“

„O fakta.“ Wolfe na něj zahrozil prstem. „Můžete je mít, jestli chcete, jenomže je v tom háček. Mluvil jste o ‚zdejších pitomcích‘ a nazval jste je bandou zbabělců. Měl jste na mysli policii a prokuraturu?“

„Ano. Státního návladního a šerifa.“

„Nazýváte je zbabělci, protože váhají zahájit vyšetřování smrti vašeho syna?“

„Oni nejenom váhají, ale přímo to odmítají. Tvrdí, že moje podezření jsou svévolná a ničím nepodložená. Neříkají to sice těmito slovy, ale takhle to myslí. Mají prostě strach pustit se do něčeho, na co by nemuseli stačit.“

„Ale vy máte postavení, moc, politický vliv…“

„Nemám. Obzvlášť ne u prokurátora Waddella. V šestatřicátém jsem se postavil proti jeho kandidatuře a byly to hlavně peníze Toma Pratta, za které byl zvolen. Jenomže tady jde o vraždu! Sám říkáte, že to byla vražda!“

„Mohou být přesvědčeni o tom, že to vražda nebyla. Za daných okolností je to dost možné. Anebo tím chcete naznačit, že by ututlali vraždu jen proto, aby ušetřili Pratta mrzutostí?“

„Ne. Anebo vlastně ano. A je mi to fuk. Vím jen, že nejsou ochotni naslouchat logickým úvahám, a jsem bezmocný, ale prohlašuju, že ten, kdo zabil mého syna, si to těžce odnese! Proto jsem se obrátil na vás.“

„Přesně tak.“ Wolfe se opět na židli zavrtěl. „Je ovšem pravda, že jste jim moc logických úvah k poslouchání neposkytl. Řekl jste jim, že váš syn by do ohrady nevstoupil, jenomže on tam byl; a taky že nebyl takový blázen, aby se potmě nechal rozpárat býkem, což je pouze domněnka a v žádném případě nikoli prokázaný fakt. Požádal jste mě, abych vyšetřil smrt vašeho syna, jenomže já bych se toho nemohl ujmout, pokud se do vyšetřování nezapojí současně i policie. Bude potřeba udělat spoustu práce a já tady nemám k ruce nikoho kromě pana Goodwina – a nemohu neoprávněně nakládat s důkazním materiálem. Pokud se do toho vůbec dám, musíme si nejprve zajistit spolupráci úřadů. Státní návladní sídlí v Crowfieldu?“

„Ano.“

„Je teď v úřadě?“

„Ano.“

„V tom případě navrhuji, abychom ho navštívili. Zaručuji se za to, že ho přesvědčím, aby neprodleně zahájil vyšetřování. To si pochopitelně vyžádá další honorář, ale budu se snažit, aby nebyl přemrštěný. Až budeme mít tohle z krku, můžeme znovu uvážit vaši žádost, abych se vyšetřování ujal sám. Můžete totiž dojít k závěru, že už to není nutné, anebo to já mohu považovat za nepraktické. Máte tady vůz? Mohl by ho řídit pan Goodwin? S mým autem narazil do stromu.“

„Auto si řídím sám. Občas ho svěřím své dceři. Jet zpátky k tomu pitomci Waddellovi se mi moc nechce.“

„Obávám se, že nemáme jinou možnost.“ Wolfe zvedl svou hmotu. „Jisté věci je třeba zařídit bez prodlení – a zaštítit je zdeúředním kývnutím hlavy.“

Ukázalo se, že řídí dcera. Osgoodův velký černý sedan jsme našli zaparkovaný na exkluzivním vyhrazeném parkovišti vedle administrativní budovy. Vecpali jsme se do něj. Sedl jsem si dopředu vedle Nancy. Ještě takové tři kilometry směrem do centra Crowfieldu byly silnice a ulice přecpány automobily mířícími na výstavu, ale ona, ačkoli prudce točila volantem a nepříliš citlivě zacházela s plynovým pedálem, si vedla docela dobře. Jednou jsem se ohlédl za sebe a viděl jsem, jak se Wolfe silou mocí drží koženého madla u dveří. Konečně jsme zarazili u chodníku před pruhem trávníku a velkou kamennou budovou, jejíž status byl vytesán nad vchodem:

CROWFIELDSKÝ OKRESNÍ SOUD.

Osgood vystupoval z vozu a říkal své dceři: „Ty jeď domů, k matce. Stejně nemělo smysl, že jsi jela se mnou. Zavolám, až se něco dozvím.“

„Bylo by lepší, aby tu na nás počkala,“ vmísil se do hovoru Wolfe. „V případě, že se vyšetřování ujmu, budu s ní potřebovat okamžitě mluvit.“

„S mou dcerou?“ Osgood se zamračil. „A proč? Nesmysl!“

„Jak je libo, pane.“ Wolfe pokrčil rameny. „Je dost jisté, že tu práci nebudu chtít. Už jen proto, že na klienta jste až příliš ďábelsky bojechtivý.“

„Ale proč byste měl sakra mluvit s mou dcerou?“

„Abych se něco dozvěděl. Něco vám poradím, pane Osgoode: jeďte se svou dcerou domů a tu svou pomstu pusťte z hlavy. Žádná jiná forma lidské činnosti není tak neomalená jako kvalifikované vyšetřování vraždy a já se obávám, že vaše povaha vám ho neumožní tolerovat. Zapomeňte na to. Šek mi můžete poslat, až se vám to bude hodit…“

„Půjdu do toho.“

„Pak se ale připravte na nepříjemnosti, narušování soukromí, nestoudné chování veřejnosti, která se na vás sesype jako kobylky…“

„Půjdu do toho.“

„No vida.“ Wolfe naklonil hlavu asi dva centimetry k hezké, leč ztrápené tvářičce Osgoodovy dcery za volantem. „Počkejte laskavě tady, slečno Osgoodová.“

8

Za všech normálních okolností Wolfova arogantní a nekonečná ješitnost zabraňuje vývoji jakýchkoli jemných pocitů, jakým je například soucit, avšak to odpoledne mně ho přišlo líto. Byl nucen porušit několik svých železných zásad. Nechal se vozit v automobilu neznámými řidiči, procházel se v davech, dostavil se osobně k potenciálnímu klientovi a chystal se navštívit státního úředníka, poháněn zoufalou touhou najít nějaký slušný kus nábytku, na nějž by si mohl sednout. Hotelový pokoj, který se nám podařilo ukořistit – jelikož jsme nepřijeli v pondělí večer a neubytovali se v tom, který jsme si předtím rezervovali –, byl malý, tmavý, hlučný a z jeho jediného okna byla vyhlídka na nějaké staveniště, kde dělala hrozný rámus míchačka na beton. Když jste otevřeli okno, vnutila se dovnitř oblaka prachu. Ve výstavním pavilónu u našeho stánku si vůbec nebylo kde sednout. A v metodistickém jídelním stanu měli skládací stoličky. Ty, které byly k máni v místnosti, kam jsme šli na schůzku s Osgoodem a kde Wolfe nejspíš čekal něco jakž takž snesitelného, byly jen o málo slušnější – dá se tedy pochopit, že Wolfe vzhlížel ke kanceláři státního návladního jako k poslední jiskřičce naděje. Dosud nikdy jsem ho neviděl pohybovat se tak křepce, jako když jsme vstoupili do kanceláře a on ji bleskurychle přejel očima a zjistil, že se tam nachází pouze jedna čalouněná, zašlou černou kůží potažená židle s opěrkami pro ruce. Jeho pohyb by se skoro dal nazvat střemhlavým letem. Zůstal před ní stát, dokud jsme nebyli představeni, a potom do ní s úlevou klesl.

Státní návladní Carter Waddell byl podsaditý muž středního věku se sklonem ke žvanivosti. Mám pocit, že blafal hlavně kvůli Osgoodovi, jemuž chtěl vyjádřit soustrast k tragédii, která ho postihla, a také aby ukázal, že poslední volební kampaň v něm nezanechala žádnou trpkost, nehledě na jeho lásku k rodné hroudě, z níž vlastní Osgood dva tisíce akrů. Prohlásil, že se velmi rád vrátí k debatě, kterou spolu vedli ten den dopoledne, třebaže jeho vlastní názor na celou záležitost se nezměnil. Osgood řekl, že o tom nechce mluvit sám, že by to stejně byla marná námaha a ztráta času, ale že pan Nero Wolfe by se rád k případu vyjádřil.

„Ale jistě,“ zabublal Waddell. „To je samozřejmé. Vynikající pověst pana Wolfa je známá. Ovšem že ano. My ubozí venkované bychom se od něho mohli hodně naučit. Viďte, pane Wolfe?“

„Neznám vaše schopnosti, pane Waddelle,“ zamumlal Wolfe.

„Ale domnívám se, že mohu uvést významnou skutečnost týkající se vraždy Clyda Osgooda.“

„Vraždy?“ Waddellovi se překvapením rozšířily oči. „No, to tedy nevím. Petitio principii není zrovna dobrý způsob, jak začít, viďte?“

„Jistěže ne.“ Wolfe se pohodlně zavrtěl na židli a vzdychl.

„Nabízím své mínění jako něco, co je třeba prokázat, nikoli jako postulát. Viděl jste někdy v životě, jak nějaký býk zabil nebo zranil rohem člověka?“

„Ne, musím přiznat, že ne.“

„Viděl jste někdy býka, který právě rozpáral člověka nebo koně anebo nějaké jiné zvíře? Bezprostředně poté?“

„Ne.“

„Já ano… kdysi dávno… desetkrát, nejspíš víckrát, na býčích zápasech. Viděl jsem zabité koně, zraněné muže… jeden člověk dokonce přišel o život.“ Wolfe zavrtěl prstem. „Ať jste to viděl nebo ne, určitě si dovedete představit, co se stane, když býk vrazí roh hluboko do živého těla, vrtí jím a trhá ránu. Srdce oběti přitom stále ještě zběsile tluče. Krev stříká býkovi na tlamu a na hlavu, často až na plece a dál. Takto zabíjený člověk příšerně krvácí; jakmile je tělo natrženo, vychrstne krev proudem. Bylo tomu tak i v případě Clyda Osgooda. Oblečení měl nasáknuté krví. Policie prý na místě, kde byl mrtvý nalezen, našla obrovskou kaluž zaschlé krve. Je to tak? Přiznáváte to. Včera v noci můj spolupracovník pan Goodwin našel býka, jak na zemi obrací svými rohy tělo Clyda Osgooda, a to nijak vehementně nebo nadšeně. Přirozeně se nabízela domněnka, že ho zabil býk. Nejvýš čtvrt hodiny poté, co byl býk uvázán k plotu, prohlédl jsem si ho zblízka baterkou. Na jeho bílé tlamě byla jen jedna skvrna od krve a rohy byly zkrvavené jen několik centimetrů od špičky. Byla tato skutečnost zahrnuta do policejního hlášení?“

„Nevzpomínám si… ne,“ vysoukal ze sebe Waddell.

„V tom případě navrhuji, aby byl býk okamžitě prohlédnut, totiž pokud ho ještě neumyli. Ujišťuji vás, že moje hlášení je spolehlivé.“ Wolfe opět zavrtěl prstem. „Nepřišel jsem vám nabízet žádné domněnky, pane Waddelle. Nemám v úmyslu se s vámi přít. Při uvažování nad nějakým úkazem se nejednou ocitneme před podezřelou okolností, která vyžaduje zevrubné prozkoumání a připouští diskusi, avšak vzhled býkovy tlamy a hlavy včera v noci takovou okolností není, je něčím daleko významnějším. Je nezvratným důkazem, že býk Clyda Osgooda nezabil. Zmínil jste se o mé pověsti – vsadím ji na to.“

„Proboha,“ zamumlal otec Clyda Osgooda. „Probohasvatého. Sám jsem toho býka viděl a vůbec mě nenapadlo…“

„Obávám se, že jste toho včera v noci moc nenamyslel,“ řekl mu Wolfe. „Ani se to od vás nedalo čekat. Rozhodně se ale dalo očekávat od policie, že podle krvavých stop… obzvláště od venkovské policie.“

„Přiznávám, že jste mi sdělil závažnou skutečnost,“ řekl stámí návladní tónem, v němž tentokrát nebylo ani stopy po žvanivosti. „O tom není pochyb. Rád bych si ale poslechl, co si o stopách krve myslí lékař…“

„Měl zakrvácené celé šaty a krev byla i na trávě. Spousta krve. Chcete-li se zeptat na mínění lékaře, obraťte se na toho, který to zranění viděl. Mezitím bych doporučoval jednat, a to velmi rychle, na základě předpokladu, že to býk neudělal, což je neoddiskutovatelný fakt.“

„Jste velice sebejistý, pane Wolfe. Velice.“

„To jsem.“

„Není možné, že býk třeba vytáhl rohy z těla tak rychle, že proudu vychrstnuté krve unikl?“

„Ne. Krev vytryskne okamžitě a krom toho býci tímto způsobem neútočí. Zůstávají u oběti a trhají. Popsal vám někdo tu ránu?“

Waddell přikývl. Všiml jsem si, že se nedívá na Osgooda. „To je další věc,“ řekl. „Myslím ta rána. Když ji nezpůsobily býčí rohy, co ji tedy mohlo způsobit? Jaká zbraň?“

„Zbraň je přímo tam, necelých třicet metrů od plotu ohrady. Anebo alespoň byla. Prohlédl jsem si ji.“

Ale ale, podívejme se na našeho bystrého buřtíčka a jeho povedené rachejtle, pomyslel jsem si. Zíral jsem však na něj jako ostatní. Osgood něco vyhrkl a Waddellovi přeskočil hlas, kdyžv se zeptal: „Cože?“

„Řekl jsem, že jsem si zbraň prohlédl.“

„Zbraň, kterou byl zabit?“

„Ano. Půjčil jsem si od pana Goodwina baterku, jelikož jsem se poněkud zdráhal uvěřit, že by se Clyde Osgood nechal potmě rozpárat býkem. Odpoledne jsem ho slyšel, jak říká, že dobytku rozumí. Později pojal stejnou nedůvěru jeho otec, ale nevěděl, jak si se svým podezřením poradit. Já jsem to udělal tak, že jsem si vypůjčil tu baterku a prohlédl jsem si býka. Okamžitě mi došlo, že všeobecně přijímaný předpoklad o příčině smrti je falešný. Býk ho nezabil. Jak tedy přišel o život?“

Wolfe se zavrtěl na židli, která byla přece jenom o dvacet čísel užší, než by býval potřeboval, a pokračoval: „Je zajímavé, zda rychlá a přesná práce mozku pramení z nadprůměrného intelektuálního vybavení, anebo zda je možné k ní dospět usilovným cvikem. V mém případě, bez ohledu na přirozené nadání, se rozhodně těšila výhodě dlouhodobého a náročného tréninku. Jedním z důsledků je ne vždy příjemná a málokdy prospěšná skutečnost, že se často zapomínám a soustřeďuji se na problémy, do kterých mi nic není. Stalo se mi to i včera v noci. Půl minuty poté, co jsem si prohlédl býkovu tlamu, mě napadlo, co by tou vražednou zbraní mohlo být. Jelikož jsem věděl, kde se nachází, šel jsem si ji prohlédnout a utvrdil jsem se ve svém odhadu. Potom jsem se vrátil do domu. Ještě než jsem překročil práh, měl jsem již v hlavě jasno, jak ke zločinu došlo – a svůj názor jsem od té doby nezměnil.“

„Jaká zbraň to byla? Kde byla?“

„Jde o klasicky venkovský předmět – obyčejný krumpáč. Včera odpoledne, v nebezpečné situaci, kterou měl na svědomí ten býk a které předcházelo znehodnocení mého automobilu vinou pana Goodwina, mě z ohrady vyvezla autem slečna Prattová. Projeli jsme kolem nějaké vykopané jámy – určené k pečení býka, jak jsem se dozvěděl později –, kolem níž se vedle hromady čerstvé hlíny povalovaly krumpáče a lopaty. Napadlo mě, že k útoku mohl být použit krumpáč. Šel jsem se s baterkou podívat a mé podezření se potvrdilo. Byly tam krumpáče dva. Jeden byl dokonale suchý a ještě na něm lpěly kousky zaschlé hlíny, druhý byl vlhký. Samotný kov byl na spodní straně ještě vlhký a dřevěná násada byla úplně mokrá. Na kovu nelpělo jediné zrnko hlíny. Celá věc byla zřejmě důkladně a zcela nedávno – ne dříve než před hodinou – omyta. Kousek odtamtud jsem objevil koncovku kropicí hadice. Byla někde připojena, jelikož když jsem s ní trochu pohnul, vytekla z ní voda. Tráva byla v místě, kde hubice ležela, dost mokrá, když jsem na ni přitiskl dlaň. Už to nebyla jen hypotéza, ale téměř jistota, že krumpáč posloužil jako vražedná zbraň, zbrotil se krví, byl pečlivě omyt vodou ze zahradní hadice a vrácen na hromadu vykopané hlíny, kde jsem ho našel.“

„Chcete tím říct…“ Frederick Osgood stiskl rty a zarazil se. Zaťal pěsti opřené o stehna, až mu zbělely klouby. „Mého syna… někdo zabil… krumpáčem?“ vyhrkl ostře.

Waddell vypadal zničeně. Snažil se dělat ramena. „Jestli je tohle všechno pravda – tak jste to věděl včera v noci, že ano? Proč jste to sakra nevyklopil, když tam byl šerif? Když byla na místě policie?“

„V noci o mé služby neměl nikdo zájem, pane.“

„A co zájem spravedlnosti? Jste také občanem dbalým zákonů, nebo ne? Slyšel jste někdy něco o zatajování důkazů?“

„To je nesmysl. Nezatajil jsem ani býkovu tlamu, ani krumpáč. Určitě si uvědomujete, že říkáte hlouposti. Činnost mého mozku a závěry, ke kterým mě dovádí, patří pouze mně.“

„Tvrdíte, že násada krumpáče byla mokrá a že na kovu nebylo ani stopy po hlíně. Nemohl být umyt z nějakého jiného, oprávněného důvodu? Zeptal jste se na to?“

„Nikoho jsem se na nic neptal. V jedenáct večer byla násada mokrá. Pokud se domníváte, že je rozumné pátrat po počestném nočním omývači krumpáčů, prosím, jak je libo. Potřebujete-li se však ujistit, že mám pravdu, nemusíte ztrácet čas zrovna tímto způsobem, stačí se poohlédnout po zbytcích krve v trávě okolo hadice a prozkoumat násadu krumpáče mikroskopem. Krev se ze dřeva odstraňuje jen velmi obtížně. Tento postup, podobně jako další, je ovšem nabíledni.“

„Děkuji za radu.“ Pohled státního návladního se na okamžik zastavil u Osgooda a potom se vrátil k Wolfovi. „Podívejte se, nevykládejte si to špatně… ani vy, Frede Osgoode. Jsem prokurátorem pro tento okres a znám své povinnosti, hodlám je plnit a snažím se je plnit. Jestliže došlo k zločinu, nechci před ním couvnout a určitě to nemá v úmyslu ani Sam Lake, ale nemíním udělat rozruch jen tak pro nic za nic, a to mi nemůžete vyčítat. Lidé, kteří mě volili, by si to nepřáli a neměl by si to přát ani nikdo jiný. Ale zatím mi to připadá – bez ohledu na nezakrvácenou hlavu toho býka a na to, jestli najdu nějakého počestného nočního omývače krumpáčů –, prostě stále mi to připadá trochu šílené. Přelezl pachatel s krumpáčem do ohrady k býkovi? A vlezl tam Clyde Osgood potom za ním a pokorně tam stál, když ten druhý na něj napřáhl krumpáč? Anebo Clyde v ohradě už byl a vrah tam s krumpáčem vlezl za ním a rozpáral ho? Dovedete si představit, jak míříte ve tmě něčím tak nemotorným a těžkým, jako je krumpáč, na člověka a že ten člověk tam ještě bude, až rána dopadne? A nepostříkala by krev od hlavy k patě i vás? Kdo je tím pachatelem a kam zmizel, zbrocený krví?“

„Neříkal jsem vám to, Wolfe?“ zavrčel Osgood. „Jen si poslechněte toho pitomce! Tak heleďte, milej Waddelle! Já vám teď něco povím!“

„Ale pánové!“ Wolfe zvedl ruku s obrácenou dlaní. „Ztrácíme drahocenný čas.“ Zahleděl se na státního návládního a trpělivým tónem řekl: „Jdete na to špatně. Měl byste se přestat kroutit a zbytečně se namáhat. Jakmile se octnete před nepříjemnou skutečností… začnete se chovat jako žena, která se snaží zlikvidovat skvrnu na ubruse tím, že ji zakryje popelníkem. Je to neúčinné, jelikož někdo ten popelník určitě posune. Skutečností zůstává, že Clyda Osgooda zabil někdo tím krumpáčem, a vy jste bohužel povinen tuto skutečnost prokázat a odhalit její mechanismus. Nemůžete ji vymazat pouze tím, že si budete vymýšlet nepravděpodobné následky.“

„Nic jsem si nevymyslel, jenom…“

„Promiňte. Přišel jste se smyšlenkami, že Clyde přelezl do ohrady, pokorně zůstal stát ve tmě a nechal se smrtelně zranit nemotorným krumpáčem. Připouštím, že ta první je nepravděpodobná a druhá téměř neuvěřitelná. Tyto úvahy mě napadly včera v noci na místě činu. Jak jsem řekl, než jsem se vrátil do domu, znal jsem již uspokojivou odpověď na otázku, jak byl zločin spáchán, a jsem s ní spokojen dosud. Nedomnívám se, že Clyde Osgood přelezl ohradu. Byl nejprve omráčen, pravděpodobně úderem do hlavy. Potom byl tažen nebo nesen k plotu, kde byl podstrčen nebo přenesen, a tažen nebo nesen deset až patnáct metrů dále do ohrady a položen na zem v poloze na boku. Vrah se potom s krumpáčem postavil za něj, vší silou se rozpřáhl, jak se to obyčejně s krumpáčem dělá, jenomže místo do země se jím zaryl do těla oběti. Způsobená rána dokonale připomíná zranění býčími rohy. Vytrysklá krev samozřejmě potřísnila krumpáč, ale ne člověka, který se jím oháněl. Ten potom sebral z plotu provaz a pohodil ho na zem poblíž těla, aby vyvolal dojem, že Clyde vlezl do ohrady s ním; nakonec odnesl krumpáč k hadici, která příhodně ležela venku, umyl ho, vrátil ho zpátky tam, odkud ho vzal a šel…“ Wolfe pokrčil rameny, „prostě někam šel.“

„A co ten býk?“ řekl Waddell. „To tam ten býk jen tak stál, okouněl a čekal, až vrah odejde, a teprve potom si začal pohrávat s tělem, aby si umazal rohy od krve? I venkovský šerif by si toho mohl všimnout, kdyby na býkovi nebyla jediná stopa krve.“

„Těžko říct. Byla tma. Býk ve tmě zaútočit může a nemusí. Já se však domnívám, že vrah, který uměl zacházet s býkem potmě, ještě dřív, než se chopil krumpáče, přistoupil k býkovi, uchytil provaz za nosní kroužek, odvedl ho ke plotu a uvázal ho. Později, než ho odvázal, mu pomazal rohy krví. Anebo, jakmile vrah dokončil své dílo s krumpáčem, odlákal býka k místu činu a tam ho nechal, jelikož věděl, že pach krve přiměje býka, aby se začal pídit po jeho zdroji. Nebo se to mohlo stát tak, že vrah zabil svoji oběť v době, kdy byl býk na druhém konci pastviny, a nesnažil se vykonstruovat důkaz v podobě zakrvavených rohů, jelikož se domníval, že při tom všem rozrušení a váze jiných podstrčených okolností to bude naprosto lhostejné. Měl štěstí, že pan Goodwin náhodou dorazil na místo právě v okamžiku, kdy býk ukájel svoji zvědavost… a smůlu, že jsem tam vůbec přišel já.“

Waddell seděl s našpulenými rty a mračil se. Po chvíli vyhrkl:

„Otisky prstů na násadě krumpáče!“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Na to, aby ho po umytí odnesl, stačil kapesník nebo hrst vytržené trávy. Pochybuji, že vrah byl tak tupý.“

Waddellovy chmury se prohloubily. „Přemýšlím o té vaší teorii s uvázáním býka ke plotu a pomazáním rohů krví. To by znamenalo, i s ohledem na tmu, že vrah by musel býka a všechny úkony spojené s jeho zvládnutím důvěrně znát. Nedomnívám se, že by to mohl dokázat někdo jiný než Monte McMillan… byl to Monteův býk, anebo býval. Třeba máte připraveno vysvětlení, proč by Monte McMillan chtěl zabít Clyda Osgooda?“

„Proboha, ne! Existují ještě minimálně dvě další možnosti. Pan McMillan by třeba byl schopný vraždy, těžko říct, a rozhodně byl odhodlán postarat se o to, aby se býkovi nic nestalo – ale nemíchejte jablka s hruškami. Uvědomte si, že vražda nijak nesouvisela se snahou hlídat býka. Clyde byl omráčen nikoli v ohradě, ale někde jinde.“

„To je vaše domněnka.“

„Je to mé mínění. A svá mínění vyslovuji opatrně, panejednak mě živí, jednak jsou hlavním zdrojem mé sebeúcty.“

Waddell seděl s našpulenými ústy. Zničehonic na něj Osgood zuřivě vyštěkl:

„Tak co s tím uděláte?“

Waddell přikývl a potom odšpulil ústa a zamumlal:

„Samozřejmě.“ Vstal, odkopl dozadu židli, vrazil si ruce do kapes, stál a chvíli upíral skelný zrak na Wolfa, potom udělal krok dozadu a opět se posadil. „Hrom do toho,“ pronesl utrápeně.

„Samozřejmě. Musíme se do toho co nejrychleji a velmi tvrdě pustit. Kristepane, to je nadělení! U Toma Pratta! Clyde Osgood. Váš syn, Frede. A přitom dobře víte, s jakými lidmi tady musím pracovat – například se Samem Lakem – na takovém případu… Budu je muset stáhnout z výstavy… A teď pojedu sám navštívit Pratta…“

Prudce se naklonil dopředu a sáhl po telefonu.

„Vidíte ty vyhlídky?“ řekl Osgood trpce Wolfovi.

Wolfe přikývl a vzdychl. „Je to mimořádně obtížná situace, pane Osgoode.“

„O tom mě nemusíte přesvědčovat, sakra. Možná že mi unikl význam vzhledu býkovy tlamy, ale blbej nejsem. Ten dábel měl rozum, silné nervy a štěstí. Řeknu vám jenom dvě věci. Předně se ještě jednou omlouvám za to, jak jsem se do vás dneska odpoledne pustil. Neměl jsem tušení, že vaše skvělá pověst je zasloužená, jelikož spousta lidí si ji nezasloužila, ale teď už to vím. A taky vám chci říct, že sám vidíte, že to budete muset udělat vy. Budete muset své vyšetřování dokončit.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Ve čtvrtek dopoledne se chystám odjet zpátky do New Yorku. Což je pozítří.“

„Ale proboha, člověče! Vždyť je to vaše zaměstnání, nebo ne? Jaký je v tom rozdíl, jestli pracujete v New Yorku nebo tady?“

„Ten rozdíl je obrovský. V New Yorku mám svůj domov, svou pracovnu, svého kuchaře a prostředí, na které jsem zvyklý…“

„Chcete tím říct…“ Osgood byl na nohou a prskal vzteky. „Chcete tím říct, že máte tu troufalost vymlouvat se na osobní pohodlí a bezvýznamný komfort před člověkem v takové situaci, v jaké jsem já?“

„Mám.“ Wolfe byl naprosto klidný. „Nejsem nijak zodpovědný za situaci, v jaké jste se octl. Pan Goodwin vám to potvrdí: jen velmi nerad opouštím svůj domov a zůstávám dlouho mimo něj. A také byste si o mně asi nemyslel, že jsem rozmazlený, kdybyste viděl a cítil hotelový pokoj, v němž budu muset strávit tuto a zítřejší noc… a bůhví kolik nocí dalších, pokud bych přijal vaši nabídku.“

„Co je na něm špatného?“

„Všechno, co si umíte představit.“

„Tak v něm nezůstávejte. Přestěhujte se do mého domu. Bydlím jen pětadvacet kilometrů za městem a dám vám k dispozici svoje auto, dokud nebude opraveno vaše, a tady váš člověk ho může řídit…“

„Já nevím.“ Ve Wolfově tváři se zračily pochyby. „Je samozřejmé, že pokud práci přijmu, budu okamžitě potřebovat spoustu informací od vás a vaší dcery – a váš dům by se k tomu hodil ideálně…“

Vstal jsem, srazil paty a zasalutoval jsem mu. Vytřeštil na mě oči. Přirozeně věděl, že mu vidím až do žaludku. Machiavelli byl vedle něho prostoduchý pasáček. Ne snad že bych s ním nějak nesouhlasil, jelikož se rýsovala možnost, že slušná postel zbude i na mě, ale byl to také další důkaz, že se mu za žádných okolností nikdy doopravdy nedá věřit.

9

Za volantem stále ještě seděla Nancy, když jsme se zastavili v hotelu pro zavazadla a potom museli vyjet z města přes výstaviště, abychom ještě zkontrolovali orchideje a pokropili je. Shanks tam nebyl, a Wolfe se tedy dohodl s jednou špejlí, která seděla na obrácené bedně u stolku plného jiřin, aby na naše květníčky dohlédla.

Když jsme toho rána jeli do Crowfieldu, ukázala nám Caroline Prattová osgoodovskou farmu, do níž se vjíždělo necelé dva kilometry od sídla Prattových. Byly to žírné pozemky a většina z nich byla viditelně využívána jako pastviny. Mezi nimi byly roztroušeny tři nebo čtyři zalesněné pahorky. Stodoly a další hospodářská stavení byla dobře vidět, avšak obytný dům, který se nacházel slabý kilometr od silnice, byl ukryt mezi stromy, dokud se klikatá soukromá příjezdová cesta nenapřímila na kraji rozlehlého trávníku. Byl to veliký, starý, živelně stavěný bílý dům se staromódním krytým sloupořadím táhnoucím se přes střední část průčelí. Vypadal, jako by v něm kdysi sídlil štáb George Washingtona, pokud se vůbec dostal tak daleko na sever.

Ještě než jsme vstoupili do domu, stali jsme se svědky drobné příhody. Když jsme prošli pod sloupořadím, přišel k nám z druhé strany nějaký člověk, celý jakoby zaprášený a zpocený a utíral si kapesníkem čelo. Pan Bronson měl na sobě jinou košili a kravatu než den předtím a také jiný oblek, avšak neladil s okolním prostředím o nic víc, než když jsem ho viděl poprvé na Prattově terase. Osgood ho pozdravil kývnutím hlavy a potom, jakmile si všiml, že Bronson chce něco říct, zastavil se a řekl: „Dobrý den.“

Bronson došel k nám. Předešlého dne jsem si ho tolik nevšiml, jelikož jsem upíral pozornost jiným směrem, ale teď jsem zaznamenal, že je to asi třicetiletý, vysoký a urostlý muž s širokými, plnými ústy, tupým nosem a bystrýma modrošedýma očima. Ty oči se mi nelíbily, jak si nás rychle změřily. „Doufám, že vám to nebude vadit, pane Osgoode – byl jsem tam,“ řekl uctivě.

„Kde tam?“ zeptal se Osgood.

„U Pratta. Vzal jsem to přes pole. Uvědomil jsem si, že jsem se vás dneska ráno dotkl, když jsem nesouhlasil s vaším názorem na tu… vraždu. Chtěl jsem se tam trochu porozhlédnout. Setkal jsem se s Prattem a tím McMillanem…“

„Co jste tím chtěl dosáhnout?“

„Asi nic. Ještě jednou se omlouvám, že jsem vás urazil. Ale nic jsem ne… byl jsem diskrétní. Zřejmě bych už tady neměl být, měl jsem odjet dneska ráno, ale stou strašnou… když je Clyde mrtvý a já jsem jediný z jeho newyorských přátel tady… přišlo mi…“

„Nevadí,“ řekl Osgood příkře. „Zůstaňte. Už jsem vám to řekl.“

„Já vím, že ano, ale abych byl upřímný… cítím se ze všeho úplně trop… bude-li vám to milejší, ihned odjedu.“

„Promiňte,“ zamumlal Wolfe. „Měl byste raději zůstat, pane Bronsone. Bude to tak lepší. Můžeme vás potřebovat.“

Bystrá očka na něho zamžourala. „Á, když si Nero Wolfe přeje, abych zůstal…“ Zvedl ramena a opět je spustil. „Ale nemusím bydlet tady, můžu jít do nějakého crowfieldského hotelu…“

„Pitomost,“ řekl Osgood a zamračil se na něho. „Zůstanete tady. Byl jste Clydovým hostem, nebo ne? Ale jestli se chcete špacírovat po polích, nemusíte si z té spousty možných směrů vybírat zrovna ten, který vede k Prattům.“

Prudce vykročil a my jsme ho následovali, zatímco Bronson si znovu kapesníkem otřel zpocené čelo.

O chvíli později jsme již seděli ve velkém pokoji s francouzskými okny, obloženém knihami a zařízeném tak, aby skýtal veškeré pohodlí, a svěřili se péči děvčete s knoflíkovitým nosíkem, které Bert odvedle nesahal ani k patě co do způsobů, ovšem zato ji vysoce převyšoval elánem a hbitostí obsluhy. Nancy se vytratila, ale údajně byla k dispozici. Osgood se mračil do své whisky se sodou, Wolfe notnými doušky upíjel pivo, které, soudě podle jeho výrazu, bylo teplé, a já jsem pil obyčejnou vodu.

„Moje vlastní metody jsou jediné, které používám,“ vysvětloval Wolfe nedůtklivě. „Buď se řídím jimi nebo vůbec žádnými. Je možné že pouze vymetám smetí, ale to je můj problém. Faktem zůstává, pane, že včera v noci jste se v přítomnosti pana Goodwina choval k němu a panu Prattovi způsobem, nad kterým zůstává rozum stát. Byl jste vulgární, arogantní a nerozumný. Potřebuji vědět, zda to bylo vinou citového otřesu, který jste prožil, nebo zda to má na svědomí vaše domněnka, že pan Pratt je nějakým způsobem zapleten do smrti vašeho syna, anebo zda se tak k lidem chováte běžně.“

„Byl jsem samozřejmě pod hrozným psychickým tlakem,“ štěkl Osgood. „Asi mám sklony k aroganci, jestli tomu chcete tak říkat. Nerad bych si myslel, že jsem sprostý od přírody, ale před Prattem bych si servítky nebral, kdyby mi náhodou okolnosti nedovolovaly, abych ho ignoroval. Včera v noci jsem se mu vyhnout nemohl. Dejme tomu, že se tak chovám pořád, ať to máme z krku.“

„Proč pociťujete k Prattovi takový odpor a takové opovržení?“

„Hergot, povídám vám, že to s tím nemá co dělat! Je to stará historie. Nemá žádnou souvislost…“

„Nemohla by u Pratta být důvodem ke stejné nenávisti, která by ho přiměla k vraždě?“

„Ne.“ Osgood se netrpělivě ošil a odložil sklenici s whisky.

„Ne.“

„Mohl byste uvést nějaký jiný motiv, který by mohl mít Pratt, aby zabil vašeho syna? Ale hlavně ať zní věrohodně.“

„Věrohodně nevěrohodně – Pratt je mstivý a mazaný a v mládí trpěl záchvaty zuřivosti. Jeho otec pracoval u mého otce jako stájník. Když ho popadne amok, je schopný i vraždit, to ano.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Bohužel. Vražda byla pečlivě připravena a provedena. Je možné že plán byl vypracován s chvatem a improvizovaně, nicméně nepostrádal rozvahu a důkladnost. A mimoto vašeho syna nikdo nepřistihl při tom, že by se snažil býkovi nějak ublížit, na to nezapomínejte. Sám jste to zdůrazňoval, než jsem vám celou situaci vyložil. Co by mohlo rozzuřit Pratta tak, aby zabil vašeho syna, když ho při ničem nekalém nepřistihl?“

„Nevím. Nic mě nenapadá.“

„Jak by se k vašemu synovi ve stejné situaci zachoval Jimmy Pratt?“

„Neznám ho. Nikdy jsem ho neviděl.“

„Opravdu nikdy?“

„Hm… možné to je. Ale neznám ho.“

„A Clyde ho znal?“

„Myslím, že se znali. Seznámili se v New Yorku.“

„Je vám znám nějaký motiv, který mohl mít Jimmy Pratt k vraždě vašeho syna?“

„Ne.“

„Znal se s Caroline Prattovou?“

„Ano. Taky se znali z New Yorku, ale spíš jen tak povrchně.

„Promiňte, šéfe,“ vmísil jsem se. „Mohu vypustit džina z láhve na veřejnosti?“

„Samozřejmě.“ Wolfe po mně loupl okem. „Mluvíme o mrtvém synovi pana Osgooda.“

„Fajn. Clyde a Caroline Prattová už byli zasnoubeni, jenomže pak tomu utrhli drápky.“

„Neříkejte,“ zabručel Wolfe. Osgood se na mě zahleděl a řekl:

„To je absurdní. Kdo vám takovou pitomost namluvil?“

Nevšímal jsem si ho a řekl jsem Wolfovi: „Je to zaručená zpráva. Byli zasnoubeni dost dlouho, jenomže Clyde očividně nechtěl, aby se jeho otec dozvěděl, že uvízl v tenatech ženy z rodu Prattů, která je navrch ještě velká sportovkyně. Potom ovšem Clyde zblejskl něco jiného, skočil po tom a osa Osgood-Prattová dostala mnohonásobnou frakturu. To něco jiného byla Lily Rowanová, ta mladá dáma, která byla se mnou venku včera v noci. Později… to už mluvím o letošním jaru… jejich vztah dostal další ránu a Clyde odpadl. Od té doby se potloukal v New Yorku a snažil se naskočit tam, odkud vypadl. Existuje nepotvrzená domněnka, že sem přijel, jelikož věděl, že tady bude Lily. Zatím jsem neměl možnost se o tom…“

Osgood běsnil. „To je nesnesitelné! Směšné pomluvy! Jestli si takhle představujete…“

„Zeptejte se ho, proč chce Lily Rowanové zakroutit krkem,“ zavrčel jsem na Wolfa.

„Pane Osgoode, prosím vás.“ Wolfe byl vyhecovaný. „Varoval jsem vás, že vyšetřování vraždy bývá svou podstatou dotěrné a neomalené. Jestliže je vám proti srsti, můžeme toho nechat. Pokud se vám zajídá vulgární žargon pana Goodwina, cítím s vámi, ale nic se s tím nedá dělat. Není-li vám milé, že zde odhalil jistá fakta, nic se s tím nedá dělat, ledaže bychom upustili od vyšetřování. Musíme znát všechny skutečnosti. Co víte o zasnoubení svého syna se slečnou Prattovou?“

„Vůbec jsem o něm neslyšel. Nikdy se o něm nezmínil. Ani má dcera nic neřekla, a ta by to určitě věděla – měli se s Clydem rádi a všechno si řekli. Nevěřím tomu.“

„Myslím, že teď už tomu věřit můžete. Můj asistent zachází s fakty opatrně. Co víte o Clydových pletkách se slečnou Rowanovou?“

„O tom… vím.“ Osgood toužil dopřát své hlavě odpočinku, ale zároveň se zdráhal sundat vévodskou korunku. „Chápete, že tohle musí zůstat v naprosté tajnosti.“

„O tom pochybuji. Obávám se, že minimálně sto lidí v New Yorku ví o tom románku víc než vy. Ale co tedy víte vy?“

„Vím, že asi tak před rokem se můj syn do té ženské zbláznil. Chtěl se s ní oženit. Je bohatá, anebo její otec je bohatý. Je posedlá sexem. Nechtěla si ho vzít. A kdyby se za něj provdala, úplně by ho zničila, což ostatně stejně udělala, nebo se o to snažila. Omrzel ji, jenomže ty její drápy v něm byly zaryté tak hluboko, že se jich nedokázal zbavit, a nenechal si říct, aby se zachoval jako chlap. Vůbec nechtěl jezdit domů – zůstával v New Yorku, protože tam byla ona. Prošustroval spoustu mejch peněz, a tak jsem mu přestal vyplácet apanáž, jenomže ani to nepomohlo. Nevím, z čeho ty poslední čtyři měsíce žil, ale mám podezření, že ho podporovala má dcera, i když jsem jí snížil apanáž a zakázal jí to. V květnu jsem zajel do New Yorku a vyhledal jsem tu Rowanovou, ponížil jsem se, ale nebylo to k ničemu. Je to děvka.“

„Myslíte? Děvka si nechává platit. Každopádně… v této chvíli nevidím důvod, proč by ho slečna Rowanová měla zabíjet. Slečna Prattová… to už je pravděpodobnější. Dostala košem a je tělesně zdatná. Ponížení může v ženě doutnat dlouho, třebaže to tak nemusí vypadat. Kdy přijel váš syn z New Yorku?“

„V neděli večer. Moje dcera a její přítel Bronson přijeli s ním.“

„Čekal jste ho?“

„Ano. Volal mi z New Yorku v sobotu večer.“

„Byla už v té době slečna Rowanová u Prattových?“

„To nevím. Nevěděl jsem, že tam je, dokud mi to včera neřekl váš kolega, když jsem v noci přišel k Prattům.“

„Byla tam už, Archie?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nemám páru. U oběda jsem pracoval na jiném případu.“

„Je to ostatně jedno. Stejně jenom vymetám smetí a pochybuji, že to povede k něčemu jinému.“ A opět k Osgoodovi: „Řekl vám váš syn, proč přijel až po takové době?“

„Přijel sem…“ Osgood se zarazil, ale vzápětí pokračoval, „přijel se sem podívat na výstavu.“

„Proč sem přijel doopravdy?“

Osgood na něho chvíli zíral a pak řekl: „Sakra!“

„Já vím, pane Osgoode. Obyčejně nevěšíme prádlo dřív, než je vyprané, jenomže vy jste mě najal, abych ho přepral. Proč za vámi váš syn přijel? Pro peníze?“

„Odkud to víte?“

„Odnikud. Ale lidé potřebují peníze velmi často. A vy jste mu přece přestal vyplácet apanáž. Potřeboval peníze tak vůbec nebo na něco konkrétního?“

„Soudě podle sumy, asi na něco konkrétního. Chtěl deset tisíc dolarů.“

„Ale?“ Wolfovi trochu povyjelo obočí. „A na co?“

„To mi nechtěl říct. Tvrdil, že bude v průšvihu, když ty peníze nesežene.“ Osgood vypadal, jako by ho bolelo v místě, kde ještě před chvílí seděla ta korunka. „To už vám rovnou můžu… utratil spoustu peněz, když se scházel s tou ženskou. Tehdy v květnu jsem zjistil, že se dal na hazard, a to byl taky jeden z důvodů, proč jsem mu přestal posílat peníze. Když mě prosil o těch deset tisíc, podezíral jsem ho, že chce zaplatit nějaký dluh z hazardu, ale popřel to a řekl mi, že jde o něco daleko naléhavějšího. Ale nechtěl mi říct, o co.“

„Dal jste mu je?“

„Ne. Důrazně jsem to odmítl.“

„Naléhal?“

„Velice. Já jsem pak… prostě jsme se pohádali. Ne nijak do krve, ale bylo to hrozně nepříjemné. A teď…,“ Osgood stiskl čelisti a zahleděl se do prázdna. „A teď je mrtvý,“ procedil skrz zaťaté zuby.

„Panebože, kdybych tušil, že ty peníze mají nějakou souvislost…“

„Prosím vás, pane Osgoode. Buďte tak laskav. Dejme se do práce. Dovolte, abych vás upozornil na jistou souhru náhod, které jste si pravděpodobně již všiml: sázka, kterou včera odpoledne uzavřel váš syn s panem Prattem, zněla na deset tisíc dolarů. To je zajímavé. Pan Pratt odmítal uzavřít s vaším synem takzvanou džentlmenskou sázku, pokud se za ni nezaručíte vy. Pokud vím, telefonoval vám, aby vám vysvětlil své potíže, a vy jste se zaručil, že pokud váš syn prohraje, částku uhradíte. Říkám to správně?“

„Ano.“

„Inu…,“ Wolfe se zamračil na své dvě prázdné láhve. „Připadá mi to poněkud nedůsledné… nejprve odmítnete poskytnout synovi deset tisíc, které nutně potřebuje, aby se nedostal do maléru, a potom klidně souhlasíte v telefonu, že se zaručíte za sázku, kterou uzavřel přesně v této výši.“

„Nic klidného na tom nebylo.“

„Měl jste nějaký konkrétní důvod k předpokladu, že váš syn sázku vyhraje?“

„Jak jsem sakra mohl? Vůbec jsem nevěděl, oč se sází.“

„Vy jste nevěděl, že se vsadil, že pan Pratt tento týden Césara neupeče?“

„Ne. Tehdy ne. Řekla mi to teprve až potom má dcera… po Clydově smrti.“

„Pan Pratt vám to v telefonu neřekl?“

„Neměl ani kdy. Jakmile mi došlo, že Clyde je u Toma Pratta a uzavřel s ním sázku a že Pratt má tu drzost žádat, abych se zaručil za svého syna – co si myslíte, že jsem měl udělat? Měl jsem se toho gaunera vyptávat na podrobnosti? Řekl jsem mu, že jakýkoli dluh svého syna, ať za sázku nebo cokoli jiného, i kdyby byl desetkrát větší, vždycky okamžitě vyrovnám, a zavěsil jsem.“

„Neřekl vám váš syn, o jakou sázku se jedná, když se o chvíli později vrátil domů?“

„Ne. Znovu jsme se chytli. Jelikož už jsem vám… zkrátka, klidně vám to tady řeknu všechno. Když Clyde přišel domů, hrozně jsem se rozzuřil a žádal jsem ho… byl jsem vzteky bez sebe a on se tím pádem taky naštval a chtěl odejít. Obvinil jsem ho, že mě zrazuje. Vyčítal jsem mu, že si s Prattem naoko smluvil sázku a přemluvil ho, aby mi zatelefonoval. Že mě tím chtěl donutit, abych ji zaplatil, a Pratt by mu pak ty peníze předal. Clyde potom skutečně odešel. Jak už jsem řekl, teprve později jsem zjistil, čeho se ta sázka týkala a jaké byly její podmínky. Odešel jsem z domu, nasedl do auta a jel jsem na druhou stranu Crowfieldu za jedním svým starým známým. Nechtěl jsem doma ani večeřet. Krom toho byl u nás ten Bronson, Clydův přítel, má dcera a moje manželka… se mnou u jednoho stolu by je určitě přešla chuť. I bez toho bylo u nás dusno. Když jsem se vrátil, někdy po desáté, byla doma pouze moje žena, seděla ve svém pokoji a plakala. Asi půl hodiny nato nám volali od Prattů, byl to ten jeho synovec. Šel jsem k nim. Musel jsem tam jít, abych našel svého syna mrtvého.“

Wolfe seděl, hleděl na něho a po chvíli vzdychl. „To je zlé,“ řekl. „Chci říct, že je zlé, že jste nebyl doma a že jste se pohádal se svým synem. Doufal jsem, že se od vás dozvím, v kolik hodin a za jakých okolností odešel z domu a co třeba řekl o tom, kam a proč jde. To mi říct nemůžete.“

„Ale můžu. Má dcera a Bronson mi říkali…“

„Odpusťte. Jestli dovolíte, raději bych to slyšel od nich. Kolik je hodin, Archie?“

Řekl jsem, že pět deset.

„Děkuji. – Uvědomte si, pane Osgoode, že lovíme v širokém proudu. Tohle je domov vašeho syna, v tomhle okrese ho znají stovky lidí a je možné, že nejméně jeden z nich ho nenáviděl anebo z něho měl takový strach, že si přál jeho smrt – a takřka kdokoli se mohl nepozorovaně dostat na druhou stranu ohrady i přes to, že ji můj asistent hlídal. Byla temná noc. My ovšem rozšíříme své pole působnosti jen tehdy, budeme-li k tomu donuceni; prověřme zatím ty, o nichž víme, že byli přítomni. Mluvili jsme o motivu – nemohl ho mít McMillan?“

„O žádném nevím. Znám se s McMillanem odjakživa, farmaří na severním konci okresu. I kdyby přistihl Clyda při nějaké klukovině s býkem… panebože, McMillan by ho nezavraždil… sám tvrdíte, že…“

„Já vím. Clyde nebyl při ničem takovém přistižen.“ Wolfe vzdychl. „Zdá se, že to by bylo všechno. Pratt, McMillan, synovec, neteř, slečna Rowanová… a pokud jde o motiv, žádný u nikoho z nich nenacházíte. Vzhledem k tomu, že váš dům se nalézá pouhého půldruhého kilometru od Prattovy usedlosti, což můžeme s klidným srdcem nazvat sousedstvím, zřejmě bychom měli do našeho vyšetřování zahrnout také všechny osoby, které byly tady. Co víte o panu Bronsonovi?“

„Neznám ho. Přijel s Clydem a byl mi představen jako jeho přítel.“

„Dávný přítel?“

„To nevím.“

„Nikdy jste ho neviděl, ani o něm neslyšel?“

„Ne.“

„A co lidé, kteří jsou u vás zaměstnáni? Musí jich tady být hodně. Nechoval někdo vůči vašemu synovi zášť?“

„Ne. To je vyloučeno. Nejméně tři roky více méně dohlížel na hospodářství za mě, byl schopný, všichni si ho vážili a měli ho rádi. Kromě…“ Osgood se najednou zarazil a mlčel, jako by fascinován, ústa otevřená. A potom řekl: „Panebože, právě jsem si vzpomněl… ale ne, to je nesmysl…“

„Co je nesmysl?“

„Ále… vzpomněl jsem si na člověka, který tady svého času pracoval. Před dvěma lety jedna z našich nejlepších krav přišla o tele a Clyde ho z té ztráty obvinil a propustil ho. Ten člověk se nás od té doby dost napomlouval, popíral, že to byla jeho vina, a slyšel jsem taky, že nám vyhrožoval. Proč jsem si ale na něj vzpomněl… pracuje teď u Pratta. Pratt ho zaměstnal loni na jaře. Jmenuje se David Smalley.“

„Byl tam včera v noci?“

„Myslím, že ano. Můžete si to zjistit.“

„Jasně, že byl,“ vložil jsem se do rozhovoru. „Pamatujete se přece na Dava, ne? Jak mu nebylo po chuti, že si z toho balvanu děláte čekárnu.“

Wolfe si mě změřil. „Myslíte toho pitomce, který mával puškou a seskočil z plotu?“

„Jo. To byl Dave.“

„Fuj!“ Wolfe si téměř odplivl. „Kdepak, pane Osgoode. Velmi správně jste sám poznamenal, že vrah má mozek, pevné nervy a štěstí. Dave je nevinný.“

„Nadělal spoustu řečí.“

„Díkybohu jsem je nemusel poslouchat.“ Wolfe sebou ve svém velkém pohodlném křesle zavrtěl. „Musíme to zkoušet dál. Ještě než si promluvím s vaší dcerou, rád bych se s vámi podělil o pár postřehů. Především vás musím připravit na to, že oficiální teorie – navzdory tomu, co jsem se snažil dokázat panu Waddellovi – bude takřka s určitostí vycházet z předpokladu, že váš syn skutečně vstoupil do ohrady s úmyslem býkovi ublížit. Vyšetřovatelé se dozvědí, že Clyde se s Prattem vsadil, že neupečou Césara tento týden. Budou tvrdit, že k vyhrání sázky Clydovi stačilo vynutit odložení býčích hodů o pět dní a že se o to mohl pokusit. Budou oslněni oním časovým vymezením tento týden. Je pravda, že v tom, jak byly podmínky sázky stanoveny, se odráží něco velmi podstatného, jenomže toho si nevšimnou.“

„Podstatného? A co tak asi? Vždyť to byla normální pitomost…“

„Ne. Odpusťte, ale pochybuji, že to byla pitomost. Upozorním vás, až budu hotov sázku interpretovat. Dále chci říci, že bez ohledu na to, jakým směrem povede vyšetřování pan Waddell, měli bychom jeho snahám věnovat uctivou pozornost. Pokud vás urazí, neposílejte ho ve své aroganci hned do horoucích pekel, jelikož jím zjištěné skutečnosti se nám mohou hodit. A může jich být hodně. Budeme kupříkladu chtít vědět, co všichni ti lidé v Prattově domě dělali včera večer mezi devátou a půl jedenáctou. Já to nevím, protože jsem v devět hodin zatoužil po samotě a odebral jsem se do svého pokoje číst. Budeme chtít znát názor lékaře na pravděpodobný okamžik smrti vašeho syna. Domnívám se, že k ní došlo nejvýš patnáct minut předtím, než na místo činu dorazil pan Goodwin, avšak lékař nám i tak může pomoci. Budeme chtít vědět, zda mé závěry potvrzují takové detaily, jako je nález krvavých stop v trávě u zahradní hadice, na násadě krumpáče a tak podobně. Rád bych také zopakoval otázku, které jste se před chvílí vyhnul. Proč nenávidíte pana Pratta?“

„Nevyhnul jsem se jí. Pouze jsem řekl, že to s celým případem nesouvisí.“

„Přesto mi na ni odpovězte. Jistě, jsem neomalený, ale musím zjistit, jestli mám pro tuto vlastnost alespoň dobré důvody.“

Osgood pokrčil rameny. „Není to žádné tajemství. V půlce našeho státu to ví kdekdo. Necítím k němu nenávist, jen opovržení. Jak jsem vám říkal, jeho otec pracoval u mého otce jako stájník. Když byl Tom malý, choval se jako utržený z řetězu, byl agresivní, ale taky ctižádostivý, jestli se tomu tak dá říkat. Dvořil se jedné mladici v sousedství a tak dlouho ji přesvědčoval, až souhlasila, že se za něho provdá. Když jsem se vrátil ze studií, padli jsme si do oka a vzali jsme se. Tom odešel do New Yorku a nikdy se tady už neobjevil. Zřejmě v sobě po celou tu dobu choval pocit příkoří, protože asi před osmi lety začal kalit vodu. Vydělal spoustu peněz a část jich v tandemu se svou vynalézavostí použil na vymejšlení plánů, které mě měly žrát a poškozovat. Před dvěma lety si pak koupil hned vedle mě velký pozemek a postavil si na něm dům, což celou situaci jenom zhoršilo.“

„Pokusil jste se o odvetu?“

„Kdybych se o ni někdy pokusil, musel bych vzít do ruky bič. Nevšímám si ho.“

„Bič není zrovna demokratickou zbraní. Včera odpoledne váš syn obvinil Pratta, že připravuje ty býčí hody jenom proto, aby vás urazil. Zdálo se, že jeho nápad vycházel z předpokladu, že Pratt vás pokoří a zesměšní, když nechá býka, který je lepší než nejlepší z vašich býků, upéct a sníst. Připadalo mi to přitažené za vlasy. Pan Pratt tvrdil, že hody mají posloužit coby reklama jeho podniku.“

„To je mi ukradený. Jaký je v tom rozdíl?“

„Žádný, řekl bych. Skutečností však zůstává, že býk je ústřední postavou naší hádanky, a bylo by chybou pouštět ho ze zřetele. Což ovšem platí i pro pana Pratta. Vy tedy nepřipouštíte možnost, že hlodavý pocit křivdy jej mohl dohnat až k vraždě?“

„Ne. To si vážně neumím představit. Takový blázen není… alespoň si to myslím.“

„Tak dobře.“ Wolfe vzdychl. „Poslal byste laskavě pro svoji dceru?“

Osgood se zamračil. „Je u své matky. Trváte na tom, že s ní musíte mluvit? Vím, že se o vás tvrdí, že jste schopný, ale mně připadá, že ti, kterých byste se měl na něco vyptávat, jsou u Pratta, a ne tady.“

„Najímáte si mé schopnosti, pane. Na řadě je teď vaše dcera. U Pratta je pan Waddell, který tam z hlediska své pravomoci patří.“ Wolfe mu pokynul prstem. „Buďte tak laskav.“

Osgood vstal, šel ke stolu zmáčknout knoflík, potom se vrátil a třemi hlty vyprázdnil svou sklenku s whiskou, která v té chvíli už musela být teplá jako Wolfovo pivo. Objevila se ta holčina s tupým nosíkem a byla požádána, aby zavolala slečnu Osgoodovou. Osgood se opět posadil a řekl:

„Nechápu, co tím sledujete, Wolfe. Jestli si myslíte, že mým výslechem jste vyloučil všechny, kdo byli u Pratta…“

„To v žádném případě, nikoho jsem nevyloučil.“ Ve Wolfově hlasu se ozval mírně podrážděný tón a já jsem z něho pochopil, že je na mně, abych u Tuponosky zařídil přísun dalšího a studenějšího piva. „Vylučovací metoda jako taková je volovina. Nevina je negativní a nedá se nikdy prokázat, prokázat lze jedině vinu. Jediný způsob, jakým mohu s naprostou jistotou vyloučit jedince z podezření, že spáchal vraždu, je najít skutečného vraha. Nemohu očekávat, že budete chápat, co tím vším sleduju, protože kdybyste to dokázal, mohl byste ten případ vyřešit sám. Dovolte, abych vyslovil domněnku, na které si můžete vyzkoušet své schopnosti: například – je slečna Rowanová spolupachatelkou? Připojila se včera v noci k panu Goodwinovi a seděla s ním hodinu na stupátku mého auta, s kterým on najel do stromu, jenom proto, aby odvedla jeho pozornost od páchaného zločinu? Anebo jestli byste se chtěl raději zamyslet nad jiným problémem…“

S úšklebkem se zarazil a chystal se vstát. Taky jsem se zvedl a Osgood vykročil na druhou stranu ke dveřím, které se otevřely, a dovnitř vstoupila jeho dcera, provázená starší ženou v tmavě modrých šatech a s vlasy vyčesanými do vysoké homole. Osgood se pokusil tu starší ženu zadržet a hlasitě se proti její přítomnosti ohrazoval, ale ona si ho nevšímala a kráčela k nám. Podvolil se natolik, že nás představil:

„Tohle je pan Nero Wolfe, Marcie. Jeho asistent, pan Goodwin. Moje žena. A teď, drahá, bud tak laskavá, protože nemá smysl, abys…“

Zatímco se ji stále ještě snažil vypudit, ve vší zdvořilosti jsem si ji prohlédl. Farmářova krásná dcera, která podle jednoho filozofického směru měla na svědomi nešťastný nápad Toma Pratta nadělat bifteky z Hickoryho Césara Grindona, podle mého neztratila nic ze svého půvabu; těžko to odhaduju u žen, kterým je okolo padesáti, jelikož mívám ve zvyku soustřeďovat se na detaily, od nichž nelze očekávat dlouhou životnost. Každopádně s těma očima zarudlýma a opuchlýma od pláče a pletí posetou skvrnami se to nedalo spravedlivě posoudit.

„Ne, Frede, vážně, nebudu se do ničeho plést,“ řekla svému manželovi. „Nancy mi řekla, jak ses rozhodl. Myslím, že máš pravdu… vždycky máš pravdu… nemusíš se na mě tak dívat… je správné, že chceš zjistit, jak se to doopravdy stalo, ale ani já nechci jen tak nečinně přihlížet… víš, Clyde vždycky říkával, že ani koláč nemá tu správnou chuť, když u trouby nestojím já…,“ spodní ret se jí roztřásl, „… a jestli se o tom bude mluvit s Nancy, chci být tady…“

„Vzpamatuj se, Marcie, nemá to žádný smysl.“ Osgood ji vzal za paži. „A teď prosím tě…“

„Dovolíte?“ Wolfe se mračil a jeho hlas měl říz. „Nezůstanete tady ani vy, ani vaše manželka. Přeji si promluvit s vaší dcerou sám. – Krucinál, pane, pracuji a ke všemu pro vás.Mohu s vaším smutkem soucítit, jak chci, ale nemohu si dovolit, aby mi překážel v práci – a to v práci, kterou si přejete dokončit.“

Osgood se na něho nejprve zahleděl, ale potom řekl své ženě:

„Pojď, Marcie.“

Třemi kroky jsem je dohonil a zastavil jsem ho: „Promiňte. Bylo by ke všeobecnému prospěchu, kdyby dostal ještě nějaké pivo, dejme tomu tři láhve, ale ať je studenější.“

10

Nancy, sedící v křesle, které uvolnil Osgood, se tvářila daleko neústupněji, než to situace napohled vyžadovala, uvážíme-li, že Wolfovým klientem byl její otec. Člověk by si pomyslel, že se octla tváří v tvář nepřátelské vozbě. Jistě, chvíli předtím někdo zabil jejího bratra, takže se nedalo očekávat, že bude zářit radostnou dychtivostí, jenomže její zaťatost, jak tam tak seděla, působila nejen nervózním, ale přímo nepřátelským dojmem, a její rty, které mi ještě před čtyřiadvaceti hodinami připadaly vášnivě rozechvělé, se protáhly do tenké, přísné a bezbarvé přímky.

Wolfe se pohodlně opřel a zadíval se na ni přivřenýma očima.

„Budeme se snažit, abychom to měli co nejdřív za sebou, slečno Osgoodová,“ řekl úlisně. „Napadlo mě, že bychom mohli dosáhnout našeho cíle o něco dřív, když tady vaši rodiče nebudou.“

Přikývla a mlčela.

„Musíme dát dohromady pokud možno každý pohyb vašeho bratra včera odpoledne, a to od okamžiku, kdy odešel z terasy pana Pratta,“ pokračoval Wolfe. „Jeli jste s panem Bronsonem a s vaším bratrem v jednom autě?“

„Ano,“ řekla hlubokým a pevným hlasem.

„Popište mi stručně, co jste dělali od chvíle, kdy jste odešli z terasy.“

„Přešli jsme přes trávník zpátky k vozu, nastoupili jsme a přijeli – ne, Clyde znovu vystoupil, protože ho zavolal pan McMillan, že s ním chce mluvit. Clyde šel k němu, chvilku spolu mluvili a pak se Clyde vrátil a jeli jsme domů.“

„Slyšela jste, o čem se spolu bavili?“

„Ne.“

„Byla to ostrá výměna názorů?“

„Neměla jsem ten dojem.“

Wolfe přikývl. „Pan McMillan odešel z terasy s prohlášením, že domluví vašemu bratrovi, aby neprovedl nějakou ztřeštěnost. Takže to udělal v klidu.“

„Jen spolu chvilku mluvili, víc nic.“

„Dobře. Vrátili jste se tedy domů a Clyde si šel promluvit s vaším otcem.“

„Fakticky?“

„Buďte tak laskavá, slečno Osgoodová.“ Wolfe jí zahrozil prstem. „Přílišný takt nás jenom zdrží. Váš otec nám popsal ten… nepříjemný výstup, který měl se svým synem. Došlo k němu bezprostředně po vašem návratu domů?“

„Ano. Táta na nás čekal na schodech verandy.“

„Rozlícený telefonním rozhovorem s panem Prattem. Byla jste u té hádky?“

„Ne. Odešli do knihovny… do tohohle pokoje. Já jsem se šla nahoru umýt… byli jsme v Crowfieldu skoro celý den.“

„Kdy jste uviděla svého bratra znovu?“

„U večeře.“

„Kdo všechno seděl u stolu?“

„Matka, já, pan Bronson a Clyde. Táta někam odešel.“

„Kdy večeře skončila?“

„Chvilku po osmé. Tady na venkově se jí brzo a navíc jsme tentokrát jídlo rychle zhltli, protože nikdo neměl nějak náladu. Máti byla rozzlobená… Táta jí totiž řekl o té sázce, kterou Clyde uzavřel s Monte Chris… s panem Prattem, a Clyde byl otráve…“

„Vy jste říkali panu Prattovi Monte Christo?“

„Přeřekla jsem se.“

„Samozřejmě. Buďte klidná, nic jste nevyzradila, váš otec mi řekl o zahořklosti pana Pratta. Říkali jste mu Monte Christo?“

„Ano, já s Clydem jsme mu tak říkali a…“ Roztřásl se jí ret, ale ovládla se. „Mysleli jsme si, že je to legrace, když jsme ji vymysleli.“

„Možná že byla. Ano. A teď mi, prosím, řekněte, co jste dělala po večeři.“

„Šla jsem s matkou do jejího pokoje, chvilku jsme si povídaly a pak jsem odešla do svého pokoje. Později jsem sešla dolů, sedla jsem si na verandu a poslouchala cikády. Tam jsem byla, když se táta vrátil domů.“

„A Clyde?“

„To nevím. Potom, co jsem po večeři odešla s matkou do jejího pokoje, jsem ho už neviděla.“

Lhaní jí moc dobře nešlo; neuměla se při něm dost dobře uvolnit. Wolfe mě naučil, že jednou z nejdůležitějších podmínek úspěšného lhaní jsou uvolněné hlasivky a hrdelní svalstvo – jinak jste nuceni vyvinout větší tlak, abyste lež protlačili hrdlem, a v důsledku toho mluvíte rychleji a hlasitěji a do tváře se vám nahrne krev. Nancy Osgoodovou prozradily všechny tyto příznaky. Loupl jsem očima po Wolfovi, ale on pouze zamumlal otázku:

„Takže nevíte, kdy váš bratr odešel z domu? Kdy odešel odsud a šel k Prattovým?“

„Ne.“ Trochu se ošila a pak ještě jednou řekla: „Ne.“

Vyrušilo nás zaklepání na dveře. Šel jsem otevřít a vzal jsem od Tuponosky podnos s třemi láhvemi piva – jednu jsem osahal, schválil jsem teplotu a odnesl jsem je Wolfovi. Hned si jednu otevřel, začal si nalévat a zeptal se Nancy, jestli nechce taky, což s díky odmítla. Wolfe se napil, položil prázdnou sklenici na stůl a otřel si ústa kapesníkem.

„Slečno Osgoodová,“ řekl a v jeho hlase zazněl nový tón. „Mám k vám ještě několik otázek, ale ta následující je pravděpodobně ze všech nejpodstatnější. Kdy vám váš bratr řekl, co ho vede k jistotě, že vyhraje sázku s panem Prattem?“

Na okamžik se na něj zahleděla a pak řekla: „Vůbec nic mi neřekl. Proč si myslíte, že mi to řekl?“ Měl jsem pocit, že mluví pravdu.

„Připadá mi to pravděpodobné. Váš otec tvrdí, že vy dva s bratrem jste si byli hodně blízcí.“

„To ano.“

„A přitom vám neřekl o té sázce?“

„Nemusel mi říkat, že ji uzavřel, byla jsem u toho, když se vsadil. Neřekl mi, proč si myslí, že ji vyhraje.“

„O čem jste mluvili, když jste se včera vraceli od Pratta?“

„Nevím. O ničem zvláštním.“

„To je pozoruhodné. Nikdo se nezmínil o bizarní sázce, která byla právě uzavřena?“

„Ne. Pan Bronson byl… každopádně cesta od Prattů k nám trvá jen pár minut.“

„Pan Bronson byl co?“

„Nic. Jel s náma, nic víc.“

„Byl dávným přítelem vašeho bratra?“

„Nebyl, ne. Zas tak dlouho se neznali.“

„Ale přátelili se, předpokládám, když jste ho sem s bratrem pozvali?“

„Ano,“ odsekla. Příšerná ženská.

„Je také vaším přítelem?“

„Ne.“ Zvýšila trochu hlas. „Proč se mě vyptáváte na pana Bronsona?“

„Mé drahé dítě.“ Wolfe stiskl rty. „Probohasvatého, s tímhle mě netrapte. Jsem najatým nástrojem pomsty… najal si mě váš otec. V dnešní době nosí Erinye kalhoty a sako, pije pivo a pracuje za honorář, avšak její poslání se nezměnilo. Pokud ho bude chtít splnit, musí být nemilosrdná. Zjistím, kdo zabil vašeho bratra. Součástí mé strategie je zjištění všech dostupných skutečností. Mám v úmyslu posvítit si na pana Bronsona stejně tak jako na každého jiného, kdo měl tu smůlu, že se nacházel v blízkosti místa činu. Co například taková slečna Prattová? Schvalovala jste bratrovo zasnoubení se slečnou Caroline Prattovou?“

Užasle na něj zírala, otevřela ústa a zase je zavřela.

Wolfe se na ni díval a vrtěl hlavou. „Nemyslete si, že jsem tak lstivý, že vás chci vyvést z rovnováhy a zahnat do rohu. Myslím, že to není nutné, jelikož už teď vím, jak jste zranitelná. Jen tak pro ilustraci vám položím několik otázek, na něž od vás budu čekat odpověď: Proč, jestliže chováte k panu Bronsonovi odpor, souhlasíte s tím, aby nadále zůstával ve vašem domě jako host? Vím, že se vám hnusí, protože když se vás včera na terase u Prattů nechtěně dotkl, odtáhla jste se, jako by se o vaše šaty otřela ropucha. Proč byste byla raději, aby smrt vašeho bratra setrvala pod rouškou tajemství a vina zůstala na býkovi? Vím, že byste to uvítala, všiml jsem si, jak jste si dnes odpoledne vydechla úlevou, když mě nezdvořilost vašeho otce takřka přiměla k odchodu. Proč jste mi řekla, že jste svého bratra včera po večeři už neviděla? Věděl jsem, že lžete, protože jsem vás poslouchal a díval jsem se na vás, když jste mi to říkala. Chápete, jak jste se odhalila?“

Nancy vstala z křesla a přímka jejích rtů byla ještě tenčí než dosud. Udělala krok a řekla: „Jdu za otcem… zeptám se ho, jestli chce…“

„Nesmysl,“ štěkl Wolfe. „Sedněte si, prosím vás. Proč si myslíte, že jsem tady vašeho otce nechtěl? Mám pro něj poslat? Chce zjistit, kdo zavraždil jeho syna, a pro tuto chvíli se tomu všechno ostatní musí podřídit, důstojnost a duševní klid jeho dcery nevyjímaje. A duševního klidu rozhodně nedosáhnete tím, že budete věci zastírat. Musíte na otázky uspokojivě a beze zbytku odpovědět a nejsnadnější způsob je ten, že to uděláte tady a teď přede mnou.“

„To nemůžete udělat.“ Vzrušeně mávla rukou. Brada se jí rozechvěla, ale ustálila ji. „Opravdu ne. Něco takového prostě udělat nemůžete.“ Byla to kráska, která se octla v nouzi, pokud jsem vůbec kdy něco takového viděl, a kdyby ten chlap, který ji týral, byl kdokoli jiný, byl bych mu jednu fláknul a přehodil si ji přes sedlo.

„Už chápete?“ řekl jí Wolfe netrpělivě. „Posaďte se. Krucinál, to chcete, abychom se tu všichni včetně vašeho otce pohádali a abychom na vás oba řvali? Budete mi muset na ty otázky odpovědět, protože my vaše odpovědi potřebujeme, ať už se ukáže, že jsou užitečné, nebo ne. Stejně je nemůžete navěky zatajovat. Uvažme například vaši antipatii k panu Bronsonovi. Mohu teď zvednout telefon, zavolat do New Yorku jistému Saulu Panzerovi, schopnému a pracovitému muži, a říci mu, že chci veškeré dostupné informace o Bronsonovi, o vás a vašem bratrovi. Alespoň vidíte, jak nemoudré by bylo nutit nás do takového plýtvání časem a penězi. Co mi řeknete o panu Bronsonovi? Kdo to vůbec je?“

„Kdybych vám řekla, co vím o Bronsonovi…“ Odmlčela se, aby ovládla hlas. „Já nemůžu. Slíbila jsem Clydovi, že nikomu nic neřeknu.“

„Clyde je mrtvý. No tak, slečno Osgoodová. Dozvíme se to tak jako tak, ujišťuji vás, že ano. A vy to víte.“

„Asi… ano.“ Náhle si sedla, zabořila obličej do dlaní a celá jako by ztuhla. A pak se ozval její tlumený hlas: „Clyde! Clyde!“

„Tak mluvte,“ řekl Wolfe břitce. „Kdo je Bronson?“ Zvolna odkryla obličej a zvedla hlavu. „Je to hochštapler.“

„Profesionál? V jaké branži?“

„Nevím. Neznám ho. Seznámila jsem se s ním teprve před pár dny. Vím jenom, co Clyde…“

Zarazila se a upřeně hleděla Wolfovi do tváře, jako by doufala, že se něco stane a on se někam propadne, jenomže dobře věděla, že je to marné. „Tak dobře,“ řekla. „Myslela jsem si, že mám dost kuráže a síly, ale zřejmě jsem se přecenila. K čemu to bude dobré? Čemu prospěje, jestliže vy nebo táta nebo někdo jiný zjistíte, že ho zabil Bronson?“

„A vy to víte?“

„Ano.“

„Bronson zabil vašeho bratra?“

„Ano.“

„Vida. A byla jste u toho?“

„Ne.“

„Jaký k tomu měl důvod?“

„Nevim. Rozhodně to nemohlo být pro ty peníze, protože Clyde žádné neměl.“

Wolfe se pohodlně opřel a zhluboka vzdychl. „No jo,“ zamumlal. „Domnívám se, že si v tom musíme udělat jasno. O jaké peníze by panu Bronsonovi bývalo šlo a proč?“

„O peníze, které mu Clyde dlužil.“

„Předpokládám, že šlo o částku deset tisíc dolarů. Jen se mě, prosím vás, neptejte, jak to vím. A Bronson trval na zaplacení?“

„Ano. Proto sem vlastně přijel. A proto sem taky přijel Clyde, aby se pokusil dostat ty peníze z otce. Měl zaplatit do konce týdne, jinak…“ Odmlčela se, natáhla před sebe ruku a nechala ji opět klesnout. „Prosím vás,“ zaprosila. „Prosím vás! To je to, co jsem slíbila Clydovi, že neprozradím.“

„Slib zemřel s ním,“ řekl jí Wolfe. „Věřte mi, slečno Osgoodová, kdybyste nebyla rozrušena otřesem a žalem z jeho smrti, neměla byste ve svých zásadách takový zmatek. Clyde si od Bronsona půjčil peníze?“

„Ne. Šlo o peníze, které mu Bronson vyplatil.“

„Za co mu zaplatil?“

Vytáhl to z ní, trpělivě a po kouscích. Jádro celého příběhu bylo stručné a ne moc apetýtlich. Clyde prošustroval všechny své peníze za Lily Rowanovou a pokračoval v rozhazování dalších částek, které vymámil ze svého otce, vyškemral od sestry, po vypůjčoval od přátel. Potom zkusil štěstí v nejrůznějších hazardních hrách od skořápek po ruletu a příliš pozdě přišel na to, že hodiny štěstí se opožďují. V době, když už se v tom máchal až po uši, nechal ho jistý Howard Bronson přičichnout k velkému balíku peněz a zároveň vyslovil přání být představen jistým společenským kruhům, včetně dvou nejvybranějších newyorských bridžových klubů. Clyde, vybaven svým rodinným zázemím, měl přístup takřka všude od akvária výše. Ovšem Clyde potřeboval prachy nikoli někdy zítra, ale hned, a Bronson mu je dal. Clyde vyrovnal pár dluhů a zbytek do rána svým oblíbeným způsobem rozfofroval. Podle celoživotního zvyku se svěřil své sestře a její zděšení, k němuž se přidružilo jeho vlastní opožděné poznání, mu otevřelo oči – uvědomil si, že ve svém zoufalství na sebe vzal závazek, který nemůže žádný Osgood splnit. V tomto smyslu informoval Bronsona, jemuž vyslovil politování a slib, že při nejbližší příležitosti těch deset táců vrátí. Jenomže z Bronsona se vyklubal pěkný mizera. Chtěl, aby Clyde splnil to, co slíbil, anebo ihned vrátil peníze. Celou patálii komplikovala skutečnost, že Clyde neuváženě podepsal stvrzenku na přijaté peníze, na níž bylo zevrubně uvedeno, čeho se za ně má Bronsonovi dostat. Bronson vyhrožoval, že stvrzenku ukáže všem rodinným přátelům. Lítal v tom pěkně. Když už Clyde vyčerpal všechny možnosti a rozhodl se zajet do Crowfieldu a požádat o pomoc svého otce, Bronsonova nedůvěra k němu nabyla takových rozměrů, že trval na tom, že pojede s ním, a nedal se od svého záměru odradit; Nancy jela s nimi, aby pomohla obměkčit otce. Jenomže otec byl neoblomný a v pondělí to začalo vypadat, že Clyde, aby peníze získal, se bude muset ke všemu přiznat, což byla nejméně přijatelná alternativa, když vtom se na něho na Prattově terase opět usmálo štěstí a Clyde uzavřel sázku.

Wolfe z ní tohle všechno dostal s pomocí velké dávky trpělivosti, dozvěděl se i nejrůznější podrobnosti a data, ale potom – když dopil druhou láhev piva – si uvědomil, že i když všechno svědčí o tom, že Bronson je člověk pochybných pohnutek, nezdá se, že by mezi ně patřila pohnutka k vraždě.

„Vím to,“ řekla Nancy. „Říkala jsem vám, že to nemohl udělat kvůli penězům, protože Clyde je neměl, a kdyby je měl, tak by mu je dal.“

„A přesto tvrdíte, že ho zabil?“

„Ano.“

„Proč?“

„Protože jsem ho viděla, jak jde za Clydem k Prattovým.“

„Opravdu? Včera v noci?“

„Ano.“

„Povězte mi o tom.“

Pytel byl natržený a většina zrníček se vytrousila. Zbytek vysypala: „Bylo asi tak devět, možná krapet později. Když jsem odešla z matčina pokoje, sešla jsem dolů a hledala jsem Clyda, protože jsem se ho chtěla zeptat, proč se sázel s Prattem. Bála jsem se, aby neprovedl nějakou hloupost. Našla jsem ho venku u tenisového kurtu, mluvil tam s Bronsonem a oba zmlkli, když mě slyšeli přicházet. Řekla jsem Clydovi, že se ho chci na něco zeptat, a on se mnou poodešel stranou, ale nechtěl mi nic říct. Řekla jsem mu, že ty peníze určitě nějak seženeme s matčinou pomocí, a připomněla jsem mu, jak mi přísahal, že se přestane chovat jako blbec, a že jestli ještě provede nějakou pitomost, tak se může nadobro odepsat. V tomhle smyslu jsem mu domlouvala. Tvrdil, že tentokrát se mýlím a on že má pravdu. Prý žádnou pitomost neprovádí a že začal nový život, je rozumný, uvažuje prakticky a že bych mu dala za pravdu, kdybych věděla, jakou hru rozehrál, jenomže mi o ní zatím nemůže nic říct. Naléhala jsem, ale byl vždycky tvrdohlavější než já.“

„Nemáte tušení, co měl za lubem?“

Nancy zavrtěla hlavou. „Ani nejmenší. Říkal něco o tom, že do pečení býka se míchat nebudem.“

„Vzpomněla byste si přesně, jakými slovy to řekl?“

„Víš,‘ řekl mi, ‚nikomu neublížím, ani Monte Christovi ne, ledaže na něm vyhraju peníze. Dopřeju mu i tu zatracenou hovězí pečeni a on nic nepozná, dokud žranice neskončí, jestli se mi to podaří navlíknout tak, jak si myslím.‘ Tak nějak to řekl.“

„Jinak se o hodech, býkovi nebo o komkoli jiném u Prattových nezmínil?“

„Ne, nezmínil.“

„Nechala jste ho venku?“

„Tehdy ano. Vrátila jsem se do domu, vyběhla jsem do svého pokoje a převlékla jsem se do tmavého svetru a sukně. Potom jsem šla dolů a vyšla jsem ven západním křídlem domu, protože přední veranda byla osvětlená a já nechtěla, aby mě někdo viděl. Nevěděla jsem, jestli má Clyde v úmyslu někam jít nebo něco dělat, ale chtěla jsem to zjistit. Nemohla jsem ho najít. Mimo dosah světel verandy byla hrozná tma, ale stejně jsem obešla dům, prohledala jsem bezprostřední okolí a dokonce jsem i poslouchala, jestli ho někde nezaslechnu, ale jako by se po něm země slehla. Auta byla v garáži a mimoto bych bývala uslyšela, kdyby si vzal náš vůz nebo některou z dodávek. Napadlo mě, že jestli se k něčemu chystá, může to být jedině u Prattových, a tak jsem se rozhodla, že to zkusím u nich. Šla jsem kolem psince a hájku a brankou jsem vyšla na louku, jelikož tam tudy je to nejkratší, a přes další pole až tam, kde končí větrolam z řady borovic…“

„To všechno v té tmě?“ zeptal se Wolfe.

„Samozřejmě. Znám tu každý kámen, vždyť jsem se tady narodila. Najdu cestu po tmě jako za světla. Byla jsem asi v půlce větrolamu, když vtom v dálce přede mnou zablikala baterka. Přestala jsem dbát na opatrnost a rozběhla jsem se k němu, protože jsem chtěla zjistit, jestli je to Clyde, ale šlápla jsem do nějakého výmolu, zakopla jsem a natropila hodně hluku. Světlo se obrátilo proti mně, ozval se Clydův hlas a já pochopila, že už nemá význam se skrývat, a tak jsem mu odpověděla. Vrátil se ke mně a byl s ním Bronson, který měl v ruce skoro dvoumetrový klacek. Clyde zuřil. Žádala jsem ho, aby mi řekl, co chce udělat, ale to ho rozzuřilo ještě víc. Řekl mi… ale vždyť je to jedno, co mi řekl. Musela jsem mu slíbit, že se vrátím domů a půjdu spát.“

„A opět neprozradil, co má za lubem.“

„Ne. Nechtěl mi nic říct. Vrátila jsem se domů, jak jsem slíbila. Že jsem se vracela! Kdybych ho neposlechla…“

„Pochybuji, že by se tím něco změnilo. Tohle si vyčítat nemusíte, slečno Osgoodová, máte i beztoho trápení až až. Ještě jste mi ale neřekla, proč si myslíte, že pan Bronson zabil vašeho bratra.“

„No proč… protože tam byl. Odešel kPrattovým s ním. Takový chlap je schopný všeho.“

„Nesmysl. Včera jste vůbec nespala. Nejste schopna ani základní logické úvahy. Víte, kdy se sem Bronson vrátil?“

„Ne. Byla jsem na verandě, než přišel táta.“

„V tom případě mám pro vás práci. Nebude na škodu, když se něčím zabavíte. Zjistěte u služebnictva, jestli ho někdo viděl, když se vracel domů, a přijďte mi to říct. Může nám to ušetřit trochu času.“ Wolfe na okamžik našpulil rty. „Domníval bych se, že pan Bronson bude trochu znervóznělý z toho, že jste ho včera v noci přistihla u Prattových. Máte tušení, jak to, že je naprosto klidný?“

„Ano, mám. Mluvil se mnou dneska ráno. Říkal, že se s Clydem rozešli na konci větrolamu, tam, kde je plot, který tvoří hranici našich pozemků, a že se vrátil zpátky sem, posadil se u tenisového kurtu a kouřil. Prý se můj otec mýlí, jestli věří tomu, že Clyda zabil býk, a že ostatní téhle domněnce podlehnou taky. Ukázal mi stvrzenku, kterou mu Clyde podepsal, a řekl mi, že si zřejmě nebudu přát, aby Clydovu památku očernilo něco takového, a taky že je mi ochotný poskytnout příležitost, abych mu ty peníze vrátila dřív, než s tím půjde za otcem, ovšem za předpokladu, že ho ušetřím nepříjemnosti spojené s vypovídáním o včerejší noci a zapomenu, že jsem ho viděla s Clydem.“

„A i když vás další vývoj událostí dovedl k názoru, že Bronson je vrahem, rozhodla jste se o všem pomlčet, abyste neposkvrnila bratrovu památku.“

„Ano. A mrzí mě, že jsem svému předsevzetí nedostála.“ Naklonila se k Wolfovi a na tvářích jí vykvetlo vzrušené odhodlání.

„Vytáhl jste to ze mě,“ řekla. „Jenomže Clydovi záleželo nejvíc na tom, aby se o tom nedozvěděl táta. Musí se to dozvědět? A proč? K čemu to bude dobré?“

Wolfe se zašklebil. „Můžete Bronsonovi zaplatit těch deset tisíc?“

„Ne teď. Ale už od rána, kdy se mnou Bronson mluvil, se snažím vymyslet nějaký způsob, jak bych mu je vrátila… a copak Clyde tu sázku s Prattem nevyhrál? Je jasné, že z býčích hodů sešlo, nebo ne? Nebude nám ty peníze dlužit?“

„Milé dítě.“ Wolfe otevřel oči a zahleděl se na ni. „To je ale pozoruhodná úvaha. Úžasná! Zaslouží si, aby přinesla ovoce, a tak se musíme podívat, co se dá dělat. Podcenil jsem vás, za což se vám omlouvám. Také si myslím, že si zasloužíte, abych vám vyhověl. Je-li to uskutečnitelné, a to by mělo, slibu vašemu bratrovi byste měla dostát. Váš otec mě pověřil jistým úkolem, totiž abych vypátral vraha jeho syna, a já se domnívám, že se to dá zvládnout, aniž prozradíme cokoli o Clydově smlouvě s Bronsonem. Vyinkasovat peníze od Pratta a zaplatit jimi Bronsonovi je fantastický nápad. Líbí se mi. Tím, že vyhrál poslední sázku, ospravedlnil váš bratr – v rámci svých možností – všechny své předchozí oběti v omšelém chrámu štěstí. Je velkolepé a chytré… a taky skvělé a pozoruhodné, že jste si uvědomila nutnost dokončit ono gesto místo něho… Ujišťuji vás, že udělám všechno, co bude v mých silách…“

Nedokončil větu a pohlédl na mě, jelikož se ozvalo zaklepání na dveře. Zvedl jsem se z křesla a vykročil jsem ke dveřím, jenomže ty se otevřely dřív, než jsem k nim došel, a do pokoje vstoupili dva muži. Zastavil jsem se a trochu jsem vyvalil oči, když jsem viděl, že je to sám Tom Pratt a McMillan. Za nimi, ve snaze je dohonit, chvátala nějaká žena středního věku v černých šatech. Tvářila se rozhorleně a volala na ně cosi o tom, že tady pan Osgood není, že na něho mají počkat v hale.

Pak se začalo odehrávat několik věcí najednou a páté přes deváté. Koutkem oka jsem u jednoho z vysokých oken zahlédl Howarda Bronsona, jak nahlíží dovnitř, a viděl jsem, že Wolfe si ho všiml také. Ve stejném okamžiku se na chodbě ozvaly rázné kroky a vzápětí mezi námi stanul Frederick Osgood s nasupeným výrazem, který dal flek všem jeho předchozím podmračeným pohledům dohromady. Zamířil ho na Pratta, neohlížeje se na podružnosti. Výhružně a vztekle se zastavil asi metr před ním, tvrdě se mu zahleděl do očí a promluvil jak rozhněvaný aristokrat:

„Ven!“

McMillan chtěl už už něco říct, ale Osgood ho zpražil: „Sakra, Monte, to vy jste ho sem přivedl? Okamžitě ho odveďte! V mém domě nemá co dělat!“

„Počkejte, Frede.“ McMillan promluvil tónem, jako by ani on toho moc nepřipouštěl. „Jen chvilku, dejte nám šanci. Nepřivedl jsem ho, to ne, ale přišli jsme. To, co se tady děje, je učiněné peklo, a Prattovi se to nelíbí o nic víc než vám. A mně to taky není dvakrát po chuti. Waddell, Sam Lake s bandou pomocníků a stádo policajtů převracejí u Pratta všechno vzhůru nohama, a jestli tam něco k nalezení je, doufáme, že to najdou. Alespoň já jo; Pratt může mluvit za sebe. Ale podle mého si tady promluvit budeme muset. Nejen kvůli Clydovi, ale kvůli tomu, co se stalo před hodinou.“

McMillan se odmlčel, vrátil Osgoodovi upřený pohled a potom ze sebe vysoukal: „César je mrtvý. Můj César.“

„Můj býk,“ zavrčel Pratt.

„No dobře, Pratte, tak tedy váš.“ McMillan se na něho nepodíval. „Jenomže je mrtvý. Vychoval jsem ho a byl můj. A teď tam leží mrtvý.“

11

Osgoodův zamračený výraz seozředil lehkým ohromením. Znovu však vybuchl: „Co je mi sakra do vašeho býka?“ Obrátil se na Pratta: „Vypadněte! A rychle!“Spolu s ostatními se ale otočil, když se pokojem rozlehl burácivý Wolfův hlas: „Pane Osgoode! Prosím vás!“Wolfe opustil své křeslo a přicházel k hloučku. Podle výrazu jeho tváře, kterou jsem měl dávno přečtenou, jsem poznal, že jím něco otřáslo a že ho něco vytočilo skoro k nepříčetnosti, a vrtalo mi hlavou, co to může být. Připojil se k hloučku. „Poklona, pánové. Pane Pratte, špatně jsem se vám odvděčil za vaši pohostinnost, pokud jsem vás urazil tím, že jsem propůjčil své služby panu Osgoodovi, ale doufám, že to tak neberete. Pane Osgoode, toto je váš dům, ale jakkoli je vám proti srsti, že sem vstoupil pan Pratt, jistě dokážete své nepřátelství s ohledem na momentální kritickou situaci potlačit. Ujišťuji vás, že by to bylo velmi vhodné. Zdá se, že pan Pratt, spolu s panem McMillanem, přinesli mimořádně důležitou zprávu.“

Osgood upíral na Pratta zlostný pohled a zamručel: „Ty odporný přivandrovalče!“

Pratt mu pohled oplatil a zavrčel: „Ty zatracenej náfuko!“

Na vévodu a milionáře to docela ujde, pomyslel jsem si.

„Fuj,“ řekl Wolfe. „Co když máte pravdu oba? – Pane McMillane, buďte tak laskav. Co jste říkal o tom býkovi?“

„Je mrtvý.“

„Co ho zabilo?“

„Antrax neboli sněť slezinná.“

„Opravdu? To je nemoc, viďte?“

„Ne. Je to náhlá a strašlivá smrt. Technicky vzato jde pochopitelně o nemoc, jenomže je tak rychlá a smrtící, že se spíš podobá uštknutí jedovatého hada nebo úderu blesku.“ Luskl prsty a dodal: „Jako když uděláte tohle.“

Wolfe přikývl. „Měl jsem o ní jakési mlhavé ponětí, když jsem jako kluk žil v Evropě. Dnes ráno ale Césarovi nic nebylo, že? Kdy jste zpozorovali příznaky?“

„U sněti slezinné se příznaky neprojevují. Jen velmi zřídka. Přijdete prostě ráno na pastvinu a najdete mrtvé kusy dobytka. Před měsícem jsem to zažil na svém ranči. A totéž se stalo dneska v pět odpoledne Césarovi. Jeden z pomocníků Sama Laka zašel k vzdálenějšímu konci pastviny za březovou remízkou, kde jsem měl Césara uvázaného, a našel ho tam ležet mrtvého. Já jsem byl v Crowfieldu za Lewem Bennettem. Zatelefonovali mi k němu, a tak jsem se okamžitě vrátil. Došli jsme s Prattem k názoru, že bude nejlíp, když přijdeme sem.“

Osgoodův podmračený výraz se rozředil ještě o trochu víc. Tenkrát jsem nevěděl, že pouhá slova „sněť slezinná“ se zprávou, že udeřila ani ne dva kilometry od jeho vlastního stáda, stačí, aby každý muž zapomněl na svůj hněv, ať ho potkalo cokoli.

Wolfe se otočil a řekl příkře: „Pane Pratte. Rád bych zakoupil býkovu mršinu. Za kolik byste mi ji prodal?“

Zíral jsem na něho a přemýšlel jsem, jestli to, co jím před chvílí otřáslo, nenarušilo jeho duševní rovnováhu. I Pratt zůstal koukat.

„Mršinu si nemůžete koupit,“ vyhrkl Osgood. „Ta se úředně likviduje.“

„K čemu ji probohasvatého potřebujete?“ tázal se Pratt.

„Už jsou tam,“ řekl McMillan. „V Crowfieldu byl zrovna nějaký člověk z veterinárního ústavu – vzal s sebou dvanáct chlapů a okamžitě se rozjel k Prattovi. Dorazili jsme tam současně. Proč o ni máte zájem? Co byste s ní dělal?“

Wolfe vzdychl. „Pan Waddell vám zřejmě pověděl, jak jsem mu dokazoval skutečnost, že Clyda Osgooda nezabil býk. O býkově hlavě nepotřísněné krví. Chtěl jsem jeho kůži. Porotci si potrpí na doličné předměty. Co tam ten hygienik a jeho muži dělají? Odvážejí ho?“

„Ne. Mršinu nemůžete odvézt. Ani kůži. Vůbec se jí nedotýkáte, protože je to nebezpečné. Nemůžete ji zahrabat, jelikož choroboplodné zárodky žijí v půdě dlouhá léta. Dokonce se k ní ani nemůžete přiblížit. Ti lidé teď kolem ní vrší hranici ze dřeva, kterou potom zapálí.“ McMillan zvolna zakroutil hlavou. „Chudák César, bude hořet celou noc.“

„Kde k té nemoci přišel? Pokud vím, dovezl jste ho panu Prattovi minulý pátek. Přišel už nakažený od vás?“

„To je vyloučeno. Antrax nemá tak dlouhou inkubační dobu. Otázka, jak ho dostal… je jednou z věcí, kvůli kterým jsme sem přišli.“ McMillan se obrátil k Osgoodovi. Chvíli zaváhal a potom řekl: „Heleďte, Frede, co kdybysme si na to sedli. Už sotva stojím na nohou. Chceme se vás na něco zeptat.“

„Pojďte na verandu,“ řekl Osgood stroze.

Potlačil jsem úsměv. Hergot, ten kdejakému přivandrovalci židli ve svém domě nenabídne. Všichni vykročili, následováni Wolfem a mnou. Já jsem ovšem nejdřív hodil okem po Nancy, která právě vstávala ze židle, a po Bronsonovi, který však u okna už nestál. Poprosil jsem ji, aby se nezapomněla zeptat služebnictva na to, o co ji požádal Wolfe, a ona přikývla.

Když jsem přišel na verandu, seděli už všichni v kruhu v proutěných křeslech a McMillan právě říkal Osgoodovi: „Všichni chceme, aby se celá záležitost vyjasnila, a právě proto jsme sem s Prattem přišli. Waddell tu bude co nevidět. Někdo – a nezáleží na tom, kdo – dostal poté, co byl César nalezen mrtev, určitý nápad a my jsme si mysleli, že bude férové, když vám o něm řekneme dřív, než ho začnou uskutečňovat. Pokud vás zajímá, proč jsem vám to přišel říct – přišel jsem proto, že všichni ostatní měli strach. Měl by to udělat Waddell nebo Sam Lake, nikoli já, a pokud se rozhodnou, tak vyšetřování povedou oni, ale požádali mě, abych o tom nejprve promluvil s vámi. Pratt se nabídl, že to vyřídí sám, ale věděli jsme, že by příliš neuspěl a že by to dokonce mohlo vést k dalšímu násilí, kterého už bylo dost, a proto jsem šel já a on mě doprovází, abych tak řekl s dobrými úmysly… může vám říct…“

Pratt spustil: „Skutečnost je taková, Frede…“

„Jmenuju se Osgood, krucinál!“

„No dobře. Vemte si to svý jméno, strčte si ho za klobouk a jděte do háje.“

Osgood si ho nevšímal a ptal se: „O čem se chcete bavit, Monte?“

„O Clydovi,“ řekl McMillan. „Bude vás to přirozeně rozčilovat, ale ztrácet nervy ničemu neprospěje. Skutečnost je taková, že Clyde v té ohradě byl. Proč? Waddell, Sam Lake a kapitán Barrow od státní policie připouštějí, že rekonstrukce Nera Wolfa je možná, třebaže zní neuvěřitelně. A jedním z důvodů, které vyvolávají pochybnosti, je ten, že i kdyby to všechno někdo udělal, neexistuje jediná stopa, která by vedla k možnému vrahovi. Hlavně proto se nemohou hnout z místa.“

„Na tom není nic mimořádného,“ zamumlal Wolfe.

„Tvrdíte, že ho zabil býk?“ zeptal se Osgood.

„Netvrdím nic.“ McMillan zvedl svá povadlá ramena. „Nic ve zlém, Frede. Říkal jsem vám, že jsem za vámi přišel proto, že ostatní, kromě Pratta, se báli. Netvrdím vůbec nic. Oni prostě tvrdí, že největší problém u předpokladu, že Clyde přelezl do ohrady, je přijít na to, proč by to dělal. Sám jsem dneska ráno říkal, že je naprostá pitomost, aby si někdo myslel, že tam vlezl proto, aby býka odvedl, protože by to bylo šílenství a Clyde byl duševně zdravý. Co s tím býkem asi tak mohl zamejšlet? Takové zvíře se nedá schovat do sudu. Ale když byl César nalezen mrtvý a zjistilo se, že příčinou smrti byl antrax… napadla kapitána Barrowa určitá možnost… něco, co by mohlo vysvětlit, proč se Clyde ocitl v ohradě. Jak dobře víte, zmíněná choroba se dá přenášet podkožní nákazou, dotekem nebo potravou. Jestliže bylo Césarovi včera večer podáno v potravě něco, co bylo předtím infikováno… pak…“

Bezděky jsem se nahrbil dopředu, stáhl nohy pod sebe a připravil se k výpadu. Frederick Osgood byl jako struna a oči mu plály neovladatelným vztekem. Jeho chronicky zamračený výraz býval spíše komický, ale tentokrát šly všechny žerty stranou. Vyrovnaným a mrazivým tónem řekl:

„Kroťte se, Monte. Probohasvatýho se kroťte. Jestli chcete naznačit, že můj syn schválně toho býka otrávil…“

„Nic nechci naznačit,“ řekl McMillan mrzutě. „Už jsem vám řekl, že sem přicházím jako posel. Abych se přiznal, chtěl jsem přijít, protože jsem si myslel, že by vás měl varovat přítel. Waddell s kapitánem Barrowem jsou toho názoru, že na vyšetřování jste trval vy a že pokud se vám na něm něco nebude líbit, můžete za to poděkovat sám sobě. Každopádně přijdou co nevidět a budou se chtít dozvědět, kde byl Clyde posledních několik dnů a zda měl, anebo mohl mít přístup k jakémukoli zdroji bacilů antraxu.“

„Každý, kdo sem přijde…“ Osgood se musel odmlčet, aby ovládl hlas, „… s něčím takovým, může okamžitě zase odejít. A to se týká i vás. Je to… je to hnus!“ Roztřásl se. „Kristapána…“

„Pane Osgoode!“ promluvil Wolfe svým nejostřejším tónem.

„Nevaroval jsem vás? Řekl jsem, že vás čekají nepříjemnosti a že se vám budou vměšovat do soukromí. Pan McMillan má naprostou pravdu, můžete za to poděkovat sám sobě.“

„Nemusím ale trpět…“

„Ale ano, musíte. Musíte strpět všechno, od nejapnosti po škodolibost, ačkoli pochybuji, že v tomto případě budeme mít co do činění se zlou vůlí. Neznám kapitána Barrowa, ale dovedu si živě představit pana Waddella, který jako popletený pstruh skáče ve vší naivitě po takové mušce. Je podivuhodné, s jakou lehkovážností dokáže jeho mozek přehlížet základní skutečnosti – v tomto případě fakt, že Clyda nezabil býk. Prosím vás, abyste si vzpomněli, co jsem říkal o tom, k čemu potřebujeme pana Waddella. Máme opravdu štěstí, že je na cestě sem, protože nyní budeme moci získat informace, které bezodkladně potřebujeme. Pokud se nejprve budete muset podrobit vyšetřování, které považujete za ohavné, učiníte tak, protože je to nezbytné. Oni představují úřední moc… a myslím, že už jsou tady…“

Ozval se zvuk štěrku chrupajícího pod koly a vzápětí se v ohybu příjezdové cesty objevil automobil. Zastavil u paty schodů na verandu. První z něj vypadl policista v uniformě kapitána, tvářící se hrozivě a neochvějně, následován státním návladním, který se snažil působit stejným dojmem. Vyšli po schodech a zamířili k nám.

Bitvu jsem prošvihl. Wolfe vstal ze židle a měl se k odchodu – a já, když jsem si všiml, že má v ruce kapesník, jsem se také zvedl a šel jsem za ním. Pokývl hlavou Waddellovi, když jsme ho míjeli, pokračoval až do domu, zastavil se v hale, otočil se ke mně, řekl, abych tam na něj počkal, a zmizel kdesi ve směru knihovny. Stál jsem a vrtalo mi hlavou, co mohlo způsobit, že se tak nečekaně rozhýbal.

Za okamžik byl zpátky a vypadal rozladěně. Zamračil se na mě a zabručel: „Situace se vyvíjí příliš rychle, Archie. Budeme vypadat jako hlupáci. Je dost možné, že jsme dokonce sedli na lep. Mluvil jsem telefonicky s panem Bennettem, ale nic jsem se nedozvěděl. Máte s sebou fotoaparát?“

„Ne.“

„Příště ho vždycky berte s sebou. Vezměte si nějaký vůz a zajeďte k Prattovi. Někdo tam fotoaparát určitě mít bude – ta neteř, synovec nebo slečna Rowanová. Vypůjčte si ho a vyfoťte tu mršinu ze všech úhlů… nejmíň desetkrát, prostě tolikrát, kolikrát budete moct. A pospěšte si, než zapálí ten oheň.“

Ztratil jsem se. Znělo to dost šíleně. Klusal jsem k místu, kde dosud stál Osgoodův sedan, sedl jsem si za volant, vyrazil a v duchu jsem si neustále pohrával s teoriemi, které by mohly objasnit Wolfovo náhlé náruživé zaujetí pro to fotografování, ale každá z těch, které mě napadly, byla děravá jak řešeto. Kupříkladu pokud chce mít jenom zdokumentováno, že býkova hlava je jen zanedbatelně potřísněna krví, proč ho brát ze všech možných úhlů? Napadly mě ještě další, divočejší a rafinovanější teorie během těch čtyř minut, než jsem se dostal na silnici a po ní na nedaleký Prattův ranč, ale žádná nebyla k ničemu. U příjezdové cesty mě zastavil policista, ale pustil mě, když jsem mu řekl, že mě poslal Waddell.

Zaparkoval jsem na volném prostranství před garáží, vedle nějakého žlutého sedanu, vyskočil jsem a zamířil k domu. Byl jsem sotva v půli cesty, když jsem uslyšel zvolání:

„Ahoj! Escamillo!“

Otočil jsem se a uviděl jsem Lily Rowanovou v horizontální poloze, opřenou o loket, na plátěném lehátku pod javorem. Klusal jsem k ní a v běhu jsem na ni volal:

„Dobrý den, koťátko. Potřebuju si půjčit fotoaparát.“

„No ne! To vypadám tak neodolatelně, že mě musíte hned…“

„Ne. Jde o vážnou věc a hrozně to spěchá. Máte fofák?“

„Aha, chápu. Jdete od Osgoodových. Věděla jsem, že jste tam. To ta žlutooká Nancy…“

„Nechte toho. Říkám vám, že jde o vážnou věc. Chci si toho býka vyfotit dřív, než ho…“

„Jakého býka?“

„Toho býka.“

„Proboha! Vy máte ale legrační zaměstnání! Tak toho býka už nikdy nikdo nevyfotí. Už zapálili oheň.“

„Sakra! Kde?“

„Na druhém konci…“

Rozběhl jsem se dlouhými, plavnými skoky, což byla možná hloupost, avšak byl jsem ve vleku roznícených citů. Slyšel jsem, jak za mnou volá: „Počkejte! Escamillo! Jdu taky!“ ale nezastavil jsem se. Přeběhl jsem trávník, minul zpola vykopanou jámu na pečení a do nosu mě praštil kouř. Vzápětí jsem oheň uviděl – nad březinkou na konci pastviny. Zvolnil jsem do klusu a hlasitě jsem klel.

Bylo tam shromážděno dost lidí, takových patnáct dvacet kromě těch, kteří udržovali oheň. Nepozorovaně jsem se k nim připojil. Kus plotu byl stržený a stáli jsme až za vzniklou mezerou na jeho vnější straně. Kolem Hickoryho Césara Grindona zřejmě vystavěli do kruhu hranici z dobrého vyschlého dřeva a bylo ho víc než dost, protože oheň hořel takovým plamenem, že pouze občas se dalo mezi ohnivými jazyky letmo zahlédnout něco z toho, co z býka zůstalo. Sálal z něho pekelný žár, i když jsme stáli v uctivé vzdálenosti. Asi čtyři nebo pět mužů v záplavách potu, který se z nich řinul, přihazovalo do ohně další kusy dřeva z nedalekých hromad. Přihlížející postávali, někteří mlčky, jiní zabraní do hovoru. Slyšel jsem, jak vedle mě někdo říká:

„Napadlo mě, že sem možná přijdete.“

Ohlédl jsem se. „Á, dobrý den, Dave. Co vás přivedlo k domněnce, že přijdu?“

„Nic zvláštního, jen mi připadáte jako člověk, kterej je rád tam, kde se něco děje.“ Chytil se za nos. „To mě podrž, jestli to tady nevoní, jako kdyby ho pekli na tu hostinu. Úplně ta samá vůně. Člověk by mohl zrovna zavřít oči a představovat si, jak si na něm lidi pochutnávají.“

„Jak je vidět, už si na něm nikdo nepochutná.“

„To teda ne.“ Chvíli jsme se mlčky dívali do plamenů. „Když vidíte něco takovýho, napadaj vás všelijaký věci, pánbů ví, že jo,“ začal znovu Dave. „Takovej‘ šampión jako César a tak bídně skončil. Je to potupný, vidte?“

„Naprosto.“

„Tak tak.“ Znovu se chytil za nos. „Čtete básničky?“

„Ne. A vy taky ne.“

„To jste na velkým omylu. Dcera mi dala jednou k Vánocům knížku, a tu jsem přečet nejmíň dvacetkrát, a některý části i víckrát. Na jednom místě se tam píše: ‚Někdy si myslívám, že tak rudou růži bych nenašel jinde než tam, kde pohřbený César krvácel.‘ Je jasný, že tenhle není pohřbívanej, ale spalovanej, ale určitá souvislost tady je, jestli ji v tom umíte najít.“

Pověděl jsem mu na to něco případného a vycouval jsem. Z toho, abych tam stál a nechal si grilovat fasádu, nic nekoukalo a krom toho jsem neměl náladu poslouchat, jak Dave recituje verše.

O něco výš, poblíž branky, kterou jsme vlekli obtíženou celtu minulou noc, seděla v trávě Lily Rowanová a držela se za nos. Napadlo mě, že se zastavím a ironicky podotknu, že je to jenom taková póza, kterou chce ukázat, jak je citlivá a ženská, jelikož Davův čichový úsudek klepl hřebíček na hlavičku, ale neměl jsem náladu ani na ironii. Byl jsem vyslán do akce a měl šanci konečně si udělat čárku, jenomže jsem přišel pozdě – a přitom jsem věděl, že Nero Wolfe netouží po podobence býka jen proto, aby si ji mohl dát do alba.

Lily ke mně vztáhla ruce. „Pomozte mi.“

Popadl jsem ji za ně, prudce trhl, takže vyskočila jako pružina a přistála přímo na mně – oběma pažema jsem ji objal a důkladně a středně dlouze jsem ji políbil na ústa. Pak jsem ji pustil.

„No tohle,“ řekla a oči jí zářily. „Vy jste ale sprosťák.“

„Doufám, že to nebudete považovat za precedens,“ varoval jsem ji. „Jsem přepracovaný. Možná že na to už nikdy nebudu mít chuť. Mám nervy do běla a musel jsem to napětí nějak vybít. Mohu si od vás zavolat? Totiž od Prattových.“

„Zkuste vylézt na strom, jestli máte tolik energie,“ řekla, chytila mě pod paží a zavěšeni do sebe jsme došli do domu, třebaže o takové důvěrnosti nestojím, jelikož mívám snahu vyvlékat se z pout všeho druhu. Nereagoval jsem ani na unylý tón, který se jako by vkrádal do jejího hlasu, a přísně jsem se držel lehké ironie. Caroline byla na terase a četla – připadalo mi, že je v ještě větší depresi než dopoledne. Zastavil jsem se u ní a pozdravil. Nikde jsem neviděl Jimmyho. Lily šla se mnou k telefonu, který se nacházel ve výklenku obývacího pokoje. Sedla si a hleděla na mě s povytaženým koutkem úst tak jako den předtím. Vytočil jsem číslo Osgoodových. Telefon zvedla služebná a já jsem ji poprosil, aby zavolala Wolfa.

„Nazdar, Archie,“ ozvalo se důvěrně známé zachrochtání.

„Zdravíčko. Všechno je na draka. Už to hořelo a je to tam jak v pekle. Můžu něco udělat?“

„Krucinál. Nic. Vraťte se.“

„Vůbec nic tady nemůžu udělat?“

„Ne. Přijďte mi pomoct obdivovat lidskou hloupost.“

Zavěsil jsem a otočil jsem se na Lily: „Poslyšte, poupátko. K čemu by bylo dobré, kdybyste někomu řekla, že jsem sem přišel vyfotit býka?“

„Vůbec k ničemu.“ Usmála se a špičkami prstů mi přejela po ruce. „Důvěřujte mi, Escamillo.“

12

O hodinu později, krátce po osmé, jsme s Wolfem seděli v pokoji, který mu byl přidělen nahoře, a jedli jsme z podnosů, což nesnáší a dokáže tolerovat jen u snídaně. Ale nestěžoval si. Nikdy u jídla nemluví o práci a krom toho byl rád, že unikl svému klientovi. Osgood se vyslovil, že jeho žena k večeři nepřijde a dcera zůstane s ní, takže snad bude lepší v jídelně vůbec nejíst, s čímž Wolfe zdvořile souhlasil. Jeho pokoj byl prostorný a pohodlný. Zařízen byl trochu pouťově, ale jedno z křesel padlo jako ulité jeho figuře a postel by unesla takové korpusy dva. Dalo by se předpokládat, že i do kuchyně dolehnou ozvuky všeobecného chaosu, který panoval v celém domě, ale kousky grilované jehněčí kýty s plněnými rajskými jablíčky byly horké a chutné; salát byl sice hluboko pod úrovní Fritzových výtvorů, ale dal se jíst, a tykvový koláč byl takřka špičkový.

Osgoodův střet s Waddellem a kapitánem Barrowem byl krátký a skončil ještě dřív, než jsem se vrátil od Prattových. Kapitán snímal otisky prstů každému, kdo tam byl večer předtím, aniž vyzradil, kam tím zoufalým činem míří, a jelikož Wolfe mu již vyhověl, došel jsem k názoru, že se mi taky nic nestane. Jakmile měl mých deset kousků pohromadě, řádně označených a uložených v kufříku, prohlásil, že je připraven zajít za správcem stájí a chlévů. Na Wolfův návrh ho doprovodili Osgood s McMillanem, a když Pratt odjel domů, zůstali jsme s Wolfem sami s prokurátorem Waddellem.

Waddell prohlásil, že bude ochotně spolupracovat s někým, kdo hájí zájmy Freda Osgooda. Více než ochotně. Vede a nadále míní vést vyšetřování nestranně a spravedlivě. Nikdo nemá nezvratné alibi kromě Lily Rowanové a mě.

Od jídelního stolu vstali před devátou. Wolfe se vrátil do svého pokoje číst. Pratt se odebral ke svému psacímu stolu v pokoji, který sousedil s obývákem, a probíral se nějakými obchodními písemnostmi. McMillan, jehož uvedl do jednoho pokoje v patře Bert, si zul boty a oblečený si lehl do postele. Chtěl si zdřímnout do jedné, kdy mě měl vystřídat na stráži. Nespal tvrdě a výstřely ho probudily. Caroline chvilku seděla na terase a potom odešla do obývacího pokoje a prohlížela si časopisy. Jimmy byl na terase se sestrou a zůstal tam i poté, co odešla, seděl a kouřil. Slyšel naše hlasy, Lilin a můj, když jsme obcházeli pastvinu podél plotu, zvlášť když jsme narazili na to trní, ale kromě vrzání cvrčků a sarančat žádné jiné zvuky neslyšel. Bert do deseti pomáhal s nádobím od večeře a potom si sedl v kuchyni a poslouchal rádio – měl na něm přitom nalepené ucho, aby nikoho nerušil. Dave Smalley –Waddell znal celou historii jeho propuštění z Osgoodových služeb –, tak tedy Dave, když se se mnou ve tři čtvrti na devět rozešel, odebral se do svého pokoje v křídle budovy s garážemi, oholil se a šel si lehnout. „Oholil se?“ zeptal se Wolfe nevěřícně a Dave mu vysvětlil, že se vždycky před spaním holí, protože ráno před snídaní mu v tom brání příšerný hlad a po snídani už na to zase nemá čas.

Waddell připustil, že podle dosavadního šetření mohl vraždu spáchat kdokoli. Ovšem pokud se pídíte dál a vznesete otázku, jaký k tomu mohl mít někdo důvod, situace je najednou naprosto jiná. Nebyl tu nikdo, kdo by měl nějaký slušný a věrohodný motiv zabít Clyda Osgooda, ledaže byste chtěli udělat výjimku a podezřívali Dava Smalleye, jenomže Dave je odjakživa neškodný. Dejme tomu, že někdo načapal Clyda, jak se plíží za býkem. Kdyby to byl Pratt, jednoduše by Clyda odtamtud vypakoval. Kdyby to byl Jimmy, jednu by mu vrazil. Kdyby to byl McMillan, popadl by ho a hodil by ho přes plot. Kdyby to byl Dave, křičel by o pomoc. Kdyby to byl pan Goodwin, který býka hlídal, jenomže pan státní návladní netušil, že…

„Už jsem vám vysvětlil,“ řekl Wolfe trpělivě, „že vražda byla naplánována. Prohlédl jste si býka?“

„Podíval jsem se na něj a prohlédl si ho i Sam Lake a policie. Měl jednu skvrnu na tlamě a trochu zaschlé krve na rozích, ale ne moc, většinu už si otřel. Býk má rád rohy čisté.“

„A co tráva okolo hadice a násada krumpáče?“

„Krumpáč jsme poslali k bližšímu ohledání do Albany. V trávě jsme našli pár zvláštních sedlin, a ty jsme tam poslali taky. Výsledky se dozvíme až zítra.“

„Oznámí nám, že jde o lidskou krev, a co potom? Budete stále marnit čas blábolením o tom, že Clyde donesl býkovi pytel sněti slezinné a že býk ji sežral, naštval se a rozpáral mu břicho?“

„Pokud nám oznámí, že jde skutečně o lidskou krev, podpoří tím pochopitelně vaši teorii. Řekl jsem, že budu spolupracovat, Wolfe, ale neslíbil jsem, že budu snášet vaše jízlivé poznámky.“

„Fuj.“ Wolfe pokrčil rameny. „Nemyslete si, že nechápu vaši situaci, pane. Jste si poměrně dost jistý, že jde o vraždu, ale zároveň si chcete nechat pootevřená zadní vrátka, abyste mohl před veřejností předstírat, že k žádné nedošlo, kdyby se vám ji náhodou nepodařilo vyřešit. Zatím jste v řešení případu nepokročil ani o píď a pomalu se smiřujete s vědomím, že jste v koncích. Nebýt mě, nejraději byste vyšetřování ukončil, prohlásil, že k smrti došlo nešťastnou náhodou v důsledku nezákonného vniknutí na cizí pozemek se zlým úmyslem. Víte, že si mě najal pan Osgood, jemuž lze sice házet klacky pod nohy, ale jehož nelze přehlížet, a jste si vědom i toho, že i když ze sebe nechám udělat blázna, umím to zaonačit tak, že o tom neví nikdo jiný než já.“

„Chcete říct…,“ Waddell prskal vzteky. „Obviňujete mě, že bráním průchodu spravedlnosti? Jsem představitelem zákona tohoto okresu…“

„Pcha! Nenamáhejte se, pane! Víte s naprostou jistotou, že Clyde Osgood byl zavražděn, a přesto se snížíte k žvástu, že býka otrávil!“ Wolfe se náhle zarazil a vzdychl. „No vidíte, omlouvám se. Já sám jsem pozbyl práva vyčítat někomu plané žvanění. Měl jsem celý případ v hrsti…“ ukázal sevřenou pěst, „… a nechal jsem si ho uniknout.“ Pěst se otevřela.

„Snad nechcete říct, že znáte vra –“

„Chci tím říct, že jsem líný a ješitný. To o mně klidně můžete tvrdit. Odpusťte mi, že jsem vás podceňoval, nebylo to k věci; děláte, co umíte. Já taky. V tom je ale jádro pudla: moje nejlepší snaha dnes odpoledne nestačila. Ale stačit bude. Pusťte z hlavy, že byste z toho mohl udělat nešťastnou náhodu, pane Waddelle, tuto cestu můžete klidně uzavřít, protože vám tak jako tak nebude dovoleno, abyste se po ní mohl vrátit…“

Krátce nato se vrátil McMillan s kapitánem Barrowem. Wolfe si domluvil s McMillanem schůzku na devět večer a poté všichni odešli.

U večeře nebylo Wolfovi do řeči a já jsem se ho ani nesnažil přimět k hovoru, protože si to nezasloužil. Nic proti tomu, jestli chce projevit křesťanskou lásku a uznat Waddellovi právo na život, ale nemusí vybočovat z patřičných mezí. Dekorum je dekorum! Pokud chtěl ze sebe udělat blbce a kvákat o nějaké ztrátě práv, je to jeho věc, jenomže ten, před nímž se k tomu měl přiznat, nebyl polodementní prokurátor z Buranova, ale já. K čemu jsou důvěrní tajemníci? Jediné, co mi zabránilo, abych dal průchod svému rozhořčení, byla skutečnost, že jsem netušil, o čem to vlastně mluví.

McMillan byl dochvilný. Bylo na chlup devět a popíjeli jsme kávu, když nám přišla služebná oznámit, že se právě dostavil. Sešel jsem dolů a zeptal se ho, jestli by mu nevadilo jít nahoru, kde podle Wolfova mínění budeme mít větší soukromí. Řekl, že rozhodně ne. Na podestě jsme se srazili s Nancy a on se s ní zastavil a prohodil s ní pár slov, jelikož – jak už poznamenal den předtím – znal Osgoodovy děti odmalička.

Wolfe se s ním pozdravil. McMillan se posadil, kávu odmítl. Wolfe se na něho podíval a vzdychl. Já jsem usrkával kávu a pozoroval jsem je přes okraj šálku.

„Vypadáte unaveně,“ řekl Wolfe.

McMillan přikývl. „Sotva stojím na nohou. Asi už stárnu. Bůhví kolikrát jsem zůstal vzhůru celou noc, když se telila kráva… i když tohle se pochopitelně k telení krávy nedá tak úplně přirovnat.“

„Ne. Je to jeho pravý opak. Smrt místo zrození. Jste hodný, že jste přišel. Nerad někam chodím v noci. Mohu vám, jakožto člověk, který vyšetřuje tento případ pro vašeho přítele pana Osgooda, položit několik otázek?“

„Proto jsem přišel.“

„Výborně. Tedy především – včera jste odešel z terasy u Prattových s prohlášením, že řeknete Clydovi, aby neprovedl nějakou ztřeštěnost. Slečna Osgoodová mi sdělila, že jste zavolal Clyda, který už seděl ve voze, a chvíli jste s ním hovořil. O čem jste mluvili?“

„Jen o tom. Věděl jsem, že Clyde má sklon k lehkomyslnosti – což není nic hrozného, nebyl to špatný chlapec, jen se občas choval trochu lehkovážně –, a po tom, co řekl Prattovi, mě napadlo, že nebude na škodu jemně ho zklidnit. Trochu jsem to obrátil v žert a řekl jsem mu, že doufám, že se nebude pouštět do nějakých půlnočních kanadských žertíků. Tvrdil, že sázku s Prattem vyhraje. Řekl jsem mu, že je vyloučeno, aby se mu to podařilo, a radil jsem mu, že nejrozumnější by bylo, kdyby mě poslal za Prattem, abych dohodl odvolání sázky. Odmítl a já jsem se ho zeptal, jak chce sázku vyhrát, což mi pochopitelně nechtěl říct. To je všechno. Nic jsem z něho nemohl vypáčit a on nastoupil zpátky do svého vozu.“

„Aniž vám v nejmenším naznačil, co má v úmyslu.“

„Ano.“

Wolfe se zašklebil. „Doufal jsem, že mi toho řeknete víc.“

„Nemůžu vám říct nic víc než to, co se stalo.“

„Samozřejmě. Jenomže tohle všechno, což není vůbec nic, už vím od pana Waddella, protože jste mu to řekl. On je okresním prokurátorem. Já zastupuji vašeho přítele pana Osgooda. Počítal jsem s vaší ochotou sdělit mi něco, co jste třeba před ním raději utajil.“

McMillan se zamračil. „Asi bude líp, když mi to zopakujete. Mám pocit, jako byste si myslel, že vám lžu.“

„Taky že ano. – Moment, prosím vás!“ Wolfe zvedl dlaň.

„Nebuďme dětinští, pokud jde o nemravnost lhaní. Victor Hugo napsal celý román, aby dokázal, že lež může být ušlechtilá. Mám silné podezření, že lžete, a rád bych vám vysvětlil, proč. Zkrátka a dobře, protože Clyde Osgood nebyl imbecil. Zřejmě jste slyšel od pana Waddella o mé teorii, že Clyde do ohrady nevlezl, ale že tam byl vnesen. Stále na své domněnce trvám, ale ať do ní vstoupil dobrovolně nebo ne, každopádně odešel dobrovolně z domova k Prattovým. Co tam chtěl?“

Odmlčel se a dopil kávu. McMillan, který se nepřestával mračit, seděl a zíral na něho.

„Troufám si vyslovit předpoklad,“ pokračoval Wolfe, „že si nevyšel jen tak na procházku. Měl něco v úmyslu, chtěl něco udělat nebo zajít za někým. Dava jsem vyloučil. Slečna Rowanová byla s panem Goodwinem. Pan Waddell tvrdí, že ostatním, včetně vás, není naprosto nic známo o Clydově přítomnosti u Prattových. Nevěřím tomu, pokládám to prakticky za nemožné, a to z toho důvodu, jak jsem již řekl, že Clyde nebyl imbecil. Neboť pokud tam nešel proto, aby se s někým setkal, pak musím předpokládat, že tam šel s nějakým nekalým úmyslem a holýma rukama, aby provedl něco s býkem, což je absurdní. S jakým úmyslem? Vyvést býka z ohrady, odvést ho někam a tam ho mít do konce týdne schovaného? Nakrmit ho snětí slezinnou, aby chcípl a jeho maso bylo nepoživatelné? Přilepit mu křídla a letět na něm jako na hovězím Pegasovi na Měsíc? Poslední domněnka není o nic nepravděpodobnější než ty dvě předcházející.“

„Se mnou se nepřete,“ řekl McMillan suše. „Kdybych se chtěl pokusit něco dokázat, nevěděl bych, kde začít. Ale co se týče mého lhaní…“

„Hned jsem u toho.“ Wolfe odstrčil podnos a krátce na mě pohlédl. Vstal jsem a odnesl jsem ho jinam, aby mu nepřekážel.

„Upřímně řečeno,“ pokračoval, „momentálně se vraždou nezabývám. Tak daleko ještě nejsem. Nejprve musím najít rozumnou hypotézu, kterou by se vysvětlilo, proč tam Clyde vlastně šel… či spíše, dovolte, abych se vrátil ještě dál do minulosti a řekl to takto: musím najít rozumnou hypotézu pro jeho zřejmou jistotu, že tu sázku vyhraje. Neřekl vám snad, že určitě vyhraje?“

„Ano, řekl.“

„Ale nechtěl vám říci, jak?“

„Ne.“

„Nuže,“ Wolfe stiskl rty, „a právě tomu nemohu uvěřit. Nemohu tomu uvěřit, protože Clyde mohl počítat s výhrou pouze v případě, že mu pomůžete.“

McMillan na něho zíral a podmračené obočí se mu propadalo níž a níž. „Poslyšte,“ promluvil konečně, „mám dojem, že takhle se mnou mluvit asi nechcete. Ne se mnou. Tomu nevěřím.“

„Ale ano, chci,“ ujistil ho Wolfe. „Je to jedna z věcí, v nichž vynikám. Skutečně mluvím, jak chci. Ale nemíním tím nikoho urazit, mluvím pouze o Clydově vnitřní jistotě. Dříve než vůbec přikročím k problému vraždy, musím najít vysvětlení, proč si byl tak jistý, že sázku vyhraje. Zevrubně jsem uvážil všechny možné i nemožné varianty, o kterých mohl přemýšlet, a zjistil jsem, že jedna z nich působí elegantním a nepříliš surovým dojmem a je navíc – byť s jistými obtížemi – i uskutečnitelná. Řekl jsem již, že nemohl očekávat, že býka prostě z ohrady odvede, protože by ho nedokázal skrýt tak dobře, aby ho následné pátrání neobjevilo. Proč by ale nemohl Césara odklidit a nahradit ho jiným býkem?“

Dobytkář zafrkal. „Třeba kvalitním holštýnským býkem.“

„Ne. Vyhovte mi, pane. Pokuste se na moji vážně míněnou otázku vážně odpovědět. Proč by nemohl?“

„Protože by nemohl.“

„Ale proč ne? Na výstavě, která je odsud vzdálená pouhých sedmadvacet kilometrů, je já nevím kolik guernseyských býků a nechybí tam ani nákladní auta na jejich dopravu. Několik jich bylo ještě blíž, tady na farmě jeho otce, čili ve vzdálenosti, na kterou stačí zvířata převést. Není možné, aby některý z nich, byť zdaleka nedosahující úrovně šampióna Césara v oněch rafinovanějších vlastnostech, o nichž nemám nejmenší ponětí, není možné, aby mu byl velikostí a zabarvením podoben natolik, že by si záměny nikdo nevšiml? Záměny na jediný den, jelikož řezník měl přijít ve středu. Kdo by to poznal?“

McMillan opět zafrkal. „Já.“

„Připouštím. Vy byste si Césara nespletl s žádným jiným býkem. Jenomže ostatní se oklamat dát mohli. Přinejmenším existovala dost vysoká pravděpodobnost, že se to podaří. Je očividné, kdy mohlo Clyda něco takového napadnout. Včera odpoledne seděl na plotě ohrady a prohlížel si Césara dalekohledem. Napadlo ho, že buď v otcově stádu nebo mezi předváděnými kusy na výstavě, odkud se právě vrátil, se nachází býk podobného celkového vzhledu, velikosti a zabarvení; a z této náhodné úvahy se zrodil nápad. Poté, co byl zahnán od ohrady, zašel do domu a uzavřel sázku s panem Prattem. Když jste přišel z terasy k jeho vozu, vzal si vás stranou a učinil vám návrh.“

Wolfe vzdychl. „Přinejmenším je to možné. Řekněme, že jeho návrh zněl tak, že s vaším souhlasem odvede Césara a nahradí ho jiným býkem. Odvedl by ho do Osgoodových chlévů. Vy byste v úterý pomohl hlídat Césarova náhradníka, aby se nikdo, kdo by si mohl všimnout podvodu, nedostal k býkovi příliš blízko. Jakmile by byl náhradník ve středu poražen, nebezpečí by pochopitelně pominulo. Ve čtvrtek by pan Pratt se svými hosty za doprovodu reklamních fanfár upečeného býka snědli. V neděli, tedy po uplynutí onoho týdne, by Clyde předložil panu Prattovi nezvratný důkaz, že obětovaným býkem nebyl César a že tedy vyhrál sázku. Pan Pratt by byl samozřejmě bez sebe vzteky, avšak nakonec by se musel uklidnit, přiznat svou bezmocnost a zaplatit těch deset tisíc dolarů, jelikož kdyby se celá záležitost zveřejnila, posměch, jemuž by byl vystaven, by ho zničil. Zákazníci v prattérii by říkali: ‚Myslíte, že je to skutečně hovězí? Aby to nebyla veverka!‘ Pan Pratt by prostě musel zaplatit a mlčet. Nemohl by si dokonce ani vzít Césara zpět, protože co by s ním dělal? Clyde Osgood by dostal těch deset tisíc a součástí jeho návrhu by bezpochyby bylo, že vy dostanete Césara. Nevím, jak by se to dalo provést, jelikož úředně by César byl mrtvý, ale tahle lapálie by se snad dala nějak obejít, přinejmenším byste obohatil své stádo o výjimečné vlastnosti prvotřídního plemenného býka.“

Wolfe si propletl prsty na vršku svého břicha. „To jsou samozřejmě pouze hrubé obrysy řečeného návrhu. Clyde ho pravděpodobně vypracoval do nejmenších podrobností, včetně času a způsobu záměny býků. Nejvhodnější doba by pro to byla po jedné po půlnoci, kdy jste měl hlídat vy sám, jenomže do takové míry jste se toho možná účastnit nechtěl; zbývá tedy možnost, že záměna byla naplánována na dřívější hodinu a skutečně k ní došlo. Je možné, že César je v této chvíli stále naživu. Býk, který zemřel na sněť slezinnou, mohl být ten jeho náhradník. To všechno je pouze dohad – zjevně obhajitelný jenom za předpokladu, že jste souhlasil s Clydovým návrhem a stal se součástí jeho plánu… a vy o tom víte víc než já. Ponecháme-li však toto všechno stranou, jaký je váš názor na takový plán? Vidíte na něm nějaké nedostatky?“

McMillan na něho hleděl s ponurým úsměvem. „Jste pěkně prohnanej, viďte?“ řekl nevzrušeně.

„Jakž takž.“ Wolfovy oči se zavřely a opět pootevřely. „Avšak vyvarujte se mylného předpokladu, že se vás snažím vlákat do pasti. Mohu být snesitelně prohnaný, ale mou oblíbenou zbraní je otevřenost a nestrannost. Hraji s otevřenými kartami, vážený pane. Clydovu vnitřní jistotu, že vyhraje tu sázku, dokážu uspokojivě vysvětlit pouze předpokladem, že si vymyslel výše zmíněný plán. Pokud tak učinil, buď jste s plánem souhlasil, nebo jste ho odmítl. Tak či tak, rád bych věděl, co vám řekl. Nemyslete si, že vás urážím, jestliže mám za to, že jste možná určité skutečnosti před Waddellem zatajil. Já sám bych mu velmi nerad svěřoval jakoukoli choulostivou skutečnost. Žádám vás tedy, abyste mi odpověděl: učinil vám Clyde nějaký návrh, a pokud ano, přijal jste ho, nebo odmítl?“

McMillan měl stále na rtech ten neradostný úsměv. „Jste mazaný starý lišák. Možná se mě taky zeptáte, jestli jsem ho nezavraždil já. Třeba jsem ho zabil, protože mě urazil, ne?“

„O vraždě nikdy nežertuji. A krom toho jsem se vraždou dosud nezabýval. Nejprve potřebuji zdůvodnit Clydův optimismus, co se týče té sázky, a zjistit, proč tam chodil nebo s kým se měl setkat. Učinil vám nějaký návrh?“

„Ne.“ McMillan se neočekávaně zvedl.

Wolfe zvedl obočí. „Odcházíte?“

„Nevím, proč bych tu měl zůstávat. Přišel jsem, protože jsem chtěl prokázat laskavost Fredu Osgoodovi.“

„Chcete mu prokázat laskavost, a přitom nemáte vůbec žádnou informaci, která by nám mohla pomoct? Nic, co by mohlo vysvětlit…“

„Ne, sakra. Nemůžu vysvětlit vůbec nic.“ Dobytkář udělal tři těžké kroky a otočil se. „A vy taky ne, když se budete snažit hodit to svinstvo na mě,“ prohlásil.

Odkráčel ke dveřím, otevřel je a dveře se za ním zabouchly.

Wolfe vzdychl, zavřel oči a seděl. Zvedl jsem se, chvilku jsem se na něho díval, ale nezpozoroval jsem na jeho tváři žádný ze známých náznaků radosti nebo triumfu, a pak jsem si i já dopřál srdceryvného povzdechu a začal jsem odklízet podnosy od večeře. Jelikož jsem si nebyl jistý, zda má být služebná v pohotovosti ještě v deset večer, a přitom jsem je nechtěl jen tak vyhodit na chodbu, naložil jsem si je po číšnicku na předloktí a vydal jsem se k zadnímu schodišti. Byla to zásadní chyba, jelikož bylo trochu úzké a v jeho ohybu jsem málem uvízl. Do kuchyně jsem se však dostal bez úhony, složil jsem náklad a pokračoval přes špižírnu a jídelnu do hlavní haly. V knihovně se svítilo a otevřenými dveřmi jsem uviděl Howarda Bronsona, jak čte noviny. Nikdo jiný v dohledu nebyl, a tak jsem dokončil kolečko do Wolfova pokoje po hlavním schodišti.

Stále ještě seděl se zavřenýma očima, jako by spal. Sedl jsem si, zívl a řekl jsem: „Tak to máme v kapse. Zabila ho Lily – myslela si totiž, že zničením důkazů o své minulosti se může očistit a možná si mě někdy v budoucnu i zasloužit. Caroline ho zabila, aby si procvičila golfový úder. Jimmy ho zabil, aby smazal Liliinu minulost, což je motiv, pro který se vraždilo už podruhé. Pratt ho zabil, aby naštval Osgooda. McMillan ho zabil, protože se ukázalo, že náhradník, kterého Clyde přivedl za Césara, není býk, ale jalovice. Dave ho zabil…“

„Krucinál, Archie, mlčte!“

„Jak je libo. Od této chvíle už v životě nepromluvím a zalepím si pusu kaučukovým cementem, jakmile mi ovšem vysvětlíte, kdy a jak jste přišel k tak skvělému případu.“ Sevřel jsem ruku v pěst ve škodolibé nápodobě jeho dřívějšího gesta, ale kouzlo se nepovedlo, jelikož neotevřel oči.

Byl v hrozném stavu, protože tiše zamumlal: „Opravdu jsem to už měl pohromadě.“

„A co se s tím stalo?“

„Rozplynulo se to v ohni a dýmu.“

„Zase ten býčí motiv. Fuj. Zkuste mě přesvědčit… mimochodem, proč pořád vykládáte lidem, že jsem najel vaším autem do stromu a rozbil ho? K čemu jsou podle vás takové pubertální záchvaty dobré? Kvůli tomuhle případu jsme málem zešíleli sháněním vhodného křesla, do kterého byste si dřepl, a to všechno nadarmo? Chcete mi naznačit, že těmhle buranům bude dopřán povzbudivý pohled na to, jak Nero Wolfe bude odsud ve čtvrtek odjíždět jak zmoklá slepice? Anebo mám pokračovat ve výčtu jmen, dokud nenarazím na nějaké, které se vám bude líbit? Dave ho zabil, protože ten den, kdy dostal před dvěma lety padáka, přišel o snídani a od té doby se nestačil dojíst. Bronson ho zabil… mimochodem, právě jsem viděl Bronsona…“

„Bronsona?“

„Jo. V knihovně, četl noviny a tvářil se, jako by mu to tady patřilo.“

„Skočte pro něho.“ Wolfe se zavrtěl a na okamžik mě popadl děs, že zas otevře oči. „Přiveďte ho sem.“

„Teď?“

„Teď“

Vstal jsem a vyrazil jsem do knihovny. Cestou dolů mě ale napadlo, že bych se mohl rovnou pojistit, kdyby se nám sezení náhodou protáhlo. Stavil jsem se proto nejdřív v kuchyni a přivlastnil jsem si džbánek prvotřídního guernseyského mléka z ledničky. S mlékem v ruce jsem nakráčel do knihovny a řekl Bronsonovi, že ho nerad ruším, ale že pan Wolfe zatoužil po jeho společnosti.

Zatvářil se pobaveně, odložil noviny a prohlásil, že se už začal bát, že bude ignorován.

„To ne, vážený pane,“ řekl jsem. „Těchhle obav vás pan Wolfe rychle zbaví.“

13

Usadil se do křesla, které před chvílí opustil McMillan, a v tváři měl stále ten pobavený výraz. Wolfe, sedící bez hnutí a s očima jen nepatrně pootevřenýma, působil dojmem, že od spánku ho dělí jen krůček, což mohlo nebo taky nemuselo ošálit Bronsona, ale rozhodně nepřelstilo mě. Zívl jsem. Světlo dopadalo na Bronsona pod takovým úhlem, že jeho nos se zdál ještě tupější než den předtím na terase, jako by ho někdo svého času ustavičně mačkal, a jeho bystré šedé oči vypadaly menší.

„Pokud jsem dobře rozuměl, chtěl jste se mě na něco zeptat,“ řekl konečně kultivovaným tónem.

Wolfe přikývl. „Ano. Podařilo se vám vyslechnout hodně z toho, o čem jsem si dnes odpoledne povídal se slečnou Osgoodovou?“

„Ani ne. Po pravdě řečeno jen velmi málo.“ Bronson se usmál.

„Proč se na to ptáte? Chcete se snad přesvědčit, jestli se budu cítit dotčen? Dovolte, měl bych takový návrh… přece si nemusíme na nic hrát. Něco o vás vím, uvědomuju si možnosti vašeho důvtipu, ale ani já nejsem tak úplně zabedněný. Co kdybychom se dohodli, že nebudem jeden druhého považovat za hlupáka?“

„Opravdu?“ Wolfova víčka povyjela nahoru a štěrbiny jeho očí se rozšířily. „Jste skutečně tak rozumný? Takových lidí je dneska jako šafránu.“

„Jsem poměrně inteligentní.“

„V tom případě děkuji Bohu, že budeme moci hovořit o jistých skutečnostech v klidu, bez zbytečného vzrušení… o skutečnostech, které jsem se dozvěděl od slečny Osgoodové. Kupříkladu, že jste tím, co by pan Osgood – a nejen on – nazval bezohledným ničemou.“

„Já ne…“ Bronson mávl rukou. „Ale co, takové nadávky…“

„Přesně tak. Dovedu strhat hloupost, a často to i dělám, protože mě dráždí, ovšem mravní rozhořčení je nebezpečná záliba. Etologie je vzhůru nohama. Vemte si organizované lupičství finančníků… buď ho odsuzuji, nebo ne – a pokud ano, a to bez předpojatosti, kde najdu ty, kdo by je zavřeli do vězení? Ne. Mou jedinou omluvou za to, že jsem vás označil za bezohledného ničemu, je slovník, a činím tak proto, abych vyjasnil naše postavení. Já se živím jako detektiv, vy jako hochštapler… a já si chci s vámi pohovořit o obojím. Spoléhám na to, že mi pomůžete při vyšetřování vraždy, a mám také pro vás jistý návrh, který se týká jednoho vašeho plánu – toho, kvůli kterému jste sem přijel. Pokud jde o vraždu…“

„Možná by bylo lepší, kdybychom zvolili obrácený postup a zbavili se nejprv té vraždy. Nikdy se neodříkám rozumného návrhu.“

„Jak si přejete.“ Wolfe našpulil rty a zase je stáhl. „Clyde Osgood vám podepsal jistou listinu. Dneska ráno jste ji ukazoval slečně Osgoodové.“

„Potvrzenku na peníze, které jsem mu půjčil.“

„Včetně podrobného výčtu služeb, které vám měl na oplátku poskytnout.“

„Ano.“

„Jejichž poskytnutí by z něj udělalo zrovna takového ničemu, jako jste vy… v očích jeho otce.“

„Správně.“

Wolfe se ošil. „Chci tu listinu. Ne, uklidněte se! Tím vám neupírám vaše právo na vrácení té částky. To právo vám přiznávám. Jen se mi nelíbí, jakým způsobem půjčené peníze vymáháte. Možná že na něj máte právo, ale stejně se mi nelíbí. Slečna Osgoodová dnes odpoledne získala můj obdiv, což se ženě podaří jen vzácně, a já ji chci toho hrozného psychického tlaku zbavit. Navrhuji, abyste listinu předal panu Goodwinovi, bude u něho v bezpečí. Nejpozději do deseti dnů vám buď zaplatím nebo nechám zaplatit těch deset tisíc dolarů, anebo vám listinu vrátím. Zavazuji se k tomu bezvýhradně.“ Wolfe na mě namířil palcem. „Dejte mu ji.“

Ničema zvolna a rozhodně zavrtěl hlavou. „Mluvil jsem o rozumném návrhu.“

„Neuděláte to?“

„Ne.“

„Dostává se vám nejvyšší možné záruky. Málokdy něco slibuji, protože, ač je to otřepané, jakýkoli svůj slib bych dodržel i za cenu vlastního života.“

„Váš život by mi nebyl k ničemu. Záruka, kterou nabízíte, je možná dobrá, ale papír podepsaný Osgoodem je lepší – a patří mně. Proč bych se ho měl sakra zbavovat?“

Tázavě jsem se podíval na Wolfa. „Velmi rád bych se ujal…“

„Ne, díky, Archie. Necháme to tak, alespoň prozatím. Doufám, pane Bronsone, že váš nepřátelský postoj nalezne…“

„O nic takového nejde,“ skočil mu do řeči Bronson. „To byste mě špatně pochopil. Už jsem vám řekl, že nejsem hlupák, a tím bych byl, kdybych si vás chtěl znepřátelit. Až moc dobře vím, jak jsem zranitelný, a vím také, co umíte. Když si vás znepřátelím, to abych si rovnou sbalil kufry a odjel z New Yorku. Jsem tam teprve dva měsíce, ale kdybyste se chtěl obtěžovat a vypátrat, kde jsem byl a co jsem dělal předtím, nepochybuju, že by se vám to podařilo. Nezjistil byste sice, že na mě někde čeká vězeňská cela, ale mohl byste shromáždit dost informací, které by mi ztrpčily život… S Clydem Osgoodem jsem šlápl vedle, ale můžu to zkusit znovu a doufat, že budu mít větší štěstí. Bůh je mým svědkem, že nechci, abyste se mi pověsil na paty, a vy byste do něčeho takového neinvestoval ani peníze, ani energii jen tak pro nic za nic. Věřte, že můj postoj není nepřátelský. Nemáte právo být naštvaný jen proto, že vám nechci dát ten úpis, protože je můj – ale jinak vám držím palce. Jestli vám můžu nějak pomoct, rád to udělám.“

„Budete odpovídat upřímně, pane Bronsone?“

„Ano.“

„Výborně. Nejprve mi tedy řekněte, kde jste se narodil.“

Bronson zavrtěl hlavou. „Řekl jsem, že vám pomůžu, ne že uspokojím vaši zvědavost.“

„Připustil jste, že bych dokázal zjistit skutečnosti o vaší minulosti, kdybych si dal tu práci.“

„Tak si s tím tu práci dejte.“

„Tak tedy dobře, budu konkrétnější. Pracoval jste někdy s dobytkem?“

Bronson vyvalil oči, krátce se zasmál a řekl: „Panebože, abych nemusel odvolávat své tvrzení, že nejste hlupák! Snad to nechcete napasovat mně?“

„Pracoval jste někdy s dobytkem?“

„S dobytkem jsem nikdy neměl společného, ani co by se za nehet vešlo. Odkud se bere mléko a hovězí, vím jen proto, že jsem to někde četl.“

„Kde je ten klacek, který jste měl v ruce, když jste včera večer doprovázel Clyda Osgooda k Prattovým?“

„Klacek?“

„Ano. Hrubý klacek, dlouhý skoro dva metry.“

„Proč se mě… nemyslím… Á, ano! Jistě, už si vzpomínám. Byl opřený o kůlnu… všiml jsem si ho, když jsme šli kolem, a tak jsem si ho prostě…“

„Kde je?“

„Myslíte jako teď? Po všem…“

„Kde jste ho nechal?“

„Proč… jak si mám… Ahá! Jistě. Když jsme došli k plotu na konci lesíka, Clyde šel dál sám a já jsem se vrátil. Vzal si klacek s sebou.“

„Nač?“

Bronson pokrčil rameny. Už se opět vzpamatoval. „Jen aby měl něco v ruce, řekl bych. Všiml jsem si, že i vy nosíte těžkou vycházkovou hůl. Nač?“

„Ne proto, abych se s ní umlátil do bezvědomí. Clyde si o ten klacek řekl? Anebo jste mu ho nabídl?“

„Už nevím. Každopádně k tomu došlo jen tak mimochodem. Proč se ptáte, praštil ho snad někdo do hlavy? Myslel jsem, že byl zabit krumpáčem, totiž podle vaší…“

„Máte mi pomáhat, pane, a ne tlachat. Potřebuji vědět, jak to s tím klackem doopravdy bylo.“

„Už jsem vám to řekl.“

„Nesmysl. Byl jste evidentně rozrušen a neřekl jste mi pravdu.“ Wolfe na něj zahrozil prstem. „Jestli si ze mě nechcete udělat nepřítele, tak si dejte pozor. Tak příznivou příležitost říci pravdu už nikdy mít nebudete – než tady se mnou, v soukromí a poměrně přátelském ovzduší. Není to tak, že vy sám jste donesl ten klacek na Prattův ranč?“

„Ne. Nešel jsem tam.“

„Trváte na tom?“

„Je to pravda.“

„Znovu vás varuji, dejte si pozor. Ale dejme tomu, že vaše tvrzení budeme pro tuto chvíli pokládat za pravdu – v tom případě mi ovšem řekněte tohle: proč šel Clyde k Prattovým? Co tam chtěl dělat?“

„O tom nic neřekl.“

Wolfe zavřel oči a mlčel. Viděl jsem, jak špičkou ukazováku opisuje malé kroužky na opěradle svého křesla, a bylo mi jasné, že vzteky ani nemůže mluvit. Po chvíli spustil sám Bronson:

„Mohl bych snad…“

„Mlčte!“ Wolfova víčka se chvěla, když otevřel oči. „Do –pouštíte se chyby. Velké chyby. Něco vám řeknu. Dožadoval jste se okamžitého vrácení svých peněz. Clyde, který nebyl s to obstarat dotyčnou sumu v New Yorku, přijel sem, aby o ni poprosil svého otce, a vy jste měl tolik naspěch, anebo jste mu tolik nedůvěřoval, že jste přijel s ním. Nechtěl jste ho pustit z očí. Jeho otec prosbu odmítl, jelikož Clyde se mu nechtěl svěřit, nač ty peníze potřebuje – zřejmě aby zachránil čest rodiny Osgoodů, a vy jste byl ochoten celou záležitost jeho otci vyzradit a inkasovat peníze přímo od něho. Potom Clyde, celý zoufalý, uzavřel tu sázku. Nemohl ji vyhrát a vyrovnat dluh dříve než za šest dní, po uplynutí týdne, a navíc vám nemohl poskytnout žádnou záruku, že tu sázku vyhraje. Takovou záruku, která by vás přiměla k tomu, abyste počkal, vám mohlo poskytnout jen jedno: uspokojivé vysvětlení způsobu, jakým chce Clyde sázku vyhrát. Proto vám o svém plánu řekl. Nepokoušejte se mi namluvit, že to neudělal, nejsem hňup. Pověděl vám, jak si chce výhru zajistit a co pro to hodlá udělat. A to chci teď slyšet od vás.“

Bronson zavrtěl hlavou. „Můžu vám říct jenom to, že se mýlíte. Neřekl…“

„Fuj! Nemýlím se. Dobře vím, kdy mám pravdu. Dejte si pozor, pane!“

Bronson pokrčil rameny. „S tím vaším věčným vyhrožováním, abych si dal pozor, se nikam nedostanete. Nemůžu vám říct to, co nevím.“

„Řekl vám Clyde Osgood, proč si myslí, že sázku vyhraje, a jak to chce udělat?“

„Ne.“

„Anebo co hodlá dělat na Prattově ranči nebo s kým se tam má setkat?“

„Ne.“

„Učinil nějakou poznámku nebo narážku, která by vás vedla k určité domněnce v tomto smyslu?“

„Ne.“

„Dopouštíte se těžkého omylu.“

„Ne, nedopouštím. Třeba si to u vás rozházím, ale nemůžu si pomoct. Probohasvatýho…“

„Mlčte! Jste přece jenom hlupák.“ Wolfe se otočil a vyštěkl na mě: „Archie, vezměte si ten úpis.“

Než to vyslovil, mohl mě na zákrok připravit alespoň jedním letmým pohledem, jenomže vždycky, když jsem si mu na něco takového postěžoval, odbyl mě tvrzením, že moje rychlost a vtip žádnou přípravu nepotřebují, na což jsem mu odpovídal, že bych uvítal méně jízlivých lichotek a více ohledů k mému pohodlí při plnění pracovních povinností.

V daném případě na tom příliš nezáleželo. Bronson měl sice přibližně stejnou postavu jako já, ale pochyboval jsem, že je tak ostrý. Nicméně šlo o vraždu a Wolfe před chvílí naznačil, že tento pán byl na místě násilného trestného činu s klackem v ruce, a tak jsem vstal a přesunul jsem se k němu dostatečně rychle, abych předešel případné pošetilosti, která by ho mohla napadnout. Natáhl jsem ruku a řekl jsem:

„Dejte to sem!“

Zavrtěl hlavou, pomalu se zvedl, odkopl dozadu židli, aniž na ni pohlédl, a místo toho mě probodával pohledem, v němž se stále ještě zračila pevnost a inteligence.

„To je hloupost,“ řekl. „Příšerná hloupost. Na tohle vám nemůžu skočit.“

Zeptal jsem se, aniž jsem otočil hlavu: „Chcete ho, pane Wolfe?“

„Vemte si ho.“

„Dobře. – Držte si klobouk. Jdu na to.“

„Tak to tedy ne.“ Bronsonův pohled se nezachvěl. „Jestli se mi ho pokusíte vzít, nebudu se s váma prát. Nejsem sice zbabělec, ale nejsem momentálně v dobré kondici a neměl byste se mnou těžkou práci. Budu ale křičet a přijde Osgood a bude se chtít podívat na ten papír, kvůli kterému je tu takový povyk.“ Usmál se.

„Opravdu?“

„Opravdu.“

„Svěřím vám sladké tajemství. Jestli to uděláte, ukážu vám, jak se dělají jitrnice. Varuju vás – jen pípněte, a přestanu teprve tehdy, až přijede sanitka. Až si Osgood přečte, co na tom papírku stojí, zaplatí mi, abych to zopakoval. Nehýbejte se.“

Natáhl jsem k němu ruku a představte si, že po mně vyrazil s pokrčeným kolenem, aniž mě předem varoval! Byl poměrně rychlý, jenomže já jsem včas uhnul. Nebylo absolutně nutné ho uzemnit, ale tak vypečený frajer potřeboval menší lekci, a tak jsem mu ji natáhl, nabral jsem ho solidním hákem, který ho zastavil v rozletu a poslal k zemi. Než opět otevřel oči, skláněl jsem se v podřepu nad ním.

„Ani se nehněte,“ řekl jsem mu. „Nevím, v které kapse ho máte. Myslíte, že byste si vzpomněl? Jestli ano, tak mi ho dejte sám.“

Sáhl rukou k náprsní kapse, jenomže já jsem byl rychlejší a vytáhl z ní elegantní hnědou koženou náprsní tašku s platinovým nebo niklovým monogramem. Chňapl po ní, ale já jsem ucukl a řekl mu, ať se zvedne a sedne si. Potom jsem trochu ustoupil a prohlížel si úlovek.

„No tohle,“ hvízdl jsem si. „Je tu tolik oběživa, až to není hezké. Nejmíň dva tři tisíce. Zklidněte se. Paskřivce neokrádám. Nikde ale nevidím… aha, tady je to. Tajná přihrádka, dalo by se říct.“ Rozložil jsem listinu, přelétl ji očima a podal ji Wolfovi.

„Zbytek mám vrátit?“

Přikývl, aniž od ní zvedl oči. Vrátil jsem náprsní tašku Bronsonovi, který se mezitím zvedl ze země. Vypadal trochu pocuchaně, ale podíval se mi do očí, když si ji ode mě bral, a musím uznat, že měl něco do sebe, ačkoli ne zrovna tam, kde by to být mělo; není běžné dívat se do očí kosovi, který vás právě srazil k zemi a vnutil vám pocit, že je to fajn. „Vezměte si to, Archie,“ řekl Wolfe a podal mi listinu a já jsem vytáhl ze své náprsní kapsy hnědé, zlatě lemované pouzdro na navštívenky, vyrobené z pštrosí kůže, které jsem dostal od Wolfa k narozeninám a v němž jsem nosil služební průkaz, zbrojní pas a řidičák. Vložil jsem do něj složený úpis a zasunul ho zpátky do kapsy.

„Pane Bronsone,“ řekl Wolfe. „Chtěl jsem vám položit ještě několik jiných otázek, které se týkají kupříkladu účelu vaší dnešní odpolední cesty k Prattovým, ale bylo by to zbytečné. Začínám vás dokonce podezírat, že jste zapleten do podniku, z kterého se může vyklubat ještě větší lapálie, než jakou je vaše nynější chování. Pokud jde o listinu, kterou si od vás vzal pan Goodwin, zaručuji se vám, že do deseti dnů vám ji vrátím – ji nebo vaše peníze. Nesnažte se o žádné uskoky. Mám na vás pěkný dopal i bez toho. Dobrou noc.“

„Opakuju… Už jsem vám říkal…“

„Nechci nic slyšet. Jste hlupák. Dobrou noc.“

Bronson šel.

Wolfe zhluboka vzdychl. Nalil jsem si sklenici mléka, popíjel jsem ho a viděl jsem, že se na mě jedním okem dívá. Po chvilce zamumlal:

„Archie. Odkud máte to mléko?“

„Z ledničky.“

„V kuchyni?“

„Ano.“

„No a…?“

„Ano. Je tam takových pět šest láhví. Mám vám jednu přinést?“

„Mohl jste si ušetřit cestu.“ Vrazil ruku do boční kapsy saka a vylovil z ní hrst pivních zátek. Rozevřel dlaň, spočítal je a se zachmuřeným výrazem mi řekl: „Přineste dvě.“

14

Druhý den – to jest ve středu – v deset dopoledne se do Osgoodova vozu namačkala pestrá sešlost jedoucí do Crowfieldu. Všichni kromě Nera Wolfa vypadali zdrblí únavou – jak jsem vypadal já, sám nevím. Ztichlý Osgood se podobal vymačkanému citrónu a během krátkého hovoru s Wolfem projevil sklon k jízlivosti. Bronson už nevypadal pocuchaně, měl opět na sobě ten prvotřídní oblek, ve kterém jsme ho viděli v pondělí, ale pravou čelist měl oteklou, mračil se a vůbec bylo vidět, že se nebaví. Nancy, která si opět sedla za volant, byla pobledlá, měla krví podlité oči a pohybovala se jakoby v křeči. Měla už za sebou jednu cestu do Crowfieldu a zpět, protože jela na nádraží vyzvednout nějaké příbuzné. Pohřeb měl být ve čtvrtek odpoledne a hlavní příliv příbuzenstva se tedy očekával až za čtyřiadvacet hodin. Wolfe zjevně změnil úmysl, že okamžitě zbaví psychického tlaku ženu, k níž cítí obdiv, jelikož mě ještě předtím poučil, že není třeba spěchat s oznámením slečně Osgoodové, že listina, kterou podepsal její bratr, je v mých rukou. Což, uvážím-li, jak jsem se jí zmocnil, bylo podle mého soudu vlastně dobře.

Během půlhodinové jízdy do Crowfieldu všichni mlčeli a jen Osgood s Nancy si vyměnili pár slov, když si domlouvali schůzku na týž den, ale později, až si vyřídí své pochůzky. Nejprve jsme vysadili Osgooda na Hlavní třídě před nějakým podnikem s palmami a kapradím ve výloze a malým nápisem namalovaným v rohu, jehož součástí bylo jakési jméno a název Pohřební ústav. Naše další zastávka se nacházela o dvě ulice dál, u hotelu, kde nás opustil Bronson – za tísnivého, všeobecného mlčení a v nepřátelském ovzduší, které je zřejmě hlavním rizikem povolání grázla.

„Thompsonovy garáže, vidte?“ zahučela ke mně Nancy a já jsem řekl, že ano, a ona mě tam za tři minutky vysadila, za rohem v postranní ulici. Napadlo ji totiž, že jelikož se oprava vozu nebo jeho převzetí může protáhnout, pojede raději dál a odveze Wolfa na výstaviště, za což jsem jí byl vděčný, protože jsem netoužil po tom, abych musel poslouchat jeho reptání.

Oprava stála šestašedesát dolarů dvacet centů, což bylo až dost, i když jsem vzal v úvahu odtažení auta. Nemělo pochopitelně smysl, abych se šprajcoval, a proto jsem se spokojil s důkladnou prohlídkou, abych se ujistil, že je všechno v pořádku i že mám dost oleje a benzínu. Zaplatil jsem v hotovosti a odjel.

Potom jsem měl najít Lewa Bennetta, tajemníka Národní ligy guernseyského skotu. Zkusil jsem to v hotelu, ale neměl jsem štěstí. Dalších dvacet minut jsem promarnil v telefonní budce, kde jsem se potýkal s obsazenými linkami, omyly a hordou ignorantů. Většina dotázaných měla dojem, že je někde na výstavě, a proto jsem jel k výstavišti a po urputné bitvě jsem zaparkoval na jednom z míst vyhrazených vystavovatelům. Vrhl jsem se do davu, rozhodnut začít v kanceláři výstavy, kde jsem se dozvěděl, že je zrovna den skotu a Bennett neví, kam dřív skočit. Bude prý někde u stájí, které se nacházejí na druhém konci výstaviště. Opět jsem vplul do davu a prodíral jsem se mezi muži, ženami, dětmi, balónky, trumpetami, praženou kukuřicí a celým tím blázincem ke svému cíli.

V této části výstaviště jsem dosud nebyl. Stálo tam celé město obrovitých stájí, v řadách za sebou, a každá stáj byla nejmíň padesát metrů dlouhá a taky až třicet metrů široká. Moc lidí tam nebylo. Zapadl jsem do první stáje. Páchlo to tam kravami, na čemž nebylo nic divného, protože jich tam bylo plno. Uprostřed stáje běžela po celé její délce asi metr a půl vysoká přepážka, k níž byly čelem a po obou stranách přivázány kusy dobytka. Býci, krávy a telata. Další dvě řady skotu byly přivázány ke stěnám stáje. Ale ani jeden kus se nepodobal plemenu, s nímž jsem byl nejdůvěrněji obeznámen po svém krátkém románku s Hickory Césarem Grindonem. Dlouhou uličkou se couralo pár návštěvníků, já jsem se loudal k místu, kde nějaký špunt v montérkách vyčesával zcuchaný kravský ocas. Řekl jsem mu, že hledám Lewa Bennetta z Ligy chovatelů guemseyského skotu.

„Guernseyskýho?“ Tvářil se pohrdavě. „Jak to mám vědět? Já jsem od jerseyskýho.“

„Á, tak to pardon. Mně osobně se líbí guernseyské plemeno. Je tu vůbec stáj, kde ho najdu?“

„Jasně. Kousek za prostorem vyhrazeným pro porotu. Mohl by bejt tam. Dneska dopoledne posuzujou ayrshiry a Švejcary, ale v jednu začínaj hodnotit guernseye.“

Poděkoval jsem mu a šel jsem dál. Prošel jsem kolem tří stájí a ocitl jsem se před velkým otevřeným prostranstvím, rozděleným provazy na menší díly, a tam byli všichni ti lidé, které jsem postrádal ve stájích, několik set se jich mačkalo u provazů. Uvnitř stály hloučky skotu, černých býků a krav s bílým pruhem kolem břicha, které drželi muži a chlapci pomocí provazů. Další muži se procházeli nebo postávali okolo a mračili se na dobytek, doprovázeni dalšími muži, kteří byli vyzbrojeni plnicími pery a archy lepenkového papíru. Jeden z nich klečel a pozorně zkoumal vemeno, jako by očekával, že na něm najde napsáno tajemství kamene mudrců. Bennetta jsem nikde neviděl.

Objevil jsem ho v další stáji, vyhrazené guernseyskému skotu. Vzduch tam byl nabitý horečnou činností a starostmi – kartáčovala se srst, drhla se kopyta, omývaly hlavy, vyčesávaly oháňky, všude samé debaty a hádky. Bennett pobíhal sem a tam. Nepoznal mě a já jsem málem musel použít zápasnický chvat, abych ho zastavil. Připomněl jsem mu, odkud se známe, a řekl jsem mu, že Nero Wolfe se s ním chce co nejdříve setkat v hlavním výstavním pavilónu nebo i na nějakém jiném příhodnějším místě. A že to strašně spěchá.

„Vyloučeno,“ prohlásil s divokým výrazem ve tváři. „Nemám ani čas se najíst. V jednu přijde porota k nám.“

„Pan Wolfe vyšetřuje vraždu pro pana Fredericka Osgooda. Potřebuje od vás důležité informace.“

„Žádné nemám.“

„Chce se vás na něco zeptat.“

„Teď se s ním sejít nemohu. Prostě to nejde. Po jedné hodině… až je začnou hodnotit… říkáte, že je v hlavním pavilónu? Zajdu za ním, nebo mu vzkážu…“

„Bude obědvat v metodistickém stanu. Přijďte brzo. Hm?“

Řekl, že hned, jak to bude možné.

Než jsem se dostal k našemu stánku v hlavním výstavním pavilónu, bylo poledne. Toho dne se neposuzovalo pouze guernseyské plemeno, jelikož čtvrtá hodina odpolední byla stanovena jakožto hodina H pro orchideje. Wolfe je zrovna kropil a dělal jim manikýru. Rozstřikovač byl malým zázrakem, zhotoveným na zakázku podle Wolfova nákresu, a skládal se z osmilitrové nádrže, tlakové komory a malého elektromotorku. Prázdný vážil pouhých pět kilo. Když jsem přišel, byl tam zrovna jeho konkurent Shanks, obdivující rozprašovač. Oznámil jsem Wolfovi, že auto je opravené, seznámil jsem ho s výší škody vyjádřenou v dolarech a popsal jsem mu zoufalou situaci pana Bennetta.

Zašklebil se. „V tom případě tu musím počkat.“

„Stání vám prospěje.“

„A co to zpoždění? Je středa poledne. A nemáme nic než pár zanedbatelných indicií. Volal jsem Waddellovi. Klacek, nesený k Prattovu ranči, se nenašel a policie býka nevyfotografovala. Fuj. Nezdolné metody inspektora Cramera mají své výhody. Podle slečny Osgoodové nikdo ze služebnictva nebyl svědkem Bronsonova návratu. Náš další postup záleží na panu Bennettovi.“

„Tvrdí, že nic neví.“

„Ale ví. Jenom si to neuvědomuje. Možná kdybyste se vrátil a vysvětlil mu…“

„Musel bych použít násilí. Tvrdí, že nemá čas ani na jídlo.“

To samozřejmě Wolfa umlčelo. Zachrochtal a obrátil se zpátky k Shanksovi.

Opřel jsem se o stůl s jiřinkami naproti přes uličku a zívl jsem. Hruď se mi dmula nespokojeností. Nepodařilo se mi přinést to, pro co jsem byl poslán, což se nestávalo často a dopalovalo mě to. Wolfově peněžence jsem ulehčil o šedesát šest dvacet. Dnes budeme večeřet a spát v domě, kde se rodina chystá na pohřeb. Wolfe právě prohlásil, že v případu vraždy, kterou máme vyšetřit, nemáme nic než pár zanedbatelných indicií. Ať jsem to obracel, jak chtěl, vyhlídky nebyly růžové. Wolfe se Shanksem pokračovali v plácání a nevšímali si návštěvníků, kteří procházeli uličkou. Já jsem stál opřený a neměl jsem nejmenší chuť pokusit se zahnat chmury. Určitě jsem zavřel oči, protože jsem zničehonic ucítil, jak mě někdo tahá za rukáv, a uslyšel jsem hlas:

„Probuďte se, Escamillo, a ukažte mi ty svý kytičky!“

Zvedl jsem víčka. „Jak se máte, slečno Rowanová? Odejděte, stáhl jsem se do ústraní.“

„Polibte mě!“

Sehnul jsem se a políbil jsem ji na čelíčko. „A je to. Díky za návštěvu. Moc rád jsem vás viděl.“

„Vy jste ale hulvát!“

„Nepamatuju se, že bych vás zval k návštěvě našeho stánku.“

Koutek úst jí vyjel nahoru. „Tohle je veřejná výstava. Zaplatila jsem vstupné. Jste vystavovatel. No tak vystavujte! Předveďte se!“

„Nejsem exhibicionista, abych se předváděl. Ostatně jsem pouhý zaměstnanec.“ Vzal jsem ji za loket a převedl přes uličku. „Pane Wolfe, slečnu Rowanovou znáte. Přeje si vidět orchideje.“

Uklonil se. „Takové pocty se nikdy nezříkám.“

Podívala se mu do očí. „Chci, abych vám byla sympatická, pane Wolfe. Nebo alespoň abych vám nebyla protivná. Pan Goodwin a já se pravděpodobně spřátelíme. Dal byste mi jednu orchidej?“

„Ženy jsou mi málokdy protivné a nikdy mi nejsou sympatické, slečno Rowanová. Mám tady jenom albínky. Dám vám orchideje v pět, až si je prohlédne porota, pokud mi laskavě řeknete, kam je mám poslat.“

„Přijdu si pro ně.“

Skončilo to tím, že šla s námi na oběd.

V metodistickém stanu byl větší nával než den předtím, nejspíš proto, že jsme přišli dřív. Paní Millerová si zřejmě nebrala volno, jelikož frikasé s knedlíčky bylo stejně dobré jako vzpomínka na to, jak chutnalo posledně. Napadlo mě, že do tohoto svatostánku už nikdy nemusím přijít, a proto jsem si dopřál dva hlavní chody, stejně jako Wolfe. Ten, tak jako vždycky ve společnosti dobrého jídla, byl přátelský a sdílný. Jakmile zjistil, že Lily byla v Egyptě, vyprávěl o svém domě v Káhiře a klábosili spolu jako párek velbloudů, vydali se až do Arábie a moc si ten výlet užili. Většinou nechala ona mluvit jeho, ale několikrát ho rozesmála, a já jsem začal větřit, že není taková, jak jsem si myslel, a že může být docela prima.

Položil jsem na stůl prázdný šálek a Wolfe řekl: „Bennett stále nejde. A je půl druhé. Je to ke stájím daleko?“

Řekl jsem mu, že ani ne.

„Tak se po něm jděte poohlédnout, prosím vás. Krucinál. Musím s ním mluvit. Jestli nemůže přijít hned, řekněte mu, že do tří budu tady a potom u našeho stánku.“

„Jistě.“

Zvedl jsem se. Také Lily vstala a řekla, že se má sejít s panem Prattem a s Caroline a že už ji nejspíš hledají. Odešla z jídelny se mnou, načež jsem jí sdělil, že jsem v práci a že se budu prodírat davem s rázností, která se pro tak příjemnou společnost nehodí. Prohlásila, že si na mně zatím ničeho příjemného nevšimla a že se sejdeme v pět, a odkráčela směrem k tribuně. Já jsem se vydal za svou povinností směrem opačným.

Porota byla v nejlepším. S potěšením jsem si všiml, že guernseyské plemeno je zjevně oblíbenější než chov švýcarský nebo ayrshireský, jelikož diváků tu bylo daleko víc než před dvěma hodinami. Bennett byl v uzavřeném prostoru u porotců, zapisovatelů a jednotlivých kusů skotu s ošetřovateli. Na okamžik se mi zastavilo srdce, když jsem zahlédl býka, o němž bych přísahal, že je to Hickory César Grindon. Pak jsem si uvědomil, že tenhle má světlejší zabarvení a daleko menší bílou skvrnu na čumáku. Takticky jsem se přesunul na druhou stranu, kde nebylo tak husto. Když jsem pak ucítil, jak mě někdo tahá za rukáv, blesklo mi hlavou, že mě vyslídila Lily Rowanová.

Byl to však Dave, oblečený do saka a kalhot, košile a kravaty, na hlavě lesknoucí se slamák. „Neříkal jsem, že jste člověk, kterej je rád tam, kde se něco děje?“ zakdákal. „Hned jak jsem vás uviděl prvně. Byl jste tady, když ti blbouni odepsali Bellu Grassleighovou a nechali vyhrát tu krávu ze Silvervillu? Zrovna tu, která má trup spíš jako srna než jako pořádná dojnice.“

„Panebože,“ řekl jsem, „no to je tedy tragédie! Právě jsem dorazil. Předpokládám, že ne… to mě podrž! Támhle je náš přítel Monte McMillan.“

„Jo, přivez jsem ho sem dneska ráno.“ Dave zavrtěl hlavou. „Chudák Monte, musí začít prakticky od nuly. Je rozhodnutej koupit pár kousků, za slušnou cenu, a založit nový stádo. Kdo by si před rokem pomyslil…“

Zbytek mi utekl, protože jsem začal podlézat provaz. Bennett zůstal na okamžik o samotě a utíral si zpocené čelo. Hnal jsem se k němu. Zamžoural na mě proti slunci a omlouval se, že to nestihl. Řekl jsem mu, že to nevadí a že je mu odpuštěno, a jestli by nemohl zajít do metodistického stanu teď hned. Vyloučeno, tvrdil, právě prý posuzují potomky šlechtěných matek a současně vybrané kusy z chovatelských mladých stád. Stejně nemá Neru Wolfovi co říct. A krom toho v prostoru vyhrazeném pro porotce nemám co dělat…

Jemně jsem přitvrdil: „Wolfe vyšetřuje vraždu a říká, že s vámi potřebuje mluvit, jinak nemůže podniknout žádné další kroky. Jste řádný občan a přítel Freda Osgooda, nebo ozbrojená stráž u soudu nad dobytkem? Jestli si myslíte, že spravedlnost mezi kravami je důležitější než…“

Prohlásil, že se s Osgoodem nijak zvlášť nepřátelí, že pokud jde o něj, je Osgood pouze jedním z členů Ligy, a že přijde do metodistickém stanu, ale vážně, do půl hodiny.

Znovu jsem vylezl za provazy, ale místo abych šel po svých, rozhodl jsem se, že se zdržím a počkám na něho. Chvilku jsem sledoval práci poroty, ale bylo špatně vidět, protože tam byla hlava na hlavě, a tak jsem se coural kolem stájí. Bylo tam jako po vymření, jelikož všechny momentálně ze všeho nejvíc lákala soutěž chovatelů dobytka. Proto jsem si přirozeně všiml pohybujícího se objektu, který se ocitl v mém zorném poli, zvlášť když mi už ten první pohled prozradil, že řečený objekt znám. Byla to Nancy Osgoodová. V tom, jak se ohlédla, když vstupovala do jedné ze stájí, se zračila snaha o nenápadnost – anebo jsem měl vidiny. I kdyby chtěla být nenápadná, nic mi do toho nebylo, jenomže detektiv, který si hledí svého, by byl contradictio in adiecto, a tak jsem přeběhl ke stáji a vklouzl do dveří.

Nikde jsem ji neviděl. Byla tam spousta krav, tentokrát samé černobílé, a na konci uličky pár návštěvníků, ale Nancy jako by se do země propadla. Zvolna jsem kráčel mezi řadami kravských zadků. Nedaleko prostředku stáje bylo na levé straně jakési ohrazené stání, v němž nebyla žádná kráva; okamžitě jsem tam strčil nos a zjistil jsem, že jsou tam tři jiné věci: velká hromada slámy, ze které trčela násada od vidlí, Nancy Osgoodová a Jimmy Pratt. Šel bych dál, ale byl jsem spatřen. Jimmyho hlas byl nevrlý a nezdvořilý: „Máte přání?“

Pokrčil jsem rameny. „Ani ne. Doufám, že vy taky ne.“ Vykročil jsem, abych pokračoval dál, ale jeho hlas zazněl ještě ostřeji.

„Počkejte tu a můžete se dívat a poslouchat. Čím víc uvidíte a uslyšíte, tím víc o tom budete moct vyprávět.“

„Nech toho, Jimmy,“ řekla nešťastně Nancy. Otočila ke mně oči, ještě zarudlejší než kdy jindy. „Vy jste mě sledoval, pane Goodwine? A proč?“

Několik kolemjdoucích budilo dojem, že by mohli kolem nás okounět, a tak jsem vstoupil dovnitř, aby to zůstalo v rodině. „Ano,“ řekl jsem jí, „sledoval. Asi tak čtyřicet vteřin. Náhodou jsem vás viděl, jak vcházíte do téhle stáje a ohlížíte se, jestli vás nikdo nešmíruje, a tak jsem šel ze zvědavosti za vámi.“ Změřil jsem si mladého Pratta. „Je fajn, že studujete architekturu, a ne diplomacii. Postrádáte společenskou uhlazenost. Pokud je to tajná schůzka a vy jste mě podezíral, že bych o ní mohl někomu říct, bylo by lepší, kdybyste mě třel balzámem, a ne dřel šmirglem.“

Sáhl do kapsy. „Á, vtom případě…“

Nechal jsem ho pokračovat. Jeho ruka se vynořila se skromným svitkem, z něhož roztřesenými prsty odloupl pětku. S nepříjemným úsměvem mi ji podával a zeptal se: „Stačí?“

„Prima.“ Vzal jsem si ji. „Nádhera!“ Nejprve mě napadlo, že ji vrazím Nancy do kapsy kabátku a řeknu jí, ať si koupí punčochy, jenomže v tom okamžiku k nám přišel nějaký čahoun v montérkách a s vidlemi v rukou. Skoro se na nás ani nepodíval a energicky zabodl vidle do té hromady slámy a začal je zvedat. Zarazil jsem ho tak, že jsem mu tou desetidolarovkou zamával před nosem.

„Hele, kamaráde. Zastupuju ředitelství výstavy. Došli jsme k názoru, že naši zaměstnanci jsou strašně přepracováni. Přijměte tuto maličkost jako projev našeho uznání.“

Zůstal koukat. „Co jste to říkal?“

„Nesnažte se to pochopit, zkrátka berte. Jde o přerozdělení bohatství. Jakousi formu komunismu.“

„Od ředitelství výstavy?“

„Velmi správně.“

„To se na to vykašlu. Ti nejsou normální!“ Vzal si bankovku a strčil si ji do kapsy. „Mockrát děkuju.“

„Není zač.“ Ležérně jsem mávl rukou. Profesionálním švihem si zvedl na rameno velký náklad slámy, takovou jednu čtvrtinu celé hromady, a odkráčel.

„Říkal jste balzám, viďte?“ V hlase Jimmyho Pratta se ozvala podrážděnost. „Jak jsem mohl tušit, že jste Robin Hood? Potom, co jste mluvil o balzámu, bylo přirozené, že jsem vás považoval za podvodníka.“ Obrátil se k Nancy. „Stejně ví všechno o Bronsonovi a Clydově dlužním úpisu, protože byl u toho, když jsi to říkala Wolfovi. Co se týče toho, že se tvůj otec dozví, že jsme spolu…“

Byl jsem navýsost rád, že začal hučet do Nancy, jelikož mi tím poskytl příležitost, kterou jsem nutně potřeboval. Připouštím, že mi nechybí duševní rovnováha, ale nejsem úplně ze dřeva a dodnes se divím, že z mé tváře nevyčetli nic, co by je mohlo varovat. Spatřil jsem něco, co se vynořilo po vykousnutí toho fláku slámy z hromady. Když jsem se pohnul, dotkl jsem se nohou něčeho, co nebyla sláma. Stačil jeden letmý pohled dolů a uviděl jsem, co to je – hnědá, na míru šitá šněrovací polobotka, opřená o podpatek, dva tři centimetry ponožky a záložka jedné nohavice kalhot od prvotřídního krejčího.

Takže, jak říkám, byl jsem rád, že Jimmy se obrátil k Nancy, protože jsem tak měl možnost rozmarně kopat do slámy a botu s ponožkou a záložkou kalhot opět zakrýt. Nebylo z nich vidět vůbec nic.

„Asi bych neměla, když mi pan Wolfe slíbil, že mi pomůže,“ oslovila mě Nancy, „ale ráno jsem potkala Jimmyho a… mluvili jsme spolu… a já jsem mu řekla o tom úpisu, že ho Bronson pořád má… a Jimmyho napadlo, že by vtom mohl něco podniknout, jenomže já jsem věděla, že by neměl nic dělat dřív, dokud si nepromluví s panem Wolfem… a tak jsme si řekli, že se tady ve dvě hodiny sejdeme a popovídáme si o tom…“

Nenápadně jsem se přesunul k místu, kde jsem mohl dosáhnout na násadu vidlí, která trčela z prostředka té hromady slámy. Zatímco mé oči zdvořile visely na Nancy, má ruka se jakoby mimoděk mazlila se slámou, která je příjemná na dotek, a bez velké námahy nahmatala místo, kde byla násada zasazena v kovovém nákružku hrotů. Dvěma prsty – lépe řečeno konečky nehtů, které nezanechávají otisky – jsem sjížděl dolů podél jednoho hrotu, ale nedostal jsem se daleko, ne dál než pět šest centimetrů, protože se zarazily o něco, co nebyla ani sláma, ani hrot vidlí. Nechal jsem tam prsty asi půl minuty, a když jsem měl dojem, že vím, co jsem chtěl, zvolna jsem ruku vytáhl.

„Proč jí nedáte pokoj? Buď s ní vy dva s Wolfem budete jednat slušně, jak to slíbil…“

„To myslíte vážně?“ zašklebil jsem se. „Proberte se. Pokud jde o slušnost, tak to nevím, ale my dva s Wolfem vždycky děláme to, co řekne on. Ale vy, dětičky, všechno jenom zkomplikujete, když se budete takhle neuváženě chovat na výstavišti. Osgood je obtížný klient i bez toho. Kristapána, odložte své smíření ještě alespoň o pár dní. Zná vás celý okres a tady jste všem na očích. Když uděláte, co říkám, ručím vám za to, že s Wolfem budeme jako pěny… a Osgood ten cár papíru nikdy neuvidí.“ Jimmy se mračil. „Takže co?“

„Rozlučte se. Rozejděte se. Ale hned. Vy jděte druhou stranou a já ji vezmu tudy.“

„Má pravdu, Jimmy. Byla to strašná hloupost, ale ty sis nedal říct…“

„Jenomže já musím vědět…“

„Hergot! Udělejte, co říkám!“

„Prosím tě, Jimmy!“

Vzal ji za ruku, zadíval se jí do očí a dvakrát vyslovil její jméno, jako by ji nechával přivázanou ke kolejím, a zmizel. Pobídl jsem ji, aby šla se mnou, opustil jsem kotec a zahnul jsem s ní doprava, směrem ke dveřím, jimiž jsem vstoupil. Venku jsem ji chytil za loket a cestou jsem jí říkal:

„Mám ještě práci, a tak vás musím opustit. Chovala jste se jako hloupá husička. Je sice pravda, že city jsou city, jenomže rozum je rozum. Běžet pro pomoc za Jimmym Prattem, když už vám ji slíbil Nero Wolfe! Okamžitě odsud odejděte. Mám dojem, že se někde máte sejít s otcem. Je-li tomu tak, běžte tam, čekejte na něho a cvičte se v myšlení.“

„Já jsem ale… mluvíte, jako bych…“

„Nemluvím, jako byste. O to, jak mluvím, si nedělejte starost. Tady se rozloučíme. Nashledanou v mateřince.“

Opustil jsem ji uprostřed davu, protože jsem si myslel, že je to zrovna tak dobré místo jako kterékoli jiné, a lokty jsem si prorazil cestu valícím se proudem k okraji, při kterém jsem mohl postupovat rychleji a přitom na sobě nedávat znát sebemenší zdání paniky. K metodistické jídelně mi to odtamtud trvalo slabých pět minut. Wolfe tam stále byl, seděl u stolu a na té skládací stoličce vypadal jak opuštěná velehora. Pravděpodobně dosud nikdy netrávil dobrou krmi za tak nepříznivých okolností.

Zamračil se na mě. „Tak co? Kde máte Bennetta?“

Posadil jsem se, přikývl a ztišil hlas. „Musím podat stručnou, leč nemilou zprávu. Za prvé, pan Bennett tu bude za takových deset minut. Alespoň to tvrdil. Za druhé, našel jsem Nancy Osgoodovou a Jimmyho Pratta ve stáji, kde se radili o tom, jak se dostat k papírku, který mám v kapse. Za třetí, v téže stáji jsem objevil pana Bronsona – ležel mrtvý pod hromadou slámy, se srdcem propíchnutým vidlemi. O posledním bodu mé zprávy neví nikdo jiný než já… lépe řečeno nevěděl, když jsem odcházel.“

Wolfovy oči se zavřely a po chvíli znovu pootevřely. Zhluboka vzdychl. „Hlupák. Vždyť jsem tomu člověku řekl, že je hlupák.“

15

Přikývl jsem. „Jo. Také jste mu řekl, že ho začínáte podezírat z toho, že se namočil v něčem, z čeho se může vyklubat pěkná lapálie. Madam Shasta ve městě tomu říká čtení budoucnosti a účtuje si za ně desetník.“ Vylovil jsem z kapsy pár nikláků a přistrčil jsem mu je. „Tady je výkupné, ať se netrápím – jak jste to věděl?“

Moji nabídku ignoroval. „Zatraceně,“ zamumlal. „Zase pozdě. Měl jsem včera večer zatelefonovat Saulovi nebo Fredovi, aby přijeli nočním vlakem. Bronsona jsme měli dneska dopoledne sledovat. Jakmile by byl přinucen promluvit, poskytl by nám všechny důkazy, jaké potřebujeme. Nejsem ve své kůži, Archie. A jak taky hergot můžu, když lítám, jako bych měl vzteklinu… mohu za to poděkovat tomu mizerovi Shanksovi. Co se dá dělat.“ Opět si povzdychl. „Říkáte, že o tom nikdo neví?“

„Přesně tak. Až na toho člověka, který to udělal. Čekal jsem tam na Bennetta a viděl jsem Nancy vcházet do stáje. Tak jsem šel za ní. Sešla se s Jimmym Prattem v boxu, kde byla kromě něho ještě hromada slámy. Rozšířil jsem jejich řady a povídali jsme si. Pak přišel ošetřovatel a odnesl část té hromady, přičemž odhalil botu a kousek nohavice se záložkou. Všiml jsem si toho jenom já a botou jsem přes ně opět nahrnul slámu. V hromadě byly shora zaražené vidle, jejichž násadu částečně zakrývala sláma. Nenápadně jsem hmátl rukou kolem hrotů a zjistil jsem, v jakém jehelníčku spočívají. Měl jimi propíchnutá prsa. Bylo po něm. Obvinil jsem Romea a Julii z nepředloženosti, vypoklonkoval jsem je každého jiným směrem a okamžitě jsem šel sem.“

„To znamená, že k objevení mrtvoly stačí odhrnout trochu slámy.“

„Ano. Což se možná už stalo, anebo se na to může přijít taky až zítra.“

„Nejspíš ale dříve. Odešel jste odtamtud, abyste se vyhnul rozruchu?“

„Ne, abych vás o tom informoval. A abych vám řekl, jak je to s Bennettem. A abych ušetřil Nancy hněvu jejího otce, který by sotva přenesl přes srdce, s kým se jeho dcera schází, i před policií, která by jí vyčítala, že prakticky sedí na mrtvole a nic neřekne.“

„Vás všechny viděl ten člověk, který přišel pro slámu, že?“

„Jistě, a taky pár jiných lidí. Mám se tam vrátit a objevit ho?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Tím bychom si nepomohli. A pravděpodobně tam nebude ani žádná stopa, které by se mohli chytit pátrači od policie, takže není naspěch. Nenapadlo by mě, že Bronson bude takový pitomec a poskytne mu příležitost, jenomže někde se s ním setkat musel. Teď je však nutné tím spíš – á! Zaplať pánbůh! Dobré odpoledne!“

Lew Bennett, stále ještě v košili a úplně bez dechu, došel k nám a odměřeně odpověděl na Wolfův pozdrav. „Chtěl jste se mnou mluvit? Nemohl jste si vybrat horší dobu. Opravdu ne.“

„Pan Goodwin mě v tom smyslu informoval. Omlouvám se, ale neměl jsem jinou možnost. Posaďte se, pane Bennette. Nemáte chuť na kávu?“

„Raději postojím. Kdybych se posadil… co si přejete?“

„Obědval jste?“

„Ne.“

„To je absurdní.“ Wolfe zavrtěl hlavou. „Ani uprostřed největšího zmatku a nejzapeklitějších případů jsem nikdy nevynechal jediné jídlo. Žaludek, který je příliš dlouho prázdný, má za následek rozředění krve a porušuje rovnováhu mozkové činnosti. – Archie, objednejte frikasé. – Probohasvatého, pane, sedněte si.“

Možná, že ho ani tak nezlomil Wolfe, jako vůně jídla. Všiml jsem si, jak se mu chvěje chřípí. Váhal, ale když jsem zamával na metodistku a řekl jí, ať mu přinese extra porci knedlíčků, což byl Wolfův nápad, podrobil se a složil se do židle.

„To už je lepší,“ řekl Wolfe. „A teď k věci. Pan Osgood si mě najal, abych vyřešil vraždu, a proto potřebuji pár informací. Je možné, že vám mé otázky budou připadat irelevantní nebo dokonce hloupé – pokud ano, budete na omylu. Moje jediná vážná vada je letargie, a proto trpím pana Goodwina, a dokoce mu platím za to, aby mi ji pomáhal překonávat. Před osmačtyřiceti hodinami, v pondělí odpoledne jste panu Prattovi na terase jeho domu řekl, že tucet členů vaší ligy čeká na váš návrat a že až uslyší, co jim řeknete, podniknou určité kroky. Křičel jste to na něho dost přesvědčeně. Jaké kroky jste měl na mysli?“

Bennett na něho zůstal zírat. „Rozhodně ne vraždu,“ řekl úsečně. „Co to má společného…“

„Prosím vás.“ Wolfe na něj zahrozil prstem. „Už jsem vám říkal, že nejsem hlupák. Položil jsem vám jednoduchou a přímou otázku. Nemůžete na ni stejně jednoduše odpovědět? Vím, že jste na Pratta křičel ve vzteku. Ale jaké kroky jste měl na mysli?“

„Žádné.“

„Vůbec žádné?“

„Nic konkrétního. Měl jsem vztek. Všichni jsme byli rozzuření. To, co chtěl udělat, byl nejzatracenější skandál a urážka…“

„Já vím. Z vašeho hlediska určitě. Nemluvilo se však předtím o tom, jakým způsobem by se tomu dalo zabránit? Například nepřišel někdo s návrhem, že by se Hickory César Grindon mohl tajně odvést a nahradit jiným býkem?“

Bennett už už otevíral ústa, ale zarazil se. V pohledu se mu zračila obezřetnost. „Ne,“ řekl stroze.

Wolfe vzdychl. „Jak chcete. Škoda, že nechápete, že vyšetřuji vraždu, a ne spiknutí, jehož cílem by bylo podvodné získání býka. Ty knedlíčky by se měly jíst horké. Možná bude lepší počkat, než se najíte…“

„Jen pokračujte. Až se najím, budu muset jít.“

„Dobře. Neptal jsem se, jestli někdo z vás podstrčil anebo se pokusil podstrčit jiného býka. Zeptal jsem se pouze, zda takový návrh v tom rozčilení nepadl. Především by mě ale zajímalo – byl by takový plán proveditelný?“

„Proveditelný?“ Bennett polkl kousek kuřete. „Byl by to zločin. Z právního hlediska.“

„Samozřejmé. Ale – přesto o tom zkuste vážně uvažovat. Myslíte, že by se to mohlo podařit?“

Přežvykoval chleba s máslem a uvažoval. „Ne. Byl tam Monte McMillan.“

„Kdyby tam pan McMillan nebyl, anebo se na takovém plánu podílel, mohlo by se to podařit?“

„Je to možné.“

„Bylo by tedy možné nahradit Césara nějakým jiným býkem, který by mu byl natolik podobný, že by si výměny nikdo, kdo ho důvěrně nezná, na první pohled nevšiml?“

„Je to možné.“

„César byl přece americkým šampiónem!“ Wolfe se zašklebil a poposedl si na své skládací židličce. „Nebyl svým způsobem unikátní?“

„To víte, že ne, sakra. Je spousta dobrých býků a poměrně dost výborných. To, že některý z nich někdy něco vyhraje, je sice moc hezký a má to svoji váhu, jenomže někdy je rozdíl mezi prvním a třeba desátým zcela zanedbatelný. Loni v Indianapolis dosáhl César 96 a Portchester Compton 95 bodů. Něco jiného je ovšem jejich potomstvo. Rejstřík jejich dcer a synů. César měl jednapadesát dcer v nejvyšší jakostní třídě…“

„A devět elitních synů. Já vím. A to na zvířatech pochopitelně není vidět. Stále však nejsem spokojen. Kdyby někdo… dejme tomu Clyde Osgood… chtěl Césara vyměnit za jiného býka, nemohl by to být moc kvalitní kus, protože byl určen na porážku, a každý kvalitní býk má svou hodnotu. Je možné, aby se nějaký průměrný býk, jehož hodnota by byla ve srovnání se šampiónem o hodně nižší, takovému šampiónu hodně podobal?“

„Je to možné. Na takových sto metrů. Záleželo by na tom, kdo by se na něj díval.“

„Za co dostává býk body?“

Bennett spolkl dávku knedlíčků. „Bodovací tabulka, podle které býky posuzujeme, má dvaadvacet kategorií a maximální počet bodů je sto. Získat sto bodů se pochopitelně ještě nikomu nepodařilo. Celkový vzhled a konstituce deset bodů. Hlava šest, rohy jeden, krk tři, kohoutek tři, plec dva, hruď čtyři, hřbet osm, záď tři, bedra dva, hýžď šest, srst dva, břicho deset a tak dál. Největší počet bodů za jednotlivou kategorii je dvacet, a to za sekreci indikující barvu produktu. Ta se hodnotí podle pigmentového sekretu kůže, který má být temně žlutý až do oranžova, obzvláště patrný v boltcích, na konci kostrče, okolo očí a nozder, na šourku a u kořene rohů. Paznehty a rohy mají být žluté. Existuje totiž velice úzký vztah mezi barvou kůže, barvou vnitřního tuku a mlékem a máslem. Čili jen tato kategorie, která se ovšem dá posoudit zevrubnou prohlídkou, obnáší dvacet bodů ze sta. Čo se týče hodnoty, záznam v rejstříku elitních kusů je pro býka mnohem důležitější než jeho úspěchy na výstavách. Kupříkladu na aukcích v roce 1935 se býci s takovými kvalitami prodávali průměrně za více než dva tisíce dolarů. Býci, kteří ještě sami v rejstříku nebyli, ale jejichž matky ano, se prodávali za průměrnou cenu 533 dolarů. Průměrná cena býků, kteří neměli ani to štěstí, byla 157 dolarů. Téhož roku byl Lang water Reveller prodán za deset tisíc dolarů.“

Wolfe přikývl. „Chápu. Jako obvykle rozhodují detaily. Zdá se, že tím jsou zodpovězeny otázky týkající se hodnoty a vzhledu. Dále… velmi mě překvapilo, co jste mi řekl včera do telefonu, když jsem vám volal od Osgoodových. Předpokládal bych, že každé čistokrevné tele je ihned po narození nesmazatelně označeno. Vy jste mi však řekl, že jediná, která jsou označována – tetováním v uchu –, jsou ta, která mají jednolité zbarvení bez bílých skvrn.“

„Přesně tak.“

„Takže pokud byl César nahrazen jiným býkem, nedalo se na to přijít podle toho, že by mu chyběl jakýkoli identifikační znak.“

„Ne. Pouze porovnáním jeho zbarvení se zbarvením Césarovým, jak si ho pamatujete, anebo s náčrtkem na jeho registračním osvědčení.“

„No právě. Mluvil jste o náčrtcích a fotografiích. Jak se pořizují?“

„Pořizují je chovatelé, a to ihned nebo nejpozději do šesti měsíců po narození. Na rubové straně přihlášky k registraci je natištěn obrys krávy, z obou stran i zepředu. Na něm chovatel naznačí barevnými tušemi vybarvení kusu, vyznačí skvrny bílé, světle žlutohnědé, tmavě žlutohnědé, žlutohnědé s červeným odstínem, hnědé a žíhané. Náčrtky, zařazené v naší úřadovně ve Fernboroughu, jsou trvalým záznamem, který slouží pro identifikaci po celý život dotyčného kusu. Jejich kopie také najdete na registračních osvědčeních. Když si koupíte býka a chcete se ujistit, že máte toho, o kterého jste měl zájem, srovnáte jeho zbarvení a skvrny s náčrtkem.“

„Rozuměl jsem vám tedy včera v telefonu správně. Připadalo mi to poněkud nahodilé.“

„Tato metoda se používá všude,“ prohlásil Bennett koženě.

„Nikdy s ní ještě nebyly žádné potíže.“

„Nic ve zlém. Pokud funguje, tak funguje.“ Wolfe vzdychl.

„Zeptám se vás ještě na jedno, než sníte moučník a vypijete kávu. Možná že si budete muset trochu víc namáhat paměť. Budeme-li čistě akademicky uvažovat o tom, že Clyde Osgood skutečně pojal úmysl nahradit Césara jiným býkem, kolik je v okruhu dejme tomu sedmdesáti kilometrů býků, kteří by mohli připadat v úvahu? Jde mi o býky, kteří by byli Césarovi dost podobni, čím víc, tím líp, celkovým vzhledem a vybarvením? Nezapomeňte, že to nesmí být žádný šampión, jehož hodnota dosahuje mnoha tisíc.“

„Vždyť jsem vám říkal, že by to nemohlo vyjít,“ namítl Bennett.

„I kdyby byl ten druhý býk Césarovi nevím jak podobný, Monte McMillan by to poznal. Poznal by ho mezi všemi býky na světě.“

„Řekl jsem vám, že se budeme pohybovat v oblasti teorie. Vyhovte mi a můžeme naši rozmluvu ukončit. Kolik je takových býků v okruhu sedmdesáti kilometrů?“

„Nejste zrovna skromný.“ Bennett převaloval v ústech kousek koláče, míchal lžičkou kávu a uvažoval. „Když vás to tak zajímá, jeden je zrovna tady, v jedné ze stájí. Willowdaleský býk, tříroček. Nikdy nedosáhne Césarovy úrovně, ale napohled je mu velice podobný, včetně zbarvení, konstituce a tak dál.“

„Jste si jist, že ten býk ve stáji je z Willowdalu?“

Bennett se na okamžik vyděsil, ale pak se mu v tváři objevila úleva. „Ano, je to Zodiac z Willowdalu. Před chvílí ho posuzovali a v pigmentu skoro propadl.“ Napil se kávy. „Taky Hawleyovi mají býka, který by mohl připadat v úvahu, jmenuje se Orinoco. Má sice užší zadní část hřbetu, ale toho by si člověk z dálky ani nevšiml – záleželo by na tom, jak by k vám byl otočený. Jednoho takového má paní Linvillová z druhého konce Crowfieldu. Ten by byl dokonce ještě vhodnější než Orinoco, jenom nevím, jestli ho má doma. Pokud je mi známo, chtěla ho poslat do Syracus. Mezi další kandidáty by patřil Hickory Buckingham Pell, Césarův bratr, který mu je podobný jako vejce vejci, jenomže ten je mrtvý.“

„Kdy pošel?“

„Asi před měsícem. Na sněť slezinnou. S většinou Mc-Millanova stáda.“

„Ano. Byla to katastrofa. Byl Buckingham také šampión?“

„Vůbec ne. Jeho i Césara počal starý Hickory Gabriel, skvělý a nádherný býk, jenomže ať je samec dobrý, jak chce, nedá se čekat, že pokaždé trefí do černého. Buckingham byl sice fešák, ale jeho pigmentový sekret stál za starou belu a jeho dcery byly pod kritiku. Na výstavě nebyl od roku 1936, kdy dosáhl 68 bodů v Jamestownu.“

„Každopádně byl v inkriminovaném čase mrtev. A co Osgoodovo stádo? Jsou nějací kandidáti tam?“

Bennett zvolna zavrtěl hlavou. „To sotva. Má sice slibného mladého samečka, Lucifera, který by mohl přicházet v úvahu, jenomže ten je spíš strakatý než hnědočervený. Mohl byste se ale splést, kdybyste neměl důvod k podezření a nepamatoval si Césarovo vybarvení.“

„Jakou má Lucifer hodnotu?“

„Těžko říct. Na aukcích záleží na tom…“

„Alespoň zhruba.“

„Tak mezi 500 a 800 dolary.“

„No vida. Pouhý zlomek 45 000 dolarů.“

Bennett zafrkal. „Žádný býk ještě neměl tak vysokou hodnotu, Césara nevyjímaje. McMillan za něj taky nedostal rozumně zaplaceno. Byl to jen úplatek, který mu nabídl Pratt, aby mu mohl provést tu ostudnou lumpárnu. Pár lidí je ochotno se McMillana zastat a tvrdí, že utrpěl hroznou ránu, když osmdesát procent jeho stáda pošlo na uhlák, a že byl zoufalý a že tolik peněz se těžko odmítá, jenomže já tvrdím, že něco takového nemůže nic na Božím světě ospravedlnit, a většina lidí mi dává za pravdu. Raději bych si hodil provaz, než se nechal – hej, Georgi, pojď sem! Zrovna jsem se zvedal. Děje se něco?“

Blížil se k nám jeden z mužů, kterých jsem si všiml v ohrazení vyhrazeném pro porotce, ramenáč s chybějícím zubem vepředu, narážeje cestou do židliček.

„To se beze mě neobejdou ani deset minut?“ ptal se Bennett.

„Tak co se zas děje?“

„U nás nic,“ řekl muž. „Jenomže nemůžeme vyvádět dobytek ze stájí, ani ho tam vracet, poněvadž je tam šílená spousta lidí. Někdo našel pod kupou slámy ve stáji pro holštýnky mrtvolu. Někdo někoho propíchl vidlema.“

„Panebože!“ Bennett vyskočil. „Koho?“

„Nevím. Nic se nedá zjistit. Přál bych vám vidět tu tlačenici…“

Víc jsem neslyšel, protože už odcházeli. Nějaká metodistka vyrazila za Bennettem, ale já jsem jí zkřížil cestu a řekl, že to za něj zalepím. Řekla si o devadesát centů a já jí nechal dolar a opět jsem usedl naproti Wolfovi.

„Asi by se hodilo, kdybychom sebou švihli a omrkli to tam,“ řekl jsem.

Wolfe zavrtěl hlavou. „Jsou tři pryč a máme svoje starosti. Tak se budeme věnovat jim.“

Nějak se mu podařilo vstát, přes rameno zpražil rozkládací židličku opovržlivým pohledem a odešli jsme. Venku to bylo tentokrát jednodušší než posledně, jelikož jsme se nemuseli v jednom kuse vyhýbat davu, valícímu se všemi možnými směry, neboť ten se teď rychle přesouval pouze jedním směrem, k zadní části výstaviště, kde byly stáje, to jest v opačném směru, než kterým jsme vyrazili my. Lidé měli ve tvářích vzrušený a cílevědomý výraz, jako by se právě dozvěděli o nějaké kořisti, kterou můžou utlouct a zbaštit k obědu. Kráčeli jsme po straně a vyhnuli se tak strkání.

Charlese E. Shankse nebylo u expozice orchidejí nikde vidět, ovšem byl tam Raymond Plehn, který vystavoval orchidejové potvůrky jménem laeliocattleya a odontoglossum. Dosud jsme ho neviděli, i když jsme samozřejmě předtím okoukli jeho exponáty, které se s našimi nemohly měřit. Výstavní pavilón se svým nekonečným počtem stolů a lavic, na nichž bylo vystaveno všechno, počínaje piškotovým koláčem a konče čtyři metry vysokými kukuřičnými klasy, napohled v tu odpolední chvíli hostil přibližně stejné množství návštěvníků jako obvykle – ti buď neslyšeli o trháku ve stáji holštýnek, anebo je naopak více než mrtvoly zajímaly květiny a zelenina.

Wolfe se s Plehnem přátelsky pozdravil a potom jsme se oba dali do práce. Jedna z našich osmnácti rostlinek projevila jistou přecitlivělost a začala uvadat. Zastrčil jsem ji tedy pod lavičku a přikryl novinami. Důkladně jsme prohlédli ostatní, narovnali jsme pár lístečků, některé jsme podepřeli novými tyčinkami a odstranili jsme půl tuctu květů, jejichž kališni lístky začaly hnědnout.

„Když se to vezme kolem a kolem, vypadají nádherně,“ řekl jsem Wolfovi.

„Jsou suché,“ zavrčel při kontrole jednoho lístku. „Díkybohu se tu zatím neobjevil červený pavouček. – Á, dobré odpoledne, pane Shanksi!“

Ve čtyři hodiny přišli porotci se svou družinou a bodovacími tabulkami. Jedním z těch dvou porotců byl chlapík s tváří jako měsíček, který pracoval ve vedení Zahradnické společnosti východních států, a druhým byl Cuyler Ditson, který už několikrát vystoupil v této úloze na výstavách v New Yorku. Začali si kytičky prohlížet jako pod drobnohledem, debatovali o nich a za chvíli se kolem nich shromáždil slušný dav lidí.

Byla to hračka, se kterou byli velmi brzy hotovi, pokud jde o naše albínky, až mi to přišlo hloupé po všem tom trápení, které jsme s nimi měli. Wolfe ovšem dostal medaili a všechny tři stuhy, zatímco Shanksovi jen útěšně poklepali na rameno. Jenomže oběma bylo jasné, jak bude vypadat článek o výstavě v příštím čísle časopisu Americká orchidej, i to, kdo ho bude číst. Shanks se zachoval jako trotl, protože se rozčílil a snažil se vyvolat hádku s Cuylerem Ditsonem. Raymond Plehn se mu vysmál.

Když porotci odešli, dav se rozešel. Wolfe a Plehn začali vítězně vystrkovat brady a já už věděl, že je to může bavit kdovíjak dlouho, a tak jsem uvažoval, jak z té nudy vycouvat. Wolfe předtím tvrdil, že až soutěž skončí, bude chtít orchideje postříkat směsí nikotinu a mýdla, takže jsem z jedné bedýnky vydoloval dotyčné ingredience, došel jsem pro konev vody a připravil jsem si směs do postřikovače. Wolfe je s Plehnovou pomocí důkladně postříkal, položil postřikovač na lavičku a opět s chutí zabředl do hovoru o svém koníčku. Sedl jsem si na bednu, zívl jsem a nechal jsem své myšlenky vířit kolem a hledat kapičku medu v něčem, co mě napadlo po jedné otázce, kterou položil Wolfe Bennettovi. Modlil jsem se však, aby to nebyla odpověď, kterou hledáme, protože kdyby tomu tak bylo, mohli bychom se jít klouzat, a co se týče naděje na honorář od Osgooda, mohli bychom to rovnou zabalit a jet domů.

Mrkl jsem na zápěstí a viděl, že je za deset pět, což mi připomnělo, že v pět si Lily Rowanová přijde pro orchideje, a současně mě to přimělo k činnosti, jelikož jsem si musel vymyslet nějakou jízlivost, která by ji položila na lopatky. Dělala na mě dojem, že se jí to dosud nikdy nestalo, rozhodně ne v takové míře, aby to stálo za řeč, a mně připadalo, že si o to přímo koleduje. Říkat někomu Escamillo v legraci, nic proti tomu, ale když to uděláte bezprostředně poté, co se dotyčný málem přizabil skokem přes plot na útěku před býkem, můžete plným právem očekávat, že se vám to vrátí i s úroky.

Nic kloudného jsem nestačil vymyslet. Nejprve mě vyrušil odchod Raymonda Plehna, který se loučil se stejnou zdvořilostí, s jakou se věnoval i jiným činnostem. Druhé přerušení bylo vzdálenější, když jsem si ho všiml, a daleko protivnější: spatřil jsem nějakého člověka, který na mě ukazoval prstem. V uličce takových deset kroků ode mě stál a ukazoval na mě prstem – ten vytáhlý nosič slámy v montérkách, kterého jsem naposled viděl před třemi hodinami ve stáji holštýnského skotu. Po jeho pravici stál kapitán Barrow od policie a po levici státní návladní Waddell. Zahleděl jsem se na ně s nelibě zachmuřeným obočím a v tom vykročili ke mně.

Koutkem úst jsem procedil k Wolfovi: „Hele, máme návštěvu.“

Nejspíš došli k názoru, že toho ošetřovatele krav už potřebovat nebudou, protože se odsunul opačným směrem, zatímco oni dva zamířili přímo ke své oběti, to jest ke mně. Tvářili se mírně kysele a odměřeně pokývli hlavou, když jsme je s Wolfem pozdravili.

„Jestli tomu dobře rozumím, přibyla vám další mrtvola, ale tentokrát vám nic prokazovat nemusím,“ řekl Wolfe.

Waddell cosi zamručel, ale Barrow si nevšímal ani jednoho z nich, podíval se na mě a řekl: „Kdo mi bude muset něco prokázat, jste vy. Vemte si klobouk a pojďte se mnou.“

Zašklebil jsem se. „A kam, prosím?“

„Do kanceláře šerifa. Velmi rád vás tam odvedu. Okamžik.“

Natáhl po mně pracku. Založil jsem si ruce na prsou a ustoupil o krok. „Tak moment. Mám u sebe pistoli a zbrojní pas. Tato zbraň je mým legálním vlastnictvím. Nechcete přece, aby došlo k nějakému hloupému nedorozumění, viďte?“

16

„Máte mé slovo, kapitáne, že vás nezastřelí v mé přítomnosti,“ zašveholil Wolfe. „Ví, jak nesnáším násilí. Mimochodem, ta pistole patří mně. Dejte mi ji, Archie.“

Vytáhl jsem ji z pouzdra a podal jsem mu ji. Držel ji blízko u obličeje, civěl na ni a po chvíli řekl: „Je to Worthington, ráže osmatřicet, číslo 63092T. Pokud trváte na tom, že ji musíte mít, kapitáne – nelegálně, jak pan Goodwin správně naznačuje –, napište mi stvrzenku a můžete si ji ode mně vzít.“

Barrow zavrčel. „Nechte té komedie, sakra. Tu blbou bouchačku si nechte. Jdeme, Goodwine.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jsem tady taky legálně. O co vám jde? Jestli toužíte, abych vám prokázal nějakou laskavost, tak si o ni řekněte. Jestli mi chcete udílet rozkazy, ukažte mi nějaké písemné pověření. Znáte pravidla hry stejně jako já. Zatím se mě nedotýkejte, ledaže byste si byl absolutně jistý, že chcete sníst, co jste si nadrobil.“

„Trochu se v zákoně vyznáme, tak nějak po našem. Došlo k vraždě a kapitán Barrow vám chce položit pár otázek.“

„Tak ať se ptá. Anebo jestli touží po rozhovoru v soukromí, ať mě o to slušně požádá a neštěká na mě.“ Otočil jsem se k Barrowovi.

„Vím dobře, o co vám sakra jde. Viděl jsem toho šimpanze, co sem přišel s vámi a ukázal na mě prstem. Vím, že mě dneska odpoledne viděl u jedné hromady slámy ve stáji holštýnek, kde jsem mluvil se dvěma známými. Z doslechu také vím, že v této stáji byl pod hromadou slámy nalezen mrtvý muž, probodnutý vidlemi. Předpokládám, že jde o tutéž hromadu slámy, jelikož v tomto ohledu si nemůžu stěžovat na nedostatek štěstí. A vy chcete vědět, proč jsem tam byl a o čem jsme s mými známými hovořili a jaký jsem měl důvod, abych do toho nebožáka vrážel vidle. A jelikož lékař prohlásil, že ten člověk je mrtvý dvě hodiny a šest minut, předložím vám časový plán toho, co jsem dělal od deseti dopoledne do dvou třiceti sedmi odpoledne. Ano?“

„Jistě,“ souhlasil Barrow. „Až na to, že nás spíš zajímá, co dělal ten mrtvý, než co jste dělal vy. Kdy jste ho viděl naposled?“

Zašklebil jsem se. „Dejte si repete. Tenhle trik jsem už dávno ze svého repertoáru vyřadil. Nejprve mi řekněte, kdo je ten mrtvý.“

Barrow se mi nepřestával dívat do očí. „Jmenuje se Howard Bronson.“

„Ale sakra.“ Našpulil jsem rty a zvedl obočí ve zdvořilém údivu.

„Přítel Clyda Osgooda? Potvrdil někdo jeho totožnost?“

„Ano. Osgood se svou dcerou. Kdy jste ho viděl naposled?“

„Dneska v půl jedenácté, když vystupoval před hotelem z Osgoodova auta. Slečna Osgoodová, pan Wolfe a já jsme jeli dál.“

„Znal jste ho dobře?“

„Poprvé jsem ho viděl v pondělí odpoledne.“

„Byl jste s ním v nějakém důvěrném styku?“

„Ne.“

„Vstoupil jste s ním do nějakého bližšího osobního kontaktu?“

„Vlastně – ne.“

„Co vlastně?“

„Nic. Ne.“

„Co nějaké finanční transakce? Nedával jste mu nějaké peníze, anebo on vám?“

„Ne.“

„V tom případě mi laskavě vysvětlete, jak je možné, že prázdná náprsní taška z hnědé kůže, nalezená v jeho kapse, je na vnější i vnitřní straně pokrytá vašimi otisky prstů?“

Samozřejmě že ten trouba mi úder telegrafoval předem. Kdyby to neudělal a vypálil od boku hned, mohl se ukájet mým chvilkovým koktáním a rozpačitým odkašláváním, jenomže takhle jsem měl spoustu času na přípravu.

Usmál jsem se na něho. „To vám pochopitelně mohu vysvětlit. Včera večer jsem u Osgoodových na verandě našel nějakou náprsní tašku. Podíval jsem se do ní, abych podle dokladů identifikoval jejího majitele, a zjistil jsem, že patří Bronsonovi. Vůbec mě nenapadlo, že bych měl stírat svoje otisky prstů.“

„A, tak vy jste ji měl připravenou.“

„Co jsem měl připraveného?“ zeptal jsem se nevinně. „Tu náprsní tašku?“

„Tuhle odpověď.“

„Jo, vždycky si jich s sebou beru spoustu, když jedu na venkov.“ Stiskl jsem rty a podíval jsem se na něj. „Probohasvatého zkuste použít svůj mozek. Kdybych ho oddělal a prohledal mu náprsní tašku, anebo kdybych ho našel mrtvého a vybral ji, nechal bych na ní svůj podpis? Připadá vám, že patřím mezi takové pitomce? Možná že bych vám ale jednu zajímavou podrobnost poskytnout mohl. Když jsem ji našel včera večer a když jsem mu ji vracel, byla napěchovaná bankovkama – podle mě tam mohlo být tak dva tisíce dolarů.“

V tom okamžiku se vyhoupl do sedla génius Nera Wolfa. Říkám génius ne proto, že celou válečnou lest vymyslel, jelikož ta byla výrazem jeho důvtipu, ale že předvídal její potřebu s takovým předstihem, že se mohl připravit. Mně samotného hned nenapadlo, co má za lubem; viděl jsem jenom, aniž jsem tomu věnoval jakoukoli pozornost, jak zjevně znuděn rozhovorem, jehož se neúčastnil, zastrčil si pistoli do kapsy saka, vzal do ruky postřikovač a začal se nimrat s tryskou a tlakovou rukojetí.

„Radíte mi, abych použil svůj mozek,“ říkal Barrow. „Zkusím to, Vzal jste něco z náprsní tašky?“

„Dneska? Neviděl jsem ji. Našel jsem ji jenom jednou.“

„Dneska nebo jindy. Vzal?“

„Ne.“

„Nevzal jste Bronsonovi nikdy vůbec nic? Jemu nebo z jeho věcí?“

„Ne.“

„Jste ochoten podrobit se osobní prohlídce?“

Ne že by se mi zrovna zatočila hlava, ale rozhodně to v ní zahučelo. V průběhu zlomku vteřiny se v ní v boji na život a na smrt utkalo pět nebo šest možných způsobů řešení. Mezitím jsem poctil Barrowa úsměvem od ucha k uchu, abych mu ukázal, jak jsem ledově klidný, a zároveň jsem si koutkem oka všiml, že na mě kývá Nerův pravý ukazováček, spočívající na tlakové páčce a zpola skrytý sakem. Měl jsem co dělat. V duchu jsem se modlil, abych si jeho gesto správně vyložil, a vlídně jsem pravil: „Odpusťte mi mé váhání, ale snažím se uvážit, co by vás naštvalo víc, jestli kdybych vám tu laskavost odepřel a přinutil vás k tomu, abyste to zkusil po zlém, anebo kdybych se prohledat nechal a vychutnal si váš výraz, až nenajdete nic. Teď když u sebe nemám zbraň a nemůžete mě odzbrojit…“

Sprška nikotinu s mýdlem vyrazila pod tlakem z trysky a naplno ho zasáhla do tváře.

Zaprskal, zakvičel a oslepený uskočil stranou. Nastal další okamžik, kdy jsem měl plné ruce práce. Bleskurychle jsem sáhl rukou do náprsní kapsy a bez rozmýšlení jsem vsunul své pouzdro z pštrosí kůže do boční kapsy saka okresního prokurátora Waddella, který se s výkřikem vrhl ke kapitánovi. Jinak jsem se ani nehnul. Barrow vytáhl kapesník a vytíral si oči. V hloučku přihlížejících to zašumělo. Wolfe, nabízeje vlastní kapesník, řekl vážným tónem:

„Prosím tisíckrát za prominutí, kapitáne. Taková hloupá neopatrnost. Samozřejmě že vám to nemůže ublížit, ale i tak…“

„Kušujte, nebo vám tu kušnu zavřu sám.“ Na bradě a uších měl stále ještě perličkovité kapky, ale oči už měl utřené. Zuřivě se na mě zahleděl a vyštěkl: „Pěkná lumpárna, heh? Kam jste to schoval?“

„Schoval co? Vy jste se zbláznil.“

„To si pište, že jsem se zbláznil.“ Prudce se otočil na Waddella:

„Co dělal, když mi ten tlusťoch nastříkal do očí ten sajrajt?“

„Nic,“ řekl Waddell. „Nedělal nic. Stál tady vedle mě. Ani se nehnul.“

„To mohu potvrdit,“ vmísil se Wolfe. „Kdyby se pohnul, viděl bych ho.“

Barrow po něm vztekle loupl okem. „Vy se vyznáte v tlačenici, viďte?“

„Už jsem se vám omluvil.“

„Na to vám kašlu. Jak by se vám líbilo jít s námi k nám?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Máte špatnou náladu, kapitáne. Nevyčítám vám to, ale pochybuji, že tím něčeho dosáhnete. Zatknout mě za to, že jsem vás nešťastnou náhodou postříkal mýdlem, by působilo dojmem, že jste jednal… jaksi nepříliš uváženě…“

Barrow se k němu otočil zády a zeptal se Waddella: „Říkáte, že se ani nehnul?“

„Goodwin? Ne.“

„A nepodal nic Wolfovi?“

„Určitě ne. Stál od něho dál než tři metry.“

„Nic mu nehodil?“

„Ne.“

V uličce u našeho stánku se shromáždil menší hlouček čumilů. Barrow se jich zvýšeným hlasem otázal: „Viděl někdo tohoto muže, jak vytahuje něco z kapsy a podává to tomu tlusťochovi, anebo jak to někam schovává nebo zahazuje? Nebojte se promluvit. Jsem policista a jde o velmi důležitou věc.“

Nastalo vrtění hlavami a pár lidí zamumlalo, že nic neviděli. Nějaká žena s dvojitou bradou řekla sytým hlasem: „Koukala jsem na vás, jak jste celej zlitej, bylo to jako ve filmu, ale kdyby něco někam zahazoval nebo tak, určitě bych si toho všimla, protože mně neuteče nic!“

V hloučku to zašumělo nervózním smíchem a Barrow nad svými amatéry zlomil hůl. Rozhlédl se kolem sebe a mně ho najednou přišlo líto. Stále jsem se ještě nepohnul. V okruhu takových dvou metrů nebylo jediné místo, kde bych mohl cokoli ukrýt. Přede mnou stály na lavicích kořenáče s orchidejemi, za mnou stůl s vázami plnými jiřin – všechno bylo daleko z mého dosahu. Stál jsem tam tedy se založenýma rukama.

Barrow už zase nabyl své statné a chladnokrevné důstojnosti. Klidně se utřel kapesníkem za ušima a pod bradou a řekl mi:

„Odvedu vás k nám k výslechu v souvislosti s vraždou Howarda Bronsona. Jestli se budete pořád ještě rozmýšlet, jak mě naštvat, obstarat soudní příkaz k vašemu předvedení jakožto důležitého svědka nepotrvá déle než dvacet minut…“

„Dovolte,“ skočil mu do řeči Wolfe vrnivým tónem. „Jsem si jist, že po té politováníhodné nehodě jsme vám povinováni jistou ochotou, kapitáne. Asi bych netrval na soudní obsílce, Archie. Skutečně bychom měli spolupracovat.“

„Jak si přejete, šéfe.“

„Jen běžte. Ostatně tady nejsou na soukromý rozhovor zrovna ty nejlepší podmínky. Možná že za vámi potom přijdu. – Mezitím bych byl rád, pane Waddelle, kdybyste mi mohl věnovat pár minut, rád bych vám sdělil jistou skutečnost, kterou jsem zjistil včera večer a která se týká jak Clyda Osgooda, tak pana Bronsona. Vyptával jsem se pana Bronsona skoro hodinu a domnívám se, že vás to bude zajímat.“

„Víte… chtěl jsem jít s kapitánem Barrowem…“

Wolfe pokrčil rameny. „Teď když byl zavražděn i Bronson, je jeho výpověď dvojnásob zajímavá.“

„Co tomu říkáte, kapitáne?“

„Zařiďte se podle sebe,“ řekl mu Barrow. „Vy jste prokurátor, já vám nemám co radit. S Goodwinem si když tak poradím sám.“ Řekl to takovým tónem, jako by k tomu potřeboval už jen rozžhavený pohrabáč a palečnice. „Mám jet napřed?“

Waddell přikývl. „Za chvíli jsem tam.“

Řekl jsem Wolfovi: „Až si přijde ta slečna pro orchideje, řekněte jí, že jsem šel na borůvky.“

Celou cestu kolem hlavního výstavního pavilónu k východu a davem lidí za hlavní tribunou šel Barrow za mnou, svůj levý loket udržoval ve vzdálenosti třiceti centimetrů od mého, čímž dokazoval, že byl pilným žákem na policejní akademii. Čekal na nás hlídkový vůz se staženou střechou a policistou za volantem. Barrow mi nařídil, abych se posadil vedle řidiče a sám si vlezl dozadu. Ani na okamžik mě nespouštěl z očí a já jsem nepochyboval, že jeho podezření, že mám u sebe něco, čeho bych se rád zbavil, nejspíš ještě zesílilo po Wolfově kabaretním vystoupení se stříkačkou.

I přes značný provoz na ulicích okolo výstaviště jsme za pět minut zastavili u budovy okresního soudu. Tentokrát jsme nešli předem, tak jako den předtím, když jsme šli s Osgoodem za Waddellem, ale postranním vchodem v přízemí. Chodba byla tmavá a páchla dezinfekcí a vyčpělou tabákovou močkou. Policista, který šel před námi, otevřel dveře s nápisem ŠER F, v němž chybělo písmeno I, a vstoupil dovnitř. S Barrowem v těsném závěsu za sebou jsem ho následoval. Byla to velká ucouraná místnost s otřískanými psacími stoly a židlemi. U jednoho stolu v rohu seděl jediný přítomný, plešatý rudolící pán s brýlemi se zlatými obroučkami. Kývl hlavou a mlčel.

„Teď vás prohledáme,“ prohlásil Barrow.

Lhostejně jsem přikývl a zaujal jsem příslušnou pózu. Vím, že celek se skládá z částí a že osobní prohlídka je jednou z nich. Wolfe mě musel předhodit psům, aby si mohl soukromě popovídat s kapsou pana prokurátora. Proto jsem se podřídil a získal další důkaz, že ti dva chodili do policejní školy. Švy mi nerozpárali, ale jinak nevynechali nic. Když byli hotovi, vrátil jsem všechno na své místo a posadil jsem se. Barrow stál a svrchu na mě upřeně hleděl. Divil jsem se, že si nešel umýt obličej, protože ten nikotin s mýdlem ho musely pálit. Tihle větrem ošlehaní hoši jsou tvrdí jako skála.

„Udělal jste chybu,“ řekl jsem mu, „když jste na nás vlítl jak utržený od řetězu. Nero Wolfe a já jsme slušní detektivové, kteří dodržují zákony.“

Zavrčel. „Nechte toho. Dal bych svůj měsíční plat, kdybych se dověděl, jak jste to provedl, a možná na to někdy přijdu, ale teď ne. Takovou práci si s tím nedám. Rozhodně ne teď.“ Pohlédl na policistu a přesvědčil se, že ten sedí u stolu s poznámkovým blokem a tužkou. „Chtěl bych vědět jen pár maličkostí. Trváte na tom, že jste Bronsonovi nikdy nic nevzal?“

„Ano, trvám.“

„Podezříval jste ho z toho, že má prsty ve vraždě Clyda Osgooda?“

„Ptáte se toho nepravého. Veškerá podezření vyslovuje za naši firmu pan Wolfe osobně, zeptejte se jeho. Já jsem jenom jeho poslíček.“

„Odmítáte odpovědět?“

„To rozhodně ne. Pokud vás zajímá, zda jsem já osobně podezříval Bronsona z vraždy, odpověď zní ne. Nepřišel jsem na žádný motiv.“

„Neexistovalo nic v jeho vztahu s Clydem, co by mohlo takový motiv poskytnout?“

„To se mě moc ptáte. Ztrácíte čas. Ještě předevčírem ve dvě hodiny jsme s panem Wolfem žádné Pratty, Osgoody a ani Bronsona vůbec neznali. Náš jediný zájem o některého z nich se opírá o skutečnost, že si nás Osgood najal, abychom vyšetřili vraždu jeho syna. Vy jste ji začali vyšetřovat současně s námi. Pokud jste otráveni tím, co jste doposud objevili, a chcete, abychom vám přistrčili výsledky našeho pátrání, budete muset za panem Wolfem. Tvrdil jste, že mě chcete vyslechnout v souvislosti s vraždou Howarda Bronsona.“

„To právě dělám.“

„Tak pokračujte.“

Kopnutím si k sobě přišoupl židli a posadil se. „Wolfe včera večer vyslechl Bronsona. O čem se mluvilo?“

„Zeptejte se pana Wolfa.“

„Odmítáte odpovědět?“

„A víte, že ano? Jsem pracující člověk a nerad bych o svou práci přišel.“

„To já taky. A vyšetřuju vraždu, Goodwine.“

„Já taky.“

„Pracoval jste na ní, když jste dnes odpoledne vešel do stáje, kde byl zabit Bronson?“

„Ne, v té chvíli ne. Čekal jsem na Lewa Bennetta, až se utrhne z práce poroty. Náhodou jsem viděl, jak do stáje vchází Nancy Osgoodová, a z čiré zvědavostí jsem šel za ní. Objevil jsem ji v jednom boxu, jak se baví s Jimmy Prattem. Věděl jsem, že jejího otce by popadl vztek, kdyby se to dozvěděl, což by za těchto okolností byla katastrofa, a tak jsem jim poradil, aby schůzku odložili a rychle se rozešli. Poslechli mě a já jsem se vrátil do metodistického stanu, kde se nacházel můj zaměstnavatel.“

„Že jste si vybrali zrovna to místo, kde byl Bronson zavražděn?“

„Nic jsem si nevybíral, oni už tam byli. Nevím, proč šli zrovna do té kóje, ale zdá se pravděpodobné, že zde nelze mluvit o příčině a následku. Umím si představit, že by si určitě dali rande jinde, kdyby věděli, co je pod tou hromadou slámy.“

„Vy jste věděl, co pod ní je?“

„Můžete třikrát hádat.“

„Věděl?“

„Ne.“

„Proč jste je tedy chtěl odtamtud tak rychle vypakovat?“

„Neřekl bych zrovna, že jsem chtěl. Jen mě napadlo, že je hloupé poskytovat zrovna teď nějaký prostor dohadům a klepům.“

„Prostě se vám nechce říct, že jste chtěl udržet v tajnosti, že se tam sešli, ale přitom jste si to přál.“

„Přál? To ne. Řekněme, že mi něco říkalo, že by to bylo vhodné.“

„Tak proč jste tedy podplácel toho stájníka?“

Samo sebou že tuhle otázku opět zatelegrafoval předem. Ale i tak byla dost vlezlá a nepříjemná.

„Čekal jsem, že se mě na to zeptáte,“ řekl jsem mu. „Teď jste mě zasáhl na bolavém místě, jelikož jediné vysvětlení, které vám mohu nabídnout a které je pravdivé, je praštěné. Jsou chvíle, kdy bývám hravý jako kotě, a tohle byla jedna z nich. Vylíčím vám to slovo od slova.“ A to jsem taky udělal, zopakoval jsem mu celý rozhovor včetně všech teček a čárek až do odchodu prebendanta.

„Tak to vidíte,“ řekl jsem. „Zachoval jsem se jako Robin Hood. A když tam objevili mrtvolu, ten prevít si myslel, že ho chci podplatit mizernou pětkou, a totéž jste si myslel vy. Přisámbohu, že si na něho dneska v noci počkám a ty peníze si vezmu zpátky.“

„Na výmluvy jste machr,“ zabručel Barrow. „Co ty otisky prstů na náprsní tašce? Pochybuju, že by někdo jako Bronson nechal někde na verandě povalovat šrajtofli s dvěma tisícovkama. A teď tohle. Uvědomujete si, jak jste dobrej?“

„Říkal jsem vám, že to bylo praštěné. Jelikož ale nemáte důkaz o opaku, mohl byste předpokládat, že jsem duševně zdravý. Vypadám snad jako trouba, který by se pokoušel podmáznout cizího člověka pětkou, když jde o vraždu? Kdybych tady měl rozjet podplácení natvrdo, průměrný příjem obyvatel tohoto okresu by vyletěl nahoru jak raketa. Jo a mimochodem, tvrdí taky ten křupan, že jsem ho žádal o diskrétnost?“

„Tady jsme všichni křupáni. Zkuste přesvědčit porotu složenou z křupanů, že jste zvyklý rozhazovat desetidolarové bankovky pro pobavení ostatních.“

Pohrdavě jsem zasupěl. „Nenechte se vysmát, chlapče. Jaká porota? Někdo že bude rozhodovat o mém životě? Ale teď upřímně, to jste opravdu takový cvok?“

„Ne.“ Kapitán na mě zamžoural a podrbal se na krku. „Ne, Goodwine, nejsem. A netěším se na to, až uslyším, co si o vás myslí porota. Ani nejsem vůči vám nijak zaujatý proto, že jste s vaším šéfem zvířili prach okolo smrti Clyda Osgooda. Je mi fuk, jak jste mazaní, odkud jste přišli, anebo o kolik pumpnete Osgooda, jenomže teď, když se ten pytel otevřel, tak se taky musí celej vysypat. Až do dna. Rozumíte mi?“

„Tak s ním trochu zatřepte.“

„To taky udělám. A když se budu dívat já, tak mi neunikne nic. Říkal jste, ať se zeptám Wolfa – to víte, že jo, jenomže momentálně se ptám vás. Budete mluvit, nebo ne?“

„Panebože, už mě od mluvení rozbolelo v krku.“

„Jo. Mám náprsní tašku, která je poseta vašimi otisky prstů. Mám bankovku, kterou jste dal tomu stájníkovi. Tak řeknete mi, co máte od Bronsona a kam jste to dal?“

„Navádíte mě ke lži, kapitáne.“

„Jak chcete. A to není všechno. Dnes ráno byl zástupce šerifa náhodou v hotelové hale, když tam přišel Bronson a z telefonní budky si nechal zavolat New York. Náš člověk se okamžitě na hovor napojil a slyšel, jak Bronson vykládá někomu v New Yorku, že mu Goodwin jednu vrazil a vzal mu potvrzenku, ale že to zvládne i bez toho papíru. Co vy na to?“

„Páni,“ řekl jsem, „no to je prima. Teď už jenom stačí, aby newyorští poldové toho dotyčného chytli a propasírovali ho mlejnkem na kafe…“

„Děkuju za radu. Na co to potvrzení bylo a kde je teď?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ten váš člověk se určitě přeslechl. Třeba se mluvilo o Doodwinovi nebo Goldsteinovi nebo o DiMaggiovi…“

„Hrozně rád bych vám jednu střihnul. Ježíšikriste, s jakým potěšením bych vám ji natáhnul.“ Barrow těžce oddychoval. „Tak vyklopíte to, nebo ne?“

„Je mi líto, ale nemám co.“

„V hotelové knize jste v kolonce pro křestní jména napsal Archie. Je to tak?“

„Jo.“

Obrátil se na svého kolegu. „Bille, nahoře čeká soudce Hutchins. Vyběhni za ním a slož přísežnou žalobu – on ti pak vydá zatykač na důležitého svědka. Archieho Goodwina. A hned sem s ní přijď, musíme s sebou mrsknout.“

Zvedl jsem obočí. Ten polda s sebou vážně hodil. „Jaké je tu ubytování?“ zeptal jsem se.

„Slušné. Trochu těsno, kvůli té výstavě. Ale kdykoli budete chtít kápnout božskou…“

„Já nerozumět, co vy fikat. Z tohohle pro vás nekouká vůbec nic, jen posměch a bolení břicha.“

Ani nehnul brvou. Seděli jsme. Za chvilku se vrátil jeho kamarád s nějakou listinou. Požádal jsem, zda bych ji mohl vidět, a vyhověli mi. Barrow si ji ode mě zase vzal a řekl mi, abych ho následoval. Kráčel jsem mezi nimi tou temnou chodbou, za roh a další chodbou a vešli jsme do jiné kanceláře, menší, než byla ta předešlá, ale ne tak ošuntělé, a na dveřích té kanceláře byl nápis STRÁŽNICE. Za stolem, na kterém byla kromě všelijakých krámů váza s květinami, seděl nějaký ospalý bagoun. Když nás uviděl, zavrčel jako pes, vyrušený z poklidné siesty. Barrow mu podal listinu a řekl:

„Je to důležitý svědek v Bronsonově případu. Už jsme ho prohledali; zřejmě si tu budete chtít nechat jeho kapesní nůž. Stavím se pak pro kopii, anebo přijdu až ráno. Kdyby vám v kteroukoli denní nebo noční dobu řekl, že se mnou chce mluvit, okamžitě mě zavolejte.“

Strážný zmáčkl nějaký knoflík na svém stole, přelétl očima papír, podíval se na mě a zakdákal: „Božíčku, kamaráde, měl sis na sebe vzít nějaký starý hadry. Zdejší obsluha stojí za vyliž kapsu.“

17

Byla to skutečně starožitnost. Zjevně zabírala celé jedno křídlo přízemí soudní budovy. Cely, ve dvou řadách po stranách dlouhé chodby, ležely naproti sobě. Moje byla třetí od vzdálenějšího konce. Mým spoluvězněm byl štráfek v tmavěmodrém obleku, se špičatým nosem, pronikavýma hnědýma očima a hustými, vykartáčovanými vlasy. V okamžiku, kdy mě k němu zavřeli, což bylo zhruba okolo šesté, seděl na kavalci a kartáčoval si vlasy. Mdlé světlo, dopadající dovnitř z malého zamřížovaného okénka, které bylo příliš vysoko, aby z něho bylo vidět, propůjčovalo všemu ponurý vzhled. Pozdravili jsme se a on pokračoval v kartáčování. Za malou chvilku se zeptal:

„Máš u sebe nějaký karty nebo kostky?“

„Ne-e.“

„Do naha tě nesvlíkli, nebo jo?“

„Vzali mi nůž.“

Odložil kartáč a přikývl. „S tím se nedá nic dělat. Sjížděl jsi výstaviště? Že jsem tě tady ještě neviděl?“

„Taky jsi nemohl. Jmenuju se Archie Goodwin, jsem z New Yorku a vyšlápli si na mě.“ Mávl jsem rukou a posadil se na druhou palandu, kterou pokrývala špinavá šedá deka. „Pusť to z hlavy. Tys tam hákoval?“

„Jo, do včerejška odpoledne. Skořápky. Máš hlad?“

„Něco bych snědl. Ale rozmejšlím se, jestli si tu mám něco objednat…“

„To ne, na místní delikatesy zapomeň. Ne. Krmení se tady podává v pět a je to stejnej humus jako jinde. Ale jestli máš hlad a máš u sebe trochu škváry…“

„Pokračuj.“

Přešel ke dveřím a třikrát zaťukal nehtem na železnou mříž, chvíli počkal a klepl ještě dvakrát. Za pár minut se v chodbě ozvaly šouravé kroky, a jakmile došly k našemu apartmá, můj kolega řekl hlasem tlumeným, ale nijak zvlášť tajnůstkářským: „Tady, Čáro.“

Vstal jsem a cournul jsem se ke dveřím. Nebyl to strážný, který mě sem přivedl, ale nějaká vytáhlá vychrtlina s ohryzkem velkým jako husí vejce. Vyndal jsem Wolfovu šrajtofli na běžné výdaje, vylovil dolarovou bankovku a požádal o dva sendviče se šunkou a ovomaltinu. Vzal si ji, ale zavrtěl hlavou a řekl, že to je málo. Řekl jsem, že vím, ale že jsem ho nechtěl rozmazlit. Přihodil jsem ještě jeden a požádal ho, ať mi s jídlem přinese ještě pět večerníků.

Než se za čtvrt hodiny vrátil, hezky jsme se s mým spolu –bydlícím skamarádili. Jmenoval se Basil Graham a jeho znalost zeměpisu a okresních vězení z první ruky byla nedostižná. Rozložil jsem si oběd na palandu, pokrytou místo ubrusu novinami, a teprve když zmizel poslední drobeček, učinil mi návrh, který mohl zahubit naše přátelství v rozpuku, kdyby nebylo tak pevné. Jeho přípravné úkony byly prosté, leč zajímavé. Zpod deky na své palandě vytáhl tři kávové lžičky, jaké se prodávají v jednotkových krámech, a jednu bílou fazolku. Potom přišel ke mně, zvedl jedny noviny a zeptal se:

„Dovolíš?“ Přikývl jsem. Rozprostřel noviny na podlahu, sedl si na ně a před sebou, na betonu, uspořádal ty tři lžičky v menších rozestupech do řady, bříškem nahoru. Měl šikovné prstíky. Schoval fazolku pod jednu lžičku a potom mě oblažil pohledem, v němž se zračilo nové krásné přátelství.

„Chápej,“ řekl, „jen ti ukazuju, jak se to dělá. Ať nám to tady líp uteče. Někdy je rychlejší ruka, někdy oko. Není to hra na náhodu, jde o to, kdo je šikovnější. Tvý oko proti mý ruce. Tvý oko je možná rychlejší než moje ruka, ale to se pozná, až to vyzkoušíme. Tím nic nezkazíme. Pod kterou lžičkou je fazole?“

Řekl jsem mu to a uhodl jsem. Zkusil to znovu, prsty mu zakmitaly, a zase jsem to uhodl. Po třetí tam nebyla. Pak zase třikrát ano a on začal být nervózní a nešťastně kroutil hlavou nad svou neschopností.

Zavrtěl jsem hlavou. „Nech toho, Basile,“ řekl jsem lítostivě. „Nejsem zrovna nějaký ajnštajn, ale jsem držgrešle. Jestli v sobě budeš dlouho živit vztek na to, že moje oko je o tolik rychlejší než tvoje ruka, můžeš se nakonec naštvat tak, že mi ke všemu nabídneš, abych se s tebou vsadil, což bych musel odmítnout. Upřímně řečeno jde ti to výborně, totiž jak šudlání té fazolky, tak ta předstíraná nasejřenost, jenomže dovol, abych tě upozornil, že to oběživo, který jsi viděl, mi neříká pane, ale i kdyby, jsem držgrešle.“

„Ale za zkoušku člověk nic nedá, no ne? Chci se jen přesvědčit…“

„Ne, myslím to vážně.“

Radostně své lžičky a fazolku uklidil a přátelství bylo zachráněno.

V cele se začalo stmívat a za chvíli rozsvítili. Vypadalo to tam ovšem ještě pochmurněji, jelikož v samotné cele se nesvítilo. Noviny bych kromě titulků, které vykřikovaly o vraždě, mohl číst jedině tak, že bych je držel u zamřížovaného okénka dveří, aby na ně dopadalo světlo z chodby, a tak jsem to vzdal a věnoval se Basilovi. Byla to skutečně bezelstná duše, jelikož ho lízli po pouhém jediném dnu práce na výstavišti a čekala ho padesátidolarová pokuta, kterou mu nazítří mázne místní soudce, jenomže já tvrdím, že kdo si zvolí za svou životní profesi skořápky, musí být v prvé řadě filozofem. Můj nos začalo dráždit houstnoucí ovzduší. V protější cele začal někdo tenkým tenorem zpívat Tobě, drahá, se srdce mé dává, a doufá jen, že láska tvá je pravá, a odněkud ještě dál k nám doléhalo úpění, přerušované hlasem, skřípajícím jako pilník na železo: „Nech ho zpívat, nech ho zpívat, sakra, dyk je to krásný!“

Basil pokrčil rameny. „Jsou to křupani,“ řekl shovívavě.

Mé náramkové hodinky ukazovaly za deset osm, když se na naší adrese opět zastavily něčí kroky, v zámku se otočil klíč a dveře se prudce otevřely. Stál v nich strážný, jehož jsem dosud neviděl, a řekl:

„Goodwin? Půjdete se mnou.“ Ustoupil stranou, abych mohl projít, opět zamknul dveře a vedl mě před sebou po chodbě, „jdem na strážnici,“ zabručel.

V kanceláři stáli tři muži: Nero Wolfe, který se nutil ke klidu, zamračený Frederick Osgood a nervózně se tvářící správce věznice. Popřál jsem jim dobrý večer. „Pojď, Ollie, počkáme venku,“ řekl Osgood. Správce zamumlal cosi o vězeňském řádu, jenomže Osgood ztratil trpělivost, řekl mu něco ostřejšího a vyšli spolu ven.

Wolfe stál a hleděl na mě se stisknutými rty. „Tak co?“ ptal se.

„Kde jste nechal rozum?“

„Jistě,“ řekl jsem dotčeně, „je to všechno jen moje vina. Jakýpak rozum? Otisky prstů na náprsní tašce. Podplatil jsem stájníka deseti dolary z peněz Jimmyho Pratta, což vám někdy vysvětlím, pokud neshniju v tomhle žaláři. Ale teď to hlavní –zástupce šerifa tvrdí, že dneska dopoledne v hotelu slyšel, jak Bronson říká do telefonu někomu v New Yorku, že nějaký Goodwin mu jednu trhnul a vzal mu nějaké potvrzení. Ha ha ha! Slyšel jste už někdy něco tak komického? Ale i přesto si tady nemyslí, že jsem vrah. Jenom mají dojem, že před nimi něco tajím. Chtějí mě zlomit. Je samozřejmé, že kdybych Bronsonovi nějaké potvrzení vzal a kdyby na to přišli…“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Jelikož jste nic nevzal, na nic nemohou přijít. Což mi připomíná…“

Sáhl do kapsy a vytáhl z ní mé pouzdro na vizitky. Vzal jsem si ho a dobře jsem si ho prohlédl. Zjistil jsem, že neobsahuje nic víc, než co v něm mívám obvykle, a zastrčil jsem si ho zpátky do své kapsy.

„Děkuju. Měl jste problémy ho najít?“

„Vůbec ne. Bylo to velmi jednoduché. Po vašem odchodu jsem si promluvil s panem Waddellem a pověděl jsem mu o svém včerejším rozhovoru s panem Bronsonem, totiž všechno, o čem jsem se domníval, že může pomoct. On potom odešel a já jsem zatelefonoval k soudu, ale nic jsem se nedověděl. Chvíli jsem si připadal jako na pustém ostrově. Nakonec se mi však podařilo lokalizovat pana Osgooda a jeho dcera pro mě přišla. Byla vyslýchána, ale podle mě ne moc ostře, nepočítám-li přísnost jejího otce. S panem Osgoodem je potíž. Bůhvíproč vás podezřívá z toho, že jste domluvil schůzku jeho dcery se synovcem pana Pratta. Dejte si na něho pozor, až se vrátí, může po vás i skočit. Slíbil ale, že se bude krotit, když se vás na to zeptám.“

„Fajn. Takže jste se mě přišel na něco zeptat. Vrtalo mi hlavou, co tu chcete.“

„Za prvé…“ Na okamžik zaváhal, což se nestávalo často, a potom pokračoval: „Za prvé, přinesl jsem vám tenhle balíček. Připravily ho laskavé ruce hospodyně Osgoodových.“

Mrknul jsem se na stůl a viděl jsem tam ležet asi metrákový balík v hnědém papíru. „Pilky a provazový žebřík?“ zeptal jsem se.

Neřekl nic. Roztrhl jsem balicí papír a objevil jsem, že balík obsahuje polštář, dvě přikrývky a prostěradlo. Obrátil jsem se zpátky k Wolfovi.

„Aha,“ řekl jsem. „Tak takhle to je. Mám dojem, že jste před chvílí mluvil o mozkové činnosti, nebo ne?“

„Kušte!“ zamručel zuřivě. „Tohle se mi ještě nikdy nestalo. Žhavil jsem telefon, lítal jako blázen, ale Waddell jako by se do země propadl. Jsem si jist, že po vašem zadržení se mi schválně vyhýbá. Soudce nestanoví kauci bez souhlasu prokurátora. My ale kauci stejně nechceme. Fuj! Kauci za mého důvěrného tajemníka! Ten něco uvidí! Jen počkejte, až ho najdu!“

„E-hem. Vy počkáte u Osgoodů a já počkám ve smrduté cele s nebezpečným zločincem. Díkybohu, alespoň si s vašimi penězi zahraju skořápky. Co se týče balíku, který jste mi laskavě přinesl, odneste ho zpátky hospodyni. Bůh ví, jak dlouho tady budu, tak si nechci hned od začátku vysloužit pověst padavky. Dá se to vydržet a zdá se, že to i vydržím.“

„Mluvil jste o penězích. To je druhý důvod, proč jsem přišel.“

„Já vím, žádné u sebe nikdy nenosíte. Kolik potřebujete?“

„Hm… dvacet dolarů. Chtěl bych vás ujistit, Archie…“

„Neobtěžujte se.“ Vytáhl jsem peněženku a dal mu bankovku. „Mohu vás ujistit, že odsud vylezu s breberkama…“

„Když jsem kdysi pracoval pro rakouskou vládu, zavřeli mě do vězení v Bulharsku…“

Přešel jsem ke dveřím, otevřel je a zařval jsem do chodby:

„Pane správce! Utíkám!“

Vynořil se odněkud těžkopádným, klopýtavým poklusem. Za ním přicházel s polekaným výrazem Osgood. Z druhé strany se ozval dupot, který, jak se ukázalo, patřil dozorci s revolverem v ruce. Zašklebil jsem se na ně: „Apríl! Uveďte mě do mých komnat! Chce se mi spát. To dělá ten venkovský vzduch.“

„Šašku,“ zabručel Osgood. Správci se viditelně ulevilo. Popřál jsem přes rameno hezkou dobrou noc Wolfovi a s dozorcem v závěsu jsem vykročil do chodby.

Basil seděl na palandě a kartáčoval si vlasy. Zajímal se, kdo to tam tak řval, a já mu řekl, že jsem měl záchvat. Zeptal jsem se ho, v kolik hodin se zhasíná, a on mi řekl, že v devět, a tak jsem si začal stlát postel. Jelikož jsem si prozíravě objednal patery noviny, měl jsem jich bohatě k pokrytí lůžka dvojitou vrstvou. Basil na okamžik nechal kartáčování a díval se, jak upravuju kavalec štědrými vrstvami papíru, a když jsem byl skoro hotov, poznamenal, že to bude šustit tak, že se nikdo z nás nevyspí. Řekl jsem mu, že jakmile ulehnu, spím jako špalek, načež si jemně rejpnul, že v mém momentálnim apartmá by to tak dopadnout nemuselo. Tak jako tak jsem stlaní dokončil. Odněkud z konce chodby k nám dolehly dva zvýšené hlasy, které se přely o to, zda je dvaadvacátý únor národním svátkem, a k nim se přidaly ještě další.

Blížila se devátá, když se v našem zámku opět otočil klíč, ve dveřích se objevil dozorce a řekl mi, že se mnou chtějí mluvit.

„Krucifix,“ řekl Basil, „budem si muset nechat závist telefon.“

To nemůže být Wolfe, uvažoval jsem. Nemůže to být nikdo jiný než Waddell nebo Barrow, jenomže je vyloučeno, aby mě někdo z nich vyprovodil z lapáku, a jestli mě chtějí jenom buzerovat, tak si to můžou klidně nechat na ráno. Rozhodl jsem se, že se mnou nehnou.

„Ať je to, kdo chce, řekněte, že už spím.“

I v tom mdlém světle jsem jaksi postřehl, že dozorce se zatvářil zklamaně. „Vy ji nechcete vidět?“ zeptal se.

„Ji?“

„Přišla za váma vaše sestra.“

„Á, no tohle! Moje milovaná sestřička!“

Zřejmě jsem vyhmátl ten správný tón, jelikož se ke mně nedonesla žádná uštěpačná poznámka, když jsem podruhé kráčel chodbou před dozorcem. Šel jsem ze dvou důvodů – jedním z nich byla zvědavost. Bylo docela možné, že to je Nancy nebo Caroline, jenomže mě napadlo, že to bude Lily. Jediný způsob, jakým jsem se o tom mohl ujistit, bylo jít se přesvědčit na vlastní oči. Za druhé jsem měl pocit, že bych měl nějak pomoct. V devět večer nejsou ve vězení návštěvní hodiny, a pokud to je Lily, určitě na přemlouvání správce vězení nešetřila, a já bych byl hrozně nerad, kdyby ty peníze přišly nazmar. Co si vzpomínám, bylo to poprvé, kdy někdo zaplatil hotově za to, aby mě viděl, a docela mě to dojalo. Proto jsem šel.

Byla to Lily. Správce seděl za svým stolem a zůstal tam. Dozorce zavřel dveře a postavil se před ně. Lily seděla na židli v tmavém koutě a já šel k ní.

„Ahoj, sestři,“ řekl jsem a sedl si.

„Víš,“ řekla, „včera v noci jsem uvažovala, co bych ti tak mohla provést, ale nikdy by mě nenapadlo, že bych tě mohla zavřít do basy. Až se odsud dostaneš, tak to zkusím. Kdy to bude, mimochodem?“

„Těžko říct. Doufám, že Vánoce už strávím doma. Jak se vede taťkovi a mamce a Oscarovi a Vilotě a Arthurovi…“

„Prima. Je tu útulno?“

„Fantasticky.“

„Měl jsi co jíst?“

„Spoustu. Mají tady jídlonoše.“

„Máte peníze?“

„Jasně, kolik potřebuješ?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, vážně. Já mám peněz dost.“ Otevřela kabelku.

Natáhl jsem se po ní a zavřel ji. „Ne, nedělej to. Dneska už jsem dostal deset dolarů od Jimmyho Pratta, a taky proto jsem tady. Peníze jsou kořen veškerého zla. Můžu pro tebe něco udělat?“

„Escamillo, vždyť já jsem přišla za tebou.“

„To já vím. Přinesla jsi mi nějaké ložní prádlo?“

„Ne, ale seženu ho. Potřebuješ nějaké?“

„Ne, díky. Jen jsem se ptal. Mám spoustu novinového papíru. Chtěla bys mi ale nějak pomoct?“

„Neusnu, jestli ti nepomůžu.“

„Budeš už o půlnoci spát?“

„Můžu zůstat vzhůru.“

„Tak to udělej. O půlnoci zavolej Osgoodovi a zeptej se ho, jestli můžeš mluvit s Nero Wolfem. Představ se mu jako paní Titus Goodwinová a řekni mu, že voláš z hotelu Crowfield a že jsi právě přiletěla z Clevelandu v Ohiu. Řekni mu, že jsi dostala telegram od svého syna Archieho, ve kterém sděluje, že je ve vězení a cítí se zoufale opuštěný. Zeptej se ho, proč mě sakra nechal zavřít, a upozorni ho, že musí neprodleně napravit svůj odporný omyl. A všechno odčinit. Ano, že to bude muset odčinit.“ Na chvíli jsem zauvažoval. „Mám dojem, že to bude stačit.“

Přikývla. „Rozumím. Je něco z toho pravda?“

„Ne, všechno to jsou bouchací žabičky.“

„Tak proč ho rovnou nemůžu vytáhnout z postele? Aby přišel okamžitě do hotelu a vyhledal mě. Myslím o půlnoci.“

„Proboha, ne! Zabil by mě! Tohle bude stačit. Řiď se mými instrukcemi.“

„Provedu. Ještě něco?“

„Ne.“

„Dej mi pusu.“

„Nemůžu, dokud si neumyju obličej. A krom toho jsem ti už jednou řekl, že nerad vytvářím precedens. Musím si dávat pozor. Jednou jsem v metru políbil dívku, a když přišla k sobě, byla na střeše mrakodrapu Empire State Building. Vznesla se mřížemi větracího otvoru a přistála nahoře.“

„Božíčku! Poslal jsi některou rovnou do nebe?“

„Je jich tam plno.“

„Kdy odtud vypadneš?“

„Nevím. Na to by ses mohla dneska v noci zeptat Wolfa.“

„No jo.“ Podívala se na mě a mně se vybavilo, jak si mě oloupala jako bramboru v tom stanu metodistek. „Teď kvůli čemu jsem přišla doopravdy. Do jedenácti dopoledne bych mohla obstarat kauci v jakékoli výši. Mám?“

„Mohl bych přijít draho.“

„Řekla jsem v jakékoli výši.“

„Já bych se na to vykašlal. Wolfe by žárlil. Ale děkuju stejně.“

„Je devět pryč, šéfe. Co světla?“ ozval se dozorcův nakřáplý hlas.

Vstal jsem a řekl jsem mu: „No jo, já vám pomůžu. Dobrou noc, sestřičko.“

18

Ve čtvrtek ráno o deváté seděl Basil na kraji své palandy a kartáčoval si vlasy. Já jsem seděl na své, stále ještě pokryté novinami, které však už byly řádně zmuchlané. Drbal jsem se na rameni, na stehně, na pravém boku a levé ruce a usilovně jsem se snažil rozpomenout na název knihy o reformě vězeňství, kterou jsem zahlédl doma ve Wolfově knihovně, ale nikdy mě ani nenapadlo se do ní podívat. Byla škoda, že jsem ji nečetl, jelikož bych byl mnohem lépe připravený na projekt, který už jsem měl slušně promyšlený. Myšlenka na něj mě napadla u snídaně, při níž jsem se v rámci získávání zkušeností omezil na obvyklou stravu ostatních vězňů. Hrubé obrysy celého plánu jsem si promyslel za patnáct minut – od půl deváté do tři čtvrti na devět, když jsme všichni stáli na chodbě, shromážděni k takzvané ranní rozcvičce, při níž stál na konci chodby bachař, okázale si pohrávající s revolverem.

„Kolik jich máme?“ zeptal se Basil.

Řekl jsem mu, že čtyři to podepsali a tři už se více méně rozhodli. Vzdal jsem se snahy vzpomenout si na titul té knihy, vytáhl jsem z kapsy notýsek a přečetl si, co jsem napsal:

Správci věznice, okresnímu prokurátorovi, generálnímu prokurátorovi, zákonodárnému orgánu a guvernérovi.

MINIMÁLNÍ ZÁKLADNÍ POŽADAVKY ODBOROVÉHO SVAZU VĚZŇŮ CROWFIELDSKÉHO OKRESU

1. Uznání OSVCO.

2. Přijímání pouze členů této odborové organizace.

3. Kolektivní projednávání všech sporných záležitostí s výjimkou termínu propuštění a držení předmětů, které by mohly být použity k útoku na veřejného činitele nebo k útěku a které jsou ve vlastnictví našich členů.

4. Zákaz výluky zaměstnanců.

5. Stravu. (Stravu lze definovat jako výživnou hmotu, přijímanou tělem organismu a sloužící k růstu, ozdravování a údržbě životně důležitých tělesných procesů.) Žádnou nedostáváme.

6. Tekoucí vodu ve všech celách.

7. Odstranění všech zvířat menších než králík.

8. Toaletní mísy z prvotřídního porcelánu a s těsnými víky.

9. Každodenní kontrolu lůžek, prováděnou výborem společensky angažovaných občanů, z nichž jedna bude žena.

10. Dostatečnou zásobu kostek na dámu a domino.

11. Mýdlo neobsahující výtažek z kopřiv, nebo co to v něm momentálně je.

12. Komisi pro osobní očistu, s pravomocí uvádět v platnost rozhodnutí, kterou bude jmenovat prezident našeho svazu.

15. září 1938

ARCHIE GOODWIN, prezident

BASIL GRAHAM, viceprezident, tajemník a pokladník

Následovaly další podpisy.

Nespokojeně jsem vzhlédl od textu. Pro začátek to nebylo špatné, jenomže cely na chodbě obývalo jednadvacet lidí, jak jsem spočítal. „Do večera musíme mít stoprocentní účast!“ prohlásil jsem rezolutně. „Upřímně řečeno, Basile, jsi možná schopný viceprezident, případně tajemník nebo pokladník, ale jako agitátor nejsi k ničemu. Nikoho jsi nepřesvědčil.“

Odložil kartáč. „Tak hele,“ řekl, „udělal jsi tři chyby. V požadavku číslo devět se bude muset vynechat poslední věta. Chlapcům se prostě nelíbí představa, že by jim nějaká ženská šounila v cele. Dvanáctka je úplně pomýlená. Ani když nejseš v lapáku, tak nemáš rád, když někdo omezuje tvý svobodný rozhodování, a tady to platí dvojnásob. Ale nejhorší ze všeho je, že jim za podpis nabízíš desetník. To v nich vzbudilo podezření a my teď budeme mít co dělat, abysme ho rozptýlili.“

„Nepozoruju, že bys v tomhle směru vyvíjel nějaké zvláštní úsilí.“

„Nepovídej? Něco bych ti mohl navrhnout hned teď. Seš ochotnej zvýšit nabídku na čtvrťák pro každýho?“

„Říkal jsi ale…“

„Kašli na to, co jsem řekl. Tak jo?“

„No…“ Spočítal jsem si to. „Tři pětasedmdesát. Ano.“

„Ale skořápky, při kterejch jde o šikovnost, si zahrát nechceš! Je to divnej svět.“ Zvedl se a přistoupil ke mně. „Dej mi to ultimátum.“ Vytrhl jsem z bloku list papíru a dal jsem mu ho. Šel ke dveřím a nejdřív třikrát a potom dvakrát zaťukal nehtem na mříž. Za okamžik se objevil ten vychrtlý dloubán s ohryzkem a Basil mu něco šeptal. Vstal jsem a přišoural jsem se blíž, abych slyšel.

„Řekni jim“ říkal Basil, „že nabídka desetníku za členství se odvolává. Řekni jim, že lhůta, během který se můžou stát privilegovanými zakládajícími členy naší organizace, končí v poledne. Potom nový členy přijmout můžeme, ale taky nemusíme. Řekni jim, že naším programem je bratrství, všeobecný volební právo a svoboda. Řekni jim…“

„Všeobecné volební právo?“

„Ne. Všeo– nebo to vynech. Bratrství a svoboda. Řekni jim, že jestli se jim nelíbí, že by sem měla chodit nějaká společensky angažovaná sukně, a ustanovení, který se týkají hygieny, můžou to změnit, když se stanou členy našeho svazu, kterej je dobře organizovanej a vyvíjí příkladnou činnost. Jestli do něho nevstoupí, nemůžou žádný jeho stanovy měnit. A mimochodem, náš prezident ti za každýho, kdo se ti upíše, vyplatí pětadvacet centů.“

„Pětadvacet centů? A nekecáš?“

„Jak bych mohl. A ještě něco – potom se sem vrať. Jelikož seš vězeňskej důvěrník a technicky vzato jeden z nás, máš právo k nám vstoupit, jestli budeš chtít. Ale za svůj podpis čtvrťák nedostaneš. Bylo by to nemorální. Mám pravdu, pane prezidente Goodwine? Že by to bylo e pluribus unum corpus delicti?“

„Přesně tak.“

„Tak jo. Můžeš jít, Čáro. Přihlášky jen do dvanácti.“

Basil se vrátil, posadil se a sáhl po kartáči. „Ještě si myslíš, že nejsem dobrej agitátor?“ zeptal se ironicky.

„Jako agitátor jsi nadprůměrný,“ připustil jsem. „Ale jako pokladník se neosvědčuješ. Máš sklony k přečerpávání finančních rezerv.“

Dodnes nevím, kolik členů OSVCO nakonec získal. Když Čára obstaral podpisy čtyř nových členů, přišel do naší cely a požádal o dolar zálohy na další činnost. Zaplatil jsem mu a do deseti měl další čtyři a dostal další dolar – jenomže v tu chvíli pro mě přišel dozorce. Vykročil jsem, ale vtom se mi postavil do cesty Basil s poznámkou, že bych mu měl pro každý případ raději předat tu zbývající částku 1,75 dolaru, jelikož jsem se k tomu zavázal. Řekl jsem mu, že by na situaci prezidenta neměl nahlížet tak pesimisticky, ale uznal jsem jeho připomínku za odůvodněnou a peníze jsem mu vysolil.

Kapitán Barrow, stále se tvářící neochvějně, na mě čekal na chodbě před kanceláří správce vězení. Stroze mi řekl, abych šel s ním, a kráčeje za mým loktem vedl mě ven z této části budovy, do druhého patra a chodbou ke dveřím, do nichž jsem vstoupil v úterý odpoledne s Osgoodem a Wolfem. Prošli jsme sekretariátem do kanceláře, kde za stolem seděl prokurátor Waddell. Kalné oči mu propůjčovaly ještě opuchlejší vzhled než jindy.

Napochodoval jsem k němu a zaútočil: „Chce s vámi mluvit Nero Wolfe!“

„Sedněte si!“ zavrčel Barrow.

Sedl jsem si a okázale jsem se začal drbat na stehně a na rameni a na boku a na ruce.

„Tak co?“ spustil Waddell. „Už jste změnil názor?“

„Ano,“ řekl jsem, „změnil. Ještě nedávno jsem se domníval, že lidé, kteří veřejně řeční a píší knihy o reformě vězeňství, jsou jen sentimentální padavky, ale teď už si to nemyslím. Mohou, ale nemusejí…“

„Sklapněte,“ zavrčel Barrow. „A přestaňte se drbat.“

„Radím vám, abyste nebyl impertinentní,“ řekl Waddell stroze.

„Je nám známo, že máte rozhodující informace, které mohou pomoci ve vyšetřování vraždy. Chceme je.“ Praštil pěstí do stolu a naklonil se ke mně. „A my je dostaneme!“

Usmál jsem se na něho. „Je mi líto, ale budete mě muset omluvit. Mám plnou hlavu jednoho takového nápadu a nemůžu myslet na nic jiného, dokonce ani na vraždu.“ Smazal jsem úsměv, namířil jsem na něho prst a řekl jsem zlověstně: „Taky vám za chvíli půjde hlava kolem. Nemyslete si, že ne. OSVCO to tady začne čistit, a jak by se vám páčilo, kdyby vás vykopli z úřadu?“

„Pcha! Jste blázen! Myslíte, že tomuhle okresu velí Osgood? A co je vůbec OSVCO?“

Věděl jsem, že se zeptá, jelikož osoby, odevzdané vůli voličů, mají patologickou hrůzu z organizací všeho druhu. Impozantním tónem jsem mu řekl: „Odborový svaz vězňů crowfieldského okresu! Jsem jeho prezidentem. Do dvanácti budeme mít stoprocentní organizovanost. Mezi naše požadavky patří…“

Odmlčel jsem se a zasunul nohy pod židli kvůli rovnováze, jelikož Barrow se zvedl, udělal dva kroky dopředu a já jsem podle výrazu jeho tváře na okamžik usoudil, že se po mně chystá skočit. Zastavil se a soukal ze sebe: „Nebojte se, tady bych nemohl. Ale v suterénu je jedna místnost, anebo bych vás mohl odvést do kasáren. Rozumíte? Nechte té komedie!“

Pokrčil jsem rameny. „Jestli si opravdu chcete promluvit vážně, tak vám něco povím. Chcete?“

„O tom, jak vážně to myslíme, se přesvědčíte dřív, než to s vámi skončíme.“

„Fajn. Tak za prvé, jestli si myslíte, že mě můžete zastrašit výhrůžkami suterénem, tak jste tak hloupí, že by nad vámi nezaplakala ani vlastní matka. Odporuje to zdravému rozumu, odporuje to zákonu pravděpodobnosti a odporuje to mně. A teď co se týče té komedie. Vykoledovali jste si ji včera odpoledne, když jste s ní začali. Chybí vám zdravý úsudek. Jistě, je pravda, že existují lidé, kterým můžete otevřít ústa, když se na ně pitvoříte a řvete na ně, jenomže kdybych mezi ně patřil, jak dlouho bych podle vás vydržel v roli oblíbeného zaměstnance Nero Wolfa, který s ním jí u jednoho stolu? A vůbec, prohlédněte si mě! Copak nerozeznáte jeden ksicht od druhého? Za třetí, uvědomte si, v jaké jsme situaci. Je tak prostá, že jí rozumím i já. Vy si myslíte, že vím o něčem, na co máte legální nárok, protože vaši policisté vyšetřují vraždu, a já vám říkám, že nevím. Co za těchto okolností můžu dělat? Můžu jen mlčet. A co můžete dělat vy? Můžete mě zatknout a pustit mě na kauci s podmínkou, že vám budu kdykoli k dispozici. Nakonec, až shromáždíte všechno, co se dá vyhrabat a dát do nějakých souvislostí, můžete mi něco přišít, kupříkladu maření vyšetřování, nebo spoluvinu, anebo i křivou přísahu, kdybych pod přísahou byl, anebo nějakou jinou pitomost. Anebo taky ne. Vrátím se na okamžik k vaší námitce proti mé komedii. Zasloužili jste si ji, protože sami jste se chovali jako dva komici.“

Zvedl jsem ruce v tázavém gestu. „Mluvil jsem dostatečně srozumitelně?“

Barrow se posadil a podíval se na Waddella. Prokurátor řekl:

„Nemyslíme si, že o něčem víte. My to víme. A to není komedie. Řeknete nám to?“

„Nemám co.“

„Znáte svá rizika? Poradil jste se s právníkem?“

„Nic takového nepotřebuju. Vy jste neposlouchal mou přednášku? Najděte právníka, který to řekne líp.“

„Zmínil jste se o kauci s podmínkou. Jestli požádáte o propuštění na kauci, budu proti. Bude-li vám vyhověno, vynasnažím se, aby byla co nejvyšší.“

„To je fajn. Hlavně si tím nezačněte zatěžovat hlavičku, máte už tak dost starostí. Nemyslím, že se mi nějaký venkovský soudce může podívat do očí a odmítnout mi kauci. Na její výši nezáleží. Otec mé sestry je bohatý magnát přes kanalizace.“

„Váš otec? Kde?“

„Řekl jsem otec mé sestry. Do mých rodinných vztahů vám nic není a krom toho jsou tak složité, že byste je nepochopil. Občas je také otcem mé matky, a to díky skutečnosti, že včera večer byla moje sestra v telefonu moje matka. Jenomže on není můj otec, protože jsem ho v životě neviděl.“

Barrow měl nepřirozeně nakloněnou hlavu a probodával mě pátravým pohledem. „Panebože, tak nevím,“ řekl tónem pochybovačného údivu. „Asi bysme měli zavolat psychiatra a nechat vás prohlídnout.“

Waddell nesouhlasil. „Stálo by to pět dolarů, to by byly vyhozené peníze. Strčte ho zpátky do lochu. A jestli tam začne otravovat s těma odborama nebo čím, ať ho Ollie šoupne na samotku. Řekněte Olliemu, že by to měl raději vyšetřit…“

Dveře se náhle otevřely a dovnitř vstoupil Nero Wolfe. Vypadal elegantně a odpočatě, na sobě čistou žlutou košili a hnědou vázanku se světlehnědými proužky, kterou mu poslala Constanza Berlinová z Paříže, jen boty neměl vyleštěné. Všiml jsem si těch podrobností, když svým obvyklým volným kachním krokem kráčel přes celou místnost k nám. Zuřivě jsem si podrbal nohu.

Zastavil se přede mnou a zeptal se: „Co to děláte? Je vám něco?“

„Nic. Svědí to.“

„Podívejte se na své sako. Podívejte se na své kalhoty. To jste spal oblečený?“

„V čem si myslíte, že jsem spal? V hedvábném pyžamu? Jsem rád, že jste se stavil, rád vás vidím. Trochu jsme si tady poklábosili. Zrovna mě posílají do – však víte. Ozvala se vám moje matka? Je z toho zničená.“

„Fuj,“ zamumlal, odvrátil se ode mě, podíval se na ty druhé dva, pozdravil je a rozhlédl se kolem sebe. Potom přistoupil k Barrowovi a řekl s největší noblesou: „Promiňte, kapitáne, ale sedíte na jediné židli, kterou jakž takž snesu. Jsem přesvědčen, že vám nebude vadit, když si sednete jinam.“ Barrow otevřel ústa, ale pak je opět zavřel, vstal a přesedl si.

Wolfe mu kývnutím hlavy poděkoval, posadil se a klidně se zahleděl na prokurátora. „Vás zastihnout je umění, pane,“ poznamenal. „Včera večer jsem se vás několik hodin pokoušel vyhledat. Mám dokonce podezření, že jste se mi vyhýbal.“

„Měl jsem hodně práce.“

„Vážně? A šla vám od ruky?“

Barrow zavrčel. Waddell s pěstí na stole se opět naklonil kupředu. „Tak heleďte, Wolfe,“ řekl nepříjemným tónem. „Došel jsem k závěru, že jste k ničemu a že s vámi člověk přinejmenším ztrácí čas. Uvažoval jsem o tom, co jste mi vyprávěl o svém rozhovoru s Bronsonem. Co z něho lze vyvodit? Nic! Vodil jste mě za nos. Vy mluvte o nějakém vyhýbání! Momentálně mám pro vás jen jedno: dobrou radu. Buď nařiďte svému člověku, aby začal mluvit a všechno vyklopil, anebo to udělejte sám.“

Wolfe vzdychl. „Jste rozčilený. Včera se neovládal kapitán Barrow, teď vy. Jste nadmíru nedůtkliví, pánové.“

„Jsem natolik nedůtklivý, že poznám, když mě někdo vodí za nos. A vy děláte chybu, jestli si myslíte, že s podporou Freda Osgooda vám projde všechno, co chcete. Osgoodovi možná tenhle okres kdysi patřil, ale teď už ne, a je docela možné, že se ještě dočká nepříjemného překvapení.“

„Já vím.“ Wolfe neztrácel klid, ale vypadal rezignovaně. „Je to neuvěřitelné, ale soudě podle řečí, které se dostaly k panu Osgoodovi, vy se skutečně zabýváte teorií, že Bronson zabil jeho syna a že vražda Bronsona je jenom jakási krevní msta. Pane Waddelle, to je dětinské. Je to tak nepokrytě dětinské, že vám to odmítám vyložit. A vaše domněnka, že spoléhám na to, že postavení a vliv pana Osgooda mě ochrání před zákonem, je zrovna tak dětinská. Pokud se s vámi vůbec budu bavit…“

„To nemusíte,“ skočil mu do řeči Waddell. „Žvanit můžete někde jinde.“ Zničehonic prudce vstal. „Za dva nikláky bych vás strčil ke Goodwinovi. Vypadněte. A honem. Až vás budu poslouchat příště, bude to v soudní síni. Odveďte Goodwina, kapitáne.“

„Ale ne.“ Wolfe byl stále klidný. „To bych opravdu nedělal. Obtěžoval jsem se k vám pouze kvůli Goodwinovi. A teď si mě poslechnete.“

„A neřekl byste mi proč?“

„Ale jistě. Protože já na rozdíl od vás vím, kdo zabil Clyda Osgooda a Howarda Bronsona.“

Barrow se napřímil. Waddell zůstal koukat. Já jsem se šklebil a litoval jsem, že tam není Basil, aby mi řekl, pod kterou lžičkou je fazolka.

„A navíc,“ pokračoval Wolfe klidným hlasem, „existuje jen mizivá šance, že byste na to někdy přišli, a vůbec žádná šance, že byste to někdy byli schopni dokázat. Já jsem na to přišel a brzy budu mít i důkaz. Za těchto okolností bych řekl, že je dokonce vaší povinností mě poslouchat.“

„Já bych navrhoval, aby si vás poslechl soudce!“ štěkl Barrow.

„Fuj! Že vám není hanba, kapitáne! Chcete mi vyhrožovat stejnou péčí, jakou jste sliboval panu Goodwinovi? V tom případě řeknu soudci, že jsem se chvástal. Pokud se ukáže, že je to taky imbecil, a uvalí na mě vazbu, obstarám si kauci a potom co? Budete bezmocný. Ujišťuji vás…“

„To je zatraceně lacinej trik!“ vybuchl Barrow.

Wolfe se ušklíbl. „Ale prosím vás. Má pověst… ale ne, příliš si své pověsti vážím…“

„Tvrdíte, že víte, kdo zavraždil Clyda Osgooda? A Bronsona?“

„Ano.“

„V tom případě máte pravdu. Poslechnu si vás.“ Waddell se posadil, přitáhl si telefon a za okamžik do něj štěkl: „Pošlete sem Phillipse.“

Wolfe zvedl obočí. „Phillipse?“

„Stenografa.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Kdepak. To jsme si nerozuměli. Přišel jsem pouze proto, abych si odvedl pana Goodwina. Potřebuji ho.“

„Vy ho potřebujete? Jenomže my taky. A necháme si ho tady. Zopakuji vám, co jsem řekl jemu – jestli požádá o propuštění na kauci, budu proti.“

Dveře se otevřely a na prahu se objevil nějaký uhrovatý mladík. Waddell na něj kývl a on se posadil, otevřel poznámkový blok, vytáhl pero a zeptal se: „Jména?“ – „Až pak, teď pište,“ zamumlal Waddell.

Wolfe si nevšímal tohoto výjevu a spokojeně pravil: „Konečně jsme dospěli k jádru věci. Chci pana Goodwina. Kdybyste se včera v noci přede mnou nedal zapírat, mohl být už venku. Můžete si vybrat ze dvou možností. Můj úkol je o to jednodušší, že šerif, pan Lake, je čirou náhodou chráněncem pana Osgooda, kdežto vy ne. Pokud je mi známo, vy a pan Lake jste zvyklí tahat za opačné konce provazu.

Za prvé. Okamžitě propustíte pana Goodwina. S jeho pomocí získám ve velmi krátké době rozhodující důkaz, a ten vám předám i s vrahem, živým nebo mrtvým.

Za druhé. Můžete propuštění pana Goodwina odmítnout a nechat si ho tady. Bez jeho pomoci, a tedy mnohem obtížněji, získám dotyčný důkaz tak jako tak – ten potom i s vrahem odevzdám panu Lakovi. Vím, že váš místní deník s ním bude s radostí spolupracovat a dá si záležet na tom, aby zveřejnil úplnou a pravdivou zprávu o jeho úspěchu, což je chvályhodné, jelikož veřejnost si zaslouží vědět, čeho se jí dostává za peníze, jimiž si platí své úředníky. Máte vlastně velké štěstí, že zde máte pana Goodwina. Nebýt této skutečnosti, vůbec bych se vámi nezatěžoval.“

Wolfe pozoroval okresního prokurátora tázavým pohledem.

„Vaše volba, pane?“

Zazubil jsem se. „Tím chce říct, abyste si vybral.“

„Zavřete zobák!“ zavrčel na mě Barrow.

„Myslím, že blufujete,“ prohlásil Waddell.

Wolfe zvedl ramena o půl centimetru a nechal je klesnout.

„Půjdu tedy za panem Lakem.“

„Řekl jste, že víte, kdo zabil Clyda Osgooda a Howarda Bronsona. Chcete tím naznačit, že oba zločiny spáchal jediný člověk?“

„Takhle to nepůjde. Informace můžete získat teprve až po propuštění mého asistenta, dřív ne – a až vám je budu ochoten dát.“

„Za rok za dva, ne?“

„To sotva. Dejme tomu do čtyřiadvaceti hodin. Doufám však, že dřív.“

„Skutečně víte, kdo je vrah, a máte důkazy?“

„Ano, pokud jde o to první. Dostatečný důkaz teprve mít budu.“

„Jaký důkaz?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Říkám vám, že takhle ne. Nebudu si hrát na otázky a odpovědi a nenechám se vyslýchat.“

„Přesvědčivý důkaz?“

„Nezvratný důkaz.“

Waddell se opřel do židle, tahal se za lalůček a mlčel. Na –konec se obrátil ke stenografovi a řekl mu: „Dejte mi ten blok a zmizte.“ Rozkaz byl splněn a Waddell chvíli seděl a potom se podíval na Barrowa a nakvašeně se ho zeptal: „Co s tím, kapitáne? Co s tím sakra budeme dělat?“

„Já nevím.“ Barrow stiskl rty. „Vím jenom, co bych udělat chtěl.“

„To mi hodně pomůže. Nasadil jste na to šest nebo osum lidí, kteří nevyšťourali ani náznak nějaké stopy, a tenhle chytrý slon ví, kdo to udělal, a do čtyřiadvaceti hodin bude mít nezvratný důkaz. Alespoň to tvrdí.“ Waddell najednou škubl bradou vzhůru a otočil se prudce k Wolfovi: „Ví o tom někdo jiný než vy? Jestli přede mnou Lake nebo některý z jeho zástupců tají nějaké…“

„Ne,“ ujistil ho Wolfe. „Buďte klidný. Jsou na stejné lodi s vámi a kapitánem Barrowem, nemají ani háčky, ani návnadu.“

„Tak kdy jste na to přišel? Kde jste byl? Goodwin vám určitě nepomohl, protože jsme ho típli brzy potom, co se našlo Bronsonovo tělo. Kristepane, jestli nás vodíte za nos…“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Prosím vás! Kdo zabil Clyda Osgooda, jsem věděl už v pondělí v noci; věděl jsem to hned, jakmile jsem uviděl býkovu hlavu – a taky mi byl jasný motiv. Ten nevěřícný pohled pouze způsobuje, že vypadáte nejapně. Totéž mohu říci o Bronsonově smrti – bylo okamžitě zřejmé, kdo to udělal.“

„Vy jste to věděl, už když jste seděl tady v té židli v úterý odpoledne? Když jste mluvil se mnou, okresním prokurátorem?“

„Ano. Jenomže neexistoval důkaz – lépe řečeno existoval, ale než jsem po něm mohl sáhnout, byl zničen. Nyní si musím najít důkaz náhradní a já ho najdu.“

„Co to bylo za důkaz, který byl zničen?“

„Teď ne. Je skoro jedenáct a s panem Goodwinem máme naspěch. Čeká nás spousta práce. Mimochodem, nechci být rušen sledováním. Bylo by to marné a navíc bych přestal považovat naši dohodu za závaznou.“

„Dáte mi čestné slovo, že uděláte přesně to, na čem jsme se dohodli, bez výhrad a vytáček?“

„Čestné slovo ne. Nemám ten výraz rád. Slovo ‚česť zaznělo příliš často z úst pochybných lidí a jeho hodnota byla devalvována. Dávám vám své slovo. Ale nemohu tady sedět a celý den se o tom bavit. Pokud tomu dobře rozumím, můj tajemník byl oficiálně zadržen, a proto musí být i oficiálně propuštěn.“

Waddell seděl a tahal se za ucho. Zamračil se na Barrowa, ale z kapitánovy kamenné tváře zřejmě žádnou nápovědu nevyčetl. Sáhl po telefonu, požádal o spojení a po chvíli do něj promluvil: „Franku? Zeptej se soudce Hutchinse, jestli za ním můžu na chvíli zaskočit. Chci ho požádat o zrušení vazby.“

19

„Mám pro něj dojít?“ zeptal jsem se. „Ne,“ řekl Wolfe, „počkáme.“

Seděli jsme v jedné z kanceláří ředitelství výstavy, ale nikoli té, kde jsme se v úterý odpoledne setkali s Osgoodem. Tahle byla menší a byly v ní psací stoly, kartotéky a židle a všude se válely nějaké papíry. Bylo poledne. Při odchodu ze soudní budovy s Nerem Wolfem jsem se divil, že náš vůz parkuje před hlavním vchodem; Wolfe mi vysvětlil, že ho jeden Osgoodův zaměstnanec přivezl odtamtud, kde jsem ho nechal den předtím. Pak mi nařídil, abych jel na výstaviště. Naší první zastávkou byl hlavní výstavní pavilón, kde jsme zkontrolovali a zalili orchideje a Wolfe zařídil, aby o ně bylo do soboty postaráno a aby je po skončení výstavy zabalili a odeslali na jeho adresu. Potom jsme šli po svých na ředitelství a byli uvedeni do místnosti číslo devět. Neřekl mi nic, než že se zde máme setkat s Lewem Bennettem, jenomže ten nedorazil. Pak bylo poledne a my jsme na něho pořád ještě čekali.

„Kdybyste se zeptal na můj názor,“ řekl jsem, „myslím, že nejlíp bude, když si co nejrychleji opatříme nějaké převleky, skočíme do auta a fofrem se rozjedeme do New Yorku. Anebo přes hranice do Vermontu, kde se můžeme ukrýt v nějakém opuštěném mramorovém lomu.“

„Nechte toho škrábání.“

Vrazil jsem si ruce do kapes. „Uvědomujete si, že studuju výraz vaší tváře už deset let, její světla i stíny, její uspořádání a způsob, jakým ji ovládáte? A říkám vám ve vší neúctě, že nevěřím v existenci důkazu, o kterém jste mluvil před těmi trotly.“

„Ale on existuje.“

„Mluvím o důkazu, který jste slíbil obstarat do čtyřiadvaceti hodin.“

„Já taky.“

„Jenomže takový důkaz neexistuje.“

„Ne.“

„Ale vy ho obstaráte?“

„Ano.“

Zůstal jsem civět. „Dobře. Myslím, že to dříve nebo později přijít muselo, ale je to tak bolestný zážitek, až je mi líto, že se to nejprv nestalo mně. Jednou jsem seděl své matce na klíně, bylo to, tuším, v roce 1839…“

„Mlčte, já to zvládnu.“

„Co? Dostat se do blázince?“

„Získat ten důkaz. Žádný neexistuje. Býk byl spálen, čili nezůstalo nic, čím by se dal prokázat motiv pro vraždu Clyda, a i kdyby zde byly jiné inkriminující detaily – jako že nebyly – nebyly by k ničemu. Pokud jde o Bronsona, pan Lake mi sdělil, že narazili na naprosté vzduchoprázdno. Nenašly se žádné otisky prstů, vyjma vašich na náprsní tašce, nenašel se nikdo, kdo by viděl, jak vchází do stáje, nikdo ho neviděl ve společnosti někoho jiného, nikdo nemá žádný patrný motiv. Pokud jde o to, komu Bronson volal do New Yorku, zatím se nic nezjistilo – a taky nemůže. Naprosté vakuum. V této situaci zbývá pouze – á! Dobrý den!“

Do místnosti vstoupil tajemník Národní ligy guemseyského skotu a zavřel za sebou dveře. Působil dojmem člověka, který byl vyrušen z naléhavé práce, i když zdaleka nevypadal tak vyčerpaně jako den předtím. Pozdravil se s námi vlídně, ale nikoli povrchně, a posadil se s výrazem, jako by čekal, že se nezdrží dlouho.

„Děkuji, že jste přišel,“ řekl Wolfe. „Jste jistě velice zaneprázdněný. Je pozoruhodné, čím vším může být člověk zaneprázdněn. Pan Osgood vám zřejmě v telefonu řekl, že vás jeho jménem požádám o laskavost. Budu stručný. Nejprve vás seznámím s relevantními skutečnostmi – záznamy vaší Ligy jsou uloženy v kartotéce kanceláře ve Fernboroughu, který leží sto osmdesát kilometrů odtud. Letadlo, patřící panu Sturtevantovi, který odváží zájemce o pronájem tohoto letounu z druhého konce výstaviště, by cestu tam a zpátky zvládlo za dvě hodiny. Taková jsou fakta.“

Bennett vypadal trochu zmateně. „Asi ano. Ale o tom letadle nic nevím.“

„Já ano,“ odvětil Wolfe. „Dokonce jsem si již služby pana Sturtevanta nezávazně objednal. O co mám zájem a co bych chtěl mít do tří hodin, jsou náčrtky vybarvení Hickoryho Césara Grindona, willowdaleského Žodiaca, Hawleyova Orinoka a býka paní Linvillové, jehož jméno neznám, a Hickoryho Buckinghama Pella. Pan Sturtevant je připraven odletět, jakmile ho o to požádám. Vy nebo pan Goodwin můžete letět s ním, anebo mu můžete dát pouze průvodní dopis.“

Bennett se mračil. „Myslíte původní náčrtky?“

„Pokud vím, tak žádné jiné k máni nejsou. Ty, které jsou na certifikátech, jsou roztroušeny mezi vlastníky.“

Bennett zavrtěl hlavou. „Náčrtky nesmí opustit kartotéku. Je to zásada, která se přísně dodržuje. Jsou nenahraditelné a nemůžeme nic riskovat.“

„Chápu. Řekl jsem ale, že můžete letět taky. Až sem budou dopraveny, můžete mě s nimi posadit tady k tomu stolu a můžete je mít stále na očích. Potřebuji je pouze na půl hodiny, pravděpodobně ani ne na tak dlouho.“

„Říkám vám, že nesmějí opustit kartotéku. Stejně se odsud nemohu vzdálit.“

„O tuto laskavost vás prosí pan Osgood.“

„Nemohu si pomoci. To… to není rozumné.“

Wolfe se pohodlně opřel a prohlédl si ho. „Zkouškou inteligence,“ začal trpělivě rozkládat, „je schopnost učinit bez větší námahy něco výjimečného – jestliže taková potřeba vyvstane. Přísné zásady jsou všude. Všichni dodržujeme zásadu nechodit na ulici dříve, než se oblékneme, avšak je-li dům v plamenech, porušíme ji. Zde v Crowfieldu zuří požár, v přeneseném slova smyslu. Jsou tu vražděni lidé. Ten požár se musí uhasit a žháře je třeba chytit. Spojitost mezi tím a kresbami ve vaší kartotéce je možná skryta vám, ale ne mně – v tomto bodě mi budete muset věřit. Je důležité, dokonce životně důležité, abych ty kresby viděl. Jestliže mi je neukážete na prosbu pana Osgooda, udělejte to tedy alespoň proto, že jste tím povinován veřejnosti. Musím je vidět.“

Bylo vidět, že to na Bennetta zapůsobilo. Ale vyslovil námitku:

„Neřekl jsem, že je nemůžete vidět. Můžete. Kdokoli je může vidět, ale u nás. Leťte tam sám.“

„To je absurdní. Podívejte se na mě.“

„Nic špatného na vás nevidím. Letadlo vás hravě unese.“

„Ne.“ Wolfe se oklepal. „Neunese. To je další věc, kterou mi budete muset věřit. Očekávat ode mě, že nastoupím do letadla, je absurdní. Krucinál, zdráháte se porušit zanedbatelnou zásadu, a přitom máte tu drzost mi navrhovat – letěl jste vůbec někdy letadlem?“

„Ne.“

„Tak si to probohasvatého jednou zkuste. Je to zajímavá zkušenost. Bude se vám to líbit. Pan Sturtevant je prý výborný a důvěryhodný pilot a má dobrý stroj. Přivezte mi ty obrázky.“

A právě příležitost letět zdarma letadlem celý problém rozřešila. Bennett se vzdal. Poznamenal si, které náčrtky Wolfe chce, párkrát si někam zavolal a byl připraven vydat se na cestu. Na letiště jsem ho doprovodil; šli jsme pěšky, jelikož se chtěl ještě cestou zastavit u stáje s guernseyským skotem. Na letišti jsme vyhledali Sturtevanta, fešáka s hladce oholeným obličejem a zamaštěnými šaty, který zahříval motor šikovného malého dvojplošníku natřeného na žluto. Prohlásil, že je připraven, a Bennett si nastoupil. Vycouval jsem, abych nepřišel k úrazu, a pozoroval jsem, jak kloužou po rozjezdové dráze, otáčejí se, sviští po trávníku a vzlétají. Stál jsem tam, dokud nevystoupili do výšky takových sto dvaceti metrů a nezamířili na východ, a potom jsem se vydal zpátky k výstavišti na schůzku s Nerem Wolfem v metodistickém stanu, jak jsme byli domluveni. Jedinou světlou trhlinou na zatažené obloze byla myšlenka, že budu mít možnost opět ochutnat to božské frikasé – po snídani na způsob OSVCO jsem na něj měl v žaludku opravdu místo.

Leč příjemně vychutnávané krmě jsem si neužil, protože se ukázalo, že máme nějaký program – totiž Wolfe ho měl a já ho měl zajistit. Potom, co se vyžvanil o porušování zásad, se kupodivu nedotkl svého pravidla nebavit se při jídle o práci, a jelikož neměl zrovna kdovíjakou náladu, moc jsme toho nenamluvili. Když jsme dojedli koláč a přinesli nám kávu, zavrtěl sebou na skládací stoličce do nové polohy a jal se mi předestírat svůj plán. Měl jsem si vzít auto a jet k Osgoodovým, vykoupat se a převléct. Jelikož dům bude plný smutečných hostí, měl jsem se chovat nanejvýš nenápadně a nevtíravě, a bude ještě lepší, když mě sám Osgood nezahlédne, jelikož mě stále ještě podezřívá z toho, že jsem jeho dceru postrčil na schůzku s tím odporným usmrkaným Prattem. Měl jsem sbalit naše zavazadla, naložit je do auta, doplnit benzín a olej a všecko ostatní, co by mohlo být potřeba, a do tří hodin se hlásit v kanceláři, kde jsme se sešli s Bennettem.

„Zavazadla?“ Srkal jsem kávu. „Chystáte se k útěku, heh?“

Wolfe vzdychl. „Pojedeme domů. Domů.“

„Budeme se cestou někde stavovat?“

„Stavíme se u Prattových.“ Napil se kávy. „Mimochodem, na něco jsem zapomněl. Dokonce na dvě věci. Máte s sebou zápisník? Nebo poznámkový blok?“

„Mám zápisník. Ten, co nosím s sebou pořád, znáte ho.“

„Můžete mi ho půjčit? A tužku. Bylo by dobré použít běžnou, obyčejnou tužku, ačkoli si myslím, že pod mikroskop se nikdy nedostane. Děkuji.“ Zamračil se na notýsek. „Větší listy by byly lepší, ale bude to stačit. A krom toho si nic takového v Crowfieldu teď kupovat nemůžeme.“ Strčil si notýsek i tužku do kapsy. „Za druhé, potřebuji dobrého a spolehlivého lháře.“

„Zde, pane.“ Zabušil jsem si na prsa.

„Ne, vy ne. Spíše ještě jednoho k vám.“

„Ještě jednoho lháře kromě mě. Obyčejného nebo skutečného pohádkáře?“

„Obyčejného. Jenomže nemáme moc na vybranou. Musí to být jedna z těch tří osob, které tam byly, když jsem v pondělí odpoledne stál na tom kameni v ohradě.“

„Aha.“ Našpulil jsem rty a uvažoval. „Váš přítel Dave by mohl dobře lhát. Čte poezii.“

„Ne. To je vyloučeno. Dave ne.“ Wolfe otevřel naplno oči a podíval se na mě. „A co slečna Rowanová? Zdá se, že je vám přátelsky nakloněna. Víc než přátelsky, soudě podle to ho, že vás navštívila ve vězení.“

„Jak jste se dozvěděl tohle, proboha?“

„Nic nevím. Pouze to předpokládám. Hlas vaší matky v telefonu byl její hlas. Ale o téhle epizodě si promluvíme, až se vrátíme domů. Určitě jste ji navedl vy, takže jste spolu museli mluvit. Vězně obvykle nevolají k telefonu, čili vám volat nemohla. Musela za vámi přijít. Jestli k vám chová tak přátelské city, určitě se nechá přesvědčit.“

„Nerad využívám svoji duchovní přitažlivost k obchodním účelům.“

„Důsledkem proskripce hnané do krajnosti bývá nula.“

„Až si tuhle moudrost rozeberu, ozvu se. Něco mi ale říká, že bych se v tom neměl moc patlat.“

„Bude lhát?“

„Panebože, ano! Proč ne?“

„Je to důležité. Můžeme se na to spolehnout?“

„Ano.“

„V tom případě je vaším dalším úkolem zatelefonovat, najít ji a zajistit, aby se nejpozději ve tři dostavila k Prattovým. Řekněte jí, že s ní okamžitě po našem příjezdu budete chtít mluvit.“ Zachytil pohled jedné metodistky, a když na jeho kývnutí přišla, požádal ještě o kávu. „Je jedna pryč,“ řekl mi potom. „Pan Bennett je na půl cesty do Fernboroughu. Nezbývá vám moc času.“

Dopil jsem a odešel.

Všechno šlo jako na drátkách, ale měl jsem co dělat. Nejprve jsem zavolal k Prattovým a sháněl jsem se po Lily Rowanové. Byla tam, a tak jsem měl jeden úkol z krku. Rozpálil jsem to k Osgoodovým a do domu jsem vstoupil zadním vchodem a zadním schodištěm, abych se vyhnul setkání s nažhaveným otcem. Nejspíš by si mě stejně nikdo nevšiml, protože se to tam hemžilo lidmi tak jako na výstavě. Byla tam určitě taková stovka automobilů, což byl důvod, proč jsem musel zaparkovat hodně daleko od domu a vláčet se na tu vzdálenost se zavazadly. Nahoře jsem zahlédl Nancy a v zadní hale v přízemí jsem prohodil pár slov s hospodyní, ale Osgooda jsem neviděl. Smuteční obřad začal ve dvě hodiny. Když jsem odcházel, jediným zvukem, který ke mně v tom velkém starém domě doléhal, byl střídavě stoupající a klesající tón hlasu kněze, loučícího se s Clydem Osgoodem, který jednu sázku vyhrál a druhou ve stejném okamžiku prohrál.

Za pět minut tři, čistý a v čistých šatech, nemluvě o hlavě, jsem zaparkoval auto, naložené zavazadly a nezbytnými pohonnými látkami, hned vedle ředitelství a bez jakékoli uspokojivé představy o tom, jaké zboží vyrábí Wolfova fabrika na důkazní lince – třebaže jsem měl dost silné tušení, kdo to zboží odebere – vyhledal jsem kancelář číslo devět. Sturtevant zřejmě dodržel časový plán, jelikož fabrika jela na plné obrátky. Wolfe tam seděl sám u stolu a před sebou, na malých listech bílého papíru velikosti patnáct krát třiadvacet, úhledně seřazených vedle sebe, měl šest kreseb býků. Jednu však měl přímo před očima a neustále přejížděl zrakem od ní k listu, vytrženému z mého notýsku, na který kreslil mou tužkou. Vypadal jako umělec, ďábelsky soustředěný na své mistrovské dílo. Chvíli jsem stál a přes rameno jsem ho sledoval a všiml jsem si, že list papíru, z něhož, jak se zdálo, čerpal inspiraci, je označen jménem „Hickory Buckinham Pell.“ Potom jsem to vzdal a sedl jsem si.

„Bennett přece říkal, že z nich nespustí oči,“ řekl jsem. „Vetřel jste se do jeho důvěry, anebo jste ho podplatil?“

„Šel se najíst. Jeho náčrtkům se nic nestane. Buďte zticha, nerušte mě a hlavně se nedrbejte.“

„Už mě nic nesvědí.“

„Díkybohu.“

Seděl jsem a rozptyloval jsem se zkoušením různých kombinací hádanky, kterou jsme měli rozluštit. V té chvíli, díky několika Wolfovým narážkám, jsem už dokázal poměrně uspokojivě odpovědět na většinu zadaných otázek, ale ještě pořád jsem byl naprosto tumpachový ze smyslu kreslířského cvičení, jemuž se tak vášnivě oddával. Připadalo mi bizarní, dokonce praštěné předpokládat, že kopírováním jednoho z Bennettových náčrtků vyrábí důkaz, který usvědčí pachatele dvojnásobné vraždy, vyslouží nám honorář a pomůže mu splnit jeho závazek Waddellovi. Avšak výraz Wolfovy tváře nevyvolával žádné pochybnosti. Všechno měl předem vypočtené a teď už mu zbývalo jenom pár posledních stehů. Pokoušel jsem se jeho počínání nějak vřadit do svých kombinací, ale nikam nepasovalo. Nechal jsem toho a dopřál svému mozku chvíli oddechu.

S párátkem v puse vstoupil Lew Bennett. Wolfe okamžitě sklapl můj notes a i s tužkou si ho zastrčil do náprsní kapsy. Potom vzdychl, odsunul židli od stolu, vstal a naklonil hlavu k Bennettovi.

„Děkuji vám. Vracím vám vaše náčrtky. Jsou netknuté. Střežte je. Pečlivě je opatrujte. Už dříve jste je pokládal za vzácné – nyní je jejich hodnota dvojnásobná. Je moudré, že trváte na tom, aby se kreslily tuší, jelikož tím se vyloučí jakékoli dodatečné zásahy. Pan Osgood si také určitě najde příležitost, jak vám poděkovat. Pojdte, Archie.“

Když jsme odcházeli, skláněl se Bennett nad stolem a prohlížel si kresby.

Dole na parkovišti si Wolfe sedl na přední sedadlo vedle mě, což znamenalo, že mi bude chtít něco říct. Zvolna jsem se proplétal po okraji chvátajících davů a Wolfe začal: „Teď k věci, Archie. Všechno bude záviset na tom, jak to celé provedeme. Stručně vám to teď vyložím…“

20

U Prattových jsem zaparkoval na vyštěrkovaném prostranství před garáží a vystoupili jsme. Wolfe se sám vydal k domu. Kousek ode mě na trávníku byla Caroline zaujata procvičováním doklepávání míčku do jamky, což by se dalo pokládat za podezřelou zábavu u mladé ženy, byť šampiónky New Yorku, zrovna to odpoledne, kdy má její bývalý snoubenec pohřeb. Za daných okolností se ovšem mohly interpretace jejího počínání lišit. Pozdravila mě na dálku, když jsem ji míjel cestou na schůzku s Lily Rowanovou, kterou jsme si domluvili po telefonu.

Lily zůstala ležet v houpačce, jen ke mně natáhla ruku a hbitě si mě prohlédla chápavým pohledem.

„Moc ses nepředvedla. Wolfe včera v noci poznal, že mu voláš ty.“

„Nepoznal.“

„Poznal.“

„Slíbil, že se se mnou setká v šest ráno v hotelu.“

„Pch. Shořela jsi jak papír, nic víc. Nicméně jsi ho dostala z postele o půlnoci, což je slušný výkon. Děkuju ti za laskavost. Teď bych ti chtěl nabídnout jednu já a hrozně s ní spěchám. Jak by se ti líbila lekce z kriminalistiky?“

„Kdo by mě vyučoval?“

„Já.“

„Strašně moc!“

„Fajn. Třeba to pro tebe bude začátek skvělé kariéry. Lekce je prostá, ale vyžaduje ovládání hlasu a obličejových svalů. Možná že tě nebude zapotřebí, ale možná že ano. Musíš zůstat tady, anebo každopádně nechodit moc daleko. Někdy během příštích dvou hodin pro tebe možná přijdu, anebo pošlu Berta…“

„Přijď sám.“

„Tak dobře. A doprovodím tě k Wolfovi a jednomu muži. Wolfe ti položí otázku a ty na ni nepravdivě odpovíš. Ta lež nebude složitá, takže je vyloučeno, abys nějak zaškobrtla. Pomůže ale usvědčit jistého člověka z vraždy, a proto tě chci ujistit, že nejde o žádné falešné obvinění. Ten člověk je vinen. Kdyby existovala pravděpodobnost jedna ku milionu, že je nevinný…“

„Nedělej si starosti.“ Koutek úst jí vyjel nahoru. „Bude mě při tom lhaní někdo podporovat?“

„Ano. Já. A taky Nero Wolfe. Potřebujeme, aby nám naše tvrzení někdo potvrdil.“

„Co se týče mě, já v tom žádnou lež nevidím. Pravda je relativní. Koukám, že sis umyl obličej. Dej mi pusu.“

„Mám ti zaplatit předem?“

„Ne všechno. Jen zálohu.“

Asi po třiceti nebo dvaatřiceti vteřinách jsem se opět napřímil, odkašlal si a řekl: „Když už se něco dělá, tak se to má dělat pořádně.“

Usmívala se a mlčela.

„To bylo celé,“ řekl jsem. „A teď se přestaň usmívat a dobře poslouchej.“

Vysvětlování netrvalo dlouho. Za čtyři minuty jsem už byl na cestě k domu.

Wolfe seděl na terase s Prattem, Jimmym a Monte McMillanem. Jimmy se tvářil rozmrzele a duchem nepřítomně a já jsem podle výrazu jeho očí usoudil, že má v sobě příliš mnoho whisky. McMillan seděl trochu stranou, mlčel a nespouštěl oči z Wolfa. Pratt řádil jak černá ruka. Byl zřejmě nejenom naštvaný proto, že všeobecné pozdvižení mu zhatilo plány na býčí hody, ale měl vztek zcela konkrétně na Wolfa, a to z nejasných, avšak působivých důvodů, které se k němu nejspíš donesly z druhé ruky od prokurátora Waddella. I přesto u něho převážily hlouběji uložené pudy, jelikož když jsem k nim došel, přerušil tok své řeči, kývl mi na pozdrav a houkl na Berta.

Avšak Wolfe, který, jak jsem si všiml, vyprázdnil už jednu láhev piva, na mě zavrtěl hlavou a zvedl se. „Ne,“ řekl. „Buďte tak laskav, pane Pratte. Nemám nic proti vaší agresivní náladě, ale domnívám se, že už zanedlouho poznáte, že jste ji namířil nesprávným směrem. Je možné, že mi dokonce i poděkujete, ale neprosím se ani o to. Nechtěl jsem vás vyrušovat. Potřeboval jsem si soukromě promluvit s panem McMillanem. Když jsem ho o to v telefonu dnes ráno požádal a snažili jsme se domluvit schůzku na místě, které by zaručovalo soukromí, dovolil jsem si navrhnout váš dům. Měl jsem k tomu zvláštní důvod, domnívám se totiž, že budeme možná potřebovat i slečnu Rowanovou.“

„Lily Rowanovou? Co s tím má hergot společného ona?“

„To se ukáže. Anebo taky ne. Každopádně, pan McMillan souhlasil s tím, že se sejdeme tady. Pokud vás ovšem moje přítomnost opravdu uráží, půjdeme jinam. Napadlo mě, že bychom třeba mohli jít do toho pokoje nahoře…“

„Mně je to jedno. Ale když mám něco na srdci, nemám ve zvyku to tutlat…“

„To mi povíte pak. Vydržte chvilku. To tolik nespěchá. Dovolíte, abychom šli nahoru?“

„Poslužte si.“ Pratt mávl rukou. „Budete se potřebovat něčeho napít. Berte! Tak Berte!“

Jimmy zavřel oči a zaúpěl.

Odešli jsme. McMillan, který dosud stále ani jednou neotevřel ústa, následoval Wolfa, a já jsem šel poslední. Hned na schodech, kde se přede mnou tyčila rozložitá záda chovatele, jsem vytáhl z pouzdra pistoli, zastrčil jsem si ji do postranní kapsy saka a doufal, že tam bude moct zůstat. Na Wolfově programu bylo jedno vystoupení, z něhož by mohlo někoho řádně zamrazit.

Pokoj byl v dokonalém pořádku a odpolední slunce dopadalo dovnitř šikmo moderními křídlovými okny, které už předtím obdivoval Wolfe. Přisunul jsem mu velké čalouněné křeslo a další dvě jsem ještě připravil pro McMillana a pro sebe. S pivem a whisky se objevil Bert, utahaný a výkonný jako vždy. Jakmile nás obsloužil a zmizel, řekl McMillan:

„Tohle je podruhé, co jsem se musel za vámi obtěžovat, ale dělám to kvůli Fredovi Osgoodovi. Začíná to však být trochu monotónní. Mám na výstavě sedm krav a býka, které jsem právě koupil a které bych měl odvézt domů.“

Odmlčel se. Wolfe neříkal nic. Seděl pohodlně opřený v tom velkém křesle, ruce položené na naleštěných dřevěných opěradlech, nehýbal se a přivřenýma očima hleděl na dobytkáře. Jediným náznakem nedal najevo, že se chystá promluvit nebo pohnout.

„Co to má krucinál znamenat?“ nevydržel McMillan.

„To budeme zkoušet, kdo se komu vydrží dívat dýl do očí?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Nemám radost,“ řekl. „Věřte mi, že mě to nijak netěší. Netoužím to nijak protahovat, abych si mohl déle vychutnat pocit vítězství. Průtahů už bylo i tak moc, až příliš.“ Sáhl si do náprsní kapsy, vytáhl zápisník a podával mu ho. „Vezměte si ho, prosím, a prohlédněte si první tři stránky. Důkladně. – Budu ho chtít zpátky neporušený. Dohlédněte na to, Archie.“

McMillan pokrčil svými širokými rameny, vzal notýsek a prohlížel si ho. Hlavu měl skloněnou, takže jsem mu neviděl do tváře. Prohlédl si ty stránky dvakrát a potom hlavu opět zvedl.

„Nechám se poddat,“ prohlásil. „To má být nějaký trik?“

„Neřekl bych, že trik.“ Ve Wolfově hlase zazněl ostřejší tón.

„Poznáváte ty kresby?“

„V životě jsem je neviděl.“

„Ovšem že ne. Špatně jsem se zeptal. Poznáváte originál, podle kterého byly náčrtky překresleny?“

„Ne, nepoznávám. Měl bych? Nejsou moc dobré.“

„To je pravda. Přesto bych předpokládal, že je poznáte. Byl to váš býk. Dnes jsem je porovnal s jistými kresbami, originály na přihláškách k registraci, které mi poskytl k nahlédnutí pan Bennett, a bylo zřejmé, že modelem jim stál Hickory Buckingham Pell. Váš býk, který pošel před měsícem na sněť slezinnou.“

„Opravdu?“ McMillan si znovu beze spěchu prohlédl obrázky a pohlédl opět na Wolfa. „Je to možné. Zajímavé. Kde jste k těm kresbám přišel?“

„O to právě jde.“ Wolfe si složil ruce na břicho. „Kreslil jsem je sám. Určitě jste slyšel o té milé příhodě, která nás potkala v pondělí odpoledne, ještě před vaším příchodem. Vydali jsme se s panem Goodwinem přes ohrazenou pastvinu a byli jsme zaskočeni býkem. Pan Goodwin unikl díky své hbitosti, kdežto já jsem vylezl na ten balvan uprostřed pastviny. Stál jsem tam přibližně čtvrt hodiny, než mě zachránila slečna Prattová. Jsem ješitný na svou důstojnost a tehdy jsem měl pocit, že jsem o ni přišel. Býk se procházel kousek ode mě, sem a tam, a já jsem vytáhl z kapsy svůj notes a kreslil jsem si ho. Možná že to bylo dětinské, ale mě to uspokojovalo. Nějakým způsobem to ospravedlňovalo můj pobyt na tom balvanu. Mohl byste mi ten notýsek vrátit, prosím?“

McMillan se nehýbal. Vstal jsem a vzal jsem mu ho. Jako by si toho ani nevšiml. Zastrčil jsem notes do kapsy.

„Zřejmě máte o kolečko míň,“ řekl McMillan. „Ten býk v ohradě byl César. Hickory César Grindon.“

„Ne, pane. Musím vám oponovat, protože jde opět o zcela zásadní otázku. Býk v ohradě byl Hickory Buckingham Pell. Skicy, které jsem pořídil v pondělí odpoledne, to dokazují. Byl jsem si tím však jist dávno předtím, než jsem uviděl oficiální registr pana Bennetta. To podezření jsem pojal v pondělí odpoledne. Jistotu jsem měl v pondělí v noci. Nevěděl jsem, že to je Buckingham, protože jsem o něm nikdy neslyšel, ale věděl jsem, že to není César.“

„Jste odporný lhář! Ten, kdo vám něco takového namluvil…“

„Nikdo mi nic nenamluvil.“ Wolfe se ušklíbl. Rozpletl si prsty a jedním zahrozil. „Dovolte, abych vám něco navrhl. Zabýváme se velmi vážnou, řekl bych dokonce smrtelně vážnou záležitostí, a nic nezískáme, budeme-li řinčet lehkovážným řečněním. Víte velmi dobře, co dělám. Ujal jsem se úkolu dokázat, že Clyde Osgood a Howard Bronson zemřeli vaší rukou. Nemůžete odmítnout mé argumenty, dokud je nevznesu, a nemůžete mi zabránit v tom, abych je vznesl, tím, že mi budete spílat. Zkusme si prokazovat vzájemnou úctu. Nemohu prokázat vaši vinu tím, že na vás budu křičet ‚vrahu‘, a vy ji nemůžete popřít tím, když na mě budete křičet ‚lháři‘. Ani tím, že budete předstírat překvapení. Musel jste vědět, proč jsem vás požádal, abyste se tady se mnou sešel.“

McMillanův pohled byl pevný. Stejně jako jeho hlas: „Budete mít co dělat, abyste něco dokázal.“

„Já vím. Už jsem předložil důkaz, že César, šampión mezi býky, nikdy v ohradě nebyl.“

„Pcha! Těmi čmáranicemi? S takovým trikem nikoho neoblafnete. Myslíte si, že někdo uvěří tomu, že když vás býk zahnal na ten balvan, že jste tam stál a dělal mu portrét?“

„Myslím, že ano.“ Wolfe pohnul očima. „Archie, přiveďte slečnu Rowanovou.“

Nenechal bych ho tam takhle samotného, kdyby měl u sebe ty kresby, ale měl jsem je v kapse já. Běžel jsem rychle dolů, přes trávník a pod stromy k hamaku, z kterého vyskočila, když mě uviděla přicházet. Zavěsila se do mě a já si to z obchodních důvodů musel nechat líbit, ale alespoň jsem ji přinutil do klusu. Nic nenamítala, ale než jsme vyběhli po schodech nahoru, byla trochu udýchaná. Musím uznat, že byla velmi dobrou žačkou, když jsem viděl, jak věcně kýve na pozdrav nejprve Wolfovi a potom McMillanovi. Nikdo z nich nevstal.

„Slečno Rowanová,“ řekl Wolfe. „Pan Goodwin vás již zřejmě informoval, že bychom rádi, kdybyste si procvičila paměť. Předpokládám, že si ještě pamatujete, jak mě v pondělí odpoledne čilost toho býka zahnala na jeden takový balvan v ohradě?“

Usmála se na něj. „Pamatuju.“

„Jak dlouho jsem na něm stál?“

„Ach… řekla bych tak čtvrt hodiny. Mezi deseti a dvaceti minutami.“

„Co dělala v té době slečna Prattová?“

„Běžela pro auto, jela k ohradě a hádala se s Davem, protože jí nechtěl otevřít bránu, a pak jela pro vás.“

„Co dělal Dave?“

„Mával flintou a hádal se s Esca… s panem Goodwinem a štěkal na Caroline a poskakoval jak pomatený.“

„Co jste dělala vy?“

„Všechno jsem pozorovala. Většinou jsem se dívala na vás, protože to byl úžasný pohled – vy a ten býk.“

„Co jsem dělal já?“

„No, vylezl jste na ten balvan, stál tam takové dvě tři minuty se založenýma rukama a špacírkou zavěšenou na zápěstí a potom jste vytáhl z kapsy nějaký zápisník nebo něco a vypadalo to, jako byste do něj něco psal nebo kreslil. Pořád jste se střídavě díval na toho býka a do té knížečky nebo co to bylo. Došla jsem k názoru, že si toho býka kreslíte. V té situaci mi to připadalo dost nepravděpodobné, ale rozhodně to tak vypadalo.“

Wolfe přikývl. „Pochybuji, že bude někdy nutné, abyste tohle všechno opakovala u soudu, ale kdyby něco takového bylo zapotřebí, udělala byste to?“

„Samozřejmě. Proč ne?“

„Pod přísahou?“

„Ovšem. Ne tedy, že bych o to nějak zvlášť stála.“

„Ale udělala byste to?“

„Ano.“

Wolfe se otočil na dobytkáře. „Chcete se jí na to laskavě zeptat sám?“

McMillan po něm pouze loupl okem, ale mlčel. Šel jsem otevřít dveře a řekl jsem Lily: „To zatím stačí, slečno Rowanová, děkujeme.“ Přešla ke dveřím, zastavila se u mého lokte a řekla: „Doprovoď mě zpátky k hamaku!“ – „Trhni si nožkou, je po vyučování,“ zamumlal jsem. Zašklebila se na mě a ladně se přenesla přes práh. Zavřel jsem dveře a vrátil jsem se do svého křesla.

„A já říkám, že je to trik. Odporný, špinavý trik. Máte ještě něco?“

„To je vše.“ Wolfe vzdychl. „To je vše, vážený pane. Žádám vás, abyste uvážil, zda toho není dost. Předpokládejme, že budete souzen za vraždu Clyda Osgooda. Pan Goodwin dosvědčí, že mě viděl, jak stojím na balvanu, dívám se na býka a něco si kreslím do notýsku. Slečna Rowanová bude svědčit tak, jak jste před chvílí slyšel. Já vypovím, že jsem skicy toho býka nakreslil tehdy a že porota je může porovnat s oficiálními kresbami Césara a Buckinghama. Neprokáže se tím snad uspokojivě skutečnost, že Buckingham byl v ohradě, zatímco César tam nikdy nebyl?“ McMillan na něj jen civěl.

A Wolfe pokračoval: „Odpovím teď na vaše obvinění, že jde o podvod. Co když máte pravdu? Umožňuje vám vaše postavení odsuzovat podvod? Po pravdě řečeno já opravdu vím, jelikož jsem ho viděl na vlastní oči, že ten býk byl Buckingham. Měl jsem možnost si ho chvilku prohlížet. Nezapomeňte, že jsem pozorně studoval oficiální kresby. Buckingham měl vysoko na levém rameni bílou skvrnu – César ne. Býk v ohradě ji měl. Bílý štít na Buckinghamově hlavě sahal až pod úroveň očí; César ho měl menší a končil mu o dost výš. Nejen že jsem v pondělí odpoledne viděl v ohradě hlavu toho býka, ale ještě téže noci jsem si ji důkladně prohlédl s baterkou. Byl to Buckingham. Víte to vy, vím to já, a pokud nebudu moct pomoci porotě, aby se to dozvěděla, jinak než podvodem s kresbami, rozhodně to udělám. Jestliže jsou pan Goodwin a slečna Rowanová ochotni odpřisáhnout, že mě viděli, jak je kreslím, myslím, že tento bod můžeme pokládat za prokázaný.“

„Ještě něco?“

„To je vše. A je toho dost.“

McMillan zničehonic prudce vstal. Byl jsem na nohou stejně rychle jako on. Všiml si mé pistole, kterou jsem měl schválně zastrčenou tak, aby ji viděl, kysele se usmál, až se mu vylouply dásně. „Tak dělej, hochu, zastav mě,“ řekl a nikoli rychle, ale ani ne pomalu vykročil ke dveřím. „Ale dej si na tom záležet.“

Skočil jsem před něho a postavil jsem se zády ke dveřím. Tři kroky ode mě se zastavil.

„Pánové! Prosím vás!“ ozval se ostře Wolfe. „Jestli si něco začnete, pane McMillane, nemohu za další vývoj převzít odpovědnost. To si musíte uvědomit. Případná potyčka by sem přivolala lidi. Nemusíte se obávat o svůj život, jestli na vás pan Goodwin vystřelí – nerad zabíjí lidi, a proto vás pouze zneškodní. Vraťte se sem a smiřte se s touto situací. Chci si s vámi promluvit.“

McMillan se prudce otočil a zeptal se: „Co si hergot myslíte, že poslední měsíc dělám, než že se s tím smiřuju?“

„Já vím. Jenomže to jste s tím pořád zápasil. Teď je po zápase. Těmi dveřmi vyjít nemůžete, pan Goodwin vám to nedovolí. Pojďte si sednout.“

McMillan zůstal chvíli stát a hleděl na něho. Potom pomalu vykročil zpátky přes celou místnost ke svému křeslu, posadil se, opřel si lokty o kolena a skryl obličej v dlaních.

„Nevím, co si o tom myslíte,“ řekl Wolfe. „Zeptal jste se mě, jestli mám ještě něco. Pokud tím máte na mysli, jakým dalším důkazům budete muset čelit, opakuji vám, že žádné další nejsou třeba. Míníte-li tím však to, zda vám mohu nabídnout hojivou náplast na vaši ješitnost, myslím, že ano. Vedl jste si výjimečně dobře. Kdybych tu nebyl, skoro určitě by na vás nepadl ani stín podezření.“

Wolfe si znovu sepnul ruce na břiše. Vsunul jsem revolver zpátky do kapsy a posadil jsem se. „Jak jsem řekl,“ pokračoval Wolfe, „už v pondělí odpoledne jsem tušil, že býk v ohradě není César. Když Clyde nabídl Prattovi sázku, že Pratt Césara neupeče, otevřel tím zábavné pole dohadů. Bavil jsem se tím, když jsem poslouchal Prattovo plácání. Jak Clyde zamýšlí sázku vyhrát? Tím, že býka někam schová? To je absurdní, býk je střežen a kam by se taky dal schovat, aby ho nikdo nenašel? Nebo ho vymění za nějakého méně hodnotného býka? To tak absurdní sice není, jenomže zase je tu ta skutečnost, že býk je střežen, a i když by se třeba našel náhradník, který by oklamal ostatní, žádné zvíře by určitě neoklamalo vás, a vy jste tam byl. Uvažoval jsem i o jiných alternativách. Napadla mě jedna, která byla prostá a přijatelná a neskrývala v sobě vůbec žádné překážky – že býk v ohradě není César a že Clyde na to přišel. Právě se vrátil od ohrady a na krku měl dalekohled – a ve skotu se vyznal. Považoval jsem tento malý rébus za vyřešený a pustil jsem ho z hlavy, jelikož mi do toho nic nebylo.

Když nás v pondělí v noci rány, které vypálil pan Goodwin, přivedly všechny do ohrady, kde jsme pak objevili mrtvého Clyda, stále ještě mi do toho nic nebylo, avšak rébus nabyl na zajímavosti a zasloužil si – jako intelektuální úkol –, abych mu věnoval trochu duševní námahy. Prohlédl jsem si býka, pátral jsem po vražedné zbrani a našel ji, a nakonec jsem přišel do této místnosti, posadil se do tohoto křesla a došel jsem k závěru, že jsem prověřil všechny pravděpodobnosti. Pochopitelně pouze z hlediska intelektuálního cvičení, nikoli co se týče právních požadavků na prokazatelnost důkazů. Předně, pokud ten býk nebyl César, určitě jste to věděl, což znamená, že jste Pratta podvedl. Jak a proč? Proč? – Abyste získal 45 000 dolarů. Jak? Prodal jste mu Césara, ale dodal jste mu jiného býka, mnohem méně hodnotného, který se mu podobal. Kde byl tedy César? Nebylo by pro vás příliš nebezpečné, kdybyste si ho nechal, když byl v souladu se zákonem prodán a potom upečen a sněden? Nemohl by se jmenovat César a netroufal byste si někoho k němu pustit. Z toho vyplývá, že jste ho neměl. Nikdo ho neměl. César byl po smrti.“

Wolfe se odmlčel a zeptal: „Byl César mrtev v okamžiku, kdy jste si od Pratta vzal těch 45 000 tisíc dolarů?“

McMillan, tvář stále v dlaních, nehnuté seděl a mlčel.

„Samozřejmě,“ řekl Wolfe. „Uhynul na sněť slezinnou. Pratt se v pondělí u večeře zmínil, že se poprvé pokusil koupit od vás Césara na tu svou výstřední zabijačku už před více než šesti týdny a vy že jste rozhořčeně odmítl. A potom se objevila ta sněť a vyhladila skoro celé vaše stádo. Jednou ráno jste zjistil, že uhynul i César. Ve svém zoufalství jste dostal geniální nápad. Buckingham, který se Césarovi podobal, ale jehož hodnota byla zlomkem hodnoty Césarovy, byl živ a zdráv. Oznámil jste, že Buckingham uhynul a jeho mršina byla spálena – a řekl jste Prattovi, že může mít Césara. Žádného chovatele byste tím neoklamal, protože by se na to brzy přišlo. Jenomže Prattovi takový podvod, upřímně řečeno, ublížit nemohl, jelikož z Buckinghama by byla zrovna tak dobrá pečené jako z Césara. Je samozřejmé, že když jsem se tím rébusem v pondělí večer bavil, neměl jsem o nějakém Buckinghamovi ani tušení, avšak jednou z možností, které jsem připouštěl, bylo to, že jste místo Césara dodal jiného býka a že César je mrtvý.

Clyde potom podvod odhalil a vy jste to začal tušit, když jste ho slyšel, jak nabízí Prattovi tu sázku a jak je sázka formulována. Šel jste za ním k jeho vozu, krátce jste s ním pohovořil a své podezření jste si potvrdil. Navrhl jste mu, ať se ještě večer vrátí, že si o tom promluvíte. Souhlasil a skutečně se vrátil. Všichni si mysleli, že spíte nahoře v pokoji. Vy jste ovšem tajně opustil dům a setkal se s Clydem. Nabízím vám možné alternativy, jak jsem je připustil už v pondělí večer. Clyde vám oznámil, že ví o tom podvodu a že je rozhodnut vás veřejně odhalit, aby vyhrál sázku s Prattem. V tom případě byste se ocitl na mizině. Je možné, že vám nabídl kompromisní řešení: například že pokud mu dáte 20 000 dolarů z částky, kterou vám zaplatil Pratt, použije polovinu na vyrovnání prohrané sázky, druhou si nechá pro sebe a nikomu nic neřekne. Nevím, ostatně na tom nezáleží. Rozhodující je, že jste ho něčím praštil, až ztratil vědomí, vymyslel jste plán, jak to udělat, aby to vypadalo, že ho zabil býk, a pustil jste se do jeho provádění. Měl jsem sto chutí věřit, když jsem si v pondělí v noci prohlížel býkovy rohy, že jste je pomazal vlastníma rukama. Měl jste být důkladnější, ale dejme tomu, že jste měl naspěch, jelikož jste musel opláchnout krumpáč a nepozorovaně se vrátit nahoru do svého pokoje. Pochopitelně jste nevěděl, jestli se na to přijde za pět minut nebo za pět hodin, protože pan Goodwin se na druhém konci ohrady bavil se slečnou Rowanovou.“

Wolfe otevřel oči. „Nenudí vás to nebo nerozčiluje? Mám přestat?“

Nehýbal se a neodpovídal.

„Tak nějak jsem si vyřešil ten rébus v pondělí večer, ale, jak už jsem řekl, nic mi do toho nebylo. Začal jsem se tím vážně zabývat až v úterý odpoledne, když jsem poté, co jsem prokázal, že došlo k vraždě, přijal pověření pana Osgooda, abych ji vyšetřil. V té chvíli jsem se domníval, že je to otázka několika hodin. Zbývalo udělat pouze dvě věci, aby se potvrdilo řešení, k němuž jsem již dospěl: jednak vyslechnout všechny, kdo byli v pondělí večer u Prattových, jednak zjistit totožnost býka. Ten první úkol byl otázkou policejní rutiny, a proto jsem ho přenechal panu Waddellovi, neboť je to jeho doména, kdežto já jsem se snažil rozmluvou s jeho otcem a sestrou nahlédnout do Clydovy minulosti. Druhý úkol, důkaz, že býk není César, jsem hodlal získat s pomocí pana Bennetta až po informaci od okresního prokurátora. Že jsem to odložil, byla neodpustitelná pitomost. Měl jsem jednat okamžitě. Jelikož necelé tři hodiny potom, co jsem případ převzal, jsem se z vašich úst dozvěděl, že býk je mrtvý a jeho mršina se musí okamžitě zlikvidovat. Učinil jsem pokus, zavolal jsem panu Bennettovi a dozvěděl jsem se, že guernseyští býci nemají na těle jediný rozlišovací znak – pan Goodwin ho uháněl vyfotografovat, jenomže býk už byl napůl shořelý. Pěkně jste s sebou hodil a v pravý čas. Samozřejmě že jste ho nakazil tou chorobou sám. Bylo by… snad byste mi mohl laskavě říct, jak a kdy jste to udělal.“

McMillan mlčel.

Wolfe pokrčil rameny. „Každopádně jste si vedl rázně a pohotově. Pokud byl býk určen k pečení a konzumaci – což se mělo stát mimochodem dneska –, prakticky neexistovalo nebezpečí, že by se na to přišlo. Ale když byly myšlenky na hostinu puštěny z hlavy a vzniklo podezření, že Clyde byl zavražděn, přítomnost býka, ať živého nebo mrtvého, vás vystavovala do smrtelného nebezpečí. Okamžitě jste jednal. Nejenže jste ho zabil, ale učinil jste tak způsobem, který zaručoval, že jeho mršina bude okamžitě zlikvidována. Musel jste se připravit na všechny eventuality.

Pokud jde o mě, byl jsem vyveden z konceptu. Natřel jste mi to. Po býkovi nezbylo nic než ohořelé kosti, a tak se zdálo, že neexistuje způsob, jakým by se dal prokázat motiv k vraždě Clyda. Neměl jsem jediný důkaz ani pro potvrzení správnosti svého předpokladu – že ten býk nebyl César. V úterý večer jsem se zmítal v bezúčelném paběrkování. Mluvil jsem s vámi a snažil se přimět vás k řeči nesmyslnými vývody, ale dával jste si příliš dobrý pozor. Ostře jste se ohradil proti tomu, že vás do takového svinstva chci namočit, a odešel jste. Potom jsem to zkusil u Bronsona s nadějí, že se něco – cokoli – provalí. Muž jako on bývá velmi odolný, dokud ho nepostavíte před fakta, a já jsem žádná neměl. Je pravda, že mi dopomohl k několika domněnkám: že Clyde mu sdělil, z jakého důvodu je přesvědčen o tom, že sázku vyhraje, a že Bronson tedy věděl o vaší vině – mohl tam dokonce být sám, někde ve tmě – a že vás vydíral. Všechny tyto skutečnosti jsem předpokládal, ale on žádnou z nich nepřiznal a já jsem je pochopitelně nemohl nijak dokázat.

Včera ráno jsem si vzal na mušku Bennetta. Chtěl jsem se dozvědět co možná nejvíc o identifikaci býků. Byl zaneprázdněný. Pan Goodwin ho nemohl přivést. Bylo už po poledni a já jsem na něho pořád ještě čekal. Nakonec přece jenom přišel a poskytl mi spoustu informací, ale nic, co by mohlo posloužit za důkaz. Potom jsem se dozvěděl, že byl zavražděn Bronson. Vůbec mě to nepřekvapilo. Jelikož jsem měl podezření, že vás vydírá, řekl jsem mu při našem setkání, že je hlupák, a on dokázal, že jsem měl pravdu. I v tomto případě jste jednal pohotově a rázně. Lidé jako vy, pane, vyvede-li je nějaká nešťastná událost z rovnováhy, jsou krajně nebezpeční. Jsou schopni jakéhokoliv zoufalého a násilného činu, avšak neztrácejí přitom hlavu. Nevadilo by mi, kdyby mě zdepřítomný pan Goodwin nechal s vámi o samotě, protože spousta lidí ví, že jsme tady, ale i přesto bych nerad poskytoval sebemenší prostor vaší vynalézavosti.“

McMillan zvedl hlavu a přerušil své dlouhé mlčení. „Jsem vyřízený,“ řekl bezvýrazným hlasem.

Wolfe přikývl. „Ano, myslím, že jste. Porotě by se možná nechtělo odsoudit vás za úkladnou vraždu na základě důkazu, který nabízejí mé kresby, ale kdyby vás Pratt zažaloval kvůli těm 45 000 dolarů, zaplacených za býka, kterého jste mu nedodal, myslím, že ty kresby by takový případ rozhodly. Kdyby vás za ten podvod odsoudili, byl byste vyřízený tak jako tak. Pokud jde o ty kresby, musel jsem to udělat. Před třemi hodinami neexistoval ani stín důkazu, který by prokazoval souvislost mezi vámi a vraždami, které jste spáchal. Avšak jakmile jsem si pozorně prohlédl úřední náčrtky Buckinghama a Césara, přestal jsem hádat a dedukovat totožnost býka v ohradě – už jsem ji znal. Viděl jsem tu bílou skvrnu na rameni vlastníma očima, právě tak jako velikost bílého štítu na hlavě. Pořídil jsem si ty náčrtky, abych jimi toto vědomí podpořil. Budou použity tak, jak jsem už řekl, společně se svědectvím slečny Rowanové a pana Goodwina podepřou moji výpověd. Jak už jsem řekl, rozhodně vás odsoudí za podvod, když už ne za vraždu.“

Wolfe vzdychl. „Zabil jste Clyda Osgooda, abyste zabránil prozrazení svého podvodu. A vlastně jen proto, abyste se nemusel dělit o svůj zisk. Nyní vám odhalení hrozí znovu, i když vzhledem k okolnostem je to hrozba minimální.“

McMillan pohodil hlavou, jako by se pokoušel něco setřást. To gesto mi připadlo povědomé, ale nepamatoval jsem si, jestli jsem ho někdy viděl u něho. Potom to udělal znovu a já jsem si uvědomil, co to je: v pondělí odpoledne takhle pohazoval hlavou ten býk v ohradě.

Pohlédl na Wolfa a řekl: „Prokažte mi laskavost. Potřeboval bych si odskočit k svému vozu. Sám.“

„Nevrátil byste se,“ zamumlal Wolfe.

„Ale vrátil. Moje slovo platilo víc jak padesát let. A teď platí zrovna tak. Za pět minut jsem zpátky, živ a zdráv.“

„Dlužím vám já nějakou laskavost?“

„Ne. Ale já na oplátku prokážu jednu vám. Napíšu a podepíšu, co budete chtít. Dal jste si to dohromady dost přesně. Udělám to, až se vrátím, ne dříve. A taky jste se mě ptal, jak jsem zabil Buckinghama. Ukážu vám, jak jsem to udělal.“

Wolfe na mě promluvil, aniž se ke mně otočil hlavou nebo očima: „Otevřte mu dveře, Archie.“

Ani jsem se nepohnul. Věděl jsem, že se opájí jedním ze svých romantických záchvatů, a napadlo mě, že chvilka přemýšlení by mu mohla ukázat jeho stinné stránky, jenomže po zlomku vteřiny na mě houkl: „Tak bude to?“

Vstal jsem a otevřel jsem dveře a McMillan těžkým krokem, který však nenesl známku slepeckého klopýtání, vyšel ven. Stál jsem a díval jsem se za ním, jak jde dolů po schodech, dokud mi temeno jeho hlavy nezmizelo z očí. Potom jsem se otočil k Wolfovi a jízlivě jsem utrousil: „Věstění osudu a hodnocení charakteru. Bylo by fajn, kdybyste vysvětlil…“

„Mlčte.“

Kopnutím jsem dveře pootevřel ještě více, stál jsem tam a napínal uši, jestli neuslyším výstřel nebo do vysokých otáček vyhnaný motor anebo já nevím co. Avšak prvním zvukem, který nějak souvisel s naší situací a ozval se do pěti minut, o nichž mluvil, byly jeho kroky na schodech. Vracel se chodbou, živ a zdráv, jak slíbil, a vstoupil do místnosti, aniž mi věnoval jediný pohled, přistoupil k Wolfovi, něco mu podal, vrátil se ke svému křeslu a posadil se.

„Tohle jsem vám chtěl ukázat.“ Zdálo se, že je zadýchaný mnohem víc, než ho opravňovala náročnost jeho cesty, ale jinak se ovládal. „Tím jsem zabil Buckinghama.“ Podíval se na mě. „Nemám ani tužku, ani papír. Nemohl byste mi půjčit svůj notýsek?“

Wolfe držel tu věc delikátně mezi palcem a ukazováčkem a prohlížel si ji – byla to velká injekční stříkačka. Zvedl oči. „V tomhle jste měl tu sněť slezinnou?“

„Ano. Pět kubíků. Z kultury, kterou jsem si připravil ze tkáně Césarova srdce to ráno, kdy jsem ho našel mrtvého. Z hygieny hrozně řádili, že jsem ho rozříz, ale…“ Pokrčil rameny. „Udělal jsem to předtím, než mě napadlo prohlásit, že ta mršina je Buckingham, a ne César. To ráno jsem byl jako v mrákotách a skoro jsem ani nevěděl, co dělám, ale vím, že jsem ho chtěl použít sám na sebe – ten jed z Césarova srdce. Zacházejte s ní opatrně. Je sice prázdná, ale na jehle mohla zbýt kapka, i když jsem ji právě utřel.“

„Zabila by sněť slezinná také člověka?“

„Ano. Jak rychle, to by záleželo na množství. Pokud jde o mě, zkolabuju asi tak za dvacet minut, protože jsem si píchl více než dva kubíky toho koncentrátu přímo do žíly.“ Poklepal si prstem na předloktí. „Tady do téhle žíly. Na Buckinghama jsem použil jen poloviční dávku.“

„Než jste v úterý odpoledne odjel do Crowfieldu.“

„Ano.“ McMillan se opět podíval na mě. „Měl byste mi raději už podat ten notes, ať můžu začít.“

Vytáhl jsem ho, vytrhl první tři listy, na kterých byly ty kresby, a podal jsem mu ho i s plnicím perem. Vzal si notes a čmárnul perem, aby zkusil, jestli píše. „Chcete mi to nadiktovat?“ zeptal se Wolfa.

„Ne. Bude to lepší vašimi vlastními slovy. Ale… může to být stručné. Jste si naprosto jist tím antraxem?“

„Ano. Dobrý chovatel dobytka se vyzná v desateru řemesel.“

Wolfe vzdychl a zavřel oči.

Seděl jsem a díval se, jak se pero v McMillanově ruce sune po svrchním listu papíru. Zjevně neuměl psát moc rychle. Nějakou chvíli nebylo slyšet nic než slabé škrábání pera. Potom, aniž zvedl oči od papíru, se zeptal:

„Píše se ve slově , bezvědomí‘ s nebo z? Nikdy jsem nebyl silný v pravopise.“

Wolfe mu poradil.

Díval jsem se, jak se pero znovu rozjíždí. Revolver v kapse mi stahoval sako, a proto jsem ho zastrčil zpátky do podpažního pouzdra, pohled stále upřený na to pero. Wolfe, oči zavřené, se nedíval na nic.

21

To se stalo před dvěma měsíci.

Včera, když jsem seděl v naší pracovně a přepisoval na stroji zprávu o případu Crampton-Gore, kterou mi Wolfe nadiktoval do notesu, najednou zazvonil telefon. Wolfe, který seděl u svého psacího stolu ve svém abnormálně velkém křesle a čirou náhodou si zrovna nenaléval pivo, zvedl sluchátko. Takřka vzápětí zavrčel a zamumlal: „Chce Escamilla.“

Zvedl jsem sluchátko na svém stole. „Ahoj, prkotinko. Mám práci.“

„Jako vždycky.“ Znělo to rázně. „Poslouchej mě chvilku. Nejspíš nevíš, anebo ti to je jedno, že jen málokdy věnuju jakoukoli pozornost své došlé poště, nanejvýš ji projdu, jestli v ní není dopis od tebe. Právě jsem zjistila, že jsem přece jenom dostala pozvání na svatbu Nancy a Jimmyho, která je zítra. Vím, že jsi to pozvání dostal taky. Pojedeme na ni spolu. Můžeš přijet…“

„Dost! Přestaň a nadechni se. Na svatby nechodím. Jsou to barbarské pozůstatky… pozůstatky… pozůstatky barbarství. Pochybuju, že bych šel na svou vlastní.“

„Mohl bys. Můžeš. Za šňůru celofánových perel bych si tě vzala sama. Tahle svatba bude ale legrace. Bude tam starý Pratt se starým Osgoodem a budeš třeba svědkem, jak si podávají ruce. Pak se mnou budeš moct jít na hostinu.“

„Můj puls zůstává v klidu.“

„Dej mi pusu.“

„Je stále klidný.“

„Koupím ti kuličky a vzduchovku a kolečkové brusle…“

„Ne. Nechceš už zavěsit?“

„Ne. Neviděla jsem tě sto let.“

„Tak dobře. Řeknu ti, co udělám. Zítra v devět večer se jdu kouknout do Strandu, jak válí kulečník Greenleaf s Baldwinem. Můžeš jít se mnou, když mi slíbíš, že budeš tiše hačat a nebudeš žvýkat žvýkačku.“

„Nerozeznám kulečník od kulového blesku. Ale tak dobře. Můžeš přijít ke mně na večeři…“

„Ne. Budu jíst doma se svým zaměstnavatelem. Sejdeme se ve vestibulu hotelu Churchill ve tři čtvrtě na devět.“

„Panebože, tyhlety schůzky na veřejnosti…“

„Hrozně rád se s tebou producíruju na veřejnosti.“

„Tak zítra ve tři čtvrti na devět.“

„Fajn.“

Položil jsem sluchátko a vrátil jsem se k psacímu stroji. Vtom se ozval Wolfe: „Archie.“

„Ano?“

„Jděte se podívat do slovníku, co přesně znamená slovo ‚spirituální‘.“

Normálně jsem ho ignoroval a začal jsem ťukat odstavec 16 výše zmíněné zprávy.