Nebezpečný úkryt.

První kapitola.

Mou zásadou je, nikdy nebuď na nikoho hrubý, pokud to nemyslíš doopravdy. Ale když jsem pohlédl jednosměrně průhledným sklem ve vchodových dveřích ven a uviděl ji stát na schodech, mé základní pocity ohledně opačného pohlaví byly hluboce raněny. I když připustíme, že ženy nemohou zůstat mladé a krásné navěky, že roky se musí projevit, alespoň si nemusejí nechat spadat rozcuchané šedé vlasy přes uši, nosit kabát s utrženým knoflíkem nebo si zapomenout umýt obličej, a tohle stvoření bylo vinno všemi třemi těmito přestupky. Takže když položila prst na zvonek a ten zazvonil, otevřel jsem dveře a řekl jí: „Žádné nechci, děkuji. Zkuste to u sousedů.“

Připouštím, že jsem byl hrubý.

„Kdysi byste chtěl, Bustere,“

odpověděla. „Před třiceti lety jsem bejvala pořádnej kus.“

To nijak nepomohlo. Připustil jsem, že roky se musí projevit.

„Chci mluvit s Nero Wol fem,“

řekla. „Mám vás převálcovat?“

„Je tu pár obtíží,“

odvětil jsem. „Za prvé, jsem větší než vy. Za druhé, pana Wolfa je možné navštívit pouze na základě předem dohodnuté schůzky. Za třetí, nebude k dispozici dřív než v jedenáct hodin, to jest ještě víc než hodinu.“

„Dobrá, tak půjdu dovnitř a počkám. Jsem napůl zmrzlá. Jste přikovanej, nebo co?“

Náhle mě něco napadlo. Wolfe je přesvědčen, nebo alespoň tvrdí, že je, že kdykoliv ho přemluvím, aby se setkal s potenciálním klientem ženského pohlaví, vždycky přesně ví, co může očekávat, až ji uvidí, a tohle by mu ukázalo, jak moc se mýlí.

„Vaše jméno, prosím?“

zeptal jsem se jí.

„Jmenuji se Annisová. Hattie Annisová.“

„Kvůli čemu chcete mluvit s panem Wol fem?“

„Povím to jemu, až ho uvidím. Pokud mi do té doby nezmrzne jazyk.“

„Budete to muset říct mně, paní Annisová. Jmenuji se…“

„Slečno Annisová.“

„Dobrá. Jmenuji se Archie Goodwin.“

„To vím. Jestli si myslíte, že nevypadám na to, abych mohla zaplatit Nero Wolfovi, musím vám sdělit, že odměna bude a já se s ním o ni rozdělím. Kdybych s tím šla za poldama, vzali by to rozdělování do rukou oni. Nevěřila bych poldovi, ani kdyby byl nahej jako mimino.“

„Za co má být ta odměna?“

„Za to, co mám tady.“

Rukou ve vlněné rukavici poklepala na svou značně odřenou černou koženou kabelku.

„Co je to?“

„To povím Nero Wolfovi. Hele, Bustere, já nejsem žádný eskymák. Pusťte dámu dovnitř.“

To nebylo proveditelné. Byl jsem zrovna v hale, navlečený do kabátu, klobouku a rukavic a připravený vyrazit na dopolední procházku do banky, kde jsem měl uložit na Wolfův účet šek na 7417 dolarů a 65 centů, když jsem ji zahlédl skrz jednosměrně průhledné sklo, jak se chystá stisknout tlačítko zvonku. Vpustit ji dovnitř a nechat ji v kanceláři, zatímco já bych šel vyřídit svou pochůzku, to nepřipadalo v úvahu. Ostatní obyvatelé toho starého domu z hnědého pískovce na Západní Pětatřicáté ulici, majetku Nero Wolfa, tedy kromě nábytku a dalších věcí v mém pokoji, byli sice přítomni, ale měli práci. Fritz Brenner, šéfkuchař a správce domu, se zdržoval v kuchyni, kde připravoval kaštanovou polévku. Wolfe se nacházel nahoře ve svém skleníku na střeše na své dvouhodinové dopolední seanci s orchidejemi a Theodore Horstmann tam byl samozřejmě s ním.

Ohledně toho jsem hrubý nebyl. Řekl jsem jí, že poblíž je několik míst, kde může strávit tu hodinu a rozmrznout, Samova restaurace na rohu Desáté třídy, dragstore na rohu Deváté, nebo Tonyho krejčovství, kde by si mohla nechat přišít knoflík a dát to napsat na můj účet. Nenaléhala. Pověděl jsem jí, že jestli přijde ve čtvrt na dvanáct, možná se ukáže, že se mi podařilo přesvědčit Wolfa, aby si s ní promluvil, a ona se otočila k odchodu. Pak se ale obrátila zpět ke mně, otevřela černou koženou kabelku a vytáhla z ní balíček zabalený v hnědém papíru a ovázaný provázkem.

„Schovejte mi to u sebe, Bustere,“

řekla. „Nějakej všetečnej polda by se o to mohl chtít postarat sám. No tak, nekouše to.

A neotvírejte to. Můžu vám věřit, že to neotevřete?“

Vzal jsem si to, protože se mi zamlouvala. Měla dobré instinkty a vůbec žádný rozum. Odmítla mi sdělit, co je uvnitř, nechala to u mě a řekla mi, abych to neotvíral, má představa skutečné ženy, kdyby se ovšem učesala, umyla si obličej a přišila knoflík. Takže jsem si to vzal a řekl jí, že ji budu očekávat ve čtvrt na dvanáct, a ona odešla. Sledoval jsem ji, jak schází po těch sedmi schodech na chodník, a když zahnula doleva směrem k Desáté třídě, zabouchl jsem dveře zevnitř a podíval se na balíček. Měl tvar obdélníku, byl asi patnáct centimetrů dlouhý, sedm široký a pár centimetrů tlustý. Přiložil jsem si ho k uchu a zadržel dech, ale nic jsem neslyšel. Jenže nikdy nevíte, s čím věda přijde příště, a ve městě byly asi tři tucty lidí, kteří měli spadeno na Wolfa, nemluvě o těch několika, kteří měli pifku i na mě, takže místo abych ho vzal do kanceláře a schoval do svého stolu nebo do sejfu, šel jsem do předního pokoje a schoval ho pod pohovku.

Pokud šeptáte, jestli jsem rozvázal provázek a rozbalil papír, abych se podíval, co je uvnitř, vaše instinkty nejsou tak dobré, jak by měly být. Kromě toho jsem měl na rukou rukavice.

Také jsme už víc než týden neměli nic na práci, od té doby, co jsme vyřešili Brighamův případ s podvrhy, a můj mozek potřeboval malé procvičení stejně jako moje nohy a plíce. Takže jsem cestou do města a zpět přišel na to, co v tom balíčku je. Poté, co jsem zavrhl tucet odhadů, které mě ničím nelákaly, jsem se rozhodl, že to je Hopův diamant. Ten, který byl poslán do Washingtonu, byl falešný. Stále jsem ještě pracoval na některých detailech, jako třeba jaké je pravé jméno Hattie Annisové a její postavení a jak se k němu dostala, když jsem překonával posledních pár metrů k domovu. Proto jsem došel až téměř k verandě, než jsem si všiml, že není prázdná. Na posledním schodě seděl přesně ten druh ženy, který Wolfe očekává, že uvidí, když ho přemluvím, aby se s nějakou setkal. Správný věk, správná tvář, správné nohy, to, co z nich bylo vidět pod okrajem kožichu. Ten kožich nebyl ani norkový, ani sobolí. Když jsem došlápl na první schod, vstala.

„Fajn,“

řekla. „Skvělý nápad, tahle venkovní čekárna, ale měly by tu být časopisy.“

Došel jsem k ní. Vršek její kožešinové čapky byl v úrovni mého nosu. „Asi jste zvonila, co?“

zeptal jsem se.

„Ano, zvonila. Škvírou mi bylo sděleno, že pan Wolfe je zaneprázdněn a pan Goodwin je pryč. Pan Goodwin, předpokládám?“

„Správně.“

Vytáhl jsem klíče. „Přinesu nějaké časopisy. Jaké byste chtěla?“

„Pojďme dovnitř a prohlédněme si je.“

Wolfe neměl přijít dolů ještě nejméně půl hodiny a bylo by zajímavé zjistit, co prodává, takže jsem použil klíče a otevřel dveře dokořán. Když jsem si pověsil kabát a klobouk na věšák, zavedl jsem ji do kanceláře, přisunul jí jedno ze žlutých křesel a šel se posadit ke svému psacímu stolu.

„Nemáme zrovna volné místo,“

oznámil jsem jí, „ale můžete nám nechat své telefonní číslo. Nevolejte nám, my vám zavoláme…“

„To je dost otřepané,“

řekla. Setřásla ze sebe kabát, naaranžovala ho přes opěradlo svého křesla a odhalila tak další osobní detaily, které dobře ladily k jejím nohám a tváři.

„Dobrá,“

uznal jsem. „Jste na řadě.“

„Jmenuji se Tammy Baxterová. To je zkrácenina od Tamiris. Ještě jsem se nerozhodla, které z těch jmen použít na divadelní program, až ta chvíle nadejde. Co myslíte, Tammy, nebo Tamiris?“

„To by záleželo na hře. Pokud to bude hlavní role v muzikálu, tak Tammy. Jestli to ponese nějaké hluboké poselství, jako třeba O’Neill, raději Tamiris.“

„Mnohem spíš to bude holka u jednoho ze stolů ve scéně z nočního klubu. Ta, která vyskočí a řekne: ‚Pojď, Bille, vypadneme odtud.‘

To je její velký výstup.“

Mávla rukou v rukavici. „No dobrá. Co vám na tom záleží? Proč se mě nezeptáte, co chci?“

„Stále to odkládám, protože se může stát, že to nemáme.“

„To je milé. Zamlouvá se mi to. Je to dobrý výstup, jen jste to málo zdůraznil. Po tom ‚odkládám‘ by měla být pomlka. ‚Stále to odkládám… protože se může stát, že to nemáme.‘ Zkuste to znovu.“

„Nesmysl. Řekl jsem to tak, jak jsem to cítil. Vy herečky jste všechny stejné. Právě jsem k vám získával přátelský vztah a podívejte, co jste s ním provedla. Co chcete?“

Perlivě se zasmála. „Nejsem herečka, teprve jí budu. Nechci toho moc, jen se zeptat na svou domácí, slečnu Annisovou, Natrii Annisovou. Byla tady?“

Zdvihl jsem obočí. „Tady? Kdy?“

„Dnes dopoledne.“

„Zeptám se.“

Otočil jsem hlavu a zavolal:

„Fritzi!“

a když se objevil ve dveřích do haly, otázal jsem se ho:

„Přišel sem kromě téhle dámy někdo, zatímco jsem byl pryč?“

„Ne, pane.“

Vždycky mě tituluje pane, když máme společnost, a já ho nemůžu přimět, aby toho nechal.

„Nějaké telefonáty?“

„Ne, pane.“

„Dobrá. Děkuji vám, pane.“

Odešel a já řekl Tammy nebo Tamiris:

„Očividně ne. Říkala jste vaše domácí?“

Přikývla. „To je divné.“

„Proč, vy jste jí řekla, aby sem šla?“

„Ne, ona mi to pověděla. Řekla, že se chystá vzít něco… že se chystá jít kvůli něčemu navštívit Nero Wolfa. Nechtěla říct kvůli čemu a poté, co odešla, začala jsem o ni mít starost. Nikdy sem nedorazila?“

„Slyšela jste, co říkal Fritz. Proč byste si měla dělat starosti?“

„Taky byste si je dělal, kdybyste ji znal. Téměř nikdy neopouští dům a nikdy nejde dál než jeden blok. Není blázen, opravdu, ale úplně v pořádku taky není, a já měla jít s ní. My všichni se za ni cítíme odpovědni. Její dům je strašný brloh, ale každý v show byznysu, i ten, kdo se do něj snaží dostat, tam může mít pokoj za pět dolarů na týden a nemusí to ještě být za každý týden. Takže se cítíme odpovědni. Prostě doufám…“

Vstala, aniž větu dokončila. „Jestli sem přijde, zavoláte mi?“

„Jistě.“

Nadiktovala mi číslo, já si ho zapsal, a pak jsem jí šel přidržet kabát. Měl jsem smíšené pocity. Bylo by mi potěšením ulevit její hlavě, ale od čeho? Co když se ve skutečnosti strachovala o Hopův diamant, který měla předtím schovaný pod matrací, a věděla nebo měla podezření, že jí ho Hattie Annisová čajzla? Moc rád bych ji býval usadil do předního pokoje, zásobil časopisy a počkal, až dorazí její domácí, ale člověk si nemůže dovolit být sentimentální, když je v sázce osud diamantu za milion dolarů, takže jsem ji nechal jít. Musel jsem přitom také zvážit to, že bude pěkná fuška přesvědčit Wolfa, aby se setkal s Hattií Annisovou, i bez zmínky o přítomnosti další ženy. Pokud musí, ještě dokáže snést, že má dočasně pod svou střechou jednu ženu, ale dvě najednou ne.

Přesně v jedenáct hodin se ozval zvuk výtahu, pak jeho obvyklé zařinčení, jak zastavil v přízemí, a Wolfe vstoupil, popřál mi dobré ráno, šel ke svému stolu, usadil svou sedminu tuny do rozměrného, na zakázku dělaného křesla, prolistoval poštu, vrhl pohled na svůj stolní kalendář a promluvil: „Žádný šek od Brighama?“

„Ano, pane, přišel.“

Otočil jsem se obličejem k němu. „Bez komentáře. Odnesl jsem ho do banky. Také má slabost vyplula opět na povrch, ale s novou tendencí.“

Zavrčel:

„Jaká slabost?“

„Ženy. Jedna přišla, neznámá, a já jí řekl, aby se vrátila v jedenáct patnáct. Potíž je, že je to typ, který mě nikdy předtím nepřitahoval. Já jen proboha doufám, že se můj vkus nezměnil. Chci znát váš názor.“

„Fuj. Nesmysl.“

„Ne, pane. Tohle je skutečný problém. Počkejte, až ji uvidíte.“

„Nehodlám se s ní vidět.“

„Pak jsem v kaši. Má zvláštní kouzlo. Nikdo už nevěří na čarodějnice očarovávající lidi, já tedy jistě ne, ale teď nevím.

A co se týká toho, proč s vámi chce mluvit, to je prosté. Má něco, o čem si myslí, že to stojí za odměnu, a jde s tím za vámi místo za policií, protože nesnáší poldy. Nevím, co to je, ani kde to vzala. Tahle část je snadná, můžete to vypořádat ve dvou minutách, ale co já? Proč jsem jí řekl, že se pokusím vás přesvědčit, abyste si s ní promluvil? Měl bych si zajít za psychiatrem?“

„Ano.“

Zdvihl vrchní obálku z malé hromádky pošty před sebou, letecký dopis od hledače orchidejí z Venezuely, a začal ho číst. Natočil jsem si křeslo a začal ořezávat tužky, které to nepotřebovaly.

Zvuk ořezávátka ho štve. Byl jsem u šesté, když se ozval jeho hlas.

„Jak se jmenuje?“

chtěl vědět.

„Slečna Hattie Annisová. To je další problém. Nelíbí se mi jméno Hattie.“

„Co je zač?“

„To neřekla a já se jí dokonce ani neptal. To je ještě jeden problematický aspekt.“

„Má přijít, nebo zavolat?“

„Přijít“

„Dám jí dvě minuty.“

To, čeho jsem dosáhl, můžete správně ocenit jen tehdy, když víte, jak alergický je na neznámé lidi, obzvláště na ženy, a jak hrozně nerad pracuje, zvláště když byl na jeho jméno právě uložen šek na nezanedbatelnou částku. Kromě tohoto uspokojení jsem se měl ještě na co těšit, totiž na jeho výraz, až předvedu Natrii Annisovou. Napadlo mě, že bych mohl klidně jít a přinést ten balíček zpod pohovky a uložit ho do zásuvky svého stolu, ale zavrhl jsem to. To může počkat, dokud nepřijde.

Ale ona nepřišla. 11:20. 11:25. V 11:30 Wolfe vzhlédl od knihy, kterou právě četl, aby mi řekl, že mi chce nadiktovat pár dopisů, ale že teď nechce být vyrušován, a já řekl, že já také ne. V 11.45 vstal a šel do kuchyně, pravděpodobně ochutnat kaštanovou polévku, do které se s Fritzem poprvé rozhodli dát estragon. V poledne jsem vyšel do haly a vystoupal dvě patra do svého pokoje a odtamtud jsem vytočil číslo, které mi dala Tammy Baxterová. Po čtyřech zazvoněních se ozval mužský hlas: „Kdo je to?“

Způsobilo by mi potěšení nakopnout někoho, kdo se takhle hlásí do telefonu. „Mé jméno,“

řekl jsem, „je Buster. Chci mluvit se slečnou Annisovou.“

„Není tady. Buster, jak dál?“

„Pak bych chtěl mluvit se slečnou Baxterovou, prosím.“

„Ta tu taky není. Kdo volá?“

Zavěsil jsem.

Nepřišla nikdy. Když jsem se vrátil do kanceláře, Wolfe byl zpět ve svém křesle a já měl až do oběda plno práce se zápisníkem a psacím strojem. Kaštanová polévka byla dobrá jako obvykle, ale estragon jsem v ní necítil. Po obědě přinesl Theodore ze skleníku dolů záznamy, takže jsme spolu pracovali na zprávách o množení, zatímco Wolfe četl svou knihu a pil pivo a ve čtyři hodiny odešli oba na odpolední seanci s orchidejemi, která se koná od čtyř do šesti, ať se děje cokoliv. Jakmile zmizeli, vytočil jsem číslo do Gazette a nechal si zavolat Lona Cohena.

„Jen malou osobní laskavost,“

řekl jsem mu. „Nic k otisknutí. Máte něco, možná nehodu, cokoliv, o ženě jménem Hattie Annisová?“

Hláskoval jsem to. Řekl, že mi zavolá zpátky, a já šel, stoupl si k oknu a sledoval několik tuctů sněhových vloček, které se motaly venku a předstíraly, že jsou vánice. Když telefon zazvonil, byl to Lon Cohen osobně, což byla pocta, protože on je jeden z nejvýše postavených lidí v Gazette.

„Dobře sis to načasoval,“

oznámil mi. „Byla tvá Hattie Annisová osoba, která vlastnila dům na Sedmačtyřicáté ulici mezi Osmou a Devátou?“

„Byla? Je.“

„Už ne. Nějaký řidič ji srazil na Desáté třídě poblíž Sedmatřicáté ulice a z místa nehody ujel. V 11.05 dnes dopoledne.

Tři bloky od vašeho domu. Právě před deseti minutami jsme obdrželi potvrzenou identifikaci. To auto našli ve dvě hodiny zaparkované na Západní Čtyřicáté ulici. Horké zboží. Bylo ukradeno na Šestatřicáté ulici, kde ho zaparkoval jeho majitel.

A teď mluv. Jestli se o to zajímá Wolfe, nebyl to jen nějaký chuligán. Kdo je váš klient?“

„Žádný klient. On se o to nezajímá. Máte…“

„Takhle z toho nevyklouzneš! Mluv!“

„Ani ťuk. Víš zatraceně dobře, že už jsem ti dal spoustu tipů a další ti poskytnu, až a jestli to uznám za vhodné. Pokud se ve vašich novinách objeví odstaveček, že se o Hattii Annisovou zajímá Nero Wolfe, osobně ti ukousnu ucho. Máte popis toho řidiče?“

„Ne. Ale teď, když jsi zavolal, určitě se ho budeme snažit získat.“

„Muž, nebo žena?“

„Ani to. Podívej, Archie, jen takový nápomocný náznak. Dám si na ucho křen.“

Řekl jsem mu, že nemám rád křen, což nebyla pravda, a zavěsil jsem. Vstal jsem a přistoupil k oknu. Sněhové vločky právě dostávaly posily. Rozhodoval jsem se, jak se k tomu mám postavit.

Líbila se mi ještě předtím, než jsem se od Tammy Baxterové dozvěděl, že je cvok, a nám se mohl jeden cvok navíc hodit. Ne že bych z toho vinil sebe. Bylo pravdou, že kdybych odložil svou cestu do banky na později a pozval ji dál, mohla být stále naživu, ale co sakra, nemůžete veškeré své konání zakládat na teorii, že kdokoliv, koho zrovna nehlídáte, je náchylný k tomu být zabit. Tím to nebylo. Ale připouštím, že mé pocity byly osobního charakteru. Přinejmenším jsem byl naštvaný, protože jsem se mohl přetrhnout, abych přinutil Wolfa se s ní setkat, a pět minut po jedenácté, právě když jsem volil vhodná slova a tón hlasu, abych ho přesvědčil, nějaký skunk to do ní napálí jen tři bloky odsud.

Poté, co jsem si ujasnil, že takhle to přinejmenším je, jsem vyndal ze zásuvky ve svém psacím stole gumové rukavice, navlékl si je, šel do předního pokoje, klekl si, abych dosáhl na balíček pod pohovkou, vzal ho a odnesl do kanceláře. Tam jsem ho položil na stůl, rozvázal provázek, a aniž bych se ho dotýkal víc, než bylo nezbytné, jsem odstranil balicí papír. Žádný Hopův diamant.

Byl to štůsek nových dvacetidolarových bankovek. Zvedl jsem ho a projel palcem růžky u celého štůsku. Všechno dvacky. Vyndal jsem ze zásuvky pravítko a změřil jeho tloušťku, čtyři a půl centimetru. Nových bankovek se vejde sto do centimetru. Devět tisíc dolarů.

Bylo to zklamání. Devět táců není pakatel, ale je to méně než jedno procento z milionu, a kromě toho, není nic nezajímavějšího než balík peněz, když není váš a ani nebude. Zvedl jsem vrchní bankovku a prohlédl si ji. B 673-809-45B. Samozřejmě by byly zajímavější, kdyby… Šel jsem, ze sejfu jsem vyndal novou dvacetidolarovku a položil obě vedle sebe, abych je prozkoumal, nejdřív jen očima, které jsou dobré, a pak lupou, kterou má Wolfe schovanou ve svém stole. Tři minuty s lupou to rozsoudily a já vzal ještě bankovku ze spodku balíčku a z prostředku a použil na ně lupu, se stejným výsledkem. Byly falešné.

Vrátil jsem ty tři bankovky do balíčku, znovu ho zabalil a převázal ho provázkem, tak, aby vypadal přesně jako předtím, šel nahoru do svého pokoje, uložil ho dozadu do své zásuvky s košilemi, vrátil se do kanceláře, sundal si gumové rukavice, posadil se a zvážil celou záležitost.

Druhá kapitola.

Měla mnoho aspektů. Například, u padělaných peněz je nejdůležitější udržet je mimo oběh. To jsem dělal. A co se týká toho, že je mám ve svém držení, nikdo by nemohl prokázat, že jsem si pořád nemyslel, že je to Hopův diamant nebo tajné válečné plány Pentagonu nebo použité pásky do psacího stroje.

Dále vezměme aspekt Wolfe. Poradit se s ním, to nepřicházelo v úvahu. Protože se v dohledu nerýsoval žádný klient ani honorář, prostě by mě instruoval, abych zavolal na ministerstvo financí a řekl jim, aby přišli a odnesli si to.

Nebo ten aspekt střetu zájmů. Efmani, agenti ze speciálního oddělení ministerstva financí, by viděli radši, kdyby ten skunk dostal pět let za šíření padělaných peněz než křeslo za vraždu, přirozeně. Oddělení vražd, konkrétně inspektor Cramer a seržant Stebbins, naopak, také přirozeně. Ne že by na sebe nějak nevražili, ale snaží se navzájem se trumfnout. Doneslo se mi soukromě, jak před pár lety zašmodrchali Lorberův případ. Já byl pro oddělení vražd, ale kdybych odnesl ten balíček na Západní Dvacátou ulici a zreprodukoval jim své rozhovory s Hattie Annisovou a Tammy Baxterovou, museli by zavolat ef-many do hodiny potom, co by otevřeli balíček, a trumfování by začalo.

Nebo osobní aspekt. Svěřila ten balíček mně. Jakákoliv odměna, která jí z toho měla plynout, už teď přecházela na někoho jiného, ale ona nesnášela poldy a mou povinností, jakožto jejího důvěrníka, bylo dohlédnout na to, že se nevetřou do její pozůstalosti. Kdyby za to skutečně byla odměna, o čemž jsem pochyboval, mohl bych ji věnovat Fondu herců. A co se týká mé pozice, nikdo kromě Wolfa nevěděl, že sem přišla, a dokonce ani on nevěděl, že u mě nechala nějaký balíček.

Nebo logický aspekt. Protože ona zřídkakdy opouštěla svůj dům a nikdy nešla dál než jeden blok, existovala oprávněná domněnka, že bankovky našla tam a že je tam měl jeden z jejích nájemníků, pravděpodobně ve svém pokoji. To pro začátek stačilo, pokračovat a říct si, že ji ten někdo sledoval do města, mohlo ještě počkat.

Tohle byly hlavní aspekty. Poté, co jsem si o nich udělal přehled, spolu s několika menšími, jsem zjistil adresu tak, že jsem si v telefonním seznamu našel Annisová, Hattie. Zavolal jsem nahoru do skleníku, abych řekl Wolfovi, že jdu na soukromou pochůzku, a pak si vzal v hale kabát a klobouk a vyrazil.

Vinou stále hustšího sněžení a studeného větru vířícího vločky nebyla naděje, že by se v tuhle denní dobu v okolí vyskytovalo něco jako prázdný taxík, takže jsem šel pěšky, dvanáct krátkých bloků směrem z města a jeden dlouhý napříč.

Byl to vážně brloh jako stovky dalších v téhle části města. Stál jsem naproti přes ulici, abych si to v hustém sněžení prohlédl, a mrkáním jsem se snažil setřást vločky ze svých řas. Nestál jsem o to narazit na seržanta Purley Stebbinse nebo někoho z dalších, ale nebylo samozřejmě pravděpodobné, že by se tu motala mordparta, protože se to nejspíš bralo jako rutinní nehoda, kdy řidič ujel z místa činu. Žádné policejní auto nebylo v dohledu, a tak jsem přešel ulici a vstoupil do vestibulu. Dům nebyl původně určený k ubytování nájemníků a nikdo to nezměnil, jen jedna schránka na dopisy, u dveří jen jeden zvonek. Stiskl jsem ho a čekal, až se ozve cvaknutí otevírající dveře, ale neozvalo se nic. Místo toho se po půl minutě dveře otevřely a v nich stál vysoký hubený chlapík s úžasnou hřívou vlnitých bílých vlasů, který do mě vypaloval díru svýma hluboko zasazenýma šedomodrýma očima.

„Jste novinář?“

houkl na mě. Málem mě to odvanulo z vestibulu.

„Nevinen,“

odpověděl jsem mu. „Rád bych mluvil se slečnou Baxterovou. Jmenuji se Goodwin.“

„Poznáváte mě?“

chtěl vědět.

„Ne. Mám pocit, že v lepším světle bych vás možná poznal, ale ne.“

„Raymond Dell.“

„Jistě. Samozřejmě. Jednoznačně.“

Otočil se na podpatku a vykročil tmavou a omšelou halou. Vešel jsem a zabouchl za sebou dveře. Pokračoval v chůzi až ke dveřím na konci chodby, prošel jimi, a protože mi neřekl, abych počkal, následoval jsem ho. Když jsem překračoval práh, právě oznamoval: „Pro tebe, Tammy. Nějakej Filištín. Goodman.“

Byla to kuchyně. Tammy Baxterová, další dívka a dva muži seděli u velkého stolu pokrytého voskovaným ubrusem a večeřeli nebo možná svačili, sendviče na papírových táckách a kávu z velkých těžkých bílých hrnků. Byla tam pátá židle a bělovlasý Raymond Dell si ji přisunul a zvedl zbytek sendviče.

„Ahoj,“

řekla Tammy. „Ne Goodman, Rayi. Goodwin. Archie Goodwin.

Někde jsem se s ním setkala. Filištín, ale ne barbar. Martha Kirková, pan Goodwin. Raymond Dell. Noel Ferris. Paul Hannah.

Nezeptám se, co chcete… protože se může stát, že to nemáme.

Doufám, že to není sendvič?“

To bylo dokonalé. Použila jen šest slov:

„Někde jsem se s ním setkala,“

aby mi dala najevo, že si nepřeje, aby věděli o její návštěvě ve Wolfově kanceláři. Toleroval jsem to. „Ne, díky,“

řekl jsem. „Není to naléhavé. Počkám někde, než se najíte, pokud mi řeknete, kde.“

„Vy jste telefonoval,“

ozval se Noel Ferris.

Hleděl na mě. Pohlédl jsem do jeho líných hnědých očí. „Já jsem telefonoval?“

Přikývl, bylo to líné přikývnutí. „Kolem poledne.“

Jeho hlas se změnil:

„Mé jméno je Buster. Chci mluvit se slečnou Annisovou.

Pak bych chtěl mluvit se slečnou Baxterovou, prosím.“

Hlas se mu změnil na původní. „Tak co, jde to takhle?“

To tedy opravdu ano. Když se nahraje můj hlas na pásku, vůbec to nezní jako já, ale on to vystihl dokonale, a to mě slyšel jen jednou v telefonu. „Perfektní,“

řekl jsem. „Přál bych si tohle umět. To je dar.“

„To nic není,“

řekl znuděně. Byl mladší než já, ale pravděpodobně už se znuděný narodil. „Ale vy se jmenujete Archie Goodwin. Zdá se mi, že už jsem to někde slyšel. Děláte do divadla?“

Mávl nad tím líně rukou. „Na tom nezáleží. Neobtěžujte se.“

Otevřel jsem ústa, abych se obtěžoval, ale zase jsem je zavřel, když Tammy Baxterová odstrčila svou židli a vstala. Zamířila ke dveřím, a já se pohnul taky, ale zarazil jsem se, když řekla: „Jdu si jen pro rtěnku. Vrátím se.“

Paul Hannah právě říkal Noelu Ferrisovi:

„Jistě žes to slyšel.“

Hannah byl ještě mladší než Ferris. Kdyby měl hrát nějakou mladou hlavní roli, musel by něco udělat se svými boubelatými tvářemi. Hleděl na mě. „Nejste ten Archie Goodwin, co dělá s Nero Wol fem?“

„Pro něj,“

opravil jsem ho.

„Detektiv.“

„Správně.“

„Čmuchal,“

zaduněl hlas Raymonda Della. „Horší než Filištín. Monstrum.“

„To není příliš zdvořilé,“

ozvala se Martha Kirková. Bylo to rozkošné stvoření, nedávno vyšlé ze střední školy, s dolíčky ve tvářích. O dolíčkách už si dávno nedělám iluze. Ty nejpřitažlivější a nejlépe umístěné, které jsem kdy viděl, se nacházely na tvářích ženy, která nakrmila arzenikem tři manžely po sobě.

„Kdyby Ray uměl být zdvořilý,“

protahoval slova Noel Ferris, „už dávno by měl své jméno na plakátech.“

Jeho oči se líně pohnuly směrem ke mně. „Když jste ten detektiv, možná nám můžete pomoct.

Jako službu umění. Máme tady poradu, ale je to fraška. Jen soutěž v hádání. Chceme vědět, co se stane s tímhle palácem kultury teď, když byla naše lady Dobrodějka zamordovaná.“

„Ďáblem v lidské podobě,“

pronesl Raymond Dell. „Horší než monstrum!“

„Lidem, kteří kradou auta,“

řekl Paul Hannah, „a pak s nimi srážejí jiné lidi, by se měly usekávat ruce a nohy.“

„Jak strašné,“

prohlásila Martha Kirková. Měla plný, sytý kontraalt, dost i pro dvakrát tak velkého člověka. „To je surové, Paule.“

„Není to zdvořilé,“

protahoval Noel Ferris. „Ale možná bys souhlasila, kdybys ji viděla, Martho, drahoušku. Měl jsem to štěstí být tady, když přišli sehnat někoho, kdo by ji identifikoval. To bylo strašné. Já bych byl pro jednu ruku a jednu nohu, při nejmenším.“

Raymond Dell na mě vyštěkl:

„To kvůli tomu tady čmucháte?“

„Ne,“

odpověděl jsem, „mám po pracovní době. Čmuchám jenom od osmi do čtyř. Vím o slečně Annisové, protože se to stalo jen tři bloky od domu Nero Wolfa, a strážník na obchůzce mi o tom pověděl, ale to je záležitost policie. Já jsem jen Filištín, který se snaží se vetřít do umění.“

„Takže Tammy je umění,“

řekl Noel Ferris. „Nepopírám, že to ona je… ale tady ji máme. Tammy, jsi umění.“

„Posaďte se,“

poručil mi Dell. „Vysvětlím vám, proč je to beznadějné. Naprosto beznadějné.“

„Později, Rayi.“

Tammy Baxterová stála ve dveřích. „Možná ho poslali Rodgers a Hammerstein žadonit, abych vzala hlavní roli. Když se mi bude chtít, koupím tenhle barák a nechám opravit vodovod. Pojďte, pane Goodwine.“

Zamířila dolů chodbou a já ji následoval. Vpředu otevřela dveře nalevo, vstoupila a otočila vypínačem, a když jsem byl uvnitř i já, zavřela dveře. Byl to obývací pokoj, alespoň to jistě býval obývací pokoj před padesáti lety, a stál tam stále nábytek z té doby. Tmavě rudý plyš nebo samet nebo co to bylo. Pianino. Na oknech stažené rolety. Položil jsem si kabát a klobouk na pohovku. Uchopila opěradlo křesla, aby s ním pohnula, zjistila, že je příliš těžké, já jí pomohl a oba jsme se posadili. Neseděla jako herečka. Herečky sedí s koleny u sebe a nakloněnými na jednu stranu a s chodidly šikmo pod sebou, ale ona držela svá kolena rovně a v pravém úhlu, chodidla měla položená na zemi.

Pohodila hlavou. „Snažila jsem se uhodnout, co vás přivedlo.

Lichotilo by mi myslet si, že je to společenská návštěva, ale takové štěstí nemám. Když jste telefonoval, nejdřív jste se ptal po slečně Annisové.“

„Ten Noel Ferris je úžasný imitátor,“

řekl jsem. „Když jsem byl ještě kluk, uměl jsem kvákat jako ropucha, ale zapomněl jsem to. Jsem více než ochotný udělat z toho společenskou záležitost.

Pokud snesete k sendviči ještě navrch drink, bar U Sardiho je jen šest minut chůze odsud.“

Zavrtěla hlavou. „Myslím, že ne. Ptal jste se po slečně Annisové?“

„Ano. Fakt je, že jsem v podezření. Podezírám se, že jsem vás chtěl znovu vidět, nemám tušení proč. Mám podezření, že když jsem se ptal po slečně Annisové, byl to jen trik. Poté, co bych si s ní promluvil, mohl bych ji pod dobrou záminkou požádat, zda bych směl mluvit s vámi, a vy byste neměla nejmenší podezření, o co mi ve skutečnosti jde. To nebyl tak špatný nápad.“

„Skvělý nápad. A teď?“

„Teď přiznávám, že je tu ještě další prvek. Slyšela jste, jak jsem vyprávěl, že jsem se náhodou od strážníka na obchůzce dozvěděl o slečně Annisové… ne, vy jste tam nebyla.“

„Ne. Od strážníka na obchůzce?“

Přikývl jsem. „Stalo se to v sousedství, jen o tři bloky dál. A ona vám řekla, že hodlá navštívit Nero Wolfa. Řekla jste policii tohle?“

„Neřekla jsem jim nic. Neptali se mě. Byla jsem pryč a nebyla jsem tu téměř do čtyř hodin. Mluvili s Noelem Ferrisem a Raymondem Dellem a Noel pak šel a identifikoval tělo. Není nic, co bych jim mohla říct. Byl to prostě idiot nebo šílenec nebo obojí, v kradeném autě. Nebo ne?“

„Zjevně.“

Tvářil jsem se, že se mi ulevilo. „Ale stále je tu možnost, že to budou prověřovat s každým tady, někdy jsou pěkně důkladní, a to je další věc. Jestli se policie dozví, že hodlala navštívit Nero Wolfa, budou ho obtěžovat. Nebude to mít žádný smysl, když se s ním nesetkala, ale oni se chytí jakékoliv možnosti, aby ho mohli otravovat, a koneckonců si mohou myslet, že se s ním přece jen setkala. Je o něm známo, že si nechává některá fakta pro sebe. Protože, jak říkáte, to byl jen idiot nebo šílenec v ukradeném autě, neexistuje důvod, proč byste se o tom měla zmiňovat. Není to samozřejmě životně důležité, už byl mnohokrát obtěžován, ale říkal jsem si, že by neškodilo to navrhnout. A stále sám sebe podezřívám. Je tu možnost, že jsem si prostě vymyslel záminku, abych vás mohl znovu vidět.“

Připouštím, že to nebyl moc dobrý výstup, ale bylo to to nejlepší, s čím jsem dokázal přijít, a navíc mi šlo jen o to trochu se přiblížit situaci. Umožnilo mi to mrknout se na zoubek jejím spolubydlícím. Bylo by také zajímavé vidět její reakci. Už jsem nadhodil možnost, falešných prachů není totéž co Hopův diamant, ani zdaleka ne, stále ještě to bylo možné. Jak by to přijala?

Brzy jsem to zjistil. „Hrozně ráda bych si myslela,“

řekla, „že jste se obtěžoval vymýšlet si nějakou záminku. Přála bych si, abych to dokázala, ale nejde to. Proč nechcete, aby policie věděla, že slečna Annisová navštívila Nero Wolfa? Co řekla, že jim to nechce povědět?“

Zdvihl jsem obočí. „Pletete si naše role. Já jsem detektiv.

Takovéhle záludné otázky nejsou k ničemu dobré, když je nemůžete ničím podložit. Víte zatraceně dobře, že se s ním nesetkala.“

„Ale setkala. Co řekla? Bylo to předtím, nebo potom, co jsem se tam stavila?“

Zašklebil jsem se na ni. „Ale jděte, slečno Baxterová. Tak jsem se těšil, že vám budu říkat Tammy. Nekažte to.“

„Ani ve snu by mě nenapadlo to kazit. Můžu to doložit. Řekl jste Noelu Ferrisovi do telefonu, že se jmenujete Buster. Hattie vždycky oslovovala muže Bustere. Dokonce i Raye Della. Byla tam a oslovila vás Bustere. Měl jste to v hlavě a bez přemýšlení jste to řekl Noelovi. Už jste někdy předtím někomu řekl, že se jmenujete Buster?“

V tu chvíli byla má mysl přirozeně zaneprázdněna. Kdyby nebyla, možná bych zaslechl zvonit domovní zvonek a taky bych slyšel kroky rozléhající se halou a věnoval tomu pozornost. Možná bych byl dokonce poznal hlas přicházející z vestibulu. Ale má mysl byla opravdu příliš zaneprázdněná.

„Děláte to špatně,“

řekl jsem. „Měla jste na mě jít nenápadně.

Měla jste se mě jakoby nic zeptat, proč jsem řekl Ferrisovi, že se jmenuji Buster, a pak by záleželo na odpovědi. Mohla jste mě zahnat do kouta. O tom sice pochybuji, ale stát by se to mohlo.

Teď už to nemá smysl, protože jsem vám nahlédl do karet. Odpovím, že často lidem říkám, že se jmenuji Buster, protože takhle mi říkala moje babička. Co vy na to?“

„Já na to, že chci vědět, proč jste mi dnes dopoledne řekl, že se u vás neukázala.“

„Dobrá. Pak já řeknu, že pokud jsem dnes dopoledne lhal, což tímto nechci uznat, musel jsem pro to mít důvod a ten důvod musí přetrvávat, protože jinak bych takhle nekličkoval. Jste na řadě.“

„Jaký důvod?“

Její oči, upřené na mě, nebyly ani trochu společenské.

„Ale nic zajímavého. Například: Řekla mi, že jste ruský špion.

Nebo že jeden z jejích nájemníků krade vajíčka, a já si myslel, že jste to možná vy.“

„Ráda bych vám zakroutila krkem!“

„Vemte si rukavice. Už pracují na metodě, jak sejmout otisky prstů z holé kůže.“

Naklonil jsem se k ní. „Podívejte, slečno Baxterová, myslel jsem to vážně, když jsem vás požádal, abyste si nechala pro sebe, že vám slečna Annisová řekla o svém odhodlání navštívit Nero Wolfa! Nesnáší, když je obtěžován. Ale podle způsobu, jakým mě týráte a nedáte mi pokoj, to vypadá, že ve vás něco hlodá, a pokud ano, možná bych vám mohl pomoci a udělal bych to velmi rád. S hlodáním mám spoustu zkušeností. Řekla vám slečna Annisová, proč se chystá navštívit pana Wolfa? Bylo to něco…“

Rozlétly se dveře a já otočil hlavu a spatřil osobu, která se mi vůbec nezamlouvala. Zastavil se kus ode mě a vrhl na mě zlostný pohled. „Vy? Zase vy?“

Vstal jsem. „Já bych mohl říct totéž,“

prohlásil jsem. „Zase vy.

Když jsou dveře do místnosti zavřené, předpokládá se od vás, že zaklepete. Slečno Baxterová, tohle je seržant Purley Stebbins z oddělení vražd. Slečna Tammy Baxterová. Měli byste mít kurzy slušného chování v rámci…“

„Co tady děláte?“

„Mějte srdce. Co dělá obvykle muž, když sedí v obývacím pokoji s pěknou dívkou? Omluvte ten výraz, slečno Baxterová, vy samozřejmě nejste jen pěkná dívka, ale převádím to na seržantovu úroveň.“

„Řeknete mi to, nebo ne?“

„Ne. Ani kdybyste řekl prosím.“

„Uvidíme.“

Jeho oči se pohnuly. „Vy se jmenujete Baxterová?“

„Ano. Tammy nebo Tamiris.“

„Vy tu bydlíte?“

„Ano.“

„Jak dlouho tu bydlíte?“

„Tři týdny.“

„Jsem policista a jsem zde, abych vám všem položil pár otázek.

Pojďte se mnou, prosím. Goodwine, vy počkejte tady.“

To bylo samozřejmě absurdní. Protože s sebou odváděl tu pěknou dívku, bylo by ode mě hloupé zůstávat tu s rukama založenýma v klíně. A kromě toho jsem zaměstnával mozek. Proč je tady? Co na tom zajímá oddělení vražd? Takže když vstala a odešla a on ji následoval, proplížil jsem se za nimi do kuchyně. Ostatní stále seděli u stolu kromě Paula Hannaha, který právě přinášel ze sporáku kávu. Tammy se k nim připojila. U jedné strany bylo víc židlí a Stebbins si jednu vzal a postavil ji ke stolu. Když jsem šel a také se na jednu z nich posadil, vyštěkl na mě: „Řekl jsem vám, abyste tam zůstal!“

„Jo. Myslel jsem, že byste se mě taky mohl chtít na něco zeptat.

Pokud překážím, můžu jít domů.“

„Vyřídím si to s vámi později.“

Posadil se, vytáhl zápisník a tužku a přejel pohledem po svém posluchačstvu. „Tohle je jen pár rutinních otázek,“

oznámil jim. „Jak víte, majitelka tohoto domu, Hattie Annisová, byla sražena autem a zabita pět minut po jedenácté dnes dopoledne. Jeden z vás identifikoval tělo.“

„Já,“

řekl Noel Ferris.

„Dobrá. Máme to auto. Bylo kradené. Toho řidiče jsme ještě nenašli, zatím provádíme rutinní kontroly. Začnu u vás, slečno… vaše jméno, prosím?“

„Martha Kirková.“

Zapsal si to. „K-I-R-K-O-V-Á?“

„Ano.“

„Povolání?“

„Tanečnice.“

„Momentálně zaměstnaná?“

„Ne.“

„Jak dlouho tu bydlíte?“

„Téměř rok.“

„Kde jste byla v jedenáct hodin dnes dopoledne?“

„Počkejte chvíli,“

zahromoval Raymond Dell. „Tohle je vpád do soukromí. To je obludné. Copak jsme v Moskvě? Pohlédněte na to dítě, na tu primabalerínku v rozpuku! Odvažujete se naznačovat, že je to vraždící zloduch?“

„Nic nenaznačuji. Řekl jsem, že je to rutina. Prokazuji vám, lidi, laskavost tím, že jsem sem za vámi přišel, místo abych pro vás poslal. Slečno Kirková?“

„Byla jsem tady. Ve svém pokoji. V posteli.“

„V jedenáct hodin?“

„Ano.“

„Byl s vámi někdo?“

Paul Hannah vydal zvláštní, mnohovýznamný zvuk. Noel Ferris líně vyslovil:

„No tedy.“

Stebbins se začervenal. „Rutina,“

řekl upjatě.

„Ne, byla jsem sama,“

odpověděla Martha Kirková. „Vstala jsem okolo jedenácté, něco po, oblékla se a šla ven. To je vážně vzrušující. Ještě nikdy jsem nemusela uvádět své alibi. Počítám ale, že ani teď žádné neuvádím, protože tu nikdo nebyl.“

Stebbins si to zapisoval. Pak vzhlédl. „Slečno Baxterová?“

„Mé jméno znáte,“

řekla, „a taky víte, že tu bydlím tři týdny.

Hodlám se stát herečkou, jestli se mi to podaří. Momentálně nezaměstnaná. Dnes dopoledne jsem odsud odešla okolo desáté hodiny, abych nakoupila, a mezi tou dobou a polednem jsem navštívila čtyři nebo pět různých obchodů.“

Viděl jsem ji jen z profilu, a tak jsem nemohl říct, jak se jí daří ovládat svůj výraz, když lže, ale tón jejího hlasu byl dokonalý. Čistě věcný. To není tak lehké, když je přítomen někdo, povahy neznámé, kdo vás může chytit za slovo.

Stebbins přešel k Ferrisovi. „Vy, pane?“

„Noel Ferris.“

Hláskoval to. „Nezaměstnaný herec, protože když si mám vybrat mezi televizí a hladověním, budu hladovět. Bydlím tu rok a půl. Dnes dopoledne jsem dvě hodiny navštěvoval herecké agentury.“

„Kolik?“

„Dohromady čtyři, myslím.“

„Může vám to někdo potvrdit ohledně jedenácté hodiny?“

„O tom pochybuji. Pochybuji, že bych se o to snažil. Tohle je stupidní.“

„Možná ano.“

Stebbins otočil list ve svém zápisníku. „A vy, pane?“

„Paul Hannah. Hannah s h.“

Stál za Tammyinou židlí s hrnkem kávy.

Vestoje vypadal dokonce ještě mladší než vsedě. „Zkouším ve hře Dělejte, jak chcete. Bude se to dávat příští měsíc v divadle Paraple. Tedy doufáme, že se to bude dávat.“

„Jak dlouho tu bydlíte?“

„Od září. Čtyři měsíce.“

„Kde jste byl dnes dopoledne v jedenáct hodin?“

„Šel jsem pěšky.“

„Kam?“

„Odsud na Bowie Street. Do Paraple.“

„To jsou tři míle. Pěkná procházka.“

„Často chodím pěšky. Je to dobré cvičení a ušetřím tím jízdné na autobus.“

„Šel někdo s vámi?“

„Ne.“

Purley otočil hlavu. „A vy, pane?“

Raymond Dell si rukou prohrábl svou bílou hřívu a odkašlal si.

„Odpovídám nedobrovolně,“

prohlásil. „Záměrně jste mě nechal nakonec. Podvoluji se tomu, jen abych uspíšil váš odchod. Jmenuji se Raymond Dell. To jméno není tak úplně neznámé. Bydlím tady čtyři roky. Momentálně nejsem nikým najat.“

„Vy jste herec, pane Delle?“

Jeho hluboké šedomodré oči zatěkaly napravo a nalevo. „Jsem herec?“

zeptal se.

Přikývli. Ferris řekl:

„Jistěže jsi.“

„Kde jste byl v jedenáct hodin dnes dopoledne?“

„Jedl jsem pomeranč.“

„Kde?“

„Ve svém pokoji, který se nachází nad našimi hlavami. Nikdy neopouštím dům před polednem. Četl jsem Sofoklova Krále Oidipa.

V lednu čtu vždycky Sofokla.“

„Byl jste sám?“

„Samozřejmě!“

Stebbins obrátil hlavu doprava a pak doleva. „Vás pět. Jsou tu ještě další? Jiní nájemníci?“

Tammy Baxterová řekla, že ne.

„Byly tu v poslední době nějací jiní? V posledních dvou týdnech?“

Další ne.

„Ví někdo z vás, že by měla Hattie Annisová nějaké nepřátele? Někdo, kdo mohl, kam jdete?“

To bylo určeno mě. Byl jsem na nohou a v pohybu. Otočil jsem se, abych mu řekl:

„Pro něco do obýváku, pískněte, jestli mě budete potřebovat.“

Skutečně jsem se v obývacím pokoji zastavil pro svůj klobouk a kabát. Když jsem otvíral a zavíral vchodové dveře, nedělal jsem žádný zbytečný hluk, protože jsem nechtěl rušit policejního důstojníka při výkonu jeho povinností.

Sněžilo stále hustěji a ulice byla celá bílá. Ve skutečnosti jsem nevyklízel bitevní pole, prostě jsem se jen podíval na hodinky a zjistil, že je deset minut po šesté. Wolfe už bude ze skleníku zpátky a své pivo by si vychutnal lépe, kdybych mu brnkl a oznámil, že jsem se zdržel. Devátá třída byla blíž než Osmá, takže jsem se vydal tím směrem, našel bar a gril s telefonním automatem, vhodil minci a vytočil číslo. A zažil jsem překvapení.

Obvykle zvedá telefon Fritz, když tam nejsem já, ale ozval se Wolfův hlas.

„Rezidence Nero Wolfa.“

„To jsem já. Zdržel jsem se s…“

„Kde jste?“

„Na Šestačtyřicáté ulici. Budu…“

„Jak dlouho vám potrvá dostat se sem?“

„Sedmnáct minut. Proč?“

„V předním pokoji je muž. Fritz ho pustil dál, aby nemusel stát ve sněhu. Ihned přijeďte.“

Nebylo to tak úplně dětinské, jak to znělo. Zkušenost před několika lety ukázala, že i pro mě je dobré být přítomen, když Wolfe mluví s neznámým člověkem. Ale odvážil jsem se zeptat: „Jak se jmenuje?“

„Leach. Ukázal Fritzovi své pověření. Z tajné služby ministerstva financí.“

„Dobrá. Už jsem na cestě.“

Zavěsil jsem. Ta mince mi opravdu stála za to. Ef-man.

Třetí kapitola.

Usazen v ploužícím se autobusu mířícím do centra jsem přemýšlel a napadlo mě, že je tu jedna příjemná věc, i když jediná: Nenechal jsem ten balíček pod pohovkou v předním pokoji. Kdyby to, co jsem, slyšel o ef-manech, byla jenom z poloviny pravda, ucítil by ho. Až na tohle však byly mé vyhlídky mlhavé. Hádání sice nebylo k ničemu dobré, ale v autobuse nebylo co jiného dělat, a tak jsem zvážil několik odhadů, ale ani jeden z nich se mi nelíbil. Vysedl jsem na Čtyřiatřicáté ulici, došel ten blok a půl k domu, otevřel si, pověsil klobouk a kabát na věšák a vstoupil do kanceláře. Wolfe stál u velkého globusu a studoval ho, pravděpodobně vybíral místo, kam by bylo nejlepší poslat mě do vyhnanství.

Promluvil jsem:

„Ptal se po vás, nebo po mně?“

„Po obou. Zjistěte, co chce.“

Místo toho, abych použil spojovací dveře, jsem to obešel přes halu a vstoupil odtamtud. Když jsem se tam objevil, vstal z křesla u okna, středně vysoký nahrbený chlapík, který začínal plešatět. „Jsem Archie Goodwin,“

řekl jsem. „Jen seďte.“

Došel jsem k pohovce a také se posadil. „Lituji, že jste musel čekat.“

Vytáhl z kapsy kožené pouzdro na doklady, otevřel ho, přistoupil ke mně a předložil mi ho k nahlédnutí. Věnoval jsem mu krátký pohled. Jeho křestní jméno bylo Albert. Přikývl jsem. „V pořádku.

Co mohu udělat pro svou zem?“

„Chci mluvit s vámi a s Wol fem,“

řekl. „S vámi oběma.“

„Můžete začít mnou. Pan Wolfe je zaneprázdněný.“

„Počkám, dokud nebude mít čas.“

Vrátil se ke svému křeslu a posadil se.

„To může trvat hodinu. Mezitím jsme tu spolu a můžeme si klidně popovídat.“

„Ne. Počkám. Můžete Wolfovi říct, že jsem obeznámen s jeho metodami a neschvaluji je.“

Byl to rozhodný člověk. Mluvil rozhodně, vypadal rozhodně a jednal rozhodně. Kdybych mu řekl, že Wolfe nebude mít čas dřív než zítra odpoledne, řekl by: „Počkám.“

Takže jsem prohlásil:

„Pak je bude muset změnit. Měl jste mu to dát vědět dřív. Půjdu mu to říct.“

Opět jsem prošel halou, našel Wolfa stále studovat globus a oznámil mu:

„Je to mezek. Spokojí se jedině s námi oběma. Existují jen tři možnosti: vyhodit ho, přivést ho sem, nebo ho zamknout a počkat, až vyhládne natolik, že uteče oknem.

Neschvaluje vaše metody.“

„Co chce?“

„Tudy cesta nevede. Není příliš velký. Vyhodit ho bude snadné.“

„K čertu. Přiveďte ho.“

Šel jsem, otevřel spojovací dveře a zavolal na něj:

„Vyhrál jste, Leachi. Tudy.“

Přišel, protáhl se okolo mě, zastavil se uprostřed místnosti, aby se rozhlédl, šel k červenému koženému křeslu nedaleko Wolfova stolu a posadil se. Wolfe beze spěchu vrhl ještě jeden pohled na glóbus a pak se pohnul, aby obešel hosta a dostal se ke svému křeslu. Když jsem i já zamířil ke svému, Leach promluvil: „Jestli jste zaneprázdněn, Wolfe, ušetří nám čas, když vám řeknu, že tajná služba ministerstva financí není totéž, co newyorkská policie. Znám vaše záznamy a vaši pověst. Nemáme rádi vymyšlené fígle a hrát s námi hry se nevyplácí. Chci, aby tohle bylo jasné.“

Wolfe zkřivil koutek úst. „Váš zápisník, Archie. Zapište to. Mohl byste to, prosím, zopakovat, pane?“

Nijak ho to nevyvedlo z míry. „Bylo správné a fér vám to říct,“

prohlásil. „Narážel jsem tím na váš dobře známý zvyk zatajovat před policií informace, které má ze zákona právo znát. Jejich důvody, proč vás za to nevolají k odpovědnosti, mohou být v pořádku, já je nekritizuji. My ale žádné podobné nerespektování vašich povinností vůči federálnímu zákonu tolerovat nebudeme.“

„Archie?“

„Ano, pane.“

Držel jsem svůj zápisník a pero. „Píšu si to.“

„Říkáte nám to jen tak pro nic za nic, pane Leachi? Nebo to má nějaký smysl?“

„Má to smysl. Mám důvod domnívat se, že jsou vám známy informace o padělatelské akci, padělání měny Spojených států. Tuto informaci jste získali dnes ráno od slečny Hattie Annisové. Chci vědět, co vám řekla, všechno, co vám řekla. Také se ptám, jestli vám ukázala nějaké falešné peníze. Dále se táži, jestli u vás nechala nějaké padělané peníze, a pokud ano, kde jsou? A ještě se ptám, proč jste neuvědomili úřady během těch sedmi hodin, které uplynuly od doby, kdy tu byla.“

Koutek Wolfových úst se opět zkřivil. „Obávám se, že vaše kázání a varování byla zbytečná, pane Leachi. Slečnu Hattii Annisovou jsem nikdy neviděl. Pan Goodwin mi dnes ráno oznámil, že žena toho jména mě chce navštívit v jedenáct patnáct, ale nepřišla.“

„Archie?“

„Objevila se tu ve tři čtvrtě na deset,“

řekl jsem tomu mezkovi, „právě když jsem odcházel něco si zařídit. Do domu nevstoupila.

Sdělila mi své jméno a řekla, že chce mluvit s Nero Wol fem, že má v kabelce něco, za co bude odměna, a že se s ním o ni rozdělí.

Řekla, že kdyby s tím šla za poldy, to rozdělování by si vzali na starost oni. Navrhl jsem jí, ať se sem vrátí ve čtvrt na dvanáct, a já že se do té doby pokusím přesvědčit pana Wolfa, aby se s ní setkal. O padělání se nezmínila a žádné falešné peníze mi neukázala. Odešla a já si šel zařídit, co jsem potřeboval, uložit šek, nikoliv padělaný, do banky. Když přišel pan Wolfe do kanceláře, pověděl jsem mu o ní a on slíbil, že se s ní setká, ale nikdy nedorazila. Nicméně to nebylo naposledy, co jsem o ní slyšel. Dnes odpoledne jsem se dozvěděl, že žena toho jména byla zabita řidičem, který ujel z místa činu, kousek odsud na Páté třídě.“

„Jak jste se to dozvěděl?“

Nedalo se říct, kolik zdrojů má tajná služba po městě, takže jsem opustil verzi se strážníkem na obchůzce. „Od svého přítele z novin. Když se neukázala, napadlo mě, jestli se jí něco nestalo, a zavolal jsem mu.“

„Je mrtvá,“

řekl. „Nemůžeme se jí zeptat, co vám pověděla.“

„To je pravda. Mohl bych lhát, jako když tiskne, ale nelžu. Já lžu výhradně jenom poldům a ženám. Ani ve snu by mě nenapadlo lhát vám.“

„To bych vám ani neradil. Právě jste přišel. Byl jste pryč kvůli další věci k vyřízení?“

„Ano.“

„Jaké?“

Přirozené by bylo říct, že mu do toho nic není. Jenže oni zjevně sledovali Hattii Annisovou k Wolfovu domu, a pokud ano, mohli sledovat i mě na Sedmačtyřicátou ulici, a já byl otevřený a upřímný. Takže jsem odpověděl: „Prozkoumával jsem možnosti.

Hattie Annisová řekla, že má něco, z čeho kouká odměna. Mohlo to opravdu stát za to, člověk nikdy neví. A byla zabita. Říkal jsem si, že by neuškodilo trochu se o to zajímat, a tak jsem šel do jejího domu na Sedmačtyřicáté ulici podívat se, jestli bych tam něco nevyšťoural. Sotva jsem začal, když se tam zjevil seržant z oddělení vražd a převzal to. Vykašlal jsem se na to a jel domů, a našel tu vás.“

„Připouštíte, že řekla, že má v držení něco, z čeho kouká odměna.“

„To prohlašuji.“

„Ale popíráte, že vám sdělila, že to jsou padělané peníze?“

„To popírám.“

„Popíráte, že jste si z toho, co řekla, odvodil, že to jsou padělané peníze?“

„Popírám. Cestou z banky jsem se rozhodl, že to je Hopův diamant.“

„Proč?“

„Protože jsem věděl, že se na to zeptáte, a myslel jsem si, že to bude zajímavý zvrat. Vy byste se domnívali, že má falešný, ale pointa by byla, že má ten pravý. Ten falešný je v muzeu Smithsonian Institution.“

Neočekávám, že tomu uvěříte, ale on se skutečně zeptal:

„Takže vy připouštíte, že jste věděl, že se budeme ptát?“

„Hergot,“

vykřikl jsem, „teď jste mě teda dostal. Jak jsem to jen mohl vědět?“

Wolfe zavrčel. „Archie. Jestli si ho chcete dobírat, odveďte ho někam jinam.“

Leach vstal. „O to odvádění se postarám já. Jestli mluvíte pravdu, vy oba, dobře. Jestli ne, budete toho litovat.“

Otočil se a odešel. Zvedl jsem se a vykročil do haly, kde jsem se nabídl, že mu přidržím kabát, ale on dal přednost tomu udělat to sám.

Když jsem se vrátil do kanceláře, Wolfe chtěl vědět:

„Byl jste opravdu tam? V domě té ženy?“

„Ano, pane.“

Šel jsem ke svému stolu a posadil se. „Ef-manovi bych nelhal. Příliš riskantní.“

„A objevil se tam policista?“

„Ano, pane. Stebbins.“

„Máte pozoruhodný talent do všeho se bezdůvodně zaplétat. Víte moc dobře, jak bude Cramer reagovat, až se dozví, že vás pan Stebbins vyšetřující násilnou smrt našel, jak tam čmucháte ještě předním.“

„Jo. To je nejmenší z mých starostí. Mám problém. Budu si muset vzít týden volna, samozřejmě neplaceného –, než to vyřeším. Od teď.“

„Fuj.“

Přivřel oči. „Do čeho se mě to snažíte navézt?“

„Ne, pane. Je to můj problém. To by vás nezajímalo.“

„Oč jde?“

„Dobrá.“

Zvážil jsem to. „Protože jsem to dostal ve vašem domě v době, kdy jsem u vás zaměstnán, předpokládám, že máte právo to vědět. Musím vymyslet, co udělat s devíti tisíci dolary v padělaných bankovkách, které se nalézají nahoře v mém pokoji.“

Odfrkl si. „Hopův diamant také, samozřejmě.“

„Ne, myslím to vážně. Všechno, co jsem řekl Leachovi, byla pravda, ale nezmínil jsem se o tom, že mi Hattie Annisová dala balíček, abych jí ho pohlídal, než se vrátí. Nařídila mi, abych ho neotvíral, a já jsem ho také neotevřel, dokud jsem se nedozvěděl, že byla zabita. Pak jsem se do něj mrknul. Zhruba devět tisíc babek ve falešných dvacetidolarových bankovkách, fungl nových. Jsou dost podařené, musel jsem použít lupu, abych si byl opravdu jist. Vzal jsem je nahoru a uložil do šuplíku s košilemi. Pak jsem zajel do jejího domu, abych zkusil, jestli by se mi nepodařilo vyhmátnout toho padělatele, a byl jsem přerušen Stebbinsem.“

„Proč jste se o tom nezmínil tomu oslovi? A nedal mu ten balíček?“

Pohlédl jsem mu do očí. „Opravdu chcete, abych vám na tohle odpovídal?“

Zatahal se za ušní lalůček. „Ne.“

„To doufám, že ne. Tomu týpkovi? Kdybych mu dal ten balíček a řekl mu, že nevím, co je uvnitř, nevěřil by mi. Oba by nás zatkl za přechovávání. Dá se odhadnout, že ji sledovali, protože jak by jinak věděl, že sem přišla? Pokud ano, je docela možné, že ten, kdo ji sledoval, viděl, jak mi ten balíček podává, a Leach se vrátí s posilami a s příkazem k domovní prohlídce. Hodlám to dostat z domu teď hned, a hodlám odejít zadním vchodem.“

„To udělejte. Ihned. Neposílejte to jemu, ani jeho oddělení.

Pošlete to policii.“

„Ne, pane. Jak jsem řekl, beru si týden volna. Doufám, že týden bude stačit.“

„Nesmysl.“

Zamračil se. „Udílím vám pokyn, abyste to odeslal. Bez prodlení.“

„Je mi líto.“

Vstal jsem. „Je to můj problém. Nejdřív odnesu někam ten balíček, později se vrátím pro nějaké věci. Dám vám vědět, kde mě budete moct zastihnout.“

Pohnul jsem se.

„Archie!“

Otočil jsem se. „Ano, pane?“

„Tohle se nedá snášet. Jestli odejdete, nevracejte se.“

Stál jsem tváří k němu. „Dobrá. Až budu odcházet, prásknu za sebou dveřmi, protože jsem propuštěn. Ale rád bych popsal situaci, ne že by vám to nemohlo být jedno, ale kvůli záznamům.

Hattie Annisová byla možná zabita proto, že byla na špatném místě ve chvíli, kdy tamtudy projížděl nějaký opičák v kradeném autě, ale možná taky ne. Já myslím, že ne, z dost dobrých důvodů. Pokud to bylo záměrné, dá se předpokládat, že to schytala, protože věděla, odkud pocházejí ty padělané peníze. Takže ty budou hlavním důkazem, až ho chytí, jestli ho chytí. Nejen, že budou muset být vytaženy na světlo, ale bude také muset být dokázáno, že je ona měla. Jestli se jich zbavím tím způsobem, že je pošlu policii nebo tajné službě, to je jedno komu, aniž by jejich původ mohl být vystopován, nebudou moci být dány do souvislosti s ní a ten grázl nebude moci být odsouzen. To je můj problém. Nechala ten balíček u mě. Jestli byla kvůli němu zavražděna, nedlužím tomu vrahovi žádnou laskavost a nehodlám mu žádnou nabízet.“

Otočil jsem se a hrdě s hlavou vztyčenou odkráčel. Stoupal jsem po schodech do svého pokoje a mé ego mě poplácávalo po zádech.

V pokoji jsem vzal ze zásuvky balíček, aniž jsem se dotkl čehokoliv kromě provázku, sešel jsem zpátky do haly pro kabát a klobouk, a poté, co jsem si navlékl rukavice, jsem si nacpal balíček do kapsy. Když jsem se cestou do kuchyně přiblížil ke dveřím do kanceláře, ozval se Wolfův hlas: „Archie!“

Strčil jsem dovnitř hlavu. „Ano, pane?“

„Budete zde večeřet?“

„Ne. Vyhodit mě a přitom mě krmit? Raději ne. Přijdu si pro nějaké věci a oblečení.“

„Velmi dobře.“

Připouštím, že když jsem procházel kuchyní a viděl u linky Fritze, jak ukládá na pekáč dva rozkošné mladé bažanty, pocítil jsem lítost. Další nepříjemný pocit jiného druhu jsem zakusil, když jsem si otevřel, přešel malý oplocený prostor, kde Fritz v sezóně pěstuje bylinky, a odemkl si branku. Bylo klidně možné, že ministerstvo financí ví o téhle zadní cestě a nechává ji hlídat. To, že propásnu bažanta, bude nejmenší z mých problémů, jestli mě načapají s tím balíčkem. Průchod mezi dvěma budovami byl úzký a temný a vzduchem vířily spirály sněhu. Vynořil jsem se na chodníku Čtyřiatřicáté ulice a zahnul doleva.

Ujistit se, že nemáte doprovod, není nikdy obtížné a za větrné noci, kdy sněží, na tom nic není. Třikrát zahnout za roh stačilo a já se opřel proti větru a zapomněl, co je za mnou. Ale u vchodu na Ústřední nádraží jsem pár minut postál s očima otevřenýma, než jsem se vydal na ochoz a dál k schránkám úschovny. O pět vteřin později, lehčí o jednu minci a balíček a těžší o klíček, jsem pokračoval tunelem na Pětačtyřicátou ulici, vystoupal po schodech a za šest bloků jsem se opět ocitl ve sněhové vánici. Recepční v hotelu Churchill nechtěl přiznat, že má volný pokoj, takže jsem zašel do kanceláře manažera a ptal se po muži, jehož není třeba jmenovat a kterému jsem jednou poskytl významnou laskavost.

Dostavil se s volným pokojem i s obálkou. Na obálku jsem napsal:

„Majetek Archieho Goodwina, k doručení pouze jemu osobně,“

vložil jsem dovnitř klíček od schránky, zapečetil ji a nechal ji u asistenta hotelového manažera. Pak jsem sešel dolů do Tulipánového baru s myšlenkou na skromnou svačinku tak zhruba za tři babky a na jídelním lístku spatřil „Bažantí prsíčka Berchoux……9 dolarů.“

Samozřejmě že jsem neodolal, i když Berchoux byl pro mě naprostý cizinec. Ukázalo se, že je to dobré, ale omáčka se s tou Fritzovou vůbec nedala srovnat.

Pokud jsem vzbudil dojem, že vím, co dělám, ale navíc i to, co hodlám dělat dál, buďte tak laskaví a smažte ho. Teď, když byl můj bezprostřední cíl, ukrýt pečlivě někam ten balíček, proveden, mohl bych pokračovat tak, jak bych to považoval za vhodné, ale co by bylo vhodné? Ať už bych se vydal jakýmkoliv směrem, narazil bych tam na ef-many i poldy, jak se snaží trumfnout jedni druhé, a nemělo smysl nechat si šlápnout na kuří oko. Když číšník přinesl oříškový koláč s kysanou smetanou a kávu, měl jsem už celý svůj program naplánován: zavolat kamarádce a navrhnout pár hodin tance ve Fla-mingu, jít na Pětatřicátou ulici, zabalit si kufr a odnést ho do hotelu, užít si taneční rande, zavézt kamarádku domů a probrat s ní cokoliv, co bude mít chuť probírat, vrátit se do hotelu, spát devět hodin, vstát a dát si snídani, jít na procházku, zastavit se u Lona Cohena v Gazette a dozvědět se poslední novinky o Hattie Annisové. To mi připadalo jako prima kombinace iniciativy, energie a neukvapenosti.

Ale nedostal jsem se k tomu, abych to uskutečnil. Poté, co jsem splnil první položku, zavolal kamarádce a domluvil si s ní taneční rande, jsem vyšel hlavním vchodem, sehnal si taxi, dal taxikářovi adresu na Pětatřicáté ulici a zeptal se ho, jestli mu nabídka pár babek navíc za čtvrthodinové čekání, než si zabalím kufr, připadá zajímavá. On na to, že se zapnutým taxametrem, a já, že samozřejmě. Když jsme dorazili, vystoupal jsem po schodech, otevřel si svým klíčem, vstoupil a šel do kanceláře s úmyslem prostě jen říct Wolfovi, kde budu k zastižení.

Nebyl tam. Uprostřed místnosti stál Fritz a tvářil se pochmurněji, než jak jsem ho kdy viděl. Pohnul hlavou, aby na mě pohlédl, a pak se vrátil k tomu, co sledoval. Byl to Albert Leach. Stál u úložních skříněk, jedna ze zásuvek byla vytažená.

Vyštěkl na mě:

„Kdy jste odsud odešel a kde jste byl?“

Ignoroval jsem ho a zeptal se Fritze:

„Jak se dostal dovnitř?“

„Byl to jiný muž.“

Fritzův tón byl stejně chmurný jako jeho zjev.

„Nasadil jsem řetízek, než jsem otevřel dveře. Prostrčil škvírou papír a já ho zanesl panu Wolfovi. Byl to příkaz k domovní prohlídce a pan Wolfe řekl, že musí být vpuštěn. Jejich pět.

Zatím prohlédli přední pokoj, jídelnu, kuchyni a sklep. Pan Wolfe je s jedním z nich ve svém pokoji. Další je ve třetím patře. Dva z nich jsou ve skleníku. Je tam s nimi Theodore.“

Pohlédl jsem na hodinky. 9.20. „Kdy přišli?“

„Asi před hodinou. Zrovna jsem přebíral salát a sýr.“

„Kdy a jak jste odsud odešel?“

chtěl vědět Leach.

Takže měl předtím vpředu svého muže. „Mohlo by to být takhle,“

odpověděl jsem mu. „Přišel jsem a uviděl vás, jak se hrabete v záznamech, nepoznal jsem vás a přirozeně jsem šel po vás. Mou specialitou je kop do ledvin. Budete v pořádku za pár dní. Pan Brenner mi to rád potvrdí. Už prohlédl sejf, Fritzi?“

„Ano. Pan Wolfe u toho byl.“

„Škoda, že jsem to zmeškal. Hned se vrátím.“

Nejdřív jsem vyšel ven, abych zaplatil taxikáři a poslal ho pryč.

Když jsem se vrátil, vrhl jsem pohled na kancelář a pak vystoupal tři patra do skleníku. Všechna světla svítila. Byl to podařený vtip. Odvést důkladnou práci na těch tisících kelímků a květináčů, hledat mezi nimi něco tak malého jako svazek bankovek, to by zabralo šesti mužům šest dní. Ti dva ef-mani byli v místnosti se sazenicemi a probírali se pytlem semen. Theodore se opíral o pracovní pult a mračil se na ně.

„Hledají třásněnku?“

zeptal se mě.

„Ne,“

odpověděl jsem mu. „Hopův diamant. Jestli tu po sobě nechají nepořádek, dělej si záznam o tom, jak dlouho jsi to uklízel. Pošleme jim účet. Nespusť je z očí.“

Řekl, že nespustí, a já odešel. Ve svém pokoji o poschodí níž jsem nenalezl nikoho a ani žádné viditelné známky narušení, tak jsem pokračoval do jižního pokoje, který je volný. Tam byl jeden, právě zvedal matraci, aby ji položil zpět na postel.

„Dáváte to špatnou stranou nahoru,“

řekl jsem.

„Takhle to bylo,“

odpověděl.

„Já vím, ale každé pondělí ji obracíme a dnes je pondělí. Otočte ji, prosím.“

Napřímil se, aby na mě pohlédl. „Jasně. Vy jste Archie Goodwin.“

„Jo. Prohlížel jste druhý pokoj na tomhle poschodí? Můj pokoj?“

„Ano.“

„Našel jste ty tajné zásuvky?“

Sklonil se, aby urovnal matraci, čímž se ke mně obrátil zády.

Zjevně neměl chuť se se mnou bavit, tak jsem odešel, sestoupil o další patro a zahnul doprava. Dveře na konci chodby byly otevřené a já překročil práh. Wolfe seděl ve velkém křesle u okna, oči upřené na muže, který stál u polic u protější stěny a vyndával z nich knihy, aby se podíval za ně. Přistoupil jsem.

„Uskutečnil jsem obhlídku,“

oznámil jsem. „Pěkná banda. Leach se probírá složkami se záznamy. Ten v mém patře mi pravděpodobně bude chtít pomoct sbalit kufr. Budu v hotelu Churchill, ale ještě neznám číslo pokoje.“

Zavrčel, bylo to hluboké hrdelní zavrčení. „Pcha,“

řekl.

„Ano, pane. Souhlasím.“

„Jak dlouho tu ještě budou?“

„To nemohu říct. Deset minut, nebo hodinu, nebo celou noc. Můžu se zeptat Leache.“

„Ne. Na nic se ho neptejte a nic mu neříkejte. Dokud neodejdou, vaše místo je v hale. Jejich pět.“

„Jo, počítal jsem je.“

„Dejte mi vědět, až odejdou. Telefonoval jsem panu Parkerovi.

Ráno zjistí, jaký měli podklad pro získání příkazu k domovní prohlídce. Až budou odcházet, zeptejte se ve Fritzově přítomnosti každého z nich, jestli něco vzal.“

Otočil hlavu, aby se zamračil na muže u polic, který upustil jednu z knih.

Byl bych dal přednost tomu potloukat se okolo, udržovat se ve styku s různými sektory operace a dělat poznámky, které by mi přišly na mysl, ale za současných okolností se mi zdálo nejlepší ho poslechnout, takže jsem šel dolů do kanceláře a zatelefonoval si, abych zrušil to taneční rande. Poté, co jsem řekl Fritzovi, aby zůstal hlídat a ignoroval při tom Leachovy otázky, jsem zašel na stráž do haly.

Bylo 10:28, když odcházeli, to jest, když už byli skutečně venku a já za nimi zavřel dveře. Poslední čtvrthodinu strávila celá pětice v kanceláři poradou a tím, že se Leach snažil vymyslet otázku, na kterou bych odpověděl. Když zjistil, že mu neřeknu dokonce ani, jestli venku pořád sněží, a poté, co zašel nahoru k Wolfovu pokoji, nalezl dveře zamčené a na jeho klepání se mu nedostalo žádné odpovědi, přišel zpátky dolů, shromáždil svůj gang a vystrkal je ven. Domovním telefonem jsem brnkl do Wolfova pokoje, abych ho uvědomil, a pak jsem si šel do kuchyně pro sklenici mléka. Když jsem se vrátil do kanceláře, Wolfe už tam byl a říkal Fritzovi, aby mu přinesl pivo. Obyčejně je desátá hodina večerní jeho pivní mez, ale tohle byl výjimečný stav.

Posadil se a jal se očima zkoumat police s knihami, glóbus, sejf, složky se záznamy a mě. „Existuje nějaká možnost,“

zeptal se, „že jsme odposloucháváni?“

„Velmi malá, pokud vůbec.“

Stál jsem tam se svou sklenicí mléka.

„Fritz tu byl celou dobu. Ne pokud nevynalezli za minulý týden něco nového.“

„Vyřídil jste svou pochůzku?“

„Ano. V pořádku.“

„Sedněte si.“

Přišel Fritz s pivem a Wolfe otevřel láhev a nalil si. Má rád hodně pěny. „Chci úplnou zprávu, od začátku. Od té chvíle, kdy se tu dnes ráno objevila ta žena.“

„Proč? K čemu to je? Je to můj problém.“

„Už ne. Nyní je můj. Vnikli do mého domu, mé soukromí bylo zprzněno a můj majetek prohrabán. Sedněte si.“

Pohnul jsem se, abych si přitáhl jedno ze žlutých křesel.

Vyštěkl:

„Nebuďte trapný! Sedněte si ke svému stolu!“

„Není můj,“

namítal jsem.

„Fuj. Sakra, sedněte si!“

Poslechl jsem.

Čtvrtá kapitola.

Když Wolfe řekne, že chce úplnou zprávu, myslí to vážně, všechna slova, všechno, co se stalo, i hudbu, pokud tam nějaká byla.

Svého času to pro mě bylo náročné, ale teď, po všech těch létech praxe, jsem to ze sebe dokázal vysypat naprosto bez problémů.

Nevynechal jsem nic, dokonce ani takovou maličkost, jako že Tammy Baxterová při sezení nepokládá nohy jako herečka. Když jsem se dostal nakonec, ozval jsem se: „Než začnete s otázkami, mám také jednu. Jsem jen zvědavý. Proč jste mě vyhodil? Nahlásil jsem vám všechno. Co jsem řekl nebo udělal, co bylo tak nepřístojného?

Proč vyhazov?“

„Nevyhodil jsem vás.“

Zíral jsem na něj. „Cože?“

„Pouze jsem řekl: ‚Jestli odejdete, nevracejte se.‘ To je dvojznačné. Vy nejste nikdy dvojznačný, když dáváte výpověď, a já také ne, když vás propouštím. Byl jste prostě umíněný jako obvykle.“

Zahrozil prstem a tím to smetl ze stolu. „To se nijak netýká tohoto problému. Předpokládám, že máte nějaké domněnky?“

„Spoustu. Že Hattie Annisová našla ty padělané peníze v jednom z pokojů ve svém domě, a tudíž jí bylo jasné, komu patřily. Že z tajné služby věděli nebo měli podezření, že někdo v tom domě šíří padělky, ale nevěděli kdo, a drželi se zpátky, protože to, co chtějí, je chlápek, který je vyrábí. Že dotyčný nájemník věděl nebo měl podezření, že Hattie Annisová vzala ty peníze, sledoval ji sem a zabil ji. Možná věděl a možná ne, že je neměla, že dala ten balíček mně, na tom nezáleží. Když byla mrtvá, nemohlo být prokázáno, že je měl on.“

„Nekomentujte to. Jsem vzhůru. Jen vaše domněnky.“

„U téhle jsou dvě možnosti. Nemohla to být Tammy Baxterová, jelikož jí Hattie Annisová řekla, že sem jde, nebo to je Tammy Baxterová a sledovala Hattii Annisovou až sem. A pak měla dost pevné nervy na to, aby počkala, než se vrátím, a nakrmila mě tou báchorkou, aby zjistila, kolik jsem se toho dozvěděl. Ta druhá je na hraně. Protože jste vzhůru, jistě jste zaznamenal, co řekla: ‚Řekla, že se chystá vzít něco, že se chystá jít kvůli něčemu navštívit Nero Wolfa.‘ Jestli mluvila na rovinu, proč ty vytáčky?“

„Jistě. Co ještě?“

„Že nějaký ef-man sledoval Hattii Annisovou sem a viděl, jak mi podává ten balíček. Tohle pokulhává, protože proč s ní nezůstal?

A pokud s ní zůstal, jak to, že neviděl řidiče toho auta, co ji zabilo? Taky, jestli ji sem sledoval ef-man i ten nájemník, jak to, že do sebe nevrazili? Tohle neberu, ale mám něco jiného: tajná služba předala něco poldům. Nevím co nebo kolik toho bylo, ale něco ano. Purley Stebbins by nešel ve sněhové vánici na Sedmačtyřicátou ulici, aby tam s tím hloučkem probíral banální nehodu, kdyby neměl důvod se domnívat, že je do toho jeden z nich zapletený. Omluvte mé komentování.“

„Ještě něco?“

„To prozatím stačí.“

„Když to byl váš problém, hodlal jste se s ním vypořádat. Jak?“

„Chystal jsem se vzít jedno děvče do Flaminga a protancovat tam několik hodin. Vždycky to shledám podnětným. Ještě jsem se nerozhodl. Teď, když je to váš problém, myslím, že i vy potřebujete nějaký podnět. Není naprosto žádný…“

Zazvonil zvonek u dveří. Vstal jsem, šel do haly, pohlédl ven jednosměrně průhledným sklem, spatřil známou rudou kulatou tvář a široká ramena a vrátil jsem se oznámit Wolfovi: „Inspektor Cramer.“

Teprve v tu chvíli jsem si uvědomil, jak tvrdě ho zasáhl vpád ef-manů, protože udělal něco, co ještě nikdy předtím neudělal.

Vstal, šel do haly a ke vstupním dveřím, ujistil se, že je nasazený řetízek, otevřel dveře na šířku těch pěti centimetrů, které řetízek dovoloval a zavrčel do škvíry: „Ano?“

„Ano,“

zavrčel Cramer v odpověď. „Otevřete.“

„Je noc. Co chcete?“

„Chci dovnitř!“

„Máte příkaz?“

„Blbost. Nepotřebuji příkaz na to, abych položil pár otázek vám a Goodwinovi.“

„V tuto noční dobu ano. Budeme vám k dispozici v jedenáct hodin dopoledne, pokud ovšem nebudeme zaneprázdněni.“

„S tím příkazem k domovní prohlídce jsem neměl nic společného!“

To, co následovalo, bylo stejně nebývalé jako to, že šel Wolfe otevřít. Viděl a slyšel jsem tyhle dva se pošťuchovat mnohokrát, ale nikdy to nezašlo dál než ve slova, pohledy a gesta. Tentokrát to byla hrubá síla. Wolfe se pokusil zabouchnout dveře a zjistil, že jsou zatarasené. Položil na ně dlaně a opřel se do nich. Ani se nehnuly. Nikdy jsem se Cramera nezeptal, jestli je zapíral ramenem nebo nohou, nebo jestli měl ve škvíře strčený palec.

Pokud to byla ta poslední možnost, musel toho litovat. Wolfe se otočil, opřel se o výplň zády, zaryl paty do země, zatlačil a dveře se s bouchnutím zavřely.

„Prima,“

řekl jsem. „Teď je to trojsměrné trumfování, tajná služba, newyorská policie a my. Prima.“

Šel k výtahu, otevřel dveře a otočil se. „Vypojte zvonek a telefon. Ráno neopouštějte dům. Řekněte to Fritzovi.“

„Ano, pane.“

„Můžete vyrobit takový balíček, jako vám dala? Toho vzhledu?“

„Zhruba. Pro pouhé oko dostatečně podobný.“

„Ráno to udělejte. Dobrou noc.“

„Co mám dát dovnitř?“

„Cokoliv, co vhodně poslouží. Papír.“

„Co s ním mám udělat?“

„Nevím. Uvidíme ráno. Přineste ho do mého pokoje v půl deváté.“

Vstoupil do výtahu, který jako obvykle pod tím nákladem zasténal, a zavřel za sebou dveře. Já šel do kanceláře, kde jsem zkontroloval dvířka sejfu, vrhl pohled na záznamy a zhasnul světla. V kuchyni jsem řekl Fritzovi, že rušíme spojení s okolním světem, a pak jsem konečně dorazil do svého pokoje užít si trochu soukromí.

Fritz nosí Wolfovi snídani na podnose do jeho pokoje a já snídám v kuchyni. V úterý ráno, když jsem se vypořádával s pomerančovým džusem, ovesnými lívanci, klobásou, vejci vařenými v pyré z ančovičkové pasty a sherry a kávou, s ranními novinami položenými na stole před sebou, balíček falešných bankovek ležel u mého lokte. Fritz, který byl papírový a provázkový shromažďovatel, mi to usnadnil, a co se týkalo obsahu, vše, co jsem potřeboval, byl papír do psacího stroje a kancelářský řezač papíru. Balíček nebyl úplně stejný, ale dost podobný, a obyčejný bílý provázek byl přesně týž.

Hattii Annisovou jsem v Timesech musel hledat. Věnovali jí ubohých pár řádků na straně sedmnáct a nijak se tam nenaznačovalo, že by se jednalo o cokoliv jiného než o běžnou nehodu, kdy viník ujel. Podle nich byl řidič tak zachumlaný v oblečení, že se nepodařilo získat žádný dobrý popis.

V 8.28 jsem si dopřál poslední hlt kávy, zdvihl balíček, vstal, řekl Fritzovi, že vejce byla dokonce ještě lepší než obvykle, a vydal se do Wolfova pokoje. Seděl plně oblečen u stolu u okna a kapal si ze skleničky med na koláček. Předvedl jsem balíček a on se zamračil.

„Devět tisíc dolarů?“

zeptal se.

„Správně. Rozměry jsou dokonalé. Uděláme ještě jeden a pošleme jeden Leachovi a jeden Cramerovi.“

„Mám lepší nápad.“

Popsal mi ho. Jestli je lepší než ten můj, záleží na tom, jak to bude fungovat, ale přinejmenším má cenu to zkusit. Je stejně dobrý v dávání instrukcí jako já v podávání hlášení, a tak se zřídkakdy musím na něco ptát, ale tentokrát to bylo nezbytné.

Kdyby se situace vyvinula tak, že by bylo zapotřebí odpovědné autority, koho mám zavolat, Cramera, nebo Leache? To neřekl.

Odmítal připustit, že by nějaká situace mohla být natolik zoufalá, aby to opravňovalo přivolání kohokoliv z nich, čímž to nechal na mně. Sešel jsem dolů, vzal si kabát a klobouk, strčil si balíček do kapsy kabátu a opustil dům zadním vchodem.

Kterákoliv ze dvou nepřátelských sil mohla mít vpředu hlídku, nebo dokonce obě, a já se nechtěl namáhat se setřásáním stínu.

Sněžení přes noc ustalo a naproti na Čtyřiatřicáté ulici vykukovalo přes okraje domů slunce. Mávl jsem na taxi a udal řidiči adresu na rohu Sedmačtyřicáté a Osmé třídy.

Poněkud jsem pochyboval, že by v tom paláci kultury byl tak brzy někdo na nohou, ale nedávné události zjevně způsobily jisté změny ve stereotypech. Pět vteřin poté, co jsem stiskl tlačítko ve vestibulu, se zevnitř ozvaly kroky. Dveře se otevřely a v nich stál Paul Hannah. Zamrkal. „Svatá prostoto,“

řekl. „Vtírat se do umění v tuhle hodinu?“

„Jsem fanatik,“

odpověděl jsem mu. Vstoupil jsem dovnitř. „Včera jsem byl přerušen tím seržantem. Vím, že je brzo, ale je tu něco, co si chci vyjasnit.“

Seshora se ozval hlas Tammy Baxterové:

„Kdo je to, Paule?“

Zavolal jsem nahoru:

„Archie Goodwin! Dobré ráno! Vím, že jsem hrozně otravný, ale nedá se nic dělat. Je nějaká naděje na uspořádání malé diskuze?“

„Se mnou?“

„S vámi všemi. Mám malý problém, který by potřeboval vyřešit.

Myslíte, že by se dali vzbudit?“

„Podívám se. Nevím, jestli Ray… Podívám se.“

Paul Hannah se mě zeptal, jestli jsem snídal, a já řekl, že ano, ale že bych si dal šálek kávy, jestli je nějaká nazbyt, a on se vydal dozadu. Následoval jsem ho, ale udělal jsem odbočku do obývacího pokoje, kde jsem si odložil na pohovku kabát a klobouk.

Když jsem vstoupil do kuchyně, Hannah stál u linky a naléval kávu. „Počítám,“

řekl, „že mezi herce nezapadám. Vždycky jsem ráno rád brzy vstával a nedokážu ten zvyk zlomit. Co je to za problém, který chcete řešit?“

Mohl jsem mu říct, že by také musel něco udělat se svými boubelatými tvářemi, ale neudělal jsem to. „Nic velkého,“

odpověděl jsem. „Pravděpodobně vůbec nic. Dýňový koláček?“

Přikývl. „Další zvyk. Koláček k snídani. Mé oblíbené jsou čokoládový bochánek a citrónový dortík, ale včera žádné neměli.

Chcete jeden?“

Řekl jsem ne, díky, a on změnil téma. „Co si myslíte o Clementu Brodovi?“

To byla výzva. Když se vás někdo zeptá, co si myslíte o někom, o kom jste v životě neslyšel, jde o to zařadit si toho někoho, aniž byste se přitom prozradil. Téměř vždy můžete vyhrát, pokud hrajete správně, a tentokrát to byla hračka. Než Hannah snědl dva koláčky a vypil tři šálky kávy, bez jediného neohrabaného pokusu jsem se dozvěděl, že Clement Brod je zámožný mladý muž mezi dvacítkou a třicítkou, kterému vydali sbírku básní, který napsal nekonvenční hru nazvanou Dělejte, jak chcete, který nosil rok bradku, ale oholil si ji, a který vlastní jaguára, a brzo bych byl na Broda odborník, kdybychom nebyli přerušeni. Ti čtyři dorazili společně, Tammy Baxterová, Martha Kirková, Noel Ferris a Raymond Dell. Dívky byly oblečeny vhodně pro návštěvu a jejich tváře a vlasy tomu také odpovídaly. Ferris si učesal vlasy, ale měl jen košili a žádnou kravatu. Dellova oslnivá hříva byla rozcuchaná a jeho společenským oděvem byl stařičký flekatý modrý župan. Když vešel, zaduněl: „Do nebe volající! Hanebné!“

„Je tu spousta kávy,“

oznámil Hannah. „Chce někdo slanečka?“

Noel Ferris se protáhl, zívl, zamumlal:

„Dejte mi trochu slunce,“

a posadil se. Martha Kirková šla a přinesla hrnky. Tammy Baxterová řekla:

„Vy jste ale vyvolal pozdvižení, pane Goodwine,“

a přitáhla si židli. Dell se sesul na jinou, vytáhl z kapsy županu pomeranč a začal ho loupat.

„Omlouvám se,“

řekl jsem jim. „Nevím, co znamená hanebné, ve skutečnosti jsem ani nevěděl, že se to takhle vyslovuje, ale připouštím, že je to do nebe volající. Mou omluvou je, že jsem se sem chtěl dostat dřív, než někdo z vás odejde.“

„Ještě kávu?“

zeptala se mě Martha Kirková. Když k ní takhle člověk z určitého úhlu vzhlédl, dolíček vypadal trochu špatně umístěný, ale nebyl.

„Myslím, že ano, díky.“

Chtěl jsem mezi ně zapadnout.

„Radši by to mělo být příjemné,“

protahoval Noel Ferris. Jeho líné hnědé oči byly otevřené jen napůl. „Nebesa! Doufám, že nás nechcete vystěhovat?“

Byl bych mu rád řekl, že by pro mě bylo potěšením vystěhovat muže, který zvedá telefon a hlásí se přitom otázkou, kdo volá.

„Ne,“

řekl jsem, „protože na to bych potřeboval odznak a já jsem přísně soukromá osoba.“

Usrkl jsem kávy. „Jen jsem chtěl vyřešit takovou maličkost. To, proč jsem sem včera telefonoval a ptal se po slečně Annisové, bylo proto, že jsem se s ní setkal a hovořil s ní. Přišla navštívit Nero Wolfa, ale on byl zaneprázdněn a ona se měla vrátit ve čtvrt na dvanáct. Nikdy nepřišla a já se divil proč. Když jsem volal, samozřejmě jsem nevěděl, že byla zabita.“

„Chtěl jste mluvit také se slečnou Baxterovou,“

řekl Ferris.

„Jo. Věděl jsem, že tady bydlí. Někde jsem se s ní setkal.

Později, když jsem se dozvěděl, co se stalo slečně Annisové, jsem si řádně srovnal v hlavě, co mi pověděla, a něco z toho, co řekla – a mnoho mi toho řekla důvěrně, způsobilo, že jsem se chtěl podívat na její majetek. Chtěl jsem vědět, co mám dělat ohledně toho, co mi důvěrně sdělila. Takže jsem sem přišel a právě jsem hovořil se slečnou Baxterovou, když jsme byli přerušeni. A tak jsem tu znovu. Hodlám se porozhlédnout ve věcech slečny Annisové, hlavně v jejích listinách. Měla někde psací stůl?“

„Dobrý nápad.“

Ferris zívnul. „Jděte na to. Druhé patro vpředu.

Jestli najdete závěť odkazující tenhle dům Rayi Dellovi, jsme do konce života za vodou.“

„To je hnusné,“

řekla Martha Kirková. „Ta ubohá žena ještě ani není v hrobě.“

„Mně nic nenechala,“

zahřměl Dell. „Považovala mě za špindíru.

Veškerá má výřečnost ji nedokázala přesvědčit, že pomerančová slupka pomalu vysychající v koši na odpadky vydává vůni příjemnou vytříbenému nosu.“

„Měla pravdu,“

prohlásila Martha. „Smrdí to strašně.“

„Je správné tohle dělat?“

zeptal se mě Paul Hannah. „Probírat se jejími věcmi? Není na to zákon?“

„Pokud je,“

řekl Ferris, „měl by ho přestoupit. My všichni bychom měli, jako uctění její památky. Nenáviděla poldy.“

„Neporuším žádný zákon,“

ujistil jsem je, „pokud tam něco nešlohnu, a to nemám v úmyslu. Samozřejmě, přísně správná věc by byla obdržet svolení od správce pozůstalosti, ale kdo to je? Ví to někdo z vás?“

Nevěděli.

„Byl už tu někdo úředně? Někdo prohlašující, že je její dědic?

Nebo právník?“

Řekli, že ne. „Hattie byla pozůstatek,“

prohlásil Raymond Dell.

„Poslední ve svém rodu. Jsem toho názoru, že neměla žádnou rodinu

– pokud ovšem za její rodinu nemůžeme být považováni my. To se mi líbí.“

Zabušil si na hruď. „Raymond Dell, z rodiny Hattie Annisové. Mohla bys mi podat ubrousek, Martho?“

Tammy Baxterová promluvila, poprvé od chvíle, kdy mi řekla, že jsem vyvolal pozdvižení. „Může se stát, že nenajdete to, co hledáte, pane Goodwine. Ten policejní seržant byl včera večer, potom co s námi skončil, v pokoji slečny Annisové více než hodinu. Možná to odnesl.“

„Z čehož vyvstává otázka,“

řekl Ferris. Položil svůj hrnek. „Vy jste detektiv, měl byste vědět všechno. Proč to vyšetřování?

Proč jsme pronásledováni? Proč nám ten čmuchal řekl, abychom neopouštěli území? Co to znamená území? Proč šla Hattie Annisová navštívit Nero Wolfa? Co vám důvěrně sdělila? Co očekáváte, že najdete mezi jejími listinami?“

„To je sedm otázek,“

protestoval jsem. „Mějte srdce.“

„To jsou zatraceně dobré otázky,“

přidal se Paul Hannah. Znovu stál u linky. „Sám bych se na ně rád zeptal. Myslím, že my všichni. Obzvláště na ty dvě první. Pokud víme, Hattie přecházela ulici a byla sražena moulou, který ukradl auto.“

Jeho boubelaté tváře zčervenaly. „Proč ho nenašli a neuřízli mu ruce a nohy?“

Potřásl jsem hlavou. „Vím já? Tohle není moje parketa. A co se týká toho, co mi důvěrně sdělila slečna Annisová, teď, když je mrtvá, je možné, že bych to měl říct, a to chci právě zjistit.

Konkrétně něco o balíčku, který u mě nechala, malý balíček zabalený v hnědém papíru. Neprozradila mi, co v něm je. Nechci pomlouvat mrtvé, ale z toho, co řekla, jsem získal dojem, že to možná patřilo někomu z vás a ona to štípla. Nepostrádáte někdo takový balíček? Nebo něco, co by mohlo být do takového balíčku zabaleno?“

„To je strašné,“

prohlásila Martha Kirková. „Obvinit Hattie z krádeže!“

„On ji neobviňuje, Martho, drahoušku,“

řekl jí Ferris. „Vylučuje možnosti. Detektivové tráví prakticky všechen svůj čas vylučováním možností.“

„Mohla by to být knížka?“

zeptal se Raymond Dell. „Můj Tamerlán zmizel.“

„Na knížku to nemá ten správný tvar,“

řekl jsem. „Patnáct krát sedm centimetrů a pět centimetrů tlustý.“

„Kde to je?“

chtěla vědět Tammy Baxterová.

„V kapse mého svrchníku.“

Rozhlédl jsem se. „Ach, nechal jsem si ho v obývacím pokoji.“

„No dobře, proboha.“

Martha Kirková zdvihla ruce dlaněmi vzhůru

– ruce tanečnice. „Já nejsem detektiv, ale když chcete vědět, co je v tom balíčku, otevřete ho. Mám ho přinést?“

„Ne, děkuji vám, slečno Kirková. Slečna Annisová mi řekla, abych ho neotvíral. Je mrtvá, ale pokud jde o mě, je to stále její majetek. Pokud se k němu nechcete přihlásit.“

„Já? Proč bych měla? Můj není.“

„Slečno Baxterová?“

Tammy zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Pane Delle?“

„Nic nepostrádám.“

Konečně dojedl pomeranč. „Nic, kromě svých iluzí, ambic a nadějí. Ty ten balíček, který jste popsal, obsahovat nemůže.“

„Pane Ferrisi?“

Jeho oči byly stále otevřené jen napůl. „Jak se k němu můžu přihlásit, když nevím, co v něm je?“

„Neztratil jste něco v poslední době?“

„Ne. Dokonce ani iluze.“

„Pane Hannahu?“

Zavrtěl hlavou. „Mám dojem, že teď jste nás všechny vyloučil.

Proč vlastně? Hattie vám řekla, že to patřilo jednomu z nás?“

„Ne, jen jsem to usoudil z některých náznaků. Mimochodem, pane Delle, k té poznámce ohledně čmuchání, kterou jste včera učinil.

Čmuchám, jen když k tomu mám důvod. Mohl jsem ten balíček otevřít a zkusit na tom, co je vevnitř, ať už je to cokoliv, najít otisky prstů. Kdybych něco našel, mohl jsem sem přijít a získat od vás, lidi, vzorky, například z kávových hrnků. To by bývalo bylo čmuchání. Místo toho jsem prostě přišel a zeptal se vás.“

Odstrčil jsem židli a vstal. „Znovu se omlouvám, že jsem přišel před snídaní, a mnohé díky za kávu a spolupráci. Říkal jste druhé patro vpředu, pane Ferrisi?“

„Správně. O jedno poschodí výš. Jestli najdete závěť odkazující dům komukoliv jinému než nám, spalte ji.“

„To udělám.“

Odešel jsem.

S výstupem do schodů jsem si dal načas, zkoušel jsem totiž u každého schodu, jestli vrže, pro případ, že by vývoj situace vyžadoval tichý sestup. Pátý od konce nevrzal, ale zapraskal, pokud jste nestoupli k vnitřnímu kraji. V hale v prvním patře byly troje dveře, jedny na každém konci a jedny zhruba uprostřed.

Ty vzadu byly dokořán otevřené, místnost Raymonda Della, protože říkal Stebbinsovi, že má pokoj nad kuchyní. Ty uprostřed byly zavřené, pravděpodobně komora. Ty vpředu byly taky zavřené a já šel, otevřel je a vstoupil. V místnosti byla masivní postel z ořechového dřeva, velký starý psací stůl se shrnovací roletou, odraný a vybledlý koberec s velkými květy, několik křesel a všude po zdech sto nebo víc fotek mužů a žen, většina z nich v kostýmech a všichni na první pohled herci.

Zůstávat zde nebylo samozřejmě k ničemu dobré, to jsem mohl klidně trčet doma. Mezi mnou a obývákem byla podlaha a strop, a kdyby ryba zabrala na tu návnadu rychle a vypadla okamžitě z kuchyně, mohla se dostat do obýváku a ven, aniž bych cokoliv zahlédl nebo zaslechl. V dolní hale nebylo kde se schovat. V

úvahu připadalo jediné místo. Vyšel jsem z pokoje, zavřel za sebou dveře, došel na vrchol schodiště a zaposlouchal se. Zezdola zaznívaly hlasy, kterým vévodilo hřmění Raymonda Della. Pod rouškou tohoto hluku jsem opatrně sešel dolů, přičemž jsem měl na paměti záludnost pátého schodu, ujistil jsem se, že je hala prázdná, zamířil ke dveřím do obývacího pokoje, otevřel je, vstoupil a opět je za sebou tiše zavřel.

Měl jsem na vybranou ze tří možností: komoru, kdyby tam nějaká byla, pianino vpravo u zdi a pohovku. Za jedněmi ze dvou zbývajících dveří se sice pravděpodobně skrývala komora, ale já chtěl mít lepší výhled než klíčovou dírkou, a navíc díky zataženým roletám tam nebylo moc světla. Abych se mohl skrýt za pohovku, byl bych musel trochu pozměnit úhel, ve kterém stála.

Náhle mi hlavou bleskla myšlenka, že už možná někdo proklouzl dovnitř a zase ven, a tak jsem nahmátl kapsu svého kabátu.

Balíček tam stále byl. Šel jsem a vměstnal se za piano. Vmáčkl jsem se do rohu a rozhodl se, že to postačí. Kdyby se někdo nejdřív rozhlédl okolo sebe, trochu by mi tím přistřihl křidélka, ale tak jako tak bychom měli o čem diskutovat. Napřímil jsem se, nastražil uši a oči upřel na dvoje dveře, protože ty u protějšího rohu mohly vést do chodbičky ke kuchyni. Byla tam taková tma, že jsem sotva viděl na ručičky svých náramkových hodinek. 9:42.

Možná bych byl schopen zachytit jejich hlasy, přinejmenším Dellův, nebýt zvuků z ulice. Ranní provoz v ulicích okolo Čtyřicáté je slyšet, i když není vidět. Takže jsem se o to přestal pokoušet. Později jsem se dozvěděl, že společnost, kterou jsem v kuchyni shromáždil, se brzy rozpadla, ale jediné, co tomu naznačovalo, byl zvuk kroků, který ke mně několikrát dolehl z haly. Čas plynul. Mnul jsem si oko a už jsem si začínal myslet, že se na to nechytí a že jsem zbytečně vyplýtval spoustu papíru do psacího stroje a pečlivě vybrané kousky z Fritzovy nahromaděné sbírky provázků, když se začaly otevírat z haly vedoucí dveře, a já se rychle vmáčkl ještě víc do svého koutku.

Pátá kapitola.

Rozhodně nedělal hluk. Mám dobrý sluch, ale zavírání dveří bylo pouhým tichoučkým zaševelením a totéž jeho příchod k pohovce.

Ale když je balíček uložený v těsné kapse, není snadné ho vyndat úplně bez hluku, obzvláště když spěcháte, a tohle jsem už slyšel, což bylo nejdůležitější. Pohnul jsem se a promluvil: „Hledáte mě?“

Nebyl to on, byla to ona a byla rychlá. Vrhla se ke dveřím a dostala se k nim přede mnou, ale otvíraly se dovnitř a to bylo samozřejmě beznadějné. Stoupl jsem si před ně dřív, než se jí podařilo stisknout kliku. „Vy kryso,“

řekla ne příliš nahlas.

Natáhl jsem ruku, abych dosáhl na vypínač na zdi a rozsvítil jsem. „Přiznávám, že jsem překvapen,“

prohlásil jsem. „Kdybych si udělal seznam, na koho sázím, byla byste až na konci.“

„Lhal jste,“

řekla. „Včera. Říkal jste, že u vás nebyla.“

„Jistě. Protože mohla mít důvod, proč nechtěla, abyste to věděla. Zjevně ho měla.“

„Neměla! Řekla mi, kam se chystá jít!“

„Možná. Nebo jste ji možná sledovala. Každopádně hlavním tématem teď není, proč jsem lhal, nýbrž proč jste se sem vplížila a čajzla ten balíček.“

Napřáhl jsem k ní ruku. „Vezmu si ho.“

O krok couvla. „Nevezmete. Není váš, je její. Proto jsem přišla a vzala ho. Nemáte na něj žádné právo!“

„Vy ano?“

„Tolik jako vy. Víc. Tohle je její dům. Patří to sem.“

Rychle jsem natáhl ruku, popadl ji za zápěstí, trhl, až ztratila rovnováhu, a druhou rukou jsem jí sebral balíček.

„Zbabělce,“

řekla. „Kdybych byla muž…“

„Přál bych si, abyste byla. Například Noel Ferris. Nelíbí se mi způsob, jakým se hlásí do telefonu. Podívejte, slečno Baxterová, možná jsem krysa a zbabělec, ale nejsem pitomý. Jestli jste měla pocit, že na ten balíček nemám žádné právo, protože patří sem, proč jste to neřekla? Ti tři chlapi by mě bývali mohli podržet, zatímco vy byste přistoupila a vzala si ho, nebo by se o to byli mohli alespoň pokusit. Ale vy jste se vplížila dovnitř, až když byl vzduch čistý, nebo jste si myslela, že je. Samozřejmě jste věděla, že ho budu postrádat, takže vtipem bylo, že nebudu vědět, kdo ho vzal. Proč?“

„Jsem žena,“

prohlásila.

„Správně. Žádné připomínky. A dál?“

„Jsem žena, to je vše.“

Natáhla ruku a chystala se mě dotknout, ale rozmyslela si to. „Jste pověstný tím, že víte o ženách vše, pane Goodwine.“

„A?“

„A já jednám jako žena. Nazvat vás krysou a zbabělcem bylo hloupé. Samozřejmě vím, že nejste ani jedno, vím, že jste chytrý, jste úctyhodný muž a všechno, jen ne zbabělec.“

Opět natáhla ruku a tentokrát se dotkla mé paže. „Jen si myslím, že možná vím něco o tom, co je v tom balíčku, díky tomu, co mi Hattie včera ráno řekla. Řekla, že to hodlá vzít k Nero Wolfovi. Vy prohlašujete, že ho u vás nechala a něco vám důvěrně sdělila. Když se ptáte vy mě, proč jsem se vplížila dovnitř a vzala ho, nemůžu se já zeptat, proč jste nastražil tuhle past? Proč jste nám řekl, že je ve vaší kapse, a pak se sem proplížil a schoval se?“

Moc mluvila. Chytil jsem ji přímo při činu a ona se z toho teď snažila udělat slovní souboj. Rozhodl jsem se ji otestovat.

„Takhle by to mohlo jít celý den,“

prohlásil jsem. „Zavolám Purleyho Stebbinse, toho policejního seržanta, který tu byl včera, a on přijde, nebo ho my půjdeme navštívit. Nechme ho, ať rozhodne o tom balíčku on. Kde je telefon?“

To zabralo a já bych se tím mohl bavit, ale nebavil jsem se.

Asi jsem se nezmínil o tom, jak mě při našem prvním setkání napadlo, že by mohlo být zajímavé poznat ji lépe, dozvědět se takové detaily, jako například její chování u stolu nebo její reakce na taneční hudbu, jenže když děvče sedí za katrem pro obvinění z vraždy, není pro tenhle druh vyšetřování k maní.

Dokonce ještě než otevřela ústa, její tvář leccos naznačovala.

Promluvila:

„Raději ne,“

řekla. „Hattie nenáviděla poldy.“

„Hattie je mrtvá.“

„Ano, ale…“

Dotkla se mé paže. „Vy sám jste říkal, že je to stále její majetek a ona by jistě nechtěla, abychom ho dali policii. Věřila mi, nebo ne? Když mi řekla, že se chystá navštívit Nero Wolfa? Copak mi nemůžete věřit, pane Goodwine?

Nemyslíte, že jsem osoba, které se dá věřit?“

To jsem přeskočil. Zcela nepochybně byla žena. „Dobrá,“

řekl jsem, „je tu ještě jedna možnost. Já sám poldy taky nijak zvlášť nemiluji. Půjdeme a předložíme to Nero Wolfovi. Vemte si klobouk a kabát.“

Zvažovala to s našpulenými ústy a hlavou nakloněnou a pozorovala mě přitom. „Nedáte mi ten balíček, když slíbím, že přijdu později?“

„Jistěže ne.“

„Dobrá. Půjdu. Kabát mám ve svém pokoji.“

Otevřel jsem dveře a ona prošla okolo mě a zamířila ke schodům.

Protože jsem měl přinejmenším šest minut, což je rekordní čas, za který si ženská lidská bytost dokáže dojít pro kabát a obléct si ho, řekl jsem si, Že se můžu mezitím klidně porozhlédnout po psacím stole Hattie Annisové, a tak jsem šel nahoru. Dveře byly otevřené, a když jsem se přiblížil, objevil se na prahu Paul Hannah.

„Ach, tady jste,“

řekl. „Přemýšlel jsem o těch otázkách, které vám položil Ferris. Neodpověděl jste na ně.“

„Pokoušel jsem se o to.“

Vstoupil jsem a přešel ke stolu. Roleta na vršku byla vytažená, přihrádky byly přecpané věcmi, haldy papírů a časopisů a rozmanité předměty neponechávaly na pracovní ploše mnoho volného prostoru. Zběžný pohled by zabral hodinu a skutečná práce čtyři, a to nepočítám zásuvky. Vytáhl jsem obsah jedné z přihrádek. „Kterou otázku speciálně?“

zeptal jsem se.

„Všechny. Nedochází mi nic z toho.“

„Nejsem si jist, že mně ano. Proto tu čmuchám. Dám vám vědět, jestli najdu cokoliv, co by pomohlo.“

„Nebudu tu. Odcházím do divadla. Na zkoušku.“

„Hodně štěstí a nezakopněte o nic. Jestli potkáte Clementa Broda, pozdravujte ho ode mě.“

Řekl, že bude, a odešel. Když jsem otevřel všech šest zásuvek psacího stolu, žádná z nich nebyla zamčená, a zjistil, že jsou také přecpané, vrátil jsem se k povrchu a přihrádkám. Byly tam divadelní programy, novinové výstřižky, z časopisů vystřižené fotky, stornované šeky, od všeho trochu, kromě dopisů. Ani jediný dopis. Mé hodinky ukazovaly, že šest minut se protáhlo na deset, což bylo jistě dost, když se ozval hlas Tammy Baxterové: „Pane Goodwine! Kde jste?“

Stála dole, u paty schodiště, v tomtéž kožichu a kožešinové čapce jako den předtím. Sešel jsem dolů, vzal si z obývacího pokoje kabát a klobouk, balíček uložil do kapsy a vyrazili jsme směrem na západ. Na ženu pochodovala dobře, necupitala, ani se nepohupovala v bocích. Když jsme si na Deváté třídě mávli na taxi a já nastoupil po ní a udal řidiči adresu, zeptal jsem se: „Umíte řídit?“

„Jistě,“

řekla. „Kdo neumí?“

Takže to nijak nepomohlo. Nemůžete ukrást auto a někoho s ním přejet, pokud neumíte řídit. Jestli si myslíte, že jen tak dělám ramena a že jsem ji ve skutečnosti nepodezíral, že zabila Natrii Annisovou, pak se mýlíte. Pokud existuje recept, jak na nějaký popud vyloučit lidi jako nevinné z vraždy, já ho neznám a proti ní svědčily čtyři věci. Ale tenhle aspekt situace se měl brzo vyřešit. Když taxi zastavilo u chodníku před starým domem z hnědého pískovce, ze zaparkovaného auta před námi vysedl muž.

Byl to Albert Leach.

Mělo mi to dojít hned. Měl jsem Tammy Baxterovou nechat, aby se ven vyškrábala sama, místo abych jí podal ruku. Byl jsem pitomec, že se mi nerozsvítilo, když mi Leach mávl před obličejem koženým pouzdrem s doklady a řekl: „Zatýkám vás pro podezření z držení padělané měny Spojených států.“

Zdvihl jsem obočí. „Tentokrát žádný zatykač?“

„Žádný zatykač není zapotřebí, když je podezření založeno na odůvodněném podkladě.“

„Vy to musíte vědět. Nechci vzdorovat federálnímu zákonu. Ale protože jsme venku a můj pokoj jste už prohledali, předpokládám, že ‚držení‘ znamená mít to u sebe.“

„To znamená.“

„Dobrá, to se dá snadno prověřit.“

Roztáhl jsem ruce. „Jděte na to.“

„Tady ne.“

Dotkl se mého ramene. „Pojďte.“

„Zdvořile odmítám. Jsem příliš těžký, než abyste mě mohl nést, takže mě budete muset odvléct. Je známo, že lidé někdy jiným lidem něco podstrčí a tady mám svědky, tuhle dámu a taxikáře.

Na tomto místě prohlašuji, že jestli mě svlečete a já chytím rýmu, nebudu za to hnát Spojené státy k odpovědnosti.“

Znovu jsem roztáhl ruce.

Otočil se a zavolal:

„Pojďte sem Zieglere!“

a z auta se vysoukal muž a připojil se k nám. „Stůjte,“

řekl Leach a pohnul se.

Neprohmatal mě ani neprohledal, on prostě vsunul ruku do mé kapsy a vytáhl ten balíček. Couvl, přidřepl si, položil balíček na chodník, rozvázal provázek a rozevřel obal. Chvíli zíral na úhledný bílý štůsek papíru, pak ho zdvihl a prolistoval, nejdřív z jednoho konce a pak z druhého.

„Neušpiňte to, prosím,“

požádal jsem ho. „Je to kvalitní papír.“

Rozpřáhl jsem paže. „Zkuste to znovu. Sotva jste začal.“

Vstal. „Včera jsem vás varoval, Goodwine. Hrát s námi hry, to se nevyplácí. Tohohle budete litovat. Pojďme, Zieglere.“

Otočil se a zamířil k autu, se zbytky balíčku v ruce.

„Hej!“

zavolal jsem za ním. „Chci to!“

Ignoroval mě a mně to nestálo za hádku, protože jsem si mohl vyrobit jiný s náklady menšími než patnáct centů. Když nasedli a odjeli, taxikář na mě křikl: „Co je to zač? FBI?“

„Ano,“

odpověděl jsem mu. „Fakt Blázniví Inteligenti., Co to má znamenat?“

Tammy Baxterová otvírala dveře taxíku. „Odjíždím,“

řekla. „To už teď klidně můžu. Balíček je pryč.“

„Ale vy ne. To nepůjde. Pořád je tu něco, o čem si musíme pohovořit. Půjdeme dovnitř a probereme to tam, nebo to můžete probrat později se Stebbinsem. Vyberte si.“

Zaváhala, pak dveře zase zabouchla. „Dobrá,“

řekl jsem řidiči, „máte zelenou,“

a on přidal plyn a zmizel. Tammy se obrátila ke mně:

„Co to bylo v tom balíčku? Jen čistý papír?“

Upřel jsem na ni pohled. „Ukažte mi své doklady,“

řekl jsem.

„Cože? Jaké doklady?“

„Blbost! Možná máte pravdu. Můžete klidně jít. A já pak půjdu a zavolám jednomu člověku z Gazette, kterého znám, a poskytnu mu exkluzivní informaci, kterou jistě ocení. Vzbudí to zájem. Že Archie Goodwin byl na chodníku před domem Nero Wolfa ze zálohy napaden dvěma ef-many a jednou ef-mankou a zatčen za držení padělané měny Spojených států a jedině jeho pohotový důvtip a duchapřítomnost ho zachránily. Vsadím se, že dokonce ani neví, že existuje taky ef-manka. Já to nevěděl. Pomohla by vaše fotka.

Byla by ozdobou jakéhokoliv příběhu. Ta skvělá, okouzlující ef-manka. Počkejte tady momentík, já si dojdu dovnitř pro foťák.“

„O čem to proboha mluvíte? Co znamená ef-manka?“

„Ale jděte. Když jste si šla pro kabát, zavolala jste mu. Dva z nich tady čekají v autě? A způsob, jakým na to šel? Jestli se mýlím, můžete ty noviny i mě zažalovat za pomluvu.“

„To byste se neodvážil!“

„Ha. Vy vykrucující se lasičko. Dělat na mě naivní oči a vrkat:

‚Jsem žena.‘ Dotýkat se mé paže a ptát se mě, jestli si nemyslím, že se vám dá věřit. Jen pojďte a vrkejte pro změnu chvíli na Nero Wolfa. Tak co, jdete, nebo ne?“

„Nero Wolfovi nemám co říct. Když můžete nastražit past…“

„Zmlkněte! Jestli půjdu dovnitř sám, zavolám svému příteli novináři dřív, než si sundám kabát a klobouk. Které jméno chcete, abych použil, Tammy, nebo Tamiris?“

Žádná odpověď. Otočil jsem se a začal stoupat po schodech. Šla za mnou. Když jsem vytahoval klíče, stála už u mě a já otevřel dveře a nechal ji projít. Ef-manka má přednost. Na chvíli se zastavila, zatímco já se zbavoval kabátu a klobouku, a pak zamířila do kanceláře, ale já ji zadržel. „Tudy,“

řekl jsem jí a otevřel dveře do předního pokoje. Prošla okolo mě a vstoupila.

„Nejdřív podám hlášení,“

oznámil jsem jí. „Zabavte se časopisy.

Nenamáhejte se špicováním uší, je to tu dokonale zvukotěsné.

Zamknu dveře do haly jen proto, abyste se nepotulovala po domě a nehledala balíčky. Pokud vás čekání unaví, můžete odejít oknem.“

Chtěla něco říct, ale mě to nezajímalo. Vyšel jsem dveřmi do haly, zamkl je za sebou a pokračoval do kanceláře. Tam jsem našel Wolfa, jak sedí za svým stolem a počítá uzávěry od lahví, které vyndal ze zásuvky. Úterý je dnem kontrolování týdenní spotřeby piva. Postavil jsem se před něj. Když vzhlédl, zeptal jsem se: „Ještě nějaké vpády?“

„Ne,“

odpověděl. „Mluvil jsem po telefonu s panem Cramerem. Chtěl vědět, co vám ta žena včera řekla a co jste dělal v jejím domě.

Samozřejmě nebyl spokojen, to on není nikdy, a možná se tu zastaví. Za moment budu hotov.“

Dokončil třídění uzávěrů do skupinek po deseti, sečetl je, zamračil se na ně, zamumlal:

„Tomu nerozumím,“

a shrnul je na hromadu. „Nezaslechl jsem ženský hlas?“

„Ano. Je v předním pokoji. Návnada zafungovala, jak bylo plánováno, ale chytila se na ni špatná ryba. Teď je to jeden velký zmatek. Budu vám muset podat úplnou zprávu.“

„Velmi dobře.“

Šel jsem ke svému stolu, posadil se a vylíčil mu to, aniž jsem cokoliv vynechal. Je to nejlepší posluchač, jakého znám, jeho nejdivočejší reakce je kreslení kroužků velikosti čtvrťáku prstem na opěrku křesla. Když jsem se dobral ke konci a řekl: „Jestli ji k ničemu nepotřebujete, vezmu ji na Empire State Building a strčím ji dolů,“

pohnul prstem, aby se poškrábal na nose.

Odkašlal si. „Je možné, že váš důvtip byl otupen vaším nezdarem.

Jak moc jste si jistý, že je to kolegyně pana Leache?“

„Naprosto. Úplně. Absolutně. Pravděpodobně je její práce udržována v tajnosti a je využívána pouze při zvláštních příležitostech. Pochybuji, že Tammy Baxterová je její pravé jméno.“

Opřel se, zavřel oči a jeho rty se začaly pohybovat, našpulit a vtáhnout, pak zase našpulit, dovnitř a ven, dovnitř a ven. Jeho rekord v téhle činnosti je čtyřicet minut. Tentokrát to byly jen tři nebo čtyři. Otevřel oči a promluvil. „Potřebuji váš názor.“

„Na ni?“

„Ne. Na léčku. Tahle sice nevyšla, ale alespoň připravila cestu pro další. Popíšu vám ji.“

Pustil se do toho a já nastražil obě uši. Nebylo to nic tak komplikovaného nebo neuvěřitelného jako některé jeho jiné plány a na mně bylo jen odpovědět na tři otázky. A na konci na čtvrtou.

Zeptal se:

„Takže?“

„Ano,“

řekl jsem, „až na jednu maličkost. Co když se vám nepodaří ji tady udržet a na mě za dveřmi čeká Leach?“

Zavrčel. „Copak jsem ťulpas? Přiveďte ji.“

Šel jsem, otevřel spojovací dveře a řekl:

„Tudy, slečno Baxterová.“

Šestá kapitola.

Jak seděla v červeném koženém křesle, oba jsme se na ni mračili, Wolfe z principu a já z konkrétních důvodů. To křeslo by pojalo dvě takové, a tak aby mohla mít kolena přímo před sebou a chodidla položená na podlaze, musela sedět úplně na kraji. Před čtyřiadvaceti hodinami bych si myslel, že jí to v té červené kůži sluší, ale teď byla má mysl před takovými myšlenkami uzavřená.

„Víte, co to je předpoklad, madam?“

zeptal se Wolfe.

„Proč… ano,“

odpověděla.

„Jeden máme: že jste agentka tajné služby ministerstva financí.

Jestli hodláte plýtvat mým časem tím, že to budete popírat, můžete klidně jít. Pokud to uděláte, úmysly pana Goodwina znáte a já je schvaluji. Byl by to čtivý článek. Měl smůlu, ale to vy a vaši kolegové taky. Mám pokračovat?“

„Vyslechnu vás,“

řekla.

„Dobrá. Za prvé, mně jde jen o odhalení vraha. Pro vás je to druhotné, vaším cílem je padělatel. Důvod mého zájmu je osobní a pro tento rozhovor není podstatný. Přeji vám ve vašem vyšetřování úspěch, ale nedovolím, aby bránilo tomu mému.

Vy víte, kdo zabil Hattii Annisovou.“

„To nevím!“

„Myslím, že ano. Přinejmenším máte podklady pro silné podezření.

Ubytovala jste se v tom domě, protože existoval důkaz, že někdo tam je zapleten do padělatelské akce, a žila jste tam tři týdny.

Jistě nejste tak neschopná, abyste nic nezjistila. Možná jste dokonce věděla, kdo to je, už když jste tam, šla a vaším cílem bylo odhalit jeho zdroj dodávek. Nebudu zde vypočítávat důvody podporující domněnku, že to on zabil Hattii Annisovou, znáte je stejně dobře jako já. Nechci tím říct, že necháte vraha uniknout trestu, pokud tím získáte nějakou výhodu, nicméně je to prostě tak, že vy přisuzujete prvořadý význam svému úkolu a já ne. Ale výhoda je na mé straně. Mám ten balíček padělaných bankovek.“

Její oči se rozšířily. „Vy ho máte? Připouštíte to?“

„Já to prohlašuji, tady před vámi, kde je to díky panu Goodwinovi dva proti jednomu, pokud by vás napadlo chtít mě citovat. Když už o tom mluvíme, tady máte přijatelné vysvětlení pro ten balíček, který byl právě vzat z kapsy kabátu pana Goodwina. Včera se pan Leach zeptal, jestli tady Hattie Annisová nechala nějaké falešné peníze. Zjevně někde nějaké byly a pravděpodobně hrály roli v nešťastném osudu slečny Annisové, takže jsem řekl panu Goodwinovi, aby vyrobil balíček příslušné velikosti a tvaru, abychom ho mohli použít jako návnadu. To je naše vysvětlení pro oficiální účely, pro vás bude lepší pravda. Máme ten balíček.“

„Kde je?“

„Mimo váš dosah, to vás ujišťuji. Další vsuvka: odhalení vašeho postavení odstraňuje některé nesrovnalosti. Například, předpokládali jsme, že pan Leach věděl, že slečna Annisová přišla včera do tohoto domu, poněvadž ji sem on nebo jeden z jeho mužů sledovali. Ale pokud ano, jak poukázal pan Goodwin, proč ji nesledoval i poté, co odešla, a jak to, že neviděl řidiče toho auta, co ji zabilo? Nyní jsou tyto otázky zodpovězeny. Byla sem sledována člověkem, který se ji chystal zabít, a vy ho můžete jmenovat, ale ne panem Leachem. Ten věděl, že sem šla, protože jste mu to řekla vy. Musím připustit, že máte filipa. Když jste se dozvěděla, že pan Goodwin řekl do telefonu, že se jmenuje Buster, odvodila jste si, že s ním slečna Annisová mluvila, a opustila jste místnost pod záminkou, že si jdete pro rtěnku, ale ve skutečnosti jste si šla zavolat.“

Otočil hlavu. „Archie?“

Přikývl jsem. „No, je bystrá. Jsem na ni hrdý.“

Vrátil se k ní. „Ještě další body jsou odhalením vašeho postavení vyjasněné, ty jsou ale podružné. Mám návrh. Pan Goodwin a já jsme v kaši. Chceme, aby byl vrah odhalen, zatčen, postaven před soud a odsouzen, ale ten balíček falešných peněz bude klíčovým důkazem a my se s ním nemůžeme vytasit bez toho, abychom se při nejlepším nedostali do potíží a přinejhorším nám nebyla udělena citelná pokuta. Na druhou stranu vy můžete hodně získat tím, že ho předložíte. To víc než napraví tu trapnou nepříjemnost, kterou jste připravila panu Leachovi. Z toho budou vavříny. Nabízím vám, že vám dám ten balíček k dispozici. Chcete ho?“

„Jistěže ho chci.“

Neznělo to nijak nadšeně. „A tohle je jistě zase nějaký velmi mazaný trik. Co v něm bude tentokrát?“

Wolfe potřásl hlavou. „Žádný trik. Nabízím vám obchod. Dáme vám balíček, který slečna Annisová nechala u pana Goodwina, netknutý.

Bude to bez ústupků pro nás, ale uspokojivé pro vás, pokud nám odpovíte na pár otázek s tím, že nebudete nikde citována. Tohle je v dobrém úmyslu, madam.“

„Jaké jsou ty otázky?“

„Opakuji, že nebudete citována. Chci informace pro své vlastní použití, ne svědectví pro tribunál. Během těch tří týdnů, co jste bydlela v tom domě, prohledala jste jeho prostory?“

Kousla se do rtu. Pohlédla na mě. „Co je tohle, pane Goodwine?

Další past?“

„Ne,“

řekl jsem, „tohle je fér hra.“

„Nahráváte to?“

„Ne. Když pan Wolfe řekne, že to je v dobrém úmyslu, myslí to vážně a já také. Nabízí vám obchod a my nejsme podvodníci.“

Pohlédla na Wolfa. „Dobrá. Ano, prohledala.“

„Našla jste to, co jste hledala?“

„Ne. První na řadě bylo zjistit, jestli se to vyrábí tam, a tak to nebylo. Pak zjistit, kde to sebral.“

„Podařilo se vám to?“

„Ne. Myslím, že bych na to přišla dost brzo, kdyby se nestalo tohle.“

„Věděla jste, kdo to je, když jste tam šla?“

„Věděla jsem…“

Zarazila se. Pak se rozhodla to dokončit.

„Věděla jsem, že jistá osoba, která tam bydlí, jich několik pustila do oběhu. Víc vám neřeknu, pokud nepovíte něco vy mně.

Řekl jste, že mi předáte ten balíček tak, že to pro mě bude uspokojivé. Vy si možná myslíte, že to bude uspokojivé, ale já si to myslet nemusím. Nemůžete mi ho jen tak podat a očekávat, že neprozradím, kde jsem ho vzala.“

„To skutečně ne, ale vyhovte mi. Povím vám to za okamžik.

Prohledala jste ten dům důkladně?“

„No… Ujistila jsem se, že tam nikde není žádné zařízení na výrobu falešných peněz. Nehledala jsem nějakých pár bankovek.

To by nemělo smysl.“

„Když jste zjistila, že slečna Annisová našla něco, co se chystala zanést mně, a získala jste podezření, co to je, nebo vám to ona sama řekla, pokusila jste se to najít? Prohledala jste její pokoj?“

„Ne. Pověděla mi o tom teprve včera ráno těsně předtím, než odešla, a ukázala mi ten balíček, ale nechtěla říct, co je uvnitř.“

„Řekla vám, kde to našla?“

Tohle si promyslela. Nakonec odpověděla:

„Ano.“

„Prohledávala jste někdy její pokoj?“

„Jednou, v prvním týdnu, když jsem hledala vybavení.“

„Velmi dobře.“

Wolfe si opřel lokty o opěrky křesla a propletl si prsty. „Postup bude následující. Vy zůstanete se mnou. Dáte svůj klíč od domu panu Goodwinovi. On půjde, vyzvedne ten balíček, zajde do toho domu, do pokoje slečny Annisové, a vybere místo, kam ten balíček schová. Vybere ho pečlivě, protože v tom pokoji byl včera policista. Pak sem zavolá, vy půjdete do toho domu a připojíte se k němu, společně prohledáte ten pokoj a vy najdete ten balíček. To by mělo být uspokojivé. Jistě chápete, že jestli uvedete do hlášení tento rozhovor nebo jeho část, popřeme to do posledního slova. Budou vás k tomu svádět vaše nepřátelské pocity vůči panu Goodwinovi způsobené ponížením, které vám připravil. Dva proti jednomu.“

Tvářila se nerozhodně. „I já jsem schopná mít dobré úmysly, pane Wolfe. Ale pro úplnost, přinesla ten balíček a dala ho panu Goodwinovi. Jak se dostal do jejího pokoje?“

„Nedala ho panu Goodwinovi. Poté, co s vámi mluvila, se rozhodla, že ho s sebou nevezme, nebo poté, co mluvila s panem Goodwinem, se rozhodla, že mi ho neukáže, že mi o tom prostě jen poví. Šla domů, nechala ho tam a vrátila se ven. Měla spoustu času. Ani jeden z těchto předpokladů nemůže být vyvrácen. Dodám ještě, že tato nabídka není činěna pod tlakem zoufalství. Pokud ji odmítnete, nikdo už ten balíček nikdy neuvidí. To mi sice zkomplikuje práci, ale v žádném případě ji to neznemožní. Pokud přijmete a budete držet tento rozhovor v tajnosti, neztratíte ničí důvěru. Naopak to, že objevíte balíček, bude bravurní kousek. Ještě mám několik otázek, ale jestli nabídku přijímáte, pan Goodwin už může jít.“

„Jaké otázky?“

„Několik menších a jednu podstatnou. Tou podstatnou je přirozeně jméno vraha.“

„To neznám.“

„Fuj. Vytáčíte se. Jméno osoby žijící v tom domě, která pustila do oběhu falešné peníze. Kdo je to?“

Potřásla hlavou. „Ne,“

řekla procítěně. „Tohle ne. Ne.“

Wolfe zavrčel. „Raději si ho uchováte pro sebe, aby vás dovedl k vaší kořisti. Jako pan Leach. Cítil povinnost poskytnout policii náznak, ale ne jméno. Mám v úmyslu na tomhle bodě trvat, ale pan Goodwin může klidně jít., Archie?“

Vstal jsem a přistoupil k ní. „Ten klíč, prosím.“

Ta přitažlivá potvůrka zdvihla svou rozkošnou, možná, tvář ke mně, pravděpodobně aby viděla, jestli se mi dá věřit. Zatvářil jsem se jako obraz poctivosti, bezúhonnosti a ctnosti. Zjevně to zapůsobilo, protože otevřela svou kabelku, vyndala kroužek s klíči, sundala jeden z nich a podala mi ho.

„Dostanete ho zpátky,“

řekl jsem, „na viděnou později,“

a odešel jsem.

Sedmá kapitola.

Může existovat spousta důvodů, proč se ujistit, že nejste sledováni, nebo proč svůj stín setřást, pokud jste, ale vcelku nevím o lepším, než že dáváte přednost tomu nemít společnost, když se chystáte vyzvednout si devět táců ve falešných prachách.

Trvalo mi dva bloky, než jsem zjistil, že mám jednoznačně společnost, a další dva, než jsem se rozhodl, že to je oddělení vražd, a ne tajná služba. To bylo zvrácené. Já riskoval, když ne život, tak přinejmenším svobodu a své vyhlídky na štěstí, abych mordpartě zajistil přednostní právo na vraha a oni mě sledovali.

Dostat se k hotelu Churchill mi zabralo o deset minut víc, protože jsem si musel být absolutně jistý, že jsem svůj stín ztratil.

V manažerově kanceláři jsem obdržel obálku s klíčem, ani jsem si neodpočinul a zamířil na Ústřední nádraží. Když jsem vyzvedl ze schránky balíček, změnil jsem svůj postoj. Jestli budu teď mít smůlu a oni mě vyhmátnou, už mi nebude vadit, že budu sledován, pouze jsem nechtěl být zastaven. U východu na Dvaačtyřicátou ulici jsem chytil taxi, řekl řidiči, že spěchám, což by pro něj mohlo znamenat dva dolary navíc, a on to zvládl na roh Sedmačtyřicáté a Osmé třídy za sedm minut. Odtamtud jsem šel pěšky, a aniž bych se obtěžoval s obhlídkou, použil jsem vypůjčený klíč a vstoupil. Po nikom nebylo ani vidu, ani slechu.

Bez zaváhání jsem vyběhl do prvního patra, dostal se do pokoje Hattie Annisové a zaklapl za sebou dveře. Otevřel jsem spodní zásuvku jejího psacího stolu, vyndal balíček z kapsy a strčil ho pod nějaké papíry, zavřel zásuvku a oddechl si. Samozřejmě to budu muset udělat lépe než takhle, ale alespoň jsem ho neměl u sebe. Když jsem si pokládal kabát na křeslo, ozvalo se zaklepání na dveře a já křikl: „Vstupte!“

Byl to Noel Ferris, s nasazeným kloboukem a kabátem přehozeným přes ruku. Udělal pár kroků dovnitř. „Měl jsem pocit, že někoho slyším,“

protahoval. „Zase zpět? Kdo vás pustil dovnitř?“

„Prostě jsem řekl: Sezame, otevři se.“

Přikývl. „Na to jsem se ptal. Přirozeně byste si uměl otevřít bránu do pekel vlásenkou, i když si nedokážu představit, proč byste to dělal. Takže jste nenašel, co jste hledal?“

„Nikoliv.“

„S radostí bych vám pomohl, kdybych neměl domluvenou schůzku.

Pochybuji… ahoj, Rayi. Slídil už zase slídí.“

Raymond Dell se objevil na prahu a zaburácel:

„Obludné! Červ ve zdechlině.“

„Ach, zdechlina je v márnici. Tohle jsou pouze sutiny. Rád bych zůstal a s nadšením vám pomohl, ale musím jít,“

ušklíbl se Ferris a odešel. Dell vstoupil, přešel ke křeslu a posadil se. „Pokud mi pa měť slouží,“

zahřměl, „jmenujete se Goodman.“

„Správně. Algernon Goodman. Říkejte mi Bustere.“

„Nikomu neříkám Bustere. Ve jménu páně, nemůžete si najít lepší způsob trávení volného času než se šťourat v odpadcích zesnulé duše?“

Otázkou bylo, co by s ním pohnulo, něco snazšího než ho zdvihnout a vyhodit ven. Chtěl jsem balíček dostat rychle z té zásuvky, protože Purley Stebbins stůl jistojistě prohlížel. Naštěstí jsem trefil hřebíček na hlavičku. „No,“

řekl jsem, „každopádně bych si mohl najít i horší způsob, sedět a pozorovat někoho jiného, jak se šťourá.“

„Touché!“

Vstal. „Skvělý výstup! Dost dobrý na oponu!

Vynikající!“

Otočil se a odkráčel a já šel a zabouchl za ním dveře.

Rozhlédl jsem se. Zvažoval jsem ten problém už po cestě, a tak jsem šel nejprve ke dveřím, za kterými mohla být komora. Byla a k mému překvapení tam nebyl nepořádek, řada šatů, kostýmů a sukní na ramínkách, krabice v přihrádkách, boty v polici. Špatné.

Tammy Baxterová, pokud je to její jméno, řekla, že tu Stebbins byl víc než hodinu, a tuhle komoru mohl zvládnout za pět minut.

Zavřel jsem dveře. Psací stůl a skříňka se zásuvkami byly ještě horší. Šel jsem k pianu a vylezl na stoličku, zdvihl odklápěcí víko a nahlédl dovnitř. Spousta prostoru, ale ne. Překáželo by to kladívkům, a co když sem poté, co Stebbins odešel, někdo přišel a zahrál pohřební pochod?

Bude to muset být postel. Ve dveřích do haly nebyl klíč, ale měly zástrčku, a já šel a zajistil ji, a pak jsem přešel k posteli a nadzdvihl jeden konec matrace. Byly tam dvě. Vrchní byla měkká a spodní, tvrdá jako prkno, spočívala na dřevěných žebrech. Žádná tajná schránka. Vytáhl jsem svůj kapesní nožík a nařízl vrchní matraci na spodní straně, blízko rohu. Nikdy jsem se toho balíčku nedotkl holýma rukama a nebyl důvod tenhle zvyk měnit, takže než jsem ho vzal ze zásuvky, vytáhl jsem z kapsy svého kabátu rukavici a navlékl si ji. Když už byl balíček v matraci, postel urovnaná a rukavice zpátky v mé kapse, otevřel jsem dveře, sestoupil do haly v přízemí, šel k telefonu ve výklenku pod schody a vytočil číslo, které znám nejlépe. Zvedl to Fritz a já řekl, že chci mluvit s Wol fem.

„Ale Archie! On a ta dáma právě obědvají!“

„To je moc pěkné. Já ne. Tohle je chvíle pro porušení pravidel.

Řekni mu, že jsem zněl zdrceně.“

Za dvě minuty se ozval Wolfův hlas:

„Ano?“

„Ano. Hotovo. Budu u dveří, abych ji vpustil dovnitř. Máte to jméno?“

„Ne. Doplnila ještě některé detaily, ale to jméno z ní nemohu dostat. Je to s ní extrémně obtížné.“

„To není žádná novinka. Dobrá, čekám.“

„Bude tam zakrátko. Jak víte, člověk u mého stolu, muž či žena, je mým hostem a hostovi musí být dovoleno v klidu dojíst.“

„V každém případě. Půjdu ven a koupím si sendvič.“

„To tedy nepůjdete.“

Zavěsil.

To bylo v 13.22 odpoledne. Dorazila v 13.57. Já umím čekat, jednou jsem strávil devět deštivých hodin čekáním na někoho, kdo se měl objevit u vchodu naproti přes ulici, ale těch pětatřicet minut bylo poněkud náročných. Kdyby se na scéně objevila buď mordparta nebo tajná služba, to je jedno kvůli čemu, a našli mě tu, plán by to určitě narušilo, možná dokonce zničilo. Ale hostovi musí být dovoleno v klidu dojíst. Sakra práce! Ve vchodových dveřích nebylo žádné sklo a po prvních patnácti minutách jsem většinu času strávil civěním malými skleněnými panely po stranách, pokud jsem se zrovna nedíval na hodinky.

Konečně přišla a já měl dveře otevřené ve chvíli, kdy vkročila jednou nohou do vestibulu.

„Pokoj slečny Annisové,“

řekl jsem a ona se vydala ke schodům.

Následoval jsem ji nahoru, dovnitř a zavřel za námi dveře.

Nemůžete hostovi dovolit, aby se sám postaral o svůj kabát, takže jsem jí ho vzal a položil ho na křeslo. „Zastavila jste se po cestě, abyste si zatelefonovala?“

zeptal jsem se.

„To není fér,“

řekla. „Ani já nejsem podvodník.“

„Dobře. Předpokládám, že bychom měli strávit několik minut porozhlížením se kvůli záznamům, ale nejprve je tu ještě malý detail. Jméno té jisté osoby. Iniciály stačí.“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Tohle jsem si s panem Wol fem vyjasnila.

Neřeknu to.“

„Řeknete, pokud chcete ten balíček. Nebudete citována. My to prostě chceme vědět. Odneseme si to odsud.“

„Ne.“

„Pak žádný balíček.“

„To je blbost.“

Zdvihla obočí. „Opravdu, pane Goodwine. Jak chytrý jste? Když víte, že vím, že je tady, v téhle místnosti?

Nikdy jsem neřekla, že vám to jméno povím. Co uděláte, popadnete ho a utečete? Kromě toho, ještě jsem ten balíček neviděla. Vy byste mě nenapálil, to jistě ne, ale vidět znamená uvěřit.

Až ho budu mít, možná bych mohla… kde je?“

„Až ho budete mít, povíte mi to jméno.“

„To jsem neřekla. Nic neslibuji. Kde je?“

„S chutí bych vám zakroutil krkem.“

„Tak to jsme na tom stejně. Kde je?“

Nemělo smysl to protahovat. Nechal jsem toho. „Radši byste se měla trochu porozhlédnout,“

řekl jsem. „Vaší historkou má být, že když Leach odjel, šla jste se mnou do domu. Wolfe a já jsme trvali na tom, že o těch padělaných penězích nic nevíme, a tak vás napadlo, že je klidně možné, že to slečna Annisová nechala tady nebo že to sem přinesla zpátky. Že jsem oznámil, že mám schůzku, a odešel jsem, a vy jste zůstala a poobědvala s panem Wol fem, přičemž jste se pokusila něco z něj vydolovat. Že když jste od něj odešla, přišla jste sem prohledat pokoj slečny Annisové a zjistila, že já už jsem tady s úplně stejným nápadem.

Našla jste ten balíček. Historkám obvykle pomáhá, když jsou zčásti založené na faktech, takže byste se měla porozhlédnout.

Řekněme dvě minuty.“

Pokrčila rameny, bylo to to pokrčení, které znamená, no, nakonec mu to mohu klidně strpět, myslí to dobře, a šla k psacímu stolu a otevřela zásuvku. Došel jsem ke dveřím do haly a otevřel je, vyhlédl ven, a když jsem nikoho nespatřil, nechal je otevřené.

„Od teď,“

řekl jsem jí, „byste se mohla řídit scénářem. Rozvine se tím váš dramatický talent. Můžete příst spokojeností, až ho najdete, pokud ho najdete. Já mám taky hledat, takže budu.“

Šel jsem a vylezl na stoličku u piana a nadzdvihl víko a stolička se protočila a málem mě shodila. Když skončila se zásuvkami psacího stolu, pohlédla na mě, ale já řekl: „Zkuste komoru.“

Cítil jsem jisté uspokojení, i když ne moc, z toho, že se kvůli tomu musí trochu namáhat. A co si myslíte, že udělala? Šla přímo k posteli, k záhlaví, chytla roh matrace a zdvihla ho. Stál jsem a pozoroval ji. Přešla k patě postele a znovu zdvihla matraci, uviděla otvor, strčila dovnitř ruku a vytáhla balíček.

„Hrome,“

zvolal jsem, „vsadím se, že to je ono! Byl uvnitř matrace?“

Šla k pohovce, posadila se a začala rozvazovat provázek. Já řekl:

„Mohlo by tam být ještě něco,“

přikročil jsem k posteli, zvedl matraci a vsunul ruku do otvoru. Nikdy nevíte, s čím přijde moderní věda příště. Třeba mají elektronický analyzátor pachů, který by mohl prokázat, že jsem se toho dotkl, a nebylo od věci mít pro to vysvětlení. Takže jsem stál zády ke dveřím a s rukou v otvoru v matraci, když se ozval mužský, nepříliš hlasitý, ale smrtelně vážný, hlas: „Chci to. Podej mi to.“

Trhl jsem hlavou a otočil se a hlas řekl:

„Zůstaňte, kde jste, Goodwine.“

Byl to Paul Hannah. Stál přímo před ní s nožem v ruce, byl to kuchyňský nůž s lesklou čepelí třicet centimetrů dlouhou. Jeho boubelaté tváře zčervenaly a jeho oči byly stejně smrtelně vážné jako jeho hlas.

„Vy zatracený blázne,“

řekl jsem. „Zahoďte to.“

O kousek jsem se pohnul, ale špička nože se přiblížila k Tammyině hrudi a já se zastavil. „Myslel jsem, že jste ve městě a zkoušíte,“

prohodil jsem. „Takhle se v showbyznysu nikam nedostanete, když vynecháváte zkoušky.“

Ignoroval to. Byl jsem od něj celé čtyři metry. Nůž se k ní stále přibližoval, už se téměř dotýkal. „Podej mi to,“

nařídil jí.

„Rychle.“

„Dejte mu to,“

poradil jsem jí. „Co na tom k čertu záleží!“

Později tvrdila, že mě špatně pochopila. Připustila, že jsem možná měl na mysli, aby mu ten balíček dala, ale ona si v tu chvíli myslela, že jí říkám, aby zaútočila. Blbost. Pravdou byl přesný opak: Byla by mu ho podala, kdybych jí to neřekl. Ona už se vzpurná narodila a to, co udělala, byla automatická reakce namou radu, aby mu ho podala. Vykopla nohy do vzduchu a tělem rychle uhnula stranou a já se po něm samozřejmě vrhl. Šel jsem po té ruce, co držela nůž, ale minul jsem, protože ho zasáhly její nohy. Než se mi podařilo zbrzdit svůj pohyb a otočit se, znovu nabyl rovnováhu a ona se skulila z pohovky na podlahu, přičemž stále pevně svírala balíček. Neuvěřitelné, on se vykašlal na mě a šel po ní s nožem zdviženým do výšky. Skočil jsem po něm, popadl jeho zápěstí, trhl jím dolů a stranou a slyšel, jak v něm zapraskalo. Vyjekl a nůž mu upadl a já jsem ve svém nadšení uštědřil jeho ruce ještě jednu otočku a on se zhroutil na zem, právě když se Tammy vyškrabala znovu na nohy.

Vtom se ve dveřích objevil Raymond Dell a zaburácel:

„Kdo je pes a kdo medvěd?“

„Žádný medvěd,“

řekl jsem. „Hyena.“

Zvedl jsem nůž. „Tímhle mával slečně Baxterové před nosem. Přestanu vás vyrušovat, pokud půjdete a zavoláte na číslo Watkins 9-8241, seženete seržanta Stebbinse a řeknete mu, že tu pro něj mám vraha. Ne Goodman, Goodwin. Zopakuji to číslo: Watkins 9, 8241.“

„Já půjdu,“

řekla Tammy a pohnula se, ale já ji chytil za paži.

„Nepůjdete,“

prohlásil jsem pevně. „Vy byste nezavolala na tohle číslo, alespoň ne jako první. Byl byste tak laskav, pane Delle?“

„Obludné,“

řekl, otočil se a odešel.

Pohlédl jsem na Paula Hannaha, který stále ležel na podlaze a levou rukou si držel pravé zápěstí, a pustil jsem Tammyinu paži.

„Vím, že jste nic neslíbila,“

řekl jsem, „ale mohl jsem vám ušetřit pár škrábanců. Jen taková osobní laskavost, smím teď znát to jméno?“

„Vlezte mi na záda,“

odpověděla.

Osmá kapitola.

Jednoho odpoledne o pár měsíců později, den poté, co porota složená ze čtyř žen a osmi mužů ukázala Paulu Hannahovi palcem k zemi, jsem se vrátil do kanceláře z pochůzky a našel Wolfa, jak za svým stolem pracuje na jedné z těch intelektuálských křížovek v London Observeru. Když jsem se posadil ke svému stolu, vzhlédl.

„Vzkaz pro vás,“

řekl. „Volejte Byron 7, 6232.“

„Díky. To není naléhavé.“

Zavrčel. „Poznal jsem ten hlas.“

„Jistě.“

„Co se týká osobních záležitostí, nejsem zvědavý, ale mám rád přehled, když si pěstujete známost, která začala v této kanceláři. Nevěděl jsem, že si ji namlouváte.“

„Já také ne. Budu si muset vyhledat slovo ‚namlouvat si‘.“

„Vyhledávat něčí společnost. Pěstovat důvěrnou známost.“

Zamyslel jsem se nad tím. „S tou důvěrnou známostí se mi to nelíbí. Snad by se dalo říct, že když si to dva boxeři spolu rozdávají při zápase, vyhledávají společnost jeden druhého.

Dokonce byste mohl říct, že když jeden druhému ušťědří ránu do nosu, rozvíjí s ním důvěrnou známost. Jak vidíte, je to komplikované.“

„To opravdu je. Chápejte, že jediné, co mě na tom zajímá, jsou možné nepříznivé následky pro fungování této kanceláře.

Věřím, že žádné nebudou.“

„To já také,“

odpověděl jsem.