Rex Stout

Osudné šampaňské

1

Kdyby toho sychravého úterního rána tak nepršelo a vítr nefoukal jako divý, šel bych do banky uložit něco peněz na konto a ve chvíli, kdy mě zavolal Austin Byne, bych nebyl k dosažení a Austin by nejspíš zatelefonoval někomu jinému. Jenomže nejspíš by to tak nedopadlo. Austin by byl pravděpodobně zavolal později, takže to všechno nemůžu svádět na počasí. A tak se stalo, že ve chvíli, kdy zazvonil telefon, jsem byl v kanceláři a promazával z jedné plechovky oleje psací stroj a dva naše marleye ráže 38, na které máme povolení. Zvedl jsem sluchátko a řekl:

„Kancelář Nera Wolfa. U telefonu Archie Goodwin.“

„Ahoj, Archie. Tady Byne. Austin Byne.“

Vy to vidíte černé na bílém, ale já jeho jméno před očima neměl a vůbec jsem mu nerozuměl. Připadalo mi spíš, jako by na mě skřehotal nějaký skomírající žabák než člověk.

„Pěkně si odkašlete,“ navrhl jsem mu, „kejchněte nebo tak něco a potom to zkuste znovu.“

„To by mi bylo málo platné. Mám úplně zanesené průdušky. Dýchací cesty. Totálně zanesené. Rozumíte? Tady Austin Byne – B-y-n-e.“

„Ach tak. Ani se vás nebudu ptát, jak se vám daří, když vás tak slyším. Můžu vám nabídnout jedině soucit.“

„Ten taky potřebuju. A potřebuju ještě něco víc než soucit.“ Teď už ho bylo slyšet trochu líp. „Potřebuju pomoc. Prokážete mi velkou laskavost?“

Ušklíbl jsem se. „Dost možná. Pokud vám ji můžu prokázat vsedě a nebude mě to stát žádné zuby.“

„Nebude vás to stát vůbec nic. Znáte přece mou tetu Louisu. Manželku Roberta Robilottiho.“

„Znám ji jen pracovně. Pan Wolfe pro ni jednou něco dělal, měl jí najít ztracené šperky. Vlastně si najala jeho a práci jsem udělal já, ale moc jsem jí nepadl do noty. Nelíbila se jí jedna poznámka, kterou jsem utrousil.“

„Na tom nesejde. Teta takové poznámky v hlavě nenosí. Slyšel jste asi o večeři, co pořádá každý rok k výročí narození mého strýce Alberta, který podle všeho odpočívá v klidu v hrobě?“

‚Jistě. Kdo by o něčem takovém neslyšel.“

„Tak o tu večeři jde. Je dneska. V sedm večer. Mám tam figurovat jako jeden z kavalírů a považte, že mám zrovna horečku jako trám a nikam nemůžu. Jestli za mě bude muset teta shánět náhradu, hrozně se rozzlobí, a až jí zavolám, rád bych jí řekl, že nikoho hledat nemusí, protože jsem si ho našel sám. Pana Archieho Goodwina. Určitě byste byl mnohem vhodnější kavalír než já. Teta vás zná, na vaši poznámku dávno zapomněla a stejně jí nebylo po chuti plno poznámek, které jsem před ní udělal já. A navíc přesně víte, jak se chovat k pozvaným dámám. Takže se hoďte do smokinku a buďte tam v sedm. Adresu znáte. Až tetu zavolám, samozřejmě se vám ozve, aby si to ověřila. Klidně to tam zvládnete vsedě a můžu vám zaručit, že vám nenabídnou nic, na čem byste si vylámal zuby. Teta má výborného kuchaře. Tak vidíte, sám jsem ani netušil, jak dlouho dokážu mluvit. Co tomu říkáte, Archie?“

„Upřímně řečeno si to rozmýšlím,“ odpověděl jsem. „Nechal jste to pozvání trochu na poslední chvíli.“

„Ano, ale dokud jsem dneska ráno neotevřel oči, pořád jsem si myslel, že tam přece jen půjdu. Jednou vám tu laskavost oplatím.“

„To asi sotva. Nemám – tetu multimilionářku. A pochybuju, že vaše teta pustila mou poznámku z hlavy, protože jsem jí řekl něco dost ostrého. Co když mě tam nebude chtít? Musel byste mě volat znovu a potom shánět někoho jiného, a přitom nemáte moc mluvit. A mě by se to navíc dost dotklo.“

Samozřejmě jsem se jen vytáčel, dílem i proto, že jsem chtěl, aby Byne mluvil dál. Jeho skřehotání mi nepřipadalo moc přesvědčivé. Ucpané průdušky by neměly zvlášť ovlivňovat sykavky, jako když Byne vyslovil třeba „sedm“ nebo „smokink“, ale Byne se o to pracně snažil, a když řekl „mluvit“, vyznělo to spíš jako „blumit“. Podezíral jsem ho proto, že to skřehotání jen hraje. Kdybych si nebyl tak jistý svým osobním půvabem, určitě by mě zajímalo, proč si Byne vybral zrovna mě, protože jsme nebyli žádní kamarádi, ale nijak zvlášť jsem si tím hlavu nelámal. Pokud si člověk věří, dokáže sice předstírat překvapení, když ho zavolá přední státník a oznámí mu, že ho chce jeho strana nominovat na prezidenta Spojených států, ale v hloubi duše ho to nijak zvlášť nepřekvapí.

Nechával jsem ho v nejistotě jenom natolik dlouho, abych se přesvědčil, že skřehotání jen hraje, a pak jsem se uvolil, že pozvání přijmu. Hlavně proto, že mě ten nápad zaujal. Večírek by pro mě znamenal docela nový zážitek a rozšířil by mi trochu znalosti lidské povahy. Leckoho bych sice mohl uvést do choulostivé nebo i nepříjemné situace, ale zajímalo mě, jak ji tam zvládnou. Nemluvě už o tom, jak se s ní vypořádám sám. Řekl jsem tedy Bynovi, že počkám, až mě zavolá jeho teta Louisa.

Ozvala se za necelou půlhodinu. Byl jsem už s promazáváním hotov a ukládal jsem oba revolvery do zásuvky svého psacího stolu, když zazvonil telefon. Známý hlas mi sdělil, že volá sekretářka paní Robilottiové a že si se mnou paní Robilottiová přeje mluvit, a já se zeptal: „Už jde zas o nějaké šperky, slečno Frommová?“ a ona na to: „Paní Robilottiová vám sama řekne, oč jde, pane Goodwine.“

A pak se ozval hlas, který jsem taky poznával: „Pan Goodwin?“

„U telefonu.“

„Můj synovec Austin Byne mi sdělil, že vám volal.“

„To je dost možné.“

„Jak to myslíte – dost možné?“

„Kdosi mi tvrdil, že je Byne, ale mohl to zrovna tak dobře být tuleň, co se pokoušel štěkat.“

„Můj synovec má laryngitidu. Sám vám to řekl. Jak vidím, vůbec jste se nezměnil. Synovec mi sdělil, že vás požádal, abyste ho dnes zastoupil u večeře v mém domě, a že jste prý souhlasil v případě, že vás pozvu. Je tomu tak?“

Připustil jsem, že ano.

„Informoval mne, že jste si vědom, o jak významnou záležitost jde.“

„Samozřejmě že jsem si toho vědom. A se mnou milion dalších lidí – možná dokonce i víc.“

„Já vím. Mrzí mne, že tisk kolem toho nadělal v minulosti takový poprask, ale odmítám od pořádání těch večírků upustit. Dlužím je památce svého drahého prvního manžela. Zvu vás, pane Goodwine.“

„Tak dobrá. Přijímám pozvání jako laskavost vůči vašemu synovci. Děkuju.“

„Výborně.“ Paní Robilottiová se na chvíli odmlčela a potom řekla: „Zveme-li někoho na večeři, není ovšem obvyklé ho upozorňovat, jaké se od něho čeká chování, ale při této společenské příležitosti je třeba jisté obezřelosti. Je vám to jasné?“

„Samozřejmě.“

„Vyžadujeme takt a ohleduplnost.“

„Vezmu si oboje s sebou,“ ujistil jsem ji.

„A pochopitelně i jemné chování.“

„Nějaké si snad vypůjčím.“ Rozhodl jsem se, že přece jen musím paní Robilottiovou trochu uklidnit. „Nedělejte si starosti, paní Robilottiová, je mi jasné, co to bude za podnik, a můžete se na mě spolehnout po celou dobu až do kávy i potom. Uklidněte se. Jsem náležitě poučený. Takt, ohleduplnost, jemné chování, smokink a v sedm večer.“

„V tom případě vás budu očekávat. Zůstaňte prosím u aparátu. Má sekretářka vám přečte jména všech, kdo budou přítomni. Když je budete znát předem, usnadní se nám představování.“

Vzápětí se znova ozvala slečna Frommová: „Pan Goodwin?“

„Pořád tu ještě jsem.“

„Měl byste mít po ruce papír a tužku.“

„Ty mám po ruce vždycky. Spusťte.“

„Zarazte mne, pokud budu mluvit příliš rychle. Ke stolu zasedne dvanáct lidí. Pan a paní Robilottiovi. Slečna Celie Granthamová a pan Cecil Grantham. Jsou to dcera a syn paní Robilottiové z prvního manželství.“

„Jasně, to vím.“

„Slečna Helen Yarmisová. Slečna Ethel Varrová. Slečna Faith Usherová. Neříkám to moc rychle?“

Ujistil jsem ji, že ne.

„Slečna Rose Tuttleová. Pan Paul Schuster. Pan Beverly Kent. Pan Edwin Laidlaw. A vy. To dělá dvanáct osob. Po pravici vám bude sedět slečna Varrová a po levici budete mít slečnu Tuttleovou.“

Poděkoval jsem jí a zavěsil. Když jsem slíbil, že přijdu, nepřipadala mi ta vyhlídka už tak lákavá. Třeba to bude docela zajímavý večer, ale taky mi tam všechno dost možná poleze na nervy. Každopádně jsem ale slíbil, že ho absolvuji, a ještě jsem zavolal Bynovi na číslo, které mi prve dal, a řekl mu, že klidně může zůstat doma a pořádně si vykloktat. Pak jsem zašel k psacímu stolu Nera Wolfa a zapsal mu do kalendáře jméno a telefonní číslo paní Robilottiové. Pokaždé, když někam odcházím, chce Wolfe vědět, kde mě zastihne, čistě jen pro případ, kdyby najednou někdo volal o pomoc a byl ochoten za ni zaplatit. Potom jsem vyšel do haly, zabočil doleva a vstoupil otáčecími dveřmi do kuchyně. Fritz tam stál u velkého stolu a třel sardelové máslo s jikrami.

„S večeří se mnou nepočítejte,“ řekl jsem mu. „Víte, že jsem zvyklý vykonat každý rok dobrý skutek, a chtěl bych ho mít dneska z krku.“

Fritz přestal třít a podíval se na mě. „To je ovšem veliká škoda. Máme dušené telecí závitky. Však víte, s žampiony a bílým vínem.“

„S chutí bych si je dal s vámi. Ale třeba mi tam, co se chystám, nabídnou taky něco slušného k jídlu.“

„Jdete snad za klientem?“

Fritz Brenner není zvědavý. Nikdy se neplete ostatním do soukromí, ani mně ne. Ale docela oprávněně mu leží na srdci blaho naší společné domácnosti a všech, kdo žijí v tom starém domě z hnědého pískovce na Pětatřicáté západní, a chtěl teď čistě jen vědět, jestli jim bude moje večerní schůzka k něčemu. Ta domácnost je totiž dost nákladná. Musí se platit mně a nemálo se platí i jemu. Plat musí dostávat Theodore Horstmann, který tráví celé dny a někdy částečně i noci nahoře ve skleníku mezi deseti tisíci orchidejemi. Všichni musíme jíst, a navíc jídla, na jaká si potrpí Wolfe a jaká připravuje Fritz. A orchideje nejenže se musí taky živit, ale zrovna ten týden koupil Wolfe za osm set dolarů jednu Coelogyne až z Barmy a nebylo na tom nic tak výjimečného. A tak dál a tak dál, a přitom nám jsou jediným zdrojem příjmů lidé, co se dostali do problémů a jsou ochotni zaplatit si detektiva, aby je za ně vyřešil. Fritz věděl, že právě nemáme v běhu žádný případ, a tak se vlastně jen zajímal, jestli by k nějakému nemohla moje večeře směřovat.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, za žádným klientem nejdu.“ Sedl jsem si na vysokou stoličku. „Chystám se k jedné naší bývalé klientce, paní Robilottiové – někdo jí před pár lety čmajznul prstýnky a náramky, co měly cenu asi milion dolarů, a my jí je našli. Ale potřeboval bych poradit. Nevyznáte se sice v ženách tak skvěle jako v jídle, ale jak vím, nějaké ty zkušenosti přece jen máte a byl bych vám povděčný, kdybyste mi poradil, jak se mám dneska večer chovat.“

Fritz se ušklíbl. „Jak se máte chovat k ženám? Vy? Ha, ha! Vy, s vašimi tisíci skalpy? Vy že chcete radu ode mě? To přece nemyslíte vážně, Archie.“

„Děkuju za poklonu, ale tyhle ženské jsou něco úplně extra.“ Setřel jsem špičkou prstu kousek sardelového másla, který mu spadl na stůl, a slízl ho. „Problém je totiž takovýhle. Prvním manželem paní Robilottiové byl Albert Grantham, který strávil posledních deset let svého života tím, že vynaložil část svých asi čtyř set milionů, co zdědil, na pokusy o nápravu světa včetně lidí. A asi uznáte, že děvče, které má dítě, ale žádného manžela, nápravu potřebuje.“

Fritz našpulil rty. „Nejdřív bych musel to děvče i to dítě vidět. Třeba jsou oba roztomilí.“

„Nejde o to, jestli jsou roztomilí, nebo ne, aspoň Grantham se na to tak nedíval. Řešení problému svobodných matek nepatřilo právě k jeho nejvýznamnějším projektům, ale věnoval se mu s osobním zájmem. Jen málokdy spojil své jméno s některým ze svých podniků, ale tentokrát to udělal. Ústav, co postavil v Dutchess County pro svobodné matky, pojmenoval Granthamův útulek, a tak se to tam jmenuje do dneška. Co dáváte do toho jídla?“

„Majoránku. Chci si ji vyzkoušet.“

„Wolfovi to radši neříkejte a uvidíte, jestli to pozná. Když polepšené matky vycházejí z Granthamova útulku, dostávají podporu, dokud si neseženou zaměstnání nebo manžela, ale ani pak se na ně nezapomíná. Jeden ze způsobů, jak s nimi udržovat kontakt, zavedl pár let před svou smrtí sám Grantham. Jednou ročně, na svoje narozeniny, přiměl manželku, aby čtyři z nich pozvala na večeři do jeho sídla na Páté avenue a jako společníky jim přizvala čtyři mladé muže. Grantham před pěti lety umřel, ale manželka tradici pořád udržuje. Tvrdí, že je tím povinována jeho památce – i když se mezitím provdala za jakéhosi Roberta Robilottiho, který se o napravování světa jakživ nezajímal. Dneska je výročí Granthamových narozenin a jsem tam pozvaný na večeři. Mám být jeden z těch čtyř mladých mužů.“

„Ne!“ zvolal Fritz.

„Proč ne?“

„Vy, Archie?“

„A proč ne já?“

„Protože se tím celý nápad zvrtne. Za necelý rok budou zas všechny ty slečny v Granthamově útulku.“

„Ne,“ namítl jsem přísně. „Vážím si vašeho ocenění, ale teď jde do tuhého a potřebuju, abyste mi poradil. Považte – ty slečny jsou sice matky. Čeká se od nich, že se nějak uchytí v životě. Řekněme, že se o to snaží. A když je pak někdo pozve do toho zatraceného paláce a obstará jim za společníky čtyři mladé muže z kruhů, v kterých se pohybuje paní Robilottiová, mužské, které ty holky jakživ neviděly a nikdy už asi neuvidí, je to podle mě levárna. Pravda, můžu proti tomu těžko co dělat. Pana Granthama bych asi sotva napravil, když už je po smrti, a paní Robilottiovou bych rozhodně napravovat nechtěl, ať už mrtvou anebo živou, ale mám osobní problém – jak se tam chovat? Moc bych uvítal, kdybyste mi poradil.“

Fritz se po mně podíval. „A proč tam vůbec jdete?“ zeptal se.

„Protože mě tam pozval jeden známý. Proč si vybral zrovna mě, je taky otázka, ale tou si teď hlavu lámat nemíním. Nejspíš jsem přivolil, protože jsem si myslel, že by to mohla být zábavná podívaná, ale teď si uvědomuju, že to bude zřejmě dost velká nuda. Vyvlíknout se z toho už nemůžu, tak co si tam mám vlastně počít? Mohl bych se snažit ty slečny rozveselit nebo si z nich dělat legraci nebo jednu z nich přemluvit, aby mi něco pověděla o svém dítěti, nebo se napařit a nechat všechny, ať si dělají, co chtějí. Anebo že bych snad povstal a pronesl řeč o slavných matkách, jako byla Venuše, paní Shakespearová nebo ta Římanka, co porodila dvojčata?“

„Ne, to ne. Jen to ne.“

„Tak co mám teda dělat?“

„Nevím. Ale stejně jenom tak mluvíte.“

„Dobrá, tak mluvte pro změnu chvíli vy.“

Namířil na mě nožem. „Moc dobře vás už znám, Archie. Možná že stejně dobře jako vy mě. Jsou to všechno jen řeči a vy se při nich výborně bavíte. Co máte dělat?“ Rozmáchl se nožem. „Vždyť vy tam klidně přijdete, rozhlédnete se po těch slečnách a zachováte se, jak se vám bude hodit. Tak to přece děláte vždycky. Když vás to tam nebude bavit, seberete se a odejdete. Když bude jedna z těch slečen zvlášť hezká a všichni mužští kolem ní začnou kroužit, vezmete si ji stranou a zítra ji vyvedete na oběd. Když se budete nudit, najíte se k prasknutí, ať už tam budou podávat kdovíjaké blafy. Když se kvůli něčemu urazíte – ale už slyším výtah!“ Podíval se na hodiny. „Proboha, už je jedenáct. Musím podmastit to maso.“ Rychle zamířil k ledničce.

Zůstal jsem sedět. Wolfe mě rád najde v kanceláři, když sejde dolů, a pokud tam zrovna nejsem, trochu mu to rozproudí krev, což mu jen udělá dobře, a tak jsem čekal, až se dveře výtahu otevřou a Wolfe vykročí chodbou a dál do kuchyně. Nikdy jsem nechápal, jak je možné, že chodí tak nehlučně. Člověk by řekl, že jeho nohy, které nejsou o nic větší než moje, nadělají pod tou sedminou tuny plno rámusu, ale nebylo tomu tak. Počkal jsem, až dojde ke svému psacímu stolu, usadí se v ručně vyrobené obrovské židli, a pak jsem teprve vstoupil. Když jsem vstupoval, zavrčel na mě „Dobré ráno“ a já mu pozdrav opětoval. Obvykle míváme opravdu rána příjemná, protože Fritz mu přinese na podnosu snídani do pokoje a Wolfe tráví každý den i v neděli dvě hodiny od devíti do jedenácti nahoře ve skleníku s Theodorem a s orchidejemi.

Sotva jsem došel ke svému stolu, oznámil jsem Wolfovi: „Ty peníze, co přišly včera v šecích, jsem neuložil, protože bylo hrozně ošklivo. Třeba se do tří vyjasní.“

Wolfe si prohlížel poštu, kterou jsem mu položil na stůl. „Zavolejte si doktora Volmera,“ nařídil mi.

Usoudil zřejmě, že jsem kdovíjak nemocný, když jsem kvůli takové maličkosti, jako je březnový vítr a déšť, nezašel s šeky do banky. Honem jsem proto zakašlal. A pak jsem kýchl. „Ani nápad,“ odpověděl jsem pevně. „Třeba by po mně chtěl, abych zůstal ležet, a to přece nejde, když máme takový blázinec. Měl byste pak moc práce.“

Krátce se po mně podíval, kývl, aby mi dal na srozuměnou, že je mu všechno jasné, ale nemíní to dál rozvádět, a sáhl po svém stojacím kalendáři. Díval se do něj vždycky hned potom, co si prohlédl poštu.

„Co je to za telefonní číslo?“ zeptal se. „Paní Robilottiové? Té semetriky?“

„Ano, pane. Té, co vám nechtěla zaplatit dvacet táců, a nakonec je vyklopila.“

„Ale co chce teď?“

„Chce mě. A zastihnete mě u ní dneska od sedmi večer.“

„Jenomže dneska večer nám má pan Hewitt donést Dendrobium a bude se chtít podívat na Renantheru. Slíbil jsem, že tu budete.“

„Já vím, a taky jsem si to myslel, ale to pozvání přišlo docela náhle. Paní Robilottiová volala dneska ráno.“

„Netušil jsem, že o vás stojí anebo vy o ni.“

„Vůbec o sebe nestojíme. Neviděl jsem ji ani jsem o ní neslyšel ode dne, co s námi vyrovnala účet. Ale tohle je něco docela mimořádného. Pamatujete si možná, že když si vás najala a mluvili jsme o ní, zmínil jsem se vám o článku, který jsem o ní četl v jednom časopisu. Byl o večeři, kterou paní Robilottiová pořádá každý rok na výročí narozenin svého prvního manžela a kam si zve čtyři děvčata a čtyři muže. Ty dívky jsou svobodné matky a jsou zrovna na převý –“

„Už si vzpomínám. Pěkná šaškárna. Hotová parodie na pohostinnost. Chcete snad říct, že to schvalujete?“

„Netvrdím, že to schvaluju. Ale pozval mě jeden můj známý, Austin Byne. Zavolal mě, abych tam šel místo něho, protože leží s rýmou a nemůže z domova. Ale třeba tam poznám něco nového. Zocelím si nervy. A rozšířím si obzory.“

Nero Wolfe zúžil obočí. „Archie.“

„Ano, pane.“

„Pletu se někdy do vašich soukromých věcí?“

„Pletete, pane. Často. Ale myslíte si, že ne, takže v tom klidně pokračujte.“

„Do ničeho se vám plést nechci. Jestli jste si zamanul, že se propůjčíte k té nesmyslné opičárně, je to vaše věc. Chtěl bych vám jenom naznačit, že to od vás není moc slušné. Ty chudinky tam jsou pozvané za jediným cílem. Dá se doufat, že se tam všechny, anebo aspoň jedna z nich, seznámí s mužem, který se dá oblomit, bude v té známosti pokračovat a přijme za své buď už existující, anebo ještě nenarozené děcko. V tom případě tam budete v roli hochštaplera a moc dobře to víte. Silně pochybuji, že si kdy uvážete na krk nějakou ženu, ale i jestli k tomu kdy dojde, tak bude vaše vyvolená ve všech ohledech určitě úplně jiná, než aby sdílela osud těch opuštěných ubožaček. Takže se vlastně dopustíte podvodu.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, pane. V tom se mýlíte. Nechal jsem vás domluvit, jen abych všechno vyslechl. Kdyby účelem toho večírku bylo seznámit ty dívky s eventuálními nápadníky, provolal bych paní Robilottiové slávu a nikam bych nešel. Podraz je ale v tom, že jí vůbec o nic takového nejde. Ti mužští jsou z jejích společenských kruhů, elegáni, co nosí šestkrát do týdne smokink, a to prý má být pro ty holky šance. Prý je povzbudí a morálně posílí, když stráví večer se smetánkou společnosti, ochutnají kaviár a posedí v židlích, co dělal Congreve. Samozřejmě –“

„Congreve nedělal židle.“

„Já vím, že ne, ale potřeboval jsem nějaké jméno a tohle se mi zrovna vybavilo. Samozřejmě že je to všechno nesmysl, ale žádného podvodu se nedopustím. A nebuďte si tak jistý, že tam nepotkám tu pravou. Je přece vědecky dokázáno, že některá děvčata jsou po dítěti o moc krásnější, oduševnělejší a přitažlivější. A mělo by i svou výhodu přiženit se do už založené rodinky.“

„Fuj. Takže tam tedy jdete.“

„Ano, pane. Řekl jsem už Fritzovi, že tu nebudu na večeři.“ Vstal jsem ze židle. „Musím si rychle něco zařídit. Kdybyste chtěl ještě před obědem odpovědět na pár dopisů, jsem za chviličku dole.“ Vzpomněl jsem si právě, že mi v sobotu večer polil někdo ve Flamingu rukáv smokinkového saka, a když jsem přišel domů, něčím že jsem si skvrnu vyčistil, ale pak už jsem se na ni ani nepodíval. Vyběhl jsem dvě patra do svého pokoje, mrkl na sako a zjistil, že je bezvadně čisté.

2

Granthamovic sídlo na Páté avenue na Manhattanu, které dnes obývali Robilottiovi, jsem znal skrznaskrz, protože ve dnech, kdy jsme pátrali po těch špercích, jsem je prohledal centimetr po centimetru a nevynechal jsem ani pokoje služebnictva. Když jsem teď ujížděl taxíkem do města a duševně se připravoval na tu sešlost, čekal jsem, že se před večeří shromáždíme v prvním poschodí v pokoji, jemuž se říkalo hudební salonek. Ale kdepak. Matky musely být uvítány v nejhonosnějších prostorách.

Otevřel mi Hackett a své role se zhostil vskutku dokonale. Když se mnou před časem jednal coby s najatým detektivem, byl vznešenost sama, ale teď, když jsem přišel jako host v patřičném ohozu, přešaltoval bez jediného mrknutí oka. Vždycky jsem si myslel, že člověk, který to chce dopracovat na komorníka, si musí osvojit všechny metody, jak přebírat od různě postavených lidí kabát a klobouk, ale je to zřejmě něco tak složitého, že se s tím musí narodit. Výmluvné bylo už to, jakým tónem mě dneska pozdravil ve srovnání s tím, jak mě zdravíval před časem.

Rozhodl jsem se, že ho přece jen trochu vyvedu z míry. Když si ode mne bral klobouk a plášť, zeptal jsem se ho povzneseně: „Tak jakpak to jde, pane Hackette?“

Nijak ho to však nerozházelo. Ten chlap měl železné nervy. Stručně mi odpověděl: „Velmi dobře, děkuji vám, pane Goodwine. Paní Robilottiová je v salonu.“

„Vyhrál jste, Hackette. Blahopřeju.“ Přešel jsem vstupní halu, na což jsem potřeboval deset kroků, a prošel klenutým vchodem.

Salon byl sedm metrů vysoký a klidně by tam mohlo tančit padesát párů. Výklenek pro orchestr měl velký jako moji ložnici. Pořád tu ještě visely tři křišťálové lustry, které sem dala zavěsit matka Alberta Granthama, a taky tu stálo všech těch sedmatřicet židlí, jak jsem je kdysi spočítal, židlí všech možných tvarů a velikostí, a i když jsem si musel připustit, že je neudělal zrovna Congreve, určitě nebyly vyrobené někde v továrně. Ze všech místností, které jsem tu poznal, a viděl jsem jich v tomhle domě před časem hodně, bych si byl tuhle vybral asi poslední na dnešní večírek, na kterém se měla sejít čtveřice svobodných matek s docela cizími lidmi a pěkně si to tu užít. Vešel jsem, trochu se rozhlédl a pak jsem se vydal na procházku – protože to bylo vážně tak daleko – přes celý sál až k místu, kde stála se skupinkou lidí u přenosného baru paní Robilottiová. Jak jsem k ní přicházel, otočila se a podala mi ruku.

„Ach pane Goodwine. Jak ráda vás vidím!“

Nepřepnula blinkry tak dokonale jako Hackett, ale stačilo to. Vždyť jsem jí vlastně byl vnucen. Bledě šedé oči, zasazené tak hluboko, až se jí na čele dělaly ostré hrany, se jí nerozsvítily radostí, že mě vidí, ale kdo ví, jestli se jí vůbec kdy rozsvítily pro někoho nebo nad něčím. Hrany neměla jenom na čele. Ať už její vzhled navrhoval, kdo chtěl, vybíral si zřejmě spíš ostré čáry než zaobleniny a nepromeškal přitom jedinou příležitost, a přibývající léta, blížící se teď už k šedesátce, na tom nic moc nevylepšila. Aspoň že byly ty hrany zakryté až po bradu, protože její šaty, bledě šedé jak oči, měly rukávy až po lokty a sahaly jí k zvrásnělému krku. Když jsme se sháněli po jejích špercích, viděl jsem ji dvakrát s hlubokým dekoltem a věru to nebyl vábný pohled. Dneska měla jako jediné šperky šňůru perel a pár prstenů.

Byl jsem představen několika hostům a dostal jsem koktejl z šampaňského. Jen jsem trošičku upil, hned jsem poznal, že něco není v pořádku, a protlačil jsem se blíž k baru, abych se podíval co. Koktejly tam míchal Cecil Grantham, syn z prvního manželství, a dopouštěl se přitom horšího zločinu než vraždy. Dobře jsem ho viděl. Podržel vždycky sklenici za barem a pod jeho deskou, dal do ní půl kostky cukru, asi dvě kapky bitteru a plátek citrónové kůry, naplnil ji do poloviny sodovkou, postavil na bar a dolil skoro až po povrch z láhve Cordon Rouge. Kazit dobré šampaňské svinstvem, jako je cukr, bitter a citrónová kůra, patří ovšem k běžným zločinům, ale přidávat do něj navíc sodovku znamená změnit vraždu v horor. Cecil k tomu měl čestný motiv, chtěl zřejmě šampaňské v zájmu pozvaných dam trochu zředit, ale přemohlo mě pokušení, a když se mi naskytla volba mezi sebeovládáním a sodovkou, zatvrdil jsem se. Umínil jsem si, že si dám na Cecila pozor, aby mi nenamíchal stejné patoky jako ostatním, ale vtom přišel další host a musel jsem se jít představit. A to už nás bylo dvanáct.

Než nás hostitelka odvedla klenutým vchodem a po širokém mramorovém schodišti o poschodí výš, trochu jsem si společnost prohlédl a věděl jsem už, které jméno patří ke kterému obličeji. S Robilottim jsem se už samozřejmě znal a stejně tak s dvojčaty Cecilem a Celií. Paul Schuster byl ten chlapík s úzkým nosem a tmavýma očima, které se rychle rozhlížely do všech stran. Beverly Kent měl protáhlý obličej a velké uši. Edwin Laidlaw byl malý a zřejmě se nečesal, a pokud se o to někdy pokusil, tak ho vlasy moc neposlouchaly.

Předem jsem se už rozhodl, že s děvčaty bych měl jednat jako starší bratr, co má rád sestry a trochu si je dobírá, i když samozřejmě taktně a něžně, a dívky na to reagovaly celkem dobře. Helen Yarmisová, vysoká a štíhlá, skoro až hubená, s velkýma očima a širokými výraznými ústy, která by jí jistě dodávala na půvabu, kdyby neměla pořád spuštěné koutky, se chovala důstojně a zřejmě i docela důstojná byla. Ethel Varrovou bych si byl vybral za svou vyvolenou, kdybych se ovšem po nějaké sháněl. Ne snad že by byla kdovíjak krásná, ale uměla hrdě držet hlavu a měla obličej, z jakého člověk nedokáže odtrhnout oči, protože se při každém pohybu mění a míhají se na něm nejrůznější světla a stíny.

Faith Usherovou bych si byl nevybral za svou vyvolenou, ale za sestru, protože vypadala, jako by nejvíc ze všech potřebovala bratra. Byla z nich vlastně nejhezčí, s jemným drobným obličejem a zelenavými světýlky v očích, a postavu, taky jemnou, měla moc hezkou, jenže dělala, co mohla, aby si své přednosti zkazila, protože smutně věšela ramena a svaly v obličeji napínala tak pevně, že jí určitě brzy hrozily vrásky. Správný bratr by s ní dokázal pravé divy, ale já neměl při jídle možnost začít, protože seděla na druhé straně stolu s Beverlym Kentem po levé a Cecilem Granthamem po pravé straně.

Já měl po levici Rose Tuttleovou, která nejevila sebemenší známky, že by nějakého bratra potřebovala. Měla modré oči v kulatém obličeji, vlasy svázané do ohonu a zaoblenin tolik, že by jich mohla pár přenechat paní Robilottiové a ještě by jí dost zbylo, a zřejmě se narodila tak veselá, že ji nějaké to náhodné nemluvně nedokázalo vyvést z míry. Vlastně, jak jsem se brzy dověděl, by se o to už musela pokusit dvě nemluvňata. Jak tak balancovala na vidličce ústřicí, obrátila se ke mně a zeptala se: „Goodwin? Vy že se jmenujete Goodwin?“

„Ano. Archie Goodwin.“

„To je mi trochu divné,“ řekla, „protože ta ženská mi tvrdila, že budu sedět mezi panem Edwinem Laidlawem a panem Austinem Bynem, a vy se jmenujete Goodwin. Tuhle jsem říkala jedné kamarádce, že sem půjdu, myslím na tu večeři, a ona na to, že by tu měli být i svobodní otcové, a když jste si zřejmě změnil jméno, tak mě napadlo, jestli náhodou nejste svobodný otec.“

Nezapomínej na takt, upozorňoval jsem sám sebe a všemožně jsem se o to snažil. „Tak napůl,“ odpověděl jsem jí. „Jsem svobodný. Ale pokud vím, otec nejsem. Pan Byne dostal rýmu a nemohl přijít, tak mě požádal, abych za něj zaskočil. Měl prostě smůlu a já štěstí.“

Dojedla ústřici a snědla další – stejně vesele, jako dělala všechno ostatní – a pak se ke mně znovu obrátila. „Říkala jsem té kamarádce, že všichni mužští z nóbl společnosti jsou stejní jako ti panáci, co tady byli posledně, a že nemusíme litovat, když se s nimi blíž neseznámíme, ale vy mi takový nepřipadáte. Určitě takový nejste. Všimla jsem si, jak jste rozesmál Helen – myslím Helen Yarmisovou. Mám dojem, že jsem ji ještě neviděla, aby se zasmála. Jestli vám to nevadí, tak to povím té své kamarádce.“

„Nevadí mi to ani v nejmenším.“ Poskytl jsem jí trochu času, aby mohla sníst další ústřici. „Ale nerad bych vás pletl. Nejsem z nóbl společnosti. Jsem pracující člověk.“

„Tak proto!“ přikývla. „Tím se to tedy vysvětluje. A co děláte?“

Uvědomil jsem si, že se mám chovat diskrétně, a zarazil jsem se. Slečna Tuttleová si nesmí myslet, že si paní Robilottiová najala detektiva, aby jí ohlídal čestné hosty. „Dalo by se říct, že se starám lidem o klid,“ řekl jsem. „Dělám pro chlapíka, který se jmenuje Nero Wolfe. Možná že jste už o něm slyšela.“

„Myslím, že ano.“ Slečna Tuttleová spořádala všechny ústřice a odložila vidličku. „Určitě ano. Už si vzpomínám – na vraždu té ženy. Susan, nebo jak se jmenovala. Je to detektiv.“

„Správně. A já pro něj pracuju. Ale já –“

„Vy taky! Jste taky detektiv!“

„Jsem, ale jenom při práci, dneska večer ne. Teď se jen bavím. Užívám si – a vážně se mi tu líbí. Rád bych věděl, co jste myslela tím –“

Hackett a dvě pomocnice odklízeli ústřicový servis, ale to mě nezarazilo. Přerušil mě Robert Robilotti, který seděl naproti mezi Celií Granthamovou a Helen Yarmisovou a teď se domáhal, aby ho všichni poslouchali. A jak ostatní hlasy utichaly, bylo zřetelně slyšet paní Robilottiovou: „Je to nutné, Robbie? To máme zase poslouchat o těch blechách?“

Robilotti se na ni usmál. Z toho, jak jsem ho poznal, když jsme se sháněli po těch špercích, mi moc do oka nepadl, ať se usmíval, nebo ne. Ale vynasnažím se být k němu spravedlivý a připouštím, že žádným zákonem není zakázáno, aby měl mužský vytrhané obočí, tenký knírek a dlouhé nalakované nehty. Mé podezření, že nosí bokovku, se ukázalo jako liché, a jestli se oženil s paní Granthamovou pro peníze, tak musím uznat, že žádný mužský se nežení bez důvodu a u ní by ani mě hned tak žádný jiný důvod nenapadl. A taky uznávám, že Robilotti má možná skryté přednosti, které mi unikly. Jedno je však jisté – že kdybych se jmenoval Robert a vzal si z jistého důvodu o patnáct let starší ženu, která se skládá výhradně z hran, nedovolil bych jí, aby mi říkala Robbie.

Musím mu však přičíst k dobru, že se od ní nenechal umlčet. Chtěl, abychom ho všichni poslouchali, protože nám mínil vyprávět historku o jakémsi řediteli reklamní agentury, který se začal věnovat výzkumu blech, a na svém požadavku taky patřičně trval. Slyšel jsem už ten příběh vyprávět mnohem líp od Saula Panzera, ale Robilotti ho nakonec jakžtakž dopověděl a dočkal se umírněného ohlasu. Tři pánové z lepší společnosti se taktně, diskrétně a jemně zasmáli. Helen Yarmisová trochu pozvedla koutky úst. Granthamova dvojčata se po sobě soucitně podívala. Faith Usherová si všimla, jak na ni přes stůl pohlédla Ethel Varrová, mírně zavrtěla hlavou a sklopila oči. Edwin Laidlaw pak přispěl historkou o spisovateli, který napsal knihu neviditelným inkoustem, a Beverly Kent se přidal příběhem o armádním generálovi, který zapomněl, na čí straně má bojovat. Stali jsme se jedinou velkou šťastnou rodinou – tedy celkem šťastnou – ale jen do chvíle, než se začala podávat holoubata. Tady jsem narazil na problém. U Wolfova stolu si bereme holoubata do ruky, což je ovšem jediný praktický způsob, jak je jíst, ale nechtěl jsem zkazit slavnostní večeři. A vtom napíchla Rose Tuttleová své holoubě jednou rukou na vidličku, druhou popadla stehno a škubla jím a bylo po problému.

Slečna Tuttleová řekla před chvílí něco, o čem bych si s ní rád taktně promluvil, ale bavila se právě s Edwinem Laidlawem, kterého měla po levici, a já se podíval na Ethel Varrovou. Její obličej mě opravdu dokázal co chvíli překvapit. Z profilu a zblízka byl docela jiný, a když se ke mně Ethel otočila a podívali jsme se na sebe z očí do očí, byl znovu jako proměněný.

„Doufám, že vám nebude vadit, když vám řeknu něco osobního,“ poznamenal jsem.

„Pokusím se to přejít,“ řekla. „Ale nemůžu vám nic slíbit, dokud to neuslyším.“

„Risknu to. Všimla jste si možná, jak si vás prohlížím, a rád bych vám vysvětlil proč.“

„Nevím,“ usmála se. „Radši nic neříkejte. Možná že byste mě jen zdeprimoval. Třeba bych si radši myslela, že si mě prohlížíte, protože chcete.“

„To si můžete klidně myslet taky. Kdybych nechtěl, tak si vás prohlížet nebudu. Ale jde o to, že jsem se snažil vypozorovat, jestli vypadáte aspoň dvakrát za sebou stejně. Víte, když jenom trochu pootočíte hlavu, úplně se vám změní obličej. Vím, že existují lidi s takovými obličeji, ale jakživ jsem neviděl nikoho, komu by se obličej měnil tak často jako vám. Ještě vám to opravdu nikdo neřekl?“

Rozevřela rty, zase je sevřela a odvrátila se ode mne. Nezbývalo mi, než abych se znovu otočil ke svému talíři, ale sotva jsem to udělal, zase se na mne podívala. „Víte,“ řekla mi, „je mi teprve devatenáct.“

„Taky mi kdysi bylo devatenáct,“ ujistil jsem ji. „Někdy to bylo prima, ale jindy zas hrozné.“

„Ano, přesně tak to je,“ souhlasila. „Ještě jsem se nenaučila brát život, jaký je, ale snad se to naučím. Chovala jsem se hloupě jen proto, že jste to řekl. Měla jsem vám klidně odpovědět, že už mi to kdysi někdo pověděl. Myslím to o mém obličeji. A nejenom jednou.“

Takže jsem se jí přece jen dotkl. Ale jak se má člověk sakra chovat taktně, když neví, co se hodí a co ne? Žádná holka přece nepřijde do jiného stavu jen proto, že má proměnlivý obličej. Honem jsem obrátil. „Vím, že to ode mě byla hodně osobní poznámka,“ uznal jsem. „Ale chtěl jsem vám jenom vysvětlit, proč si vás tak prohlížím. Určitě bych s tím nebyl začal, kdybych jen tušil, že vás tím můžu urazit. Nejspíš byste se s tím měla vyrovnat. Mě se zas vždycky dotkne, když se mě někdo zeptá na koně, protože jsem si jednou při sesedání zachytil nohu ve třmenu. Zeptejte se mě na koně a hned se zas změním v obličeji já.“

„Nejspíš jste jezdil v Central Parku, viďte? Stalo se vám to tam?“

„Ne, stalo se mi to jednou v létě na Západě. Ale ptejte se dál. Přihořívá.“

Povídali jsme si o koních, dokud nás nepřerušil Paul Schuster, který seděl napravo od ní. Nemohl jsem mu to mít za zlé, protože z druhé strany měl paní Robilottiovou. Ale s Rose Tuttleovou se pořád ještě bavil Edwin Laidlaw, a teprve když se podával moučník, třešňový nákyp se šlehačkou, jsem měl příležitost zeptat se jí na tu poznámku.

„Něco jste prve řekla,“ připomněl jsem jí. „Ale třeba jsem vás pořádně neslyšel.“

Pustila se do nákypu. „Možná že jsem to taky pořádně neřekla. Často něco jen tak vyhrknu.“ Naklonila se ke mně a dodala mnohem tišeji: „Znáte se dobře s tím panem Laidlawem?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jaktěživ jsem ho neviděl.“

„A taky jste o nic nepřišel. Vydává knihy. Když se tak na mě podíváte, řekl byste si, že jsem celá žhavá se dovědět, kolik knih vyšlo loni v Americe, v Anglii a ve spoustě jiných zemí?“

„Ani bych neřekl. Spíš bych si myslel, že se bez toho klidně obejdete.“

„A taky že jsem se bez toho klidně obešla. Ale co že jsem to řekla špatného?“

„Netvrdil jsem, že jste snad řekla něco špatného. Měl jsem jen dojem, že jste se zmínila o nějakých panácích ze společnosti, co tady byli posledně, a nebyl jsem si jistý, jestli jsem vám dobře rozuměl. Nevěděl jsem, jestli myslíte stejný večírek, jako je tenhle.“

Přikývla. „Přesně takový jsem taky myslela. Před třemi lety. Paní Robilottiová je pořádá každý rok, víte.“

„Ano, vím.“

„Jsem tu už podruhé. Ta kamarádka, co jsem se vám o ní zmínila, tvrdí, že jsem si pořídila druhé dítě, jen aby mě sem zas pozvali na šampaňské, ale věřte mi, já šampaňské tak ráda, že si ho můžu obstarat mnohem rychleji a častěji než v tomhle domě, a kromě toho jsem stejně netušila, že mě sem znovu pozvou. Kolik myslíte, že mi je?“

Prohlédl jsem si ji. „Řekl bych, že – jednadvacet.“

Potěšilo ji to. „Samozřejmě že jste mi ze zdvořilosti pět let ubral, takže jste se trefil přesně. Je mi šestadvacet. Z toho vidíte, jak není vůbec pravda, že ženské vypadají po dětech starší. To se ví, že když jich má některá moc, třeba osm anebo deset, tak za tu dobu trochu zestárne. Ale já osobně nevěřím, že bych vypadala mladší, kdybych ty dvě děti neměla. Co si o tom myslíte?“

Byl jsem nahraný. Přijal jsem pozvání s jasnou hlavou a otevřenýma očima. Ujistil jsem hostitelku, že znám povahu i význam celého toho podniku a že se na mě může spolehnout. Držel jsem – aspoň částečně – na svých bedrech odpovědnost za morální a společenské postavení naší skupinky, a tahle veselá svobodná matka vyjádří najednou celý problém jedinou otázkou – jestli svým mateřstvím nezestárla. Pokud jí prostě odpovím, že ne, že vůbec starší nevypadá, což bude pravdivé a přitom taktní, naznačím tím vlastně, jak falešná je podle mého soudu jediná výhrada, kterou kdo může mít k jejímu způsobu života. A kdybych jí měl odpovědět, že ne, a vyjmenovat všechny výhrady, které falešné nejsou, musel bych být knězem, a tím opravdu nejsem, a navíc je už stejně slyšela a žádný dojem na ni neudělaly. Ve třech vteřinách jsem se rozhodl a řekl jsem si, že mi není vůbec nic po tom, jestli bude mít ještě fóru dětí, ale podporovat ji v tom nebudu. A tak jsem jí zalhal.

„Já si myslím, že ano,“ řekl jsem.

„Cože?“ odpověděla mi rozhořčeně. „To že si myslíte?“

Trval jsem na svém. „Ano. Sama jste mi přiznala, že jsem vás odhadl na šestadvacet a přitom vám ze zdvořilosti pět let ubral. Kdybyste měla jen jedno dítě, odhadl bych vás na třiadvacet, a kdybyste neměla žádné, tak možná že jen na dvacet. Dokázat to nijak nemůžu, ale asi byste mi tak připadala. Radši se znovu dáme do toho nákypu. Ostatní mezitím dojedli.“

Vesele se do něj pustila.

Pozvané slečny byly zřejmě podrobně zasvěceny do zdejších zvyklostí, protože když paní Robilottiová povstala a Hackett jí na její pokyn odsunul židli a my totéž učinili svým dámám, zamířily za hostitelkou ke dveřím. Sotva odešly, znovu jsme se posadili.

Cecil Grantham si zhluboka a hlasitě oddechl, ale pak řekl: „Poslední dvě hodiny jsou nejhorší.“

„Dejte mi trochu koňaku, Hackette,“ požádal Robilotti.

Hackett přestal nalévat kávu a pohlédl na něj. „Skříňka s alkoholem je zamčená, pane.“

„To vím, ale máte přece klíč.“

„Ne, pane, klíč má paní Robilottiová.“

Připadlo mi, že by na to mělo následovat zaražené ticho, ale Cecil Grantham se zasmál a řekl: „Tak přineste sekeru.“

Hackett nám všem nalil kávu.

Beverly Kent, ten chlapík s protáhlým obličejem a velkýma ušima, si odkašlal. „Nijak nám neuškodí, když se trochu uskrovníme, pane Robilotti. Nakonec jsme všichni přijali pozvání s tím, že známe protokol.“

„Jaký protokol?“ namítl Paul Schuster. „To přece není žádný protokol. Překvapujete mě, Beve. Když nebudete vědět, co je protokol, jakživ z vás nebude velvyslanec.“

„Ten ze mě stejně nebude,“ prohlásil Kent. „Je mi třicet, před osmi lety jsem vyšel z univerzity a co ze mě je? Poslíček ve službách Spojených národů. Můžu se snad pokládat za diplomata? Ale co je to protokol, bych měl vědět spíš než slibný mladý právník obchodní společnosti. Co vy o tom víte?“

„Moc ne.“ Schuster pomalu upíjel kávu. „Moc o něm opravdu nevím, ale vím, co to je, a vy jste to řekl špatně. Taky se pletete, když si o mně myslíte, že jsem slibný mladý právník obchodní společnosti. Moc daleko jsem to ještě nedotáhl, ale jsem o rok mladší než vy, takže jistá naděje by tu byla.“

„Ale pro koho?“ zeptal se Cecil Grantham. „Pro vás, anebo vaši společnost?“

„Pokud jde o slovo ‚protokol‘, tak vám ho mohu objasnit,“ ozval se Edwin Laidlaw. „Od té doby, co jsem nakladatel, jsem na slova odborník. Pochází ze dvou řeckých slov – prótos, což znamená první, a kolla, což znamená lepidlo. Proč právě lepidlo? Protože ve starém Řecku byl prótokollon první list přilepený ke svitku papyru a zachycoval obsah rukopisu. Dnes může být protokol jakýmkoliv dokumentem – je to třeba původní verze nějaké úmluvy, záznam jednání anebo doklad o dohodě. To zřejmě podporuje váš názor, Paule, ale Bev také není daleko od věci, protože protokol může být i jistým souborem pravidel, jak je vyžaduje etiketa. Takže máte oba pravdu. Společenská záležitost, kterou tu máme dnes večer, si jistou etiketu žádá.“

„Já jsem spíš pro Paula,“ prohlásil Cecil Grantham. „Když někdo zamkne pití, o žádné etiketě to nesvědčí. Spíš o tyranii.“

Kent se ke mně obrátil. „Co tomu říkáte vy, Goodwine? Jak jsem slyšel, jste detektiv, takže byste snad mohl přijít na odpověď.“

Odložil jsem kávový šálek. „Není mi docela jasné, oč vám jde,“ řekl jsem. „Pokud se chcete dohodnout, jestli jste použili správně slovo protokol, pak bude snad nejlepší, když se podíváte do slovníku. Jeden je nahoře v knihovně. Ale jestli stojíte o koňak a skříňka je zamčená, tak by měl někdo z vás zaskočit do krámu s alkoholem. Jeden je zrovna na rohu Dvaaosmdesáté a Madison Avenue. Můžem si hodit mincí, kdo tam zajde.“

„Praktický člověk,“ podotkl Laidlaw. „Pravý muž činu.“

„Všimněte si, že ví, kde je slovník a kde najít krám s alkoholem,“ řekl Cecil. „Takový detektiv ví prostě všechno.“ Obrátil se ke mně. „Mimochodem, když už mluvíme o detektivech, jste tu služebně?“

Nebylo mi moc po chuti, jakým tónem to řekl, takže jsem se zatvářil trochu dotčeně. „Myslíte, že bych se přiznal, i kdybych tu služebně byl?“

„Nejspíš byste řekl, že tu služebně nejste.“

„A co bych vám asi řekl, kdybych tu služebně nebyl?“

Robert Robilotti se ušklíbl. „Touché, Cece. Zkus se zeptat někoho jiného.“ Vyslovil to jméno spíš jako „Síse“. Matka říkala Cecilovi „Sessel“ a sestra „Sesse“.

Cecil otčíma ignoroval. „Prostě jsem se jen ptal,“ řekl mi. „Copak se nemůžu zeptat?“

„Jasně, proč ne? A já jsem zase jen odpovídal.“ Otočil jsem se doprava i doleva. „A když už tady ta otázka padla, zřejmě vám všem teď leží v hlavě. Kdybych tu byl služebně, řekl bych to jen Granthamovi, ale protože jsem tu docela soukromě, můžete to vědět všichni. Dneska ráno mi zavolal Austin Byne a požádal mě, abych sem zašel místo něho. Jestli vás to někoho dost zajímá, můžete si to u něj ověřit.“

„Myslím, že nám do toho nic není,“ řekl Robilotti. „Aspoň vím, že do toho není nic mně.“

„Mně taky ne,“ přidal se Schuster.

„Tak na to zapomeňte,“ zavrčel Cecil. „Snad se tak moc nestalo, byl jsem jen zvědavý. Nepůjdeme za ostatními?“

Robilotti se po něm podíval, ale nijak zvlášť přátelsky. Kdo je tu vlastně hostitelem? „Právě jsem se chtěl zeptat, jestli někdo nechce ještě trochu kávy,“ řekl. „Ne?“ Vstal ze židle. „Takže půjdeme za dámami do hudebního salonu a doprovodíme je dolů. Čeká se od nás, že každý si nejprve zatančí se svou partnerkou od večeře. Račte, pánové.“

Vstal jsem a narovnal si puky na kalhotách.

3

Ať se propadnu, jestli v tom výklenku nebyla opravdická kapela –klavír, saxofon, dvoje housle, klarinet a bicí. Nejspíš by byl stačil gramofon a reproduktor, ale pro matky není přece žádných nákladů škoda. Když se mluví o nákladech, nesmí se ovšem zapomínat, že co se vydalo na honoráři pro kapelu, se zase ušetřilo na pití – na koktejlech ředěných sodovkou, na té růžové vodičce, co se servírovala u večeře místo vína, a na zákazu destilátů – takže tak moc se hostitelé zase přes kapsu nepraštili. Pití se začalo se vší slávou podávat, až když jsme už skoro hodinu tančili a Hackett se objevil za barem a začal otvírat šampaňské Cordon Rouge a nalévat je čisté, bez nějakého ředění nebo míchání. Večírek měl už trvat jen hodinu a paní Robilottiová se zřejmě rozhodla, že může, byť s rozvahou, trochu riskovat.

Jako s tanečnicí jsem to s Rose Tuttleovou moc nechytil. Ne že by nebyla na tanec vybavená tělesně a neměla i jistý smysl pro rytmus, spíš to bylo jejím základním přístupem k životu. Tancovala vesele, a to samozřejmě nejde. Tančit se může divoce, vážně, rozmarně, chlípně nebo čistě jen umělecky, ale rozhodně ne vesele. Mimo jiné i proto, že kdo je veselý, hodně toho napovídá. To Helen Yarmisová už byla lepší, anebo aspoň mohla být lepší, nebýt tak zatraceně vážná. Krásně jsme se spolu dostali do rytmu a tančili jako pánibozi, když tu najednou ztuhla a byla z ní hotová pohybující se mumie. Hodila se ke mně výškou, sahala mi vršíčkem hlavy po nos, a čím blíž jsem se dostával k té její široké ohrnuté puse, tím víc se mi líbila – zvlášť když měla pozdvižené koutky.

K příštímu tanci ji vyzval Robilotti, a když jsem se rozhlédl, viděl jsem, že všechny čestné návštěvnice jsou už zadané a ke mně že si to cílevědomě míří Celie Granthamová. Zůstal jsem stát, dokud ke mně nedošla, a Celie se zastavila na délku paže ode mě a pohodila hlavou.

„Tak co?“ řekla.

Usoudil jsem, že takt je tu vyhrazen matkám a nemusím jím plýtvat na dceru. A tak jsem řekl: „Už jste se trochu vzpamatovala?“

„Ne,“ odpověděla. „A nikdy se nevzpamatuju. Ale jak se vykroutíte z toho, abyste si se mnou nemusel zatancovat?“

„Snadno. Řeknu, že mě bolí nohy, a zuju se.“

Přikývla. „To by vám bylo podobné, co?“

„Nejspíš ano.“

„Klidně byste to dokázal. A nechal mě prostě trpět. Což se již nikdy neoctnu ve vašem náručí? Musím si bolest svého srdce nést až do hrobu?“

Vytvářím zřejmě mylný dojem, i když její slova zachycuji přesně. Viděl jsem se s tím děvčetem – říkám děvčetem, i když je Celie nejspíš o pár let starší než Rose Tuttleová, která má už dvě děti – viděl jsem se s ní jenom čtyřikrát. Třikrát z toho u nich doma, když jsme hledali ty šperky. Při třetí příležitosti jsem s ní na chvíli osaměl, dali jsme se do řeči a domluvili se, že si zajdeme povečeřet a zatančit do Flaminga, a tu dohodu jsme taky dodrželi. Moc valně to ale nedopadlo. Celie dobře tančí, to musím i uznat, a taky umí pít a kolem půlnoci se tak temperamentně chytla s jinou dámou, že nás z toho podniku vyhodili. Příštích pár měsíců mi párkrát zavolala, řekněme asi tak dvacetkrát, ale já měl vždycky moc práce. Podle mě mají ve Flamingu nejlepší kapelu ve městě a nestál jsem o to, aby se tam na mě napořád dívali skrz prsty. Rád bych si představoval, že Celie trvá na naší schůzce jen proto, že jak jednou poznala můj šarm, žádný jiný jí nestačí, ale musím bohužel uznat, že toho spíš nedokázala nechat z tvrdohlavosti. Myslel jsem si, že na mě dávno zapomněla, a najednou jsem ji měl znovu před sebou.

„U vás nejde o srdce, ale o hlavu,“ řekl jsem jí. „Moc si o sobě myslíte. Jsme prostě oba umanutí. A kromě toho mám pocit, že kdybych vás teď vzal do náruče a začal s vámi tančit, po dvou kolech byste se mi vytrhla a řekla něco tak peprného, že by mi to zkazilo tenhle večírek. Vidím vám to v očích.“

„V očích mi můžete vidět jen vášeň. Jestli nepoznáte u ženy vášeň, měl byste víc chodit mezi lidi. Máte u sebe bibli?“

„Ne, zapomněl jsem ji s sebou vzít. Ale jedna je v knihovně.“ Vytáhl jsem však z náprsní kapsy notýsek, který u sebe nosím vždycky. „Tohle by nestačilo?“

„Docela dobře. Podržte ho naplocho.“ Podržel jsem notýsek a Celie na něj položila dlaň. „Přísahám při své cti, že budu v dobrých i zlých časech vaším kotětem a neprovedu nic, čeho byste litoval.“

V tu chvíli se však na nás podívala paní Robilottiová, která právě tančila s Paulem Schusterem. Zastrčil jsem notýsek do kapsy, uchopil do náruče její dceru a po chvíli jsem si řekl, že děvčeti, které umí takhle tancovat, se musí leccos prominout.

Hudebníci přestali hrát, aby si trochu odpočinuli, a já doprovodil Celii k židli. Právě jsem uvažoval, jestli by bylo taktní, abych si s ní zatančil znovu, když k nám přišla jen tak bez doprovodu Rose Tuttleová a zastavila se vedle mě. Celie si s ní promluvila jako žena s ženou.

„Těžko vám můžu vyčítat, že jedete po panu Goodwinovi,“ řekla. „Jediný tady umí tancovat.“

„Nechci si s ním zatancovat,“ namítla Rose. „Ani bych si to netroufla, protože sama moc tancovat neumím. Jen bych mu ráda něco řekla.“

„Tak to řekněte,“ vybídl jsem ji.

„Je to důvěrné.“

Celie se zasmála. „Tak takhle se to tedy dělá!“ Postavila se. „Já bych na to potřebovala aspoň sto slov, a vám stačí tři.“ Přistoupila k baru, kam právě přišel Hackett a otvíral šampaňské.

„Posaďte se,“ řekl jsem Rose.

„Tak dlouho to trvat nebude.“ Zůstala stát. „Je to jen něco, o čem jsem myslela, že byste měl jako detektiv vědět. Vím, že by paní Robilottiová nestála o žádný malér, a chtěla jsem to původně říct jí, ale pak mě napadlo, že bych to měla radši povědět vám.“

„Nejsem tu jako detektiv, slečno Tuttleová. Už jsem vám to přece řekl. Přišel jsem si sem užít trochu zábavy.“

„Já vím, ale přece jen detektiv jste, a jestli si myslíte, že by to tak bylo lepší, můžete to říct paní Robilottiové sám. Nechci ji na to upozorňovat, protože vím, jaká je, ale kdyby se stalo něco hrozného, nerada bych si myslela, že je to moje vina.“

„Proč by se mělo stát něco hrozného?“

Položila mi ruku na paži. „Neříkám, že by se to mělo stát, ale mohlo by. Faith Usherová u sebe pořád nosí ten jed a dneska ho tu má s sebou. Má ho v kabelce. Ale vy o tom ovšem nevíte.“

„Ne, nevím. Jaký jed?“

„Její jed. V Granthamově útulku nám děvčatům řekla, že je to kyanid, a některým nám ho dokonce ukázala, měla ho v malé lahvičce. Pořád ho u sebe nosila v kapsičce, co si přišila k sukni, a našila si takové kapsičky ke všem šatům. Říkala, že se ještě nerozhodla, jestli si vezme život, ale kdyby to chtěla udělat, že chce mít ten jed po ruce. Děvčata si myslela, že se jenom tak předvádí, a některá si z ní pro to dělala legraci, ale já nikdy. Měla jsem dojem, že by to opravdu mohla udělat a že kdybych si ji pro to dobírala, trochu bych za to potom i mohla. Mezitím už Faith z Granthamova útulku odešla a má zaměstnání a já myslela, že se z toho všeho dostala, ale Helen Yarmisová s ní byla před chvílí na toaletě, zahlédla v její kabelce tu flaštičku a zeptala se jí, jestli v ní ten jed pořád ještě má. A Faith řekla, že ano.“

Nato Rose zmlkla. „No a?“ zeptal jsem se jí.

„No a co?“ zeptala se.

„To má být jako všechno?“

„Podle mě to docela stačí. Musel byste znát Faith jako já. Pokud by to někdy udělala, tak to udělá v tomhle luxusním baráku, kde mají komorníka, vyparáděné hosty, nádhernou toaletu a šampaňské.“ Najednou se zase rozveselila. „Já bych to udělala zrovna tak,“ prohlásila. „Hodila bych si jed do šampaňského, stoupla si na židli, zvedla vysoko sklenici a zavolala: ‚Nám všem na zdraví!‘ – zrovna jako to prve říkala jedna z našich holek, když se chystala napít koly. A pak bych to šampaňské vypila, odhodila sklenici, sestoupila ze židle a začala pomalu sklesávat k zemi – a všichni mužští by se ke mně rozběhli, aby mě chytili. Jak dlouho by mi trvalo, než bych umřela?“

„Pár minut a možná že i míň, kdybyste si tam dala toho jedu dost.“ Rose mě pořád ještě držela za paži a já ji poplácal po ruce. „Dobrá, takže jste mi to řekla. Být vámi, pustím to teď z hlavy. Viděla jste někdy tu lahvičku?“

„Ano, Faith mi ji ukázala.“

„A čichla jste si k tomu jedu?“

„Ne, Faith nikdy tu lahvičku neotevřela. Je to lahvička se šroubovacím uzávěrem.“

„Byla ta lahvička skleněná? Všimla jste si, z čeho je?“

„Ne, myslím, že byla z nějaké umělé hmoty.“

„Říkáte, že Helen Yarmisová viděla tu lahvičku ve Faithině kabelce. V jaké kabelce?“

„V černé, kožené.“ Rose se otočila a rozhlédla se. „Leží tamhle na židli. Ale nechci na ni ukazovat –“

„Už jste mi ukázala – očima. Vidím ji. Takže na to zapomeňte. Postarám se, aby se nic hrozného nestalo. Chcete si zatančit?“

Rose si zatančit chtěla, a tak jsme se připojili k veselému víření, a když kapela na chvíli přestala hrát, zašli jsme si k baru na šampaňské. Potom jsem vyzval k tanci Faith Usherovou.

Faith Usherová už o tom jedu vykládá nejméně rok a přitom může mít v té plastové lahvičce aspirin nebo solené buráky, ale i kdyby v ní měla kyanid, nesouhlasil jsem moc s Rosiným nápadem, že by tenhleten dům byl nějakým ideálním místem pro sebevraždu. Možnost, že by se tu něco stalo, byla tak jedna k milionu, ale protože na mě byla svalena odpovědnost, pozorně jsem sledoval očima kabelku i Faith Usherovou. Když jsem s ní tančil, bylo to docela jednoduché, protože jsem na kabelku nemusel dávat pozor.

Jak už jsem řekl, vybral bych si Faith za sestru, protože vypadala, jako by potřebovala bratra, ale možná že v tom hrál roli i fakt, že tu byla ze všech děvčat nejhezčí. Trochu se taky napřímila, svaly v obličeji se jí uvolnily, a i když občas vypadla z taktu, dobře jsme se při tanci shodli. Tu a tam, když jsem udělal něco, co se jí líbilo, se jí v těch očích se zelenými tečkami pěkně zalesklo, a když jsme dotančili, nebyl jsem si už tak jistý, že potřebuje bratra. Možná že by se jí spíš hodil bratranec.

Ukázalo se ale, že má vyhraněné názory – když už ne na bratry a bratrance, tak alespoň na své tanečníky. Stáli jsme zrovna u okna a tu k ní přistoupil ten nakladatel, Edwin Laidlaw, uklonil se a řekl:

„Zatančíte si se mnou, slečno Usherová?“

„Ne,“ odpověděla.

„Bylo by mi ctí.“

„Ne,“ opakovala Faith.

Samozřejmě že jsem se podivil, proč ho odmítla. Byl o něco menší než ona, rozhodně o pár centimetrů, a možná že se jí líbili větší muži – třeba já. Anebo jí vadilo, že se neučesal, a pokud se i učesal, tak mu to na vlasech nebylo znát. Jestli se jí na něm znelíbilo něco osobnějšího, třeba že řekl něco, co ji urazilo, nestalo se to určitě u stolu, protože neseděli dost blízko sebe, ale mohlo k tomu samozřejmě dojít před večeří nebo později. Laidlaw se otočil a odešel, a jak hudba začala hrát, chystal jsem se požádat Faith o další tanec, ale vtom přišel Cecil Grantham a odvedl si ji. Je stejně velký jako já a všechny vlasy na hlavě měl na svém místě, a tím na ni nejspíš udělal dojem. Já si došel pro Ethel Varrovou a neřekl jsem už ani slovo o tom, jak se jí mění obličej. Když jsme tančili, snažil jsem se pořád neotáčet, ale přitom jsem musel v jednom kuse pozorovat Faith Usherovou i její kabelku, která ještě pořád ležela na židli.

Když se pak opravdu stalo něco hrozného, vůbec jsem nepoznal, že se to blíží. Rád si o sobě myslím, že se mohu spoléhat na své tušení, a opravdu mě jen málokdy zklame, ale tentokrát úplně vypovědělo a navíc jsem se musel dívat po Faith Usherové a přitom si povídat s Ethel Varrovou. Jestli měla Faith zemřít a jestli opravdu mívám dobré tušení, měl jsem aspoň začít rychleji dýchat, ale nestalo se ani to. Viděl jsem, jak ji doprovází k židli Cecil Grantham, na pět metrů od židle, kde ležela ta kabelka, jak si Faith sedá a Grantham pak odchází a za chviličku se vrací s šampaňským, podává jí sklenici a něco říká. Díval jsem se na ni dost nenápadně, abych neurazil Ethel Varrovou, ale v té chvíli jsem ji měl přesně na očích. Nechci snad tvrdit, že bych měl nějaké tušení, jen jsem měl čerstvě v paměti, jak mi Rose vykládala o tom jedu v šampaňském. Díval jsem se proto upřeně na Faith Usherovou i ve chvíli, kdy upila šampaňské, strnula, rozechvěla se a začala se třást od hlavy k patě, zavrávorala, vydala ze sebe zvuk, který byl dílem výkřik a dílem zaúpění, a skácela se. Jak padala, zachytila se na vteřinu o okraj židle, a kdyby ji byl Cecil nezachytil, svezla by se na zem.

Když jsem k nim doběhl, pokoušel se ji zvednout. Nařídil jsem mu, aby ji rychle položil, vzal jsem ji za ramena a zavolal na ostatní, aby sehnali doktora. Jak jsem ji pomalu ukládal na podlahu, dostala prudké křeče, házela hlavou ze strany na stranu a škubala nohama. Cecil ji chtěl zachytit za kotníky, ale zarazil jsem ho, že to není nic platné, a zeptal jsem se, jestli už někdo zavolal lékaře. Kdosi za mnou mi odpověděl, že ano. Klečel jsem a snažil se přidržovat Faith, aby netloukla hlavou o podlahu, a když jsem nakrátko vzhlédl a podíval se kolem sebe, viděl jsem, že Robilotti, Kent a kapelník se snaží udržet ostatní co nejdál od nás dvou. Faith prudce a ztěžka dýchala, a když se jí dech zpomalil a zeslábl a já cítil, jak jí tuhne krk, pochopil jsem, že začíná ochrnovat a žádný lékař se sem už nedostane dost brzy, aby jí pomohl.

Cecil na mě křičel a doléhaly ke mně i jiné hlasy, a tak jsem pozvedl hlavu a obořil se na ty lidi kolem: „Koukejte všichni sklapnout. Nic už tu dělat nemůžu a nikdo jiný taky ne.“ Zahlédl jsem Rose Tuttleovou: „Rose, jděte a ohlídejte tu kabelku. Nedotýkejte se jí. Zůstaňte u ní a nespouštějte z ní oči.“ Rose se rychle vzdálila.

Vtom ke mně přistoupila paní Robilottiová a řekla: „Jste v mém domě, pane Goodwine. A tito lidé jsou mými hosty. Co se tomu děvčeti stalo?“

Z toho, co jsem ucítil z Faithina dechu, jsem to mohl odhadnout docela přesně, ale mohlo to počkat, až zemře, což se jistě mělo stát brzy, takže jsem na otázku nereagoval a jen jsem se zeptal: „Kdo šel zavolat doktora?“

„Telefonuje mu Celie,“ řekl kdosi.

Zůstal jsem klečet a otočil se k paní Robilottiové zády. Pohled na náramkové hodinky mi prozradil, že je jedenáct a pět minut.

Faith už ležela na podlaze pět minut. U úst měla pěnu, oči skelné a krk strnulý. Dvě minuty jsem zůstal bez hnutí a nevšímal si obecenstva kolem a pak jsem sáhl po její ruce a pevně zmáčkl nehet na prostředníku. Když jsem prst odtáhl, zůstával nehet bílý a ani po třiceti vteřinách nebylo náznaku, že by měl zase zrůžovět.

Vstal jsem a zeptal se Robilottiho: „Mám zavolat policii, nebo ji zavoláte vy?“

„Policii?“ Sotva to ze sebe vypravil.

„Jistě. To děvče je mrtvé. Radši bych u ní zůstal, ale vy musíte volat hned.“

„Ne,“ zasáhla paní Robilottiová. „Poslali jsme přece pro doktora. Tady poroučím já. Policii zavolám, až když to uznám za nutné.“

Byl jsem pořádně naštvaný. A to bylo samozřejmě zlé, vždycky je chyba, když se člověk v kritické situaci naštve, hlavně sám na sebe, ale nemohl jsem si pomoct. Před necelou půlhodinou jsem řekl Rose, ať nechá všechno na mně, že se postarám, aby se nic hrozného nestalo, a podívejme se, jak to dopadlo. Rozhlédl jsem se. Ani jediný obličej, mužsky či ženský, nevypadal slibně. Manžel a syn, dvě mladé ženy, komorník a tři kavalíři – nikdo z nich nevypadal, že by dokázal paní Robilottiové odporovat. Celie tu nebyla. A vtom jsem zahlédl kapelníka, chlapíka s širokými rameny a hranatou bradou, jak stojí před výklenkem zády ke kapele a klidně se dívá na scénu před sebou. Zavolal jsem na něj:

„Jmenuju se Goodwin. Jak se jmenujete vy?“

„Johnson.“

„Chcete tu zůstat celou noc, pane Johnsone?“

„Ne.“

„Já taky ne. Myslím, že ta žena byla zavražděna, a sám víte, co z toho bude, jestli policisté dospějí ke stejnému závěru. Takže čím dřív sem dorazí, tím líp. Jsem soukromý detektiv s úřední licencí a měl bych zůstat u mrtvé. Na stolku v hale je telefon. Číslo je Springs sedm, tři, jedna, sto.“

„Dobrá.“ Johnson zamířil ke klenutému východu. Paní Robilottiová mu nařídila, aby se ihned zastavil, a zastoupila mu cestu, ale Johnson ji prostě obešel a nenamáhal se s ní dohadovat. Zavolala na své mužské: „Robbie! Cecile! Zastavte ho!“

Když na to nereagovali, prudce se otočila ke mně. „Ihned odejděte z mého domu!“

„To bych moc rád,“ odpověděl jsem jí. „Jenže policajti by mě zas brzy přivedli zpátky. Z tohohle domu se hned tak nikdo nedostane.“

Vtom k ní přistoupil Robilotti a vzal ji za paži. „Nedá se nic dělat, Louiso,“ řekl jí. „Je to strašné, ale nedá se nic dělat. Pojď si sednout.“ Potom pohlédl na mě. „Z čeho usuzujete, že ta dívka byla zavražděna? Jak jste na něco takového přišel?“

Po něm se ozval i slibný mladý právník Paul Schuster. „Na to jsem se vás chtěl taky zeptat, Goodwine. Měla přece v kabelce lahvičku s jedem.“

„Jak to víte?“

„Řekla mi to jedna z těch mladých dam. Slečna Vanová.“

„Mně to jedna z nich řekla taky. Proto jsem požádal slečnu Tuttleovou, aby ohlídala tu kabelku. Pořád ještě si myslím, že Faith Usherová byla zavražděna, ale proč jsem o tom přesvědčen, řeknu až policii. Vy byste zatím někdo mohl –“

Vtom přiběhla Celie Granthamová. „Jak jí je?“ volala. Pak kousek popošla, zastavila se vedle mě a zadívala se dolů na Faith Usherovou. „Proboha!“ zašeptala, chytla mě za paži a zeptala se: „Proč něco neuděláte?“ S otevřenými ústy znovu pohlédla dolů a já jí položil ruce na ramena a otočil jí. „Děkuju vám,“ řekla. „Ach Bože, byla tak hezká! Doopravdy je mrtvá?“

„Ano. Sehnala jste nějakého doktora?“

„Ano, už sem jede. Našeho jsem nezastihla. Dovolala jsem se – Ale co je nám teď platný doktor, když je mrtvá?“

„Nikdo není mrtvý, dokud to nepotvrdí lékař. To je nařízení.“ Ostatní pořád ještě něco drmolili, takže jsem se k nim otočil a řekl jim co nejhlasitěji: „Měli byste si všichni trochu odpočinout. Židlí je tady spousta, ale nepřibližujte se k té, na které leží kabelka. Pokud se chcete vzdálit z místnosti, nemůžu vám to zakázat, ale taky bych vám to neradil. Policie by si to mohla špatně vykládat a museli byste pak odpovídat na spoustu otázek.“ Ozval se bzučák a Hackett se už chystal, že půjde otevřít. Zarazil jsem ho.

„Ne, Hackette, pěkně tu zůstaňte, jste teď jeden z nás. Otevře jim pan Johnson.“

Johnson v té chvíli právě otevíral. Nebylo slyšet sebemenší vrznutí, protože v tak honosném sídle dveře nevrzají, ale v hale se ozývaly hlasy a všichni jsme se obrátili ke vchodu. Vstoupili dva uniformovaní policisté ze zdejšího okrsku. Napochodovali dovnitř, zastavili se a jeden z nich se zeptal: „Pan Robert Robilotti?“

„To jsem já,“ odpověděl Robilotti.

„Je tohle váš dům? Bylo nám hlášeno –“

„Ne,“ pravila paní Robilottiová. „Je to můj dům.“

4

Když jsem vyšel ve středu ráno dvanáct minut po sedmé po těch sedmi schodech k našemu starému domu z hnědého pískovce a sám jsem si otevřel, byl jsem tak vyřízený, že jsem málem hodil svrchníkem a kloboukem na lavičku v hale. Dobré vychování mi to však nedovolilo, a tak jsem pověsil plášť na věšák, klobouk odložil nahoru na polici a zamířil do kuchyně.

Fritz, který stál u ledničky, se otočil, vytřeštěně se na mě podíval a dokonce ledničku ani nezavřel.

„Hleďme!“ zvolal. Před mnoha lety mi prozradil, že našel tenhle výraz ve francouzsko-anglickém slovníku jako ekvivalent voila.

„Chtěl bych litr pomerančové šťávy, půl kila párků, šest vajec, deset placiček a asi tak čtyři litry kávy,“ řekl jsem mu.

„Koblihy s medem byste si nepřál?“

„Ty samozřejmě taky. Zapomněl jsem se o nich zmínit.“

Se zaúpěním jsem se svezl na židli, na které vždycky sedím při snídani. „Když už mluvíme o medu, jestli si chcete získat přítele, který vás nikdy nezklame, mohl byste mi z těch vajec udělat pěknou nadýchnutou omeletu. Ne, to by trvalo moc dlouho. Prostě je osmažte.“

„Nikdy vajíčka nesmažím.“ Fritz šlehal v misce jakési těsto. „Máte za sebou pernou noc?“ zeptal se mě.

„To mám. Vraždu se všemi náležitostmi.“

„Hrůza! Takže jste nám obstaral klienta, co?“

Nemůžu předstírat, že bych snad dobře chápal Fritzův přístup k vraždě. Zásadně vraždu odsuzuje. Nesnáší pomyšlení, že by jeden člověk mohl zabít druhého – sám mi to řekl a myslel to docela vážně. Nikdy ho ale sebeméně nezajímají podrobnosti, kdo se stal obětí ani kdo se té vraždy dopustil, a když se mu o tom pokouším vyprávět nějaké zajímavosti, tak se přitom nudí. Kromě holého faktu, že někdo udělal něco naprosto odsouzeníhodného, mu jde jen o to, jestli jsme získali klienta.

„Ne, žádný klient z toho nebude.“

„Třeba se nějaký ukáže, když jste u toho byl. A to jste neměl vůbec nic k jídlu?“

„Ne. Před třemi hodinami mi v kanceláři státního zástupce nabídli obložený chleba, ale nedokázal jsem sníst ani sousto. Můj žaludek si chtěl počkat na něco, co by se v něm udrželo.“ Fritz mi podal sklenici pomerančové šťávy. „Děkuju tisíckrát. A ty párky báječně voní.“

Fritz si při vaření nerad s někým povídá, ani když připravuje něco tak jednoduchého jako párky na rožni, a tak jsem si vzal New York Times, které ležely jako obvykle na mém stole, a podíval se do nich. Na vraždě musí být něco moc neobvyklého, když se má dostat na první stranu našich Timesů, ale tahle ty vlastnosti nesporně prokázala, protože se udála na slavném večírku pro svobodné matky v domě paní Robilottiové, a opravdu tam o ní byla zpráva, tři odstavce na dolní polovině strany s pokračováním na straně 23. Moc toho však neříkala, protože k vraždě došlo až pozdě v noci, a nebyly u ní žádné fotografie, dokonce ani moje ne. Tím bylo tedy čtení vyřízeno a já uložil noviny na stolek s tiskovinami a pustil se do párků a slaných placiček.

Právě jsem si nakládal dvě ztracená vejce na čtvrtou placičku, když zabzučel domácí telefon. Sáhl jsem po sluchátku, řekl jsem dobré jitro a vzápětí jsem uslyšel Wolfův hlas.

„Tak už jste tedy doma. Kdypak jste se vrátil?“

„Před půlhodinou. Právě snídám. Nejspíš to říkali v půl osmé v rádiu.“

„Ano. Právě jsem to slyšel. Ale jak víte, nemám rád, když někdo tvrdí, že to ‚říkali v rádiu‘. Musíte se tak vyjadřovat?“

„Promiňte. Takže to tedy hlásili v rozhlasovém zpravodajství v sedm třicet. Nemám chuť se teď hádat a navíc mi stydne placka.“

„Až se najíte, přijďte nahoru.“

Slíbil jsem, že přijdu. Když jsem zavěsil, zeptal se mě Fritz, jestli je Wolfe v dobré náladě, a já mu odpověděl, že vážně nevím a taky je mi to úplně fuk. Pořád ještě jsem byl sám na sebe naštvaný.

Dal jsem si s jídlem na čas, v klidu si vypil tři šálky kávy místo obvyklých dvou, a právě jsem dojídal poslední sousto, když se vrátil Fritz s podnosem od snídaně. Odložil jsem šálek, vstal jsem, protáhl se a zívl, beze spěchu jsem vystoupil po schodech do prvního patra, zaklepal na dveře a zaslechl, že mám jít dál.

Vstoupil jsem a překvapeně zamrkal. Do místnosti proudilo ranní slunce a odráželo se na obrovských rozměrech Wolfova žlutého pyžama. Wolfe seděl bos za stolem a pochutnával si na čerstvých fíkách se šlehačkou. Kdybych měl teď počítat výlohy na naši domácnost, nejspíš bych si musel říct, že čerstvé fíky v březnu, dovezené letecky až z Chile, nestojí věru pakatel.

Wolfe se po mně podíval. „Vypadáte nějak rozcuchaně,“ poznamenal.

„Ano, pane. A zřejmě i rozladěně a rozháraně. Zmiňovali se v rozhlase, že byla ta dívka zavražděna?“

„Ne, jenom že zemřela na otravu a policie že případ prošetřuje. Vaše jméno přitom nepadlo. Namočil jste se do toho?“

„Až po krk. Dozvěděl jsem se od jedné její kamarádky, že dotyčná slečna má v kabelce lahvičku kyanidu, a dával jsem si na ni pozor. Byli jsme společně v salonu, všech dvanáct, když nepočítám komorníka a kapelu, a právě jsme tančili a vtom jí jeden z těch mužských přinesl sklenici šampaňského, slečna Usherová se napila a do osmi minut byla mrtvá. Nesporně to byl kyanid a podle všeho v tom šampaňském, ale sama si ho tam nedala. Celou tu dobu jsem ji nespustil z očí a tvrdím, že to neudělala. Skoro všichni ostatní – a možná že úplně všichni včetně paní Robilottiové – by nejradši prohlásili, že si tam hodila ten jed sama. Paní Robilottiová by mě teď s chutí zardousila a leckdo z těch dalších by ochotně přiložil pomocnou ruku. Sebevražda na slavnostním večírku by jim už sama o sobě stačila, ale tu holku někdo zabil a je to nesporně vražda. A tak jsem do toho namočený.“

Wolfe polkl sousto fíku. „To tedy nesporně jste. Ale snad jste už taky uvážil, že by možná bývalo moudřejší, kdybyste si ten závěr nechal pro sebe.“

Ocenil jsem, že Wolfe nepochybuje o mém zraku ani pozorovacích schopnostech. Bylo to od něj vlastně ocenění, a přitom, jak jsem byl zbědovaný, jsem je potřeboval. „Samozřejmě že jsem to uvážil,“ odpověděl jsem. „Jenže jsem musel uvést ve své výpovědi, jak jsem přišel na to, že má Faith Usherová v kabelce kyanid, protože slečna, co mi to řekla, to jistě vypověděla taky, a Cramer, Stebbins a Rowcliff zatraceně dobře věděli, že jsem v tom případě dával pozor, co se děje. Neměl jsem proto na vybranou. Nemohl jsem jim přece říct, že ano, že jsem se díval na Faith Usherovou i na tu kabelku a že jsem Faith dobře viděl i ve chvíli, kdy jí Cecil Grantham přinesl šampaňské a kdy ho vypila, a přitom uznat, že si do něho předtím mohla sama něco nasypat, protože jsem si byl stoprocentně jistý, že si do něho nenasypala nic.“

„Ne, to jste nemohl,“ souhlasil se mnou. Dojedl fíky a pustil se do sýrového bochánku a do párků, které si vyndal z ohřívače.

„A tím to pro vás zřejmě končí. Těžko asi můžeme v tomhle případě počítat s výnosnou zakázkou.“

„To rozhodně ne. Aspoň ne od paní Robilottiové.“

„Dobrá.“ Vložil do opékače vdoleček. „Ale nejspíš si asi vzpomínáte, co jsem vám včera říkal.“

„Jistě. Upozorňoval jste mě, že když tam půjdu, nebude to ode mě slušné. Ale nepočítal jste s tím, že se zapletu do nevýnosné vraždy. Půjdu radši do banky deponovat šeky.“

Poradil mi, abych si šel spíš lehnout, ale vysvětlil jsem mu, že kdybych teď vlezl do postele, nedostane mě z ní nikdo ani s párem volů.

Když jsem se ale vysprchoval, oholil, vyčistil si zuby, vzal si čistou košili a ponožky a trochu se prošel do banky a zase zpátky, začínal jsem mít dojem, že ten den přece jen nějak přežiju. Pro cestu do banky jsem měl tři důvody – za prvé se občas stává, že někdo umře, a když člověk, co vystavil šek, umře dřív, než se šek dostane do banky, banka vám nic neproplatí, za druhé jsem se chtěl dostat na čerstvý vzduch a za třetí mi v kanceláři státního zástupce uložili, abych jim byl kdykoliv k dispozici, a chtěl jsem si zachovat ústavní právo volného pohybu. Stejně se po mně ale nesháněli, protože když jsem se vrátil, dozvěděl jsem se od Fritze, že volal jenom Lon Cohen z Gazette.

Lon Cohen nám v posledních letech prokázal různé služby a kromě toho ho mám docela rád, takže jsem mu hned zatelefonoval. Chtěl ode mě coby očitého svědka vyprávění o posledních hodinách Faith Usherové a já mu řekl, že si to rozmyslím a dám mu vědět. Nabízel mi pět set dolarů, které by šly do mé kapsy a ne do Wolfovy, protože jsem byl na tom večírku čistě soukromě, a samozřejmě na mě naléhal – novináři vždycky naléhají – ale zatím jsem mu nic neslíbil. Návnada byla lákavá, pět stovek a moje fotka v novinách, ale musel bych popsat i vyvrcholení celé tragédie, a kdybych přesně vylíčil, jak se seběhla, dal bych ve všeobecnou známost, že jediný stojím v cestě tomu, aby se dal ten případ označit za sebevraždu. A pak bych měl všechny na krku – od komorníka až po státního zástupce. S lítostí jsem se začal smiřovat s pomyšlením, že budu muset lákavou nabídku odmítnout, když vtom zazvonil telefon. Zvedl jsem ho a uslyšel Celii Granthamovou. Chtěla vědět, jestli jsem zrovna sám. Odpověděl jsem jí, že ano, ale za šest minut že už sám nebudu, protože Wolfe sjede dolů ze skleníku.

„Tak dlouho vás ani nezdržím,“ řekla. Hlas měla chraptivý, ale nemuselo to být pitím. Jako všichni ostatní včetně mne toho za posledních dvanáct hodin hodně namluvila. „Pokud mi ovšem odpovíte na jednu otázku. Můžu vás o to požádat?“

„Ptejte se.“

„Jde o něco, co jste řekl včera večer, když jsem u toho nebyla –zrovna když jsem volala doktorovi. Matka tvrdí, že jste prý prohlásil, že podle vás byla Faith Usherová zavražděna. Opravdu jste to řekl?“

„Ano.“

„Ale proč? Na tohle jsem se vás chtěla zeptat.“

„Protože jsem si to myslel.“

„Prosím vás, Archie, nehrajte to na mě. Proč vás to vůbec napadlo?“

„Protože mě ani nic jiného napadnout nemohlo. Byl jsem k tomu přinucen okolnostmi. Jestli si myslíte, že se vám vytáčím, tak se nepletete. Moc rád bych vyhověl slečně, která tančí tak dobře jako vy, ale na tu otázku vám neodpovím – aspoň zatím ne. Lituju, ale nedá se nic dělat.“

„Pořád ještě si myslíte, že byla Faith Usherová zavražděna?“

„Ano.“

„Ale proč?“

Obvykle se po telefonu s nikým moc dlouho nevybavuju. Vypadalo to, že tentokrát tomu neujdu, ale Celie to konečně vzdala a právě v tu chvíli s hrknutím zastavil dole Wolfův výtah. Wolfe vstoupil, přešel ke své židli za psacím stolem, co nejpohodlněji se jen dalo si rozložil svoje mohutné tělo, zběžně prohlédl poštu, mrkl na kalendář a pak se zaklonil a začetl se do dopisu jistého lovce orchidejí z Nové Guineje. Dospěl právě ke třetí straně, když zazvonil zvonek u dveří. Vstal jsem, vešel do haly a skleněnou tabulkou v hlavních dveřích, kterou je vidět jenom ven, jsem zahlédl rozložitou postavu a kulatý brunátný obličej. Otevřel jsem.

„Proboha!“ řekl jsem. „To nikdy nespíte?“

„Moc toho nenaspím,“ odpověděl příchozí a už překračoval práh.

Uchopil jsem límec jeho pláště a on se z něj rychle vysvlékl. ‚Je to pro mě velká čest, protože zřejmě jdete za mnou,“ řekl jsem. „Ale proč si mě nepozvete k sobě – Cramere?“

To už si to však rázoval do naší kanceláře. Že jsem mu řekl Cramere, a ne inspektore, ho tak překvapilo, až se zastavil a pootočil se ke mně. „Copak se nikdy nepoučíte?“ zeptal jsem se ho. „Zatraceně dobře víte, že Wolfe nesnáší, když se k němu někdo přihrne bez ohlášení, a že to nepardonuje ani vám – vlastně hlavně vám ne, a vy si to ještě komplikujete. Nechtěl jste mluvit spíš se mnou?“

„To jsem chtěl, ale rád bych, aby to Wolfe slyšel.“

„Jasně, jinak byste sem nechodil a poslal si pro mě. Pojďte laskavě –“

V té chvíli k nám dolehlo zařvání. „Tak pojďte už sakra dál!“ zvolal Wolfe.

Cramer se bleskurychle otočil a vešel a já ho následoval. Wolfe se na něj místo pozdravu zamračil. „V takovémhle randálu si ani nemůžu přečíst poštu,“ řekl chladně.

Cramer se posadil jako obvykle na červenou koženou židli poblíž Wolfova stolu. „Přišel jsem vlastně za Goodwinem,“ začal, „ale –“

„Slyšel jsem vás už z haly. Mohl byste mě trochu zasvětit do situace? Proto jste snad chtěl, abych u toho byl, ne?“

Cramer se zhluboka nadechl. „Až se vás budu pokoušet do něčeho zasvětit, můžou mě poslat rovnou do blázince. Jsem tu hlavně, protože vím, že Goodwin u vás pracuje, a chtěl bych, abyste věděl, oč jde. Myslel jsem si, že bude nejlepší, když si s ním pohovořím ve vaší přítomnosti. Připadá vám to rozumné?“

„Dost možná. Názor si udělám, až vyslechnu vaši rozmluvu.“

Cramer se do mě zapíchl ostrýma šedýma očima. „Nechci to všechno probírat znovu, Goodwine. Dvakrát jsem vás osobně vyslechl a četl jsem vaši výpověď. Jde mi jen o jeden bod, a to o ten nejdůležitější. Pro začátek vám řeknu něco, co nemíním opakovat. Z toho, co vypověděli všichni ostatní, jasně vyplývá, že jediná okolnost a jediné slovo nevylučuje sebevraždu. Jediný zatracený slovo! A nám leccos napovídá, že zřejmě a dokonce velmi pravděpodobně k sebevraždě došlo. Chci tím říct, že nebýt vás, dospěli jsme k logickému závěru, že ta dívka spáchala sebevraždu, a připadá mi pravděpodobné, zatím ovšem jen pravděpodobné, že tak bude znít i konečný verdikt. Sám jistě chápete, co to znamená.“

Přikývl jsem. „Jasně. Jsem pro vás prostě slon v porcelánu. A nezamlouvá se mi to o nic víc než vám. Slonovi se taky zvlášť nelíbí, když musí šlapat v těch ostrých střepech.“

Cramer si vyndal z kapsy cigáro, zatočil si jím v dlaních, zastrčil si je mezi bílé pravidelné zuby a opět je vyndal. „Začnu od začátku,“ řekl. Jak to, že jste tam vůbec byl, když se to stalo. Vím, čím jste nám to vysvětlil, a je to i ve vaší výpovědi – zatelefonoval vám Austin Byne a potom i paní Robilottiová. To je samozřejmě pravda. Když vypovíte něco, co se dá ověřit, tak si to vždycky ověříme. Ale neusiloval jste vy anebo Wolfe, aby vás na ten večírek pozvali? Jak znám Wolfa a jak znám vás, musím uvážit možnost, že jste se tam chtěl dostat anebo že si to přál Wolfe a že jste si to zařídil. Nemám pravdu?“

Právě jsem zíval a musel jsem se honem zarazit. „Promiňte, mohl bych rovnou říct, že pravdu nemáte, ale vysvětleme si to. Jak a proč jsem se tam dostal, jsem dopodrobna objasnil ve své výpovědi. Nevynechal jsem nic, co by mohlo mít význam. Pan Wolfe si myslel, že bych na ten večírek chodit neměl, protože by to ode mě nebylo slušné.“

„Není někdo z těch lidí, co tam byli, Wolfův klient?“

„Před pár lety byla naší klientkou paní Robilottiová. Její záležitost jsme tehdy vyřídili za devět dní. A od té doby jsme s ní neměli nic společného.“

Cramer se zadíval na Wolfa. „Můžete to potvrdit?“

„Ano. Pan Goodwin byl na tom večírku čistě soukromě, Cramere.“

„U vás anebo u pana Goodwina se dá jen těžko říct, co děláte soukromě a co ne.“ Cramer přistoupil znovu ke mně. „Povím vám, jak to celé zatím vypadá. Především šlo o kyanid. To je prokázané. Za druhé byl kyanid v tom šampaňském. Našel se ve zbytku na podlaze, kam ho slečna Usherová vylila, když upustila sklenici, a navíc působí kyanid tak rychle, že ani nikde jinde být nemohl. Za třetí byla ta šestideková lahvička, co měla slečna Usherová v kabelce, do poloviny plná hrudek kyanidu sodného. V laboratoři jim říkají amorfní částice, ale já jim spíš říkám hrudky. Za čtvrté, slečna Usherová ukázala tu lahvičku několika lidem a řekla jim, že se chce zabít. Tvrdila to už přes rok.“

Poposedl na židli. Sedával vždycky tak, aby se díval přímo na Wolfa, ale tentokrát hleděl rovnou na mě. „Kabelka ležela na židli na pět metrů od ní s lahvičkou uvnitř, takže když jí Grantham přinesl šampaňské anebo těsně předtím, si z ní slečna Usherová opravdu hrudku kyanidu vyndat nemohla. Mohla to ale udělat kdykoliv předtím během té hodiny a schovat si jed do kapesníku. V kapesníku dost dobře stopy kyanidu hledat nemůžeme, protože ho upustila a spadl do rozlitého šampaňského – anebo ho i můžeme poslat k rozboru, ale nic se tím nedovíme. Takže nám tu všechno ukazuje na sebevraždu. Vidíte v tom snad nějaké mezery?“

Potlačil jsem zívnutí. „Jasně že ne. Je to dokonalé. Já ale netvrdím, že slečna Usherová nemohla spáchat sebevraždu, říkám jen, že ji nespáchala. Jak víte, opravdu dobře vidím, a Faith Usherová stála tak na sedm metrů ode mě. Když si brala od Granthama pravou rukou šampaňské, držela levou ruku na klíně a vůbec ji nezvedla. Vzala sklenici za stopku, a když Grantham pozvedl svoji sklenici a něco řekl, zvedla ona svoji o kousek výš a pak ji spustila a napila se. Že byste snad schovával v rukávu nějaké eso? Neřekl vám Grantham, že když podával slečně Usherové sklenici, něco do ní hodila a pak ji teprve vzala do ruky?“

„Ne. Říkal jen, že si do ní mohla něco dát, než se napila, ale nic víc že o tom prý neví.“

„Jenže já ano. Nedala si do ní nic.“

„Jistě. Uvedl jste to ve své výpovědi a podepsal jste to.“

Namířil na mě cigárem. „Poslyšte, Goodwine. Připouštíte, že v tom tvrzení o sebevraždě nejsou mezery, ale viděl jste snad nějaké okolnosti, které by svědčily o vraždě? Kabelka ležela na židli všem na očích. Zašel k ní snad někdo, zvedl ji, otevřel, vyndal z ní lahvičku, odšrouboval uzávěr, vyklepl hrudku, znovu lahvičku zašrouboval, položil kabelku zpátky na židli a zase odešel? Na to by musel mít pořádnou kuráž.“

„Nesmysl. Vykládáte to, jak se vám to hodí do krámu. Někomu by přece jen stačilo sebrat kabelku, samozřejmě předtím, než jsem se na ni začal dívat, odnést si ji do místnosti, která se dá zevnitř zavřít, a taková tam poblíž je, vyndat hrudku a schovat si ji do kapesníku – děkuji vám, že jste na ten nápad s kapesníkem přišel – a vrátit kabelku na židli. Musel by to udělat opatrně, ale riskantní to nebylo, protože kdyby si myslel, že ho někdo viděl, jak si tu kabelku bere nebo ji ukládá zpátky, prostě by jed nepoužil. Stejně by k tomu třeba už ani neměl příležitost.“ Zívání mě teď už dočista přemohlo.

Cramer na mě znovu namířil cigárem. „A to je další otázka – příležitost, jak ten jed použít. Obě sklenice šampaňského, které přinesl Grantham, naléval Hackett – naléval ten večer všechno pití. Jedna stála asi pět minut na baru a druhou nalil Hackett těsně předtím, než Grantham přišel. Kdo byl v blízkosti baru během těch asi pěti minut? Ještě jsme si to docela přesně nezjistili, ale zřejmě všichni anebo skoro všichni. Byl jste tam třeba vy. Podle vaší výpovědi, s kterou souhlasí i výpověď Ethel Varrové, jste spolu zašli k baru, vzali si dvě sklenice šampaňského z těch pěti, co tam stály, a pak jste kousek poodešli a bavili se. A brzy po tom – sám říkáte, že po třech minutách – jste viděl Granthama, jak jde s dvěma sklenicemi k Faith Usherové. Mohl jste snad do jedné z těch sklenic hodit kyanid? Ne. I když nepochybuju, že byste byl schopen otrávit někomu šampaňské, jistě byste se postaral o to, aby ho dostal ten pravý. Nehodil byste ho přece jen tak do jedné sklenice u baru a neodešel si po svých, a to platí i na všechny ostatní až na Edwina Laidlawa, Helen Yarmisovou a manžele Robilottiovy. Ti neodešli nikam. Ve chvíli, kdy přišel Grantham a vzal si obě sklenice, stáli u baru. Ale nezapomínejte, že si bral dvě sklenice. Kdyby ho někdo z těch čtyř viděl přicházet a hodil kyanid do jedné z těch sklenic, muselo by mu být úplně jedno, kdo se z ní napije, jestli Grantham nebo Faith Usherová, a tomu se mi nechce věřit. Vám se to snad zdá pravděpodobné?“ Cramer zaťal zuby do cigára. Kupodivu si však jakživ žádné nezapálil.

„Podle toho, jak to říkáte, bych tomu taky nevěřil,“ uznal jsem. „Ale mám dvě připomínky. Za prvé, že jeden člověk dobře věděl, kterou sklenici Faith Usherová dostane. Sám jí ji podal.“

„Ale, ale! Snad to nesvádíte na Granthama?“

„Na nikoho nic nesvádím. Čistě jen podotýkám, že jste opomněl jednu maličkost.“

„Ta není nijak důležitá. Kdyby Grantham hodil do šampaňského jed ještě u baru, než sebral obě sklenice, bylo u toho pět lidí, a to by vyžadovalo pěknou drzost. Kdyby ho tam chtěl hodit, když přecházel k Faith Usherové, dokázal by to asi jen stěží, protože držel v každé ruce jednu sklenici. A kdyby ho tam hodil po tom, co jí jednu z těch sklenic podal, tak jste ho viděl vy. A co máte za druhou připomínku?“

„Že jsem v rozmluvě s vámi ani s ostatními nikdy netvrdil, že mám nejmenší ponětí, kdo to udělal a proč. To, co jste mi právě pověděl, je pro mě většinou novinka. Sám jsem dělil svou pozornost mezi svou společnici Ethel Varrovou, kabelku a Faith Usherovou. Nevěděl jsem, kdo stál u baru ve chvíli, kdy si tam přišel Grantham pro šampaňské, ani kdo tam byl v době, kdy Hackett šampaňské nalil a Grantham je odnesl. A ani teď ještě nemám tušení, kdo to udělal a proč a jak. Vím jen, že si Faith Usherová nic nenasypala do šampaňského, než je vypila, a že jestli se otrávila jedem, co byl v tom šampaňském, pak rozhodně nespáchala sebevraždu. To je taky to jediné, co vím.“

„A nemíníte o tom diskutovat.“

„Že ne? A co jiného teď děláme?“

„Chtěl jsem říct, že nemíníte diskutovat o možnosti, že se mýlíte.“

„To opravdu ne. Jistě byste ode mě nečekal, že si o vás najednou začnu myslet, že jste Clark Gable a ne inspektor Cramer.“

Cramer se na mě nadlouho zadíval zúženýma očima a pak se jako obvykle narovnal na červené kožené židli a obrátil se k Wolfovi. „Povím vám, co přesně si myslím,“ řekl.

„To už jste často udělal,“ zavrčel Wolfe.

„Jistě, ale doufal jsem, že to tentokrát nebude nutné. Čekal jsem, že si Goodwin uvědomí, že mu tohle neprojde. Myslím, že vím, jak se to událo. Rose Tuttleová mu zřejmě řekla, že Faith Usherová má v kabelce lahvičku kyanidu a že se bojí, aby si ho na tom večírku nevzala, a Goodwin jí poradil, jen ať to klidně pustí z hlavy, že už se postará, aby se nic hrozného nestalo. A od té chvíle nespustil Faith Usherovou ani tu kabelku z očí. To uznáváme.“

„Sám to taky tak vypověděl.“

„Dobrá, takže to tak sám vypověděl. Ale jak mu pak asi bylo, když viděl, že Faith Usherová vypila šampaňské, zhroutila se a zemřela, a když ucítil kyanid? Sám víte, jak je do sebe zahleděný. Určitě ho to citelně zasáhlo. A nedokázal se s tím srovnat. Takže bez rozmýšlení každému navykládal, že podle něj byla Faith Usherová zavražděna. Když přišla místní policie, uvědomil si, že ostatní vypoví, co jim řekl, takže své tvrzení opakoval i policii a tím se do celé věci zapletl ještě víc, a když jsme tam potom dorazili se seržantem Stebbinsem, pak to opakoval i nám. Jenže musel uvést nějaký důvod, a ten si vymyslel opravdu přesvědčivý, zatraceně přesvědčivý, a dokud existuje sebemenší možnost, že ta žena byla skutečně zavražděna, musíme brát ten jeho důvod v potaz. Ale teď – slyšel jste mě přece, jak jsem celou tu věc vysvětlil. Doufal jsem, že když mě Goodwin vyslechne a uvědomí si, jak se věci mají, pochopí, že by měl přece jen připustit, že se možná mýlil. Že nemůže na nejlepší svědomí přísahat, že si ta mladá žena něco do šampaňského nedala. Měl mezitím čas si to promyslet a je dost inteligentní na to, aby to pochopil. V tom se mnou zřejmě budete souhlasit.“

„Nejde o můj souhlas, ale o fakta.“ Wolfe se teď otočil ke mně. „Archie?“

„Ne, pane. Nikdo mě zřejmě nemá rád tak, jako mám rád sám sebe, ale tak hluboko jsem ještě neklesl.“

„Trváte tedy na svém stanovisku?“

„Ano. Cramer si odporuje. Nejdřív tvrdí, že jsem se choval jako hotový trouba, a teď mě prohlašuje za inteligentního. Nemůže dokázat, že šlo o sebevraždu, a přitom to chtít i po mně. Já si v tom stojím na svém.“

Wolfe trochu pozvedl ramena, zase je spustil a pak se obrátil ke Cramerovi. „Bohužel tady marníte čas, pane Cramere. A nejenom svůj, i můj.“

Zíval jsem dál.

Cramer o poznání zrudl, což byl neomylný příznak, že mu dochází trpělivost a že se co nejdřív rozčilí, ale stal se zázrak – ještě včas přibrzdil. A člověka dokáže přece jen potěšit, když vidí, jak nad vztekem vítězí sebeovládání. Cramer se teď podíval na mě.

„Pořád to ještě nepokládám za poslední slovo, Goodwine. Rozmyslete si to. Budeme samozřejmě ve vyšetřování pokračovat. A pokud narazíme na něco, co by ukazovala na vraždu, budeme se tím zabývat. To jistě víte sám. Ale měl bych vás přece jen varovat. Jestli dospějeme k závěru, že šlo o sebevraždu, a v tom smyslu se taky vyjádříme, a vy pak dáte svému kamarádovi Lonu Cohenovi z Gazette prohlášení, že podle vás to byla vražda, budete toho litovat. A stejně vám přijde draho, jestli to prohlásíte jinde. Pánbůh ví, proč jste tam musel být zrovna vy. Výpověď od vás jako od očitého svědka –“

U dveří zazněl zvonek. Zdvořile jsem požádal Cramera, aby mě omluvil, vešel jsem do haly a tabulkou průhlednou z vnitřní strany jsem zahlédl jednoho svého známého ze včerejšího večírku.

Chvíli mi trvalo, než jsem ho poznal, protože měl na neučesaných vlasech plstěný klobouk aspoň za čtyřicet dolarů. Otevřel jsem mu, stanul proti němu, zašeptal jsem „Pst!“, položil ukazováček na rty, vešel jsem pozpátku dál do chodby a pokynul mu, aby vstoupil. Vypadal trochu vyděšeně, ale po krátkém zaváhání překročil práh. Zavřel jsem dveře, ani jsem se nezastavil, abych si od něj vzal klobouk a plášť, otevřel jsem do obývacího pokoje, který leží při stejné straně haly jako kancelář, a dal hostovi znamení, abych šel dovnitř. Potom jsem vstoupil za ním a zavřel.

„Tady budeme v bezpečí,“ ujistil jsem ho. „Není odsud nic slyšet, jsou tu čalouněné dveře a tak dál.“

„V bezpečí před čím?“ zeptal se Edwin Laidlaw.

„Chci říct, že nás tu nikdo nebude rušit. Ledaže jste si přišel promluvit s inspektorem Cramerem z oddělení vražd.“

„Nevím, o čem to mluvíte. Přišel jsem si promluvit s vámi.“

„To jsem si taky myslel, a proto mě napadlo, že byste se tu asi nechtěl srazit s Cramerem. Mluví zrovna v kanceláři s panem Wolfem a pomalu se má k odchodu, takže jsem vás radši schoval tady.“

„To jste udělal dobře. Na nějakou dobu už mám policajtů po krk.“ Rozhlédl se. „Můžeme si tu promluvit?“

„To můžeme, ale nejdřív musím jít doprovodit Cramera. Za chvíli jsem zpátky. Zatím se posaďte.“

Vyšel jsem ke dveřím do haly, otevřel je a málem jsem se srazil s Cramerem, který si to zrovna rázoval pryč. Ani se na mě nepodíval, natož aby snad něco řekl. Pomyslel jsem si, že když se chce chovat tak sprostě, nemusím si taky brát servítky, a klidně jsem ho nechal, ať si sebere z věšáku klobouk a kabát a sám si otevře. Když za ním zapadly dveře, zašel jsem do kanceláře a přistoupil k Wolfovu stolu. Wolfe mi řekl:

„Mám jenom jednu poznámku, Archie. Nevadilo by mi, kdybyste dopálil Cramera v zájmu nějaké věci, ale když ho naštvete jen tak pro zábavu, tak mi to nijak zvlášť nesedí.“

„Jistě, pane, a taky by mě něco takového ve snu nenapadlo. Ale chcete ode mě asi vědět, jestli vám můžu mezi čtyřma očima říct totéž co jemu. A odpověď zní, že ano.“

„Dobrá. Takže Cramer je zřejmě v bryndě.“

„To tedy je. Ale není v ní sám. Když mě včera pozvali na ten večírek a dozvěděl jsem se, kdo tam bude z mužských, zajímalo mě, co jsou zač, a zavolal jsem Lonu Cohenovi. Jeden z těch pánů, Edwin Laidlaw, je na svá léta už dost vážený občan. Až donedávna to byl vyhlášený flamendr, ale před třemi lety mu zemřel otec a odkázal mu deset milionů dolarů. Edwin Laidlaw si nedávno koupil rozhodující podíl na nakladatelství Malvin Press, zřejmě se míní usadit a –“

„Je to pro nás zajímavé?“

„Mohlo by být. Laidlaw teď zrovna sedí v našem obývacím pokoji. Přišel za mnou, a protože jsem se s ním viděl jedině včera večer, zajímavé by to pro nás být mohlo. Klidně si s ním promluvím, ale myslel jsem, že bych vám to měl říct, protože byste si nás chtěl třeba vyslechnout. U díry. Pro případ, že bych potřeboval svědka.“

„Fuj!“ poznamenal Wolfe.

„Já vím, asi se vám to moc nezdá. Nechci se nijak vnucovat, ale čtrnáct dní jsme už neměli jediný případ.“

Wolfe se na mě zle mračil. Nevadilo mu ani tolik, že bude muset vstát ze židle, přejít do haly a dál do výklenku a postát u toho otvoru ve zdi, protože při troše pohybu by aspoň znovu dostal chuť k jídlu. Hnětlo ho spíš, že pokud pro nás z té rozmluvy vyplyne vítaná výhoda a získáme klienta, čeká ho plno práce, nepříjemná a únavná práce. Hluboce si povzdechl, ale mračil se dál a zamumlal: „Čert aby to vzal!“ Potom se opřel dlaněmi o okraj stolu, aby si mohl odsunout židli, vstal a odevzdaně odešel.

Otvor ve zdi byl v úrovni očí, asi tři metry napravo od Wolfova stolu. V kanceláři ho zakrýval obrázek hezkého vodopádu. Na druhé straně ve výklenku haly ho nezakrývalo nic a bylo jím nejen vidět, ale i slyšet. Prostál jsem u něj jednou celé čtyři hodiny a čekal na někoho, o kom jsem tušil, že přijde z obývacího pokoje do kanceláře a sebere mi něco ze stolu. Dopřál jsem Wolfovi minutu, aby se tam stačil postavit, a pak jsem šel a otevřel si do pokoje.

„Pojďte radši sem, Laidlawe,“ řekl jsem. „Tady to máte pohodlnější.“ Nato jsem otočil jednu ze žlutých židlí, aby stála přímo proti mému stolu.

5

Laidlaw seděl a jenom se na mě díval. Tři vteřiny. Šest vteřin. Zřejmě potřeboval trochu pošťouchnout, a tak jsem se o to pokusil.

„Byl to svým způsobem docela hezký večer. Dokonce i s tím protokolem.“

„Už si ani nevzpomínám.“ Laidlaw se předklonil. Vlasy měl pořád ještě dokonale rozcuchané. „Poslyšte, Goodwine, rád bych se vás rovnou na něco zeptal a doufám, že mi odpovíte. Nevím, co by vám v tom mělo bránit.“

„Možná že skoro nic. Nač jste se mě chtěl zeptat?“

„Na něco, co jste řekl včera večer – že podle vás byla ta dívka zavražděna. Neřekl jste to jen nám, ale i policií a státnímu zástupci. Můžu vám ve vší důvěrnosti prozradit, že mám jednoho známého – celkem nesejde na tom, kdo to je – a ten mi poskytl malou informaci. Nebýt vás, málem by to už označili za sebevraždu a celý případ uzavřeli, takže máte zřejmě pádný důvod, proč si myslíte, že to byla vražda. A na to jsem se vás přišel zeptat. Proč si to vlastně myslíte?“

„Váš známý vám to neřekl?“

„Ne, buď nechtěl, nebo nemohl, protože to neví. Anebo aspoň tvrdí, že to neví.“

Přehodil jsem si nohu přes nohu. „To ovšem já tvrdit nemůžu. Takže vám prozradím, že jsem o důvodu, proč si to myslím, informoval policii, kancelář státního zástupce a pana Wolfa – a to prozatím stačí.“

„Mně to neřeknete?“

„Zatím ne. Bylo by to proti etiketě.“

„Nemyslíte si, že lidi, kterých se to týká, už protože tam byli, by měli právo to vědět?“

„Jistě, v tom bych s vámi souhlasil. Podle mě mají právo žádat policii, aby se jim dostalo jasného vysvětlení, proč se ten případ vyšetřuje jako vražda, když zatím všechno zřejmě ukazuje na sebevraždu. Ale nemají právo žádat to na mně.“

„Ach tak.“ Zamyslel se. „Ale policie jim to nechce říct.“

„Ano, to vím. Mám s policií taky své zkušenosti. Právě jsem jednu takovou zkušenost udělal s inspektorem Cramerem.“

Laidlaw se na mě znovu zadíval. Díval se na mě čtyři vteřiny. „Jste detektiv, Goodwine,“ řekl potom. „Lidi si vás najímají, abyste jim sehnal informace, a platí vám za to. A to je přesně to, co chci i já – informaci, odpověď na svou otázku. Dám vám za ni pět tisíc dolarů. Mám je s sebou v kapse, v hotovosti. Čekal bych ovšem jasnou odpověď.“

„Tu byste si taky za pět táců zasloužil.“ Zjistil jsem, že je mi dost zatěžko, když mám uhýbat jeho pohledu, aby mě náhodou neprokoukl. „Pět táců v hotovosti by se mi hodilo, protože mě pan Wolfe moc valně neplatí. Ale musel bych vás odmítnout, i kdybyste mi nabízel dvakrát tolik. Tak už se věci mají. Až se policie rozhodne, jestli mám pravdu, nebo ne, budu teprve vám anebo komukoliv jinému smět něco říct. Ale kdybych šířil své názory, ještě než dojde policie k nějakému závěru, řekli by, že zasahuju do úředního vyšetřování, a vyřídili by si to se mnou. Přijít o licenci soukromého detektiva, tak mi vašich pět táců nadlouho nevydrží.“

„Deset by vám vydrželo déle.“

„O moc ne.“

„Mám nakladatelství. Mohl bych vás u sebe zaměstnat.“

„Za chvíli byste mě vyhodil. Nevyznám se moc v pravopisu.“

Jedno mu musím přiznat – díval se na mě přímo a pevně. „Povíte mi aspoň jedno?“ zeptal se. „Máte dost pádný důvod k tvrzení, že to byla vražda? Dost pádný, aby policie dovedla případ až do konce i přesto, že je paní Robilottiová tak vlivná?“

Přikývl jsem. „Na to vám odpovím. Dost pádný, aby sem dneska přišel sám inspektor Cramer, který toho určitě v noci moc nenaspal. A podle mého soudu dost pádný i na to, aby si policie ten případ neodškrtla jako sebevraždu, dokud ho pořádně neprošetří.“

„Ach tak.“ Chvíli si mnul dlaně a pak jimi zase přejížděl po opěradle židle. Pro změnu se teď upřeně zahleděl na jakousi skvrnku na koberci a já si trochu oddechl. Trvalo mu celou minutu, než zase pohlédl přímo na mě. „Říkal jste, že jste informoval jen policii, státního zástupce a Nera Wolfa. Rád bych si s Wolfem promluvil.“

Pozvedl jsem obočí. „Nevím, nevím,“ řekl jsem.

„Co nevíte?“

„Jestli –“ Na chvilku jsem se odmlčel a záhadně se zatvářil.

„Nerad zasahuje do věcí, v kterých jsem já osobně angažovaný. A má teď dost práce. Ale zeptám se ho,“ přislíbil jsem a už jsem vstával. „U něho člověk nikdy neví,“ dodal jsem a odešel.

Když jsem zabočoval v hale doleva, objevil se u výklenku Wolfe. Stál tam, dokud jsem k němu nedošel a neotevřel lítačky, a potom za mnou přikráčel do kuchyně. Promluvil jsem, až když se za námi zavřely dveře.

„Musím se omluvit za tu nevhodnou poznámku o svém platu. Zapomněl jsem, že posloucháte.“

„Máte moc dobrou paměť, tak se nevymlouvejte,“ zavrčel. „Co po mně chce ten člověk?“

Znovu jsem zívl a rychle si přikryl rukou ústa. „Pánbůh ví. Kdybych se byl jen trochu vyspal, třeba bych si i troufl hádat, ale teď sotva dýchám a mozek se mi musí obejít bez kyslíku. Možná že chce vydat váš životopis. Anebo po vás bude chtít, abyste ze mě udělal blbce a dokázal, že šlo o sebevraždu.“

„Raději ho nepřijmu. Sám jste mi k tomu poskytl důvod – že jste v tom osobně angažovaný.“

„Ano, pane, ale taky jsem osobně angažovaný na příjmech naší detektivní kanceláře. A zrovna tak Fritz. A taky ten chlapík, co vám napsal z Nové Guineje, nebo by aspoň na nich rád zaangažován byl.“

Wolfe zamručel jako lev, který si uvědomuje, že musí vylézt z pohodlného doupěte a jít se poohlédnout po nějaké potravě. Připouštím, že by se na něj spíš hodilo srovnání se slonem, ale sloni nemručí. Fritz, který otvíral u stolu ústřice, si začal tiše prozpěvovat, zřejmě ze samé radosti, že možná získáme klienta. Wolfe se po něm rozezleně podíval, sáhl po jedné ústřici, vstrčil si ji do úst a začal žvýkat. Když jsem mu otevřel dveře, počkal nejprve, až ústřici spolkne, a teprve potom prošel. Nerad si podává ruce s cizími lidmi, a když jsme vešli do kanceláře a já je oba představil, jenom Laidlawovi cestou ke stolu pokynul. Než jsem přistoupil ke svému psacímu stolu, požádal jsem Laidlawa, aby si přesedl na červenou koženou židli, protože jsem ho nechtěl mít z profilu, až bude sedět proti Wolfovi. Když jsem usedal, říkal právě Laidlaw Wolfovi, že jsem mu už zřejmě vysvětlil, kdo je, a Wolfe přisvědčil, že ano, že je informován.

Laidlaw teď neupíral ten přímý pevný pohled na mne, ale na Wolfa. „Chtěl bych si najmout vaše služby,“ začal. „Přejete si zálohu v hotovosti, nebo šekem?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „V ničem, dokud vaši nabídku nepřijmu. Co od nás budete chtít?“

„Potřeboval bych jistou informaci. Víte už, co se stalo včera večer u paní Robilottiové. Víte, že dívka jménem Faith Usherová byla otrávena a zemřela. Víte jistě i o okolnostech, které svědčily o tom, že spáchala sebevraždu. Víte o nich?“

Wolfe přikývl, že ano.

„Jste informován, že policie není tak docela přesvědčena, že se ta dívka sama zabila? A že pokračuje ve vyšetřování s předpokladem, že byla možná zavražděna?“

Wolfe přisvědčil.

„Potom je jasné, že policie ví o něčem, o čem nevím já. Chci říct, o čem neví nikdo z nás. Musí mít nějaký důvod, proč nechce uznat, že to byla sebevražda. Nevím, co je to za důvod, a na policii mi to nechtějí říct, a jako člověk, který s tím má co společného už proto, že byl na tom večírku, mám přece zákonné právo to vědět. A po vás chci, abyste mi tu informaci sehnali. Dám vám na místě zálohu a celkový účet si můžete stanovit podle svého uvážení a já ho samozřejmě vyrovnám.“

Už jsem nezíval. Musím uznat, že jsem obdivoval jeho drzost. Nevěděl sice, že nás Wolfe poslouchal u toho otvoru ve zdi, ale musel předpokládat, že jsem ho informoval o nabídce, kterou mi udělal. A on se tu dívá Wolfovi rovnou do očí, chce si ho najmout jako detektiva a navrhuje mu, aby si klidně řekl, kolik chce, ať už to dělá sebevíc, když mně nabídl nanejvýš deset táců. Má ale ten chlap drzost! Musel jsem ho obdivovat.

Wolfe pozvedl koutky úst. „Skutečně?“ řekl povzneseně. Laidlaw se nadechl, ale jeho vdech působil spíš, jako když uniká vypotřebovaný vzduch.

„Pan Goodwin mne informoval o nabídce, kterou jste mu učinil,“ řekl Wolfe. „Opravdu jsem teď na rozpacích, zda mám ocenit vaši neústupnost, zatleskat vaší opovážlivosti nebo se zasmát vaší naivitě. Na každý pád musím vaši nabídku odmítnout. Mám už informaci, o kterou tolik stojíte, ale dostal jsem ji jako důvěrnou od pana Goodwina a nesmím ji nikomu prozradit. Je mi líto, pane.“

Laidlaw se znovu nadechl. „Určitě nejsem tak zatvrzelý jako vy,“ prohlásil. „Vlastně jako vy oba. Pro rány boží, copak je to nějaké státní tajemství? Čeho se bojíte?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Nebojíme se, pane Goodwine, jenom musíme jednat diskrétně. Rozhodně nám nijak nevadí, když můžeme v záležitosti, která nás zajímá a kterou jsme přijali za svou, trochu pozlobit policii. Tahle záležitost se ale výhradně týká pana Goodwina, protože byl náhodou v tom domě stejně jako vy, a mě se netýká vůbec. Nejde tu tedy o obavy anebo o neochotu. Je mi to celé jenom lhostejné. Neprozradím například policii, jakou nabídku jste udělal panu Goodwinovi a mně, protože bych ji tím na vás jen upozornil, a protože věřím, že jste nám oběma činil ty nabídky v dobré víře, nechci vám nijak uškodit.“

„Ale odmítáte mě.“

„Ano. Řekl jsem vám to rovnou. Za daných okolností nemám na vybranou. Ale pan Goodwin může mluvit sám za sebe.“

Nato se Laidlaw obrátil ke mně a znovu se do mě zapíchl tím svým pronikavým pohledem. Ani bych se byl nedivil, kdyby mi udělal nabídku znovu, jen s tou obměnou, že tentokrát by nechal částku na mně, ale pokud se k něčemu takovému chystal, odradil ho můj nesmlouvavý výraz. Chvíli se na mě díval a vstal ze židle, a už jsem si myslel, že se sebere a půjde a Wolfe že se přece jen nebude muset s žádnou prací namáhat, ale nic takového se nestalo. Chtěl si to jenom promyslet a nepřál si, abychom mu přitom viděli do obličeje.

„Můžete mi dát minutku čas?“ zeptal se, a když Wolfe přisvědčil, obrátil se k nám zády, pomalu přešel po koberci až ke stěně, kde stojí před knihovnou veliký glóbus, a nejméně dvakrát déle než tu požadovanou minutu glóbem otáčel. Pak se obrátil a tentokrát už zdaleka ne tak loudavě se vrátil k červené kožené židli.

„Musím si s vámi důvěrně promluvit,“ řekl Wolfovi.

„Vždyť tak se mnou mluvíte,“ krátce mu odpověděl Wolfe. „Jestli snad chcete říct, že se mnou míníte mluvit o samotě, tak to pusťte z hlavy. Nebýt toho, že pan Goodwin dokáže udržet důvěrné informace v tajnosti stejně jako já, nebyl by tady. Co je určeno mně, může slyšet i on.“

„Tohle není jen tak ledajaká důvěrná informace. Chci vám povědět něco, co o mně neví nikdo jiný na světě. Odvážím se toho, protože mi nic jiného nezbývá, ale nerad bych podstupoval dvojnásobné riziko.“

„Žádné dvojnásobné riziko nepodstupujete,“ trpělivě mu odpověděl Wolfe. „Kdyby pan Goodwin teď odešel, stejně bych mu dal znamení, aby si nás poslechl u jistého zařízení ve vedlejší místnosti, takže bude lepší, když tu zůstane.“

„Nijak mi to neusnadňujete, pane Wolfe.“

„Ani nepředstírám, že bych chtěl někomu něco usnadňovat. Snažím se jen v mezích svých možností úspěšně zvládat své případy.“

Laidlaw se tvářil, jako by potřeboval ještě chvíli na rozmyšlenou, ale tentokrát se rozhodl, aniž se šel znovu poradit s glóbem. „Povím vám všechno, co k úspěšnému zvládnutí mého případu potřebujete,“ prohlásil. „Za svým právníkem bych s tím jít nemohl a ani nechtěl, a i kdybych se mu svěřil, nevěděl by si s tím rady. Myslel jsem si už, že s tím nemůžu jít za nikým, a potom jsem si vzpomněl na vás. Máte pověst hotového čaroděje a bůhví, že čaroděje teď potřebuju. Nejdřív jsem chtěl vědět, proč si Goodwin myslí, že to byla vražda, ale to mi asi nepovíte. Mimochodem –“

Vytáhl z jedné kapsy pero a z druhé šekovou knížku, položil si ji na stolek u svého lokte a začal psát. Potom vytrhl šek, zkontroloval ho, vstal, položil ho Wolfovi na stůl a znovu se vrátil k židli.

„Jestli vám jako záloha na honorář a výdaje nestačí dvacet tisíc, klidně to řekněte,“ požádal Wolfa. „Vím, že jste se ještě mé záležitosti neujal, ale nehnu se odsud, dokud ji nepřijmete. Mluvil jste o tom, že se snažíte úspěšně zvládat své případy. Chtěl bych, aby se vám to u tohohle podařilo natolik, že by policie, pokud ho bude dál prošetřovat, nezjistila a nedala ve všeobecnou známost jistou událost z mého života. Chtěl bych po vás také, abyste se postarali, abych nebyl zatčen a souzen pro vraždu.“

„Ani jednu tu eventualitu vám nemůžu zaručit,“zamručel Wolfe.

„Také to od vás nečekám. Nečekám ani, že dokážete zázraky. Ale rád bych vyjasnil dvě věci – za prvé, že jestli byla Faith Usherová zavražděna, já ji nezavraždil a ani nevím, kdo to udělal, a za druhé, že podle mého přesvědčení spáchala sebevraždu. Nevím, proč si Goodwin myslí, že ji někdo otrávil, ale ať už má k tomu názoru důvod, jaký chce, podle mého se mýlí.“

Wolfe znovu zamručel. „Tak proč jste za mnou celý rozčilený přiběhl, když jste tak skálopevně přesvědčen, že to byla sebevražda? Policisté jsou taky jenom lidi a občas tápají, ale obvykle odhalí pravdu. Aspoň po nějaké době.“

„A to je právě ten malér. Po nějaké době. Jenomže než přijdou na to, co se opravdu stalo, můžou si zjistit i tu událost z mého života, a kdyby si ji zjistili, můžou mě obvinit z vraždy. Zřejmě by mě z ní obvinili docela určitě.“

„Skutečně? Musela to být věru výjimečná událost. Pokud se mi s ní chcete svěřit, musím vás upozornit na dvě věci – že ještě nejste mým klientem a že i kdybyste jím byl, nemá soukromý detektiv právo zatajovat fakta, která mu klient svěří. Dostali jsme se do slepé uličky, pane Laidlawe. Dokud nevím, o jakou událost šlo, nemohu se rozhodnout, jestli vaši záležitost přijmu, a na druhé straně musím dodat, že jestli ji přijmu, udělám všechno, co bude v mých silách, abych vaše zájmy jako svého klienta ochránil.“

„Jsem zoufalý, pane Wolfe,“ řekl Laidlaw. Odhrnul si vlasy z čela, ale ty by byly potřebovaly mnohem víc než jen takový letmý pohyb. „Přiznávám, že jsem zoufalý. Jistě se mé záležitosti ujmete, protože není důvodu, proč byste to neudělal. To, co vám teď povím, neví kromě mě nikdo na světě, tím jsem si jistý, ale zas ne tak docela jistý, a to je právě to neštěstí.“

Znovu si odhrnul vlasy z čela. „Na to, co vám teď povím, nejsem právě moc hrdý. Je mi jednatřicet. V srpnu šestapadesátého roku jsem šel koupit nějaké květiny ke Cordonimu na Madison Avenue a obsluhovala mě tam moc hezká dívka. Hned ten večer jsem ji vzal do jedné restaurace za městem na večeři. Jmenovala se Faith Usherová. Za deset dní měla nastoupit dovolenou, a než jí ta dovolená začala, přemluvil jsem ji, aby ji se mnou strávila v Kanadě. Nepředstavil jsem se jí svým pravým jménem a vím skoro s určitostí, že se mé pravé jméno nikdy nedozvěděla. Měla volno jen týden, a když jsme se vrátili, šla zase do práce u Cordoniho a já odjel na dva měsíce do Evropy. Po svém návratu jsem už neměl valnou chuť s ní znovu navazovat vztahy, ale taky jsem neměl důvod se jí vyhýbat, takže jsem se jednou znovu zastavil u Cordoniho. Byla tam, ale skoro se mnou nechtěla ztratit slovo. Požádala mě, abych se příště, až zase zajdu do toho květinářství, nechal obsloužit u jiné dívky.“

„Měl byste se omezit na nejpodstatnější fakta,“ vložil se do jeho vyprávění Wolfe.

„O to se také snažím. Rád bych, abyste věděli, jak se to přesně událo. Nerad mám pocit, že jsem někomu něco dlužen, zvlášť ne nějaké ženě, takže jsem jí ještě dvakrát zavolal a požádal ji, abychom se sešli a promluvili si, ale pokaždé mě odmítla. A tak jsem se jí už neozval. Přestal jsem také kupovat květiny u Cordoniho, ale za pár měsíců, jednoho deštivého dne v dubnu, jsem se v tom obchodu zastavil, protože jsem šel zrovna kolem, ale ona tam už nebyla. Neptal jsem se po ní. Seznamuji vás se všemi těmi podrobnostmi proto, abyste mohli uvážit, nakolik je pravděpodobné, že na ně přijde policie.“

„Nejdřív podstatná fakta,“ zamumlal Wolfe.

„Dobrá, ale měli byste vědět, jak jsem zjistil, že je Faith Usherová v Granthamově útulku. Víte, Granthamův útulek je instituce, kterou založil –“

„Víme, co je to za instituci.“

„Takže vám to nemusím vysvětlovat. Pár dní po tom, co jsem si všiml, že Faith už nepracuje u Cordoniho, mi řekl jeden známý – jmenuje se Austin Byne a je to synovec paní Robilottiové – že byl něco zařídit v Granthamově útulku a zahlédl tam dívku, která mu byla povědomá. A že bych ji prý možná poznal také – dívku s drobným oválným obličejem a se zelenýma očima, co pracovala před časem u Cordoniho. Odpověděl jsem mu, že bych ji asi sotva poznal a že si na ni nevzpomínám. Ale –“

„Řekl vám to pan Byne nějak významně nebo se přitom zvláštně tvářil?“

„Ne, ani se mi nezdálo – docela určitě ne. Ale přece jen mi to začalo vrtat hlavou. A není ani divu. Bylo to osm měsíců po tom, co jsme byli s Faith v Kanadě, a neřekl bych, že se stýkala s více muži. Rozhodl jsem se, že za ní musím zajít a promluvit si s ní. Rád bych si o sobě myslel, že jsem to udělal hlavně z pocitu povinnosti, ale nepopírám, že mě také zajímalo, jestli si Faith mezitím nezjistila, kdo jsem, a pokud ano, jestli to někomu řekla, nebo ne. Návštěvu jsem si vyjednal co nejopatrněji. Mám vám dopodrobna vysvětlit, jak jsem si ji zařídil?“

„Snad až později.“

„Dobrá, takže jsem se s ní sešel. Pověděla mi, že s naší schůzkou souhlasila jen proto, aby mi mohla říct, že mě už nikdy nechce vidět ani o mně slyšet. Ne snad že by mě prý nenáviděla – myslím, že ani nenávidět neuměla – ale že jsem pro ni jen vzpomínkou na velkou chybu, kterou udělala a kterou si nikdy nemůže odpustit, a že mě chce navždycky vymazat ze svého života. Přesně tak to řekla – že mě chce vymazat ze svého života. Dítě prý bude předáno k adopci a nikdy se nedoví, kdo jsou jeho rodiče. Měl jsem s sebou peníze, spoustu peněz, ale nechtěla si ode mě vzít ani cent. Neopovážil jsem se jí zeptat, jestli jsem opravdu otcem jejího dítěte. Kdybyste ji viděl, jak vypadala a jak se chovala, také byste se jí na nic takového nezeptal.“

Odmlčel se s rozhodným výrazem ve tváři. Po chvíli promluvil znovu. „A tehdy jsem si řekl, že přestanu lítat za ženskými. Anonymně jsem věnoval Granthamovu útulku větší částku peněz. Až do včerejšího večera jsem Faith Usherovou jedinkrát neviděl. A nezabil jsem ji. Podle mého přesvědčení se zabila sama a při všem, co je mi svaté, jen pevně doufám, že k jejímu rozhodnutí nepřispělo to, že jsem byl na tom večírku a že mě viděla.“

Znovu se odmlčel a potom pokračoval: „Nezabil jsem ji, ale dovedete si jistě představit, jak se na mě bude dívat policie, jestli bude ten případ dál prošetřovat a nějak na tohle přijde – i když opravdu nevím, jak by tam na to mohli přijít. Budou mě mít v hrsti. Když si Cecil Grantham přišel pro šampaňské a vzal jedno i pro ni, stál jsem u baru. I kdyby mě neodsoudili pro vraždu a kdybych nemusel stát před soudem, vyjde celá ta záležitost najevo a to pro mě bude skoro stejná rána. Nebýt Goodwina a toho, co vypověděl, byli by to určitě považovali za sebevraždu a případ uzavřeli. Divíte se pak, že chci vědět, co jim řekl? A že jsem ochoten zaplatit za to jakoukoliv částku?“

„Nedivím,“ připustil Wolfe. „Pokud ovšem uznám vaše vyprávění za upřímné. Jenomže vy jste dost otočil. Nejdříve jste si mě chtěl najmout, abych vám řekl, co vypověděl Goodwin policii – i když jste to tak docela přesně nevyjádřil – a já vás odmítl. Nač si mě chcete najmout teď?“

„Abyste mě vytáhl z téhle šlamastyky. Říkal jste, že dokážete své případy zvládnout. Postarejte se tedy, aby se v tom policie nešťourala, aby se nedozvěděla o mém vztahu s Faith Usherovou a aby mě nepodezírala, že jsem ji zabil.“

„Z toho jste už podezřelý. Byl jste u toho.“

„To je nesmysl. Jenom kličkujete. Nebýt Goodwina, nikdo mě nepodezíral. A ani nikoho z nás.“

V duchu jsem se usmál. Kličkování bylo oblíbené Wolfovo slovo. Kolik lidí, co tu před ním sedělo v té červené kožené židli, už vyslechlo, že kličkují, a teď mu to Laidlaw vrací. Wolfovi se to samozřejmě nelíbilo.

„Nesporně už podezřelý jste,“ řekl dotčeně, „a byl byste hotový naivka, kdybyste si mě najímal, abych zabránil něčemu, k čemu už došlo. Přiznal jste, že jste zoufalý, a zoufalým lidem to jasně nemyslí, takže jsem ochoten vám něco prominout. Ale marně byste doufal, že policisté na váš vztah s Faith Usherovou nepřijdou. Jistě věděla, jak se doopravdy jmenujete. Copak vás u Cordoniho neznali? Neplatil jste tam šekem?“

„Ne, samozřejmě že leckde platím šekem, ale v květinářství ne. Za květiny jsem vždycky platil hotově – aspoň v těch dobách. Teď na tom tolik nesejde, ale tehdy mi to připadalo – moudřejší. Myslím, že Faith nevěděla, jak se jmenuji, ale i kdyby se to přece jen dozvěděla, jsem si téměř jistý, že o mně nikomu neřekla – myslím o tom našem výletu do Kanady.“

Wolfe se na to díval poněkud skeptičtěji. „I kdybyste v tom měl pravdu,“ poznamenal, „tak jste se s ní přece objevoval na veřejnosti. Třeba na ulici. A vzal jste ji na večeři. Jestli se tím bude policie dál podrobně zabývat, pravděpodobně si to zjistí – v tom je nanejvýš schopná. Od dalších kroků ji můžeme odradit jenom tím, když se postaráme, aby se záležitostí dál nezabývala, a to závisí jedině na panu Goodwinovi.“ Obrátil se ke mně. „Archie, přesvědčilo vás něco z toho, co řekl pan Laidlaw, že jste se mýlil?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Připouštím, že když si teď můžeme stanovit jakoukoliv částku, moc rád bych řekl, že ano, ale nejde to. Jsem vázaný.“

„Vázaný? A čím proboha?“

„Svým prohlášením, že se Faith Usherová sama nezabila.“

„Ale proč? Prokristapána proč!“

Jednání se teď ujal Wolfe. „Ne, pane, všechno ještě není zdaleka jisté, i pokud vaši zálohu přijmu. Když ji přijmu, budu vycházet z předpokladu, že vaše vylíčení vztahu s Faith Usherovou bylo pravdivé, ale musím to pokládat jen za hypotézu. Za všechna ta léta jsem se přesvědčil, že leckterá hypotéza se ukázala jako lichá. Je docela možné, že jste Faith Usherovou zabil a ke mně jste přišel z jakýchsi promyšlených rafinovaných strategických důvodů. V tom případě –“

„Nezabil jsem ji.“

„Jak říkáte. Berme to ale raději jako hypotézu. Situace je tedy takováhle: pan Goodwin nemíní ustoupit a policie bude zřejmě v šetření pokračovat, určitě odhalí vaše tajemství a začne vás podezírat. Mohu proto vyřešit vaši záležitost jedině tím, že za a) dokážu, že Faith Usherová spáchala sebevraždu a pan Goodwin že se mýlí, nebo za b) že najdu a odhalím vraha. To bude zřejmě náročná a nákladná práce a chtěl bych proto od vás podepsané prohlášení, že když odhalím vraha, zaplatíte mi honorář, ať je tím vrahem kdokoliv.“

„Ochotně vám ho podepíši,“ odpověděl Laidlaw bez zaváhání.

„Ovšem s tím, že vám nic nezaručuji.“

„Řekl jsem už, že žádné záruky nečekám.“

„Pak jsme domluveni.“ Wolfe sáhl po šeku. „Můžete to uložit jako zálohu na honorář a na výdaje, Archie,“ řekl.

Vstal jsem, vzal jsem si šek a hodil ho do zásuvky svého psacího stolu.

„Rád bych se vás na něco zeptal,“ řekl Laidlaw. Díval se přitom na mne. „Nevypověděl jste zřejmě na policii, co se stalo, když jsem požádal Faith Usherovou o tanec a ona mě odmítla. Kdybyste jim to byl řekl, určitě se mě na to zeptali. Proč jste si to nechal pro sebe?“

Posadil jsem se. „Je to asi to jediné, co jsem vynechal. A měl jsem k tomu důvod. Už takhle mi nemohli policajti odpustit, že mám ten případ za vraždu, a kdybych jim byl navíc ještě řekl, že Faith Usherová s vámi odmítla tančit, mysleli by si, že se jim snažím označit vraha. A protože jsme se už párkrát takhle střetli, nemají mě zrovna v lásce. A kdyby se na to potom zeptali vás a vy byste jim to popřel, podezírali by mě, že je chci vodit za nos. Jestli to později budou okolnosti vyžadovat, vždycky se na to můžu rozpomenout.“

Wolfe se zamračil. „Mně jste to ale nehlásil.“

„Ne, pane. A proč bych vám to měl hlásit? Nezajímalo vás to.“

„Zato teď mě to zajímá. Jenomže teď už máme pro její chování vysvětlení.“ Obrátil se ke svému klientovi. „Věděl jste, ještě než jste tam šel, že tam slečna Usherová bude?“

„Ne,“ odpověděl Laidlaw. „Vědět to, tak jsem tam nechodil.“

„A věděla ona, že tam budete?“

„Nevím, ale silně pochybuji. Myslím, že pro ni platilo totéž. Kdyby to věděla, určitě by nepřišla.“

„Pak jde o pozoruhodnou shodu okolností. Ve světě, kde rozhodují hlavně náhody, se dají takové situace jen čekat, ale nikdy nesmíme na žádnou z nich moc věřit. Zúčastnil jste se už někdy těch podniků? Myslím těch každoročně pořádaných večeří?“

„Ne. Přijal jsem pozvání jen kvůli Faith Usherové. Ne snad že bych ji chtěl vidět – jak jsem vám už řekl, vědět, že tam bude, tak bych tam nechodil – ale pod vlivem jistého pocitu po tom, co se stalo. Psychiatři by tomu asi řekli pocit viny.“

„Kdo vás pozval?“

„Paní Robilottiová.“

„Chodíval jste k ní často?“

„Často ne, jenom tu a tam. Jejího syna Cecila znám ještě ze střední školy, ale nikdy jsme se moc nepřátelili. Její synovec Austin Byne se mnou byl v jednom ročníku na Harvardu. Ale snad mě tu nechcete vyslýchat?“

Wolfe mu neodpověděl. Zběžně pohlédl na nástěnné hodiny. Byla už jedna a deset minut. Nasál si nosem notnou dávku vzduchu a ústy ji zase vypustil. Bez valného nadšení se podíval na svého klienta.

„Prosedíme tu celé hodiny, pane Laidlawe. Už jen než se vás podrobně vyptám na všechny ty lidi a na to, co o nich víte. Musím přece aspoň prozatím vycházet z hypotézy, že má pan Goodwin pravdu a slečna Usherová že byla zavražděna, a když jste ji nezabil vy, zabil ji nepochybně někdo z těch ostatních. Pokud počítám i komorníka, je jich jedenáct, protože pana Goodwina přece jen vynechám. A to je pro rány boží celá armáda! Teď je ale čas k obědu a zvu vás, abyste s námi pojedl, a potom můžeme zase pokračovat. Máme tatara z ústřic s vejci, petrželkou, zelenými paprikami, pažitkou a čerstvými žampiony a šery. Pan Goodwin pije mléko a já pivo. Dal byste si raději bílé víno?“

Laidlaw přisvědčil a Wolfe vstal a zamířil do kuchyně.

6

Když Laidlaw navečer ve čtvrt na šest odešel, měl jsem v sešitu dvaatřicet stran popsaných svým svérázným těsnopisem. Wolfe samozřejmě ve čtyři odkráčel do skleníku, takže jsem se na poslední hodinu a čtvrt musel zabavovat s Laidlawem sám. V šest se Wolfe vrátil zas dolů do kanceláře a to už jsem měl ze svých poznámek čtyři strojopisné strany a právě jsem tloukl do stroje pátou.

Pro většinu toho materiálu byla škoda času i papíru, ale leccos se nám přece jen mohlo hodit. Především tu ale nebylo ani slovo o třech svobodných matkách, které zůstaly naživu. Helen Yarmisovou, Ethel Varrovou a Rose Tuttleovou Laidlaw před oním osudným večírkem neviděl ani o nich neslyšel. Záhadou zůstával i Hackett. O tom jsem se dozvěděl jen to, že je dobrý komorník, což mi už stejně bylo známo, a že je u Granthamů léta, pracoval tam prý už za Granthamova života.

Paní Robilottiová. Laidlaw si na ni moc nepotrpěl. Ne snad že by to řekl přímo, ale z jeho slov to bylo docela jasné. Vyjádřil se o ní, že je ordinérní. Její první manžel Albert Grantham měl opravdové filantropické sklony a věděl, jak je uplatňovat, ale ona si prý na dobročinnost jen hraje. Vlastně jeho dobročinné akce ani dál nerozvíjí, Grantham se o ně postaral ve své poslední vůli. Paní Robilottiová jim sice věnuje hodně času a dochází do správních rad různých těch příslušných institucí a podobně, ale jen aby si udržela postavení mezi lepšími lidmi. Lepšími lidmi zřejmě Laidlaw nemyslel lidi bohatší, což jsem u člověka, který sám má deset milionů, pokládal za dost velkorysý přístup.

Robert Robilotti. Na toho si Laidlaw potrpěl ještě míň a jasně to taky řekl. Vdova po Albertu Granthamovi si ho prý obstarala v Itálii a přivezla si ho domů i se svými zavazadly. Už to na ni prozrazuje, jak je ordinérní, i když v tomhle bodě se zřejmě Laidlawova hlediska trochu pomíchala, protože uznal, že Robilottiho nikdo za ordinérního mít nemůže. Je prý uhlazený, civilizovaný a má slušný přehled. (V tom jenom cituju Laidlawa.) Nesporně je to taky parazit. Když jsem se Laidlawa zeptal, jestli se Robilotti poohlíží jinde po ženských půvabech, které musí doma dost postrádat, odpověděl mi, že ledacos se o tom povídá, ale o podobné fámy že není nouze nikdy.

Celie Granthamová. Tady mě čekalo překvapení – nic ohromujícího, ale dost na to, abych udiveně vzhlédl. Laidlaw ji prý před půlrokem požádal o ruku a ona ho odmítla. „Říkám vám to jen proto, že ji nemohu posuzovat docela objektivně,“ uvedl. „Ale třeba jsem měl štěstí, že mi dala košem. Ucházel jsem se o ni, když jsem se pokoušel trochu vzpamatovat po tom maléru s Faith Usherovou, a možná že jsem u ní jen hledal pomoc. Celie by mužskému pomoct dokázala, jen kdyby chtěla. Má pevnou vůli, ale ještě neví dost dobře, jak s ní naložit. A odmítla se za mě provdat proto, že prý dost dobře netančím.“ Jak jsme tak Celii probírali, přiznal se mi Laidlaw, že opravdu tančí trochu staromódně. Zajímal jsem se, jak je na tom Celie s jinými muži, ale i na to odpověděl dost vágně, a když jsem se ho zeptal, jestli si o ní myslí, že je panna, ujistil mě, že určitě, jinak by ji přece nežádal o ruku. Připadalo mi, že na jednatřicetiletého člověka má dost předpotopní představy.

Cecil Grantham. Měl jsem dojem, že se o něm Laidlaw vyjadřuje velmi opatrně, a taky jsem tušil proč asi. Cecil je o tři roky mladší než Laidlaw a má zřejmě stejné spády a zájmy, jako měl Laidlaw před třemi roky, než ho potkal ten malér s Faith Usherovou – ovšem s jedním rozdílem, že Laidlaw zdědil svůj balík bez sebemenších závazků a Cecil je v majetkových záležitostech ještě pořád pod mateřskou kontrolou a nemůže moc rozhazovat. Před jedním známým prý dokonce poznamenal, že by si snad měl zkusit vydělat nějaké peníze, jenomže na to nemá čas. Každý rok tráví tři letní měsíce na ranči v Montaně.

Paul Schuster. Obdivuhodný člověk. Po celá studia na koleji a na právnické fakultě se sám živil, a když s vyznamenáním promoval, bylo mu nabídnuto úřednické místo u Nejvyššího soudu Spojených států. Raději však nastoupil na Wall Street u jedné firmy, která má v záhlaví dopisního papíru pět jmen a dalších asi deset po straně. Vydělává kolem sto dvaceti dolarů týdně. A je víc než pravděpodobné, že v padesáti bude brát půl milionu ročně. Laidlaw se s ním zná jen zběžně a nemohl nám poskytnout žádné informace o povaze a rozsahu jeho intimních vztahů, ať už s muži anebo s ženami. Jeden z nositelů těch pěti jmen v záhlaví dopisního papíru býval právním zástupcem Alberta Granthama a díky tomu se zřejmě Schusterovi dostalo pozvání k paní Robilottiové.

Beverly Kent. Pokud vám to co říká, pochází z rodiny Kentů z ostrova Rhodu. Mně to neříkalo nic. Jeho rodina pořád ještě vlastní tři tisíce akrů půdy a pár mil řeky zvané Usquepaugh. Byl rovněž na Harvardu v jednom ročníku s Laidlawem a podle rodinné tradice si potom zvolil diplomatickou dráhu. Podle Laidlawova názoru je krajně nepravděpodobné, že by se kdy provinil choulostivým, natož skandálním vztahem s nějakou ženou.

Edwin Laidlaw. Napravený muž, kajícný hříšník, polepšená duše. Prý má po ruce ještě několik takových klišé, ale ujistil jsem ho, že tři nám docela stačí. Když před třemi lety zdědil po otci majetek, nevázaně si žil dál a vzpamatoval se až po té nešťastné avantýře s Faith Usherovou. Není si vědom, že by kdy potom učinil nějakou ženu matkou, ať už provdanou nebo svobodnou. Přes polovinu veškerého jmění ho stálo zakoupení Malvin Pressu a čtyři měsíce už tráví pět dní v týdnu deset hodin v kanceláři a to už radši ani nemluví o večerech a o víkendech. Doufá, že se do pěti let v nakladatelském světě slušně zavede.

Pokud šlo o Faith Usherovou, byl přesvědčen, že se nestýkala s jinými muži, a když se viděli naposled, neodvážil se jí zeptat, jestli ví jistě, že dítě, které čeká, je jeho. Celé to přesvědčení ale pramenilo výhradně z dojmu, jaký si o ní udělal. Neví prý vůbec nic o její rodině ani odkud pocházela. V době, kdy se vídali, dokonce ani netušil, kde Faith bydlí, odmítla mu to říct. Dala mu tenkrát telefonní číslo a párkrát jí zavolal, ale číslo si prý už nepamatuje, a když se polepšil, slavnostně zničil svůj telefonní seznamek. Nadhodil jsem, že při týdenní dovolené mají lidé dost času, aby si něco řekli, ale odpověděl mi, že si toho napovídali až dost, ale o sobě se mu Faith zdráhala cokoliv prozradit. Ale řekl o ní, že absolvovala střední školu.

Než odešel Wolfe nahoru do skleníku, strávili jsme s Laidlawem celou hodinu tím osudným večírkem. Wolfe ho s ním probral minutu po minutě a snažil se zachytit alespoň nepatrný záblesk nějaké souvislosti. Laidlaw si byl jist, že on ani Faith Usherová neřekli ani neudělali nic, čím by se prozradili, že se znají – až snad na to, že s ním Faith odmítla tančit, ale to neslyšel nikdo jiný než já. O tanec ji prý požádal proto, že kdyby ji byl neprovedl, určitě by si toho někdo všiml.

Hlavně nás samozřejmě zajímala chvíle, kdy si Cecil Grantham přišel k baru pro šampaňské. Laidlaw tam stál s Helen Yarmisovou, s kterou právě dotančil, a také tam byli manželé Robilottiovi. Když Laidlaw s Helen Yarmisovou přistupovali k baru, odcházel odtud Beverly Kent s Celií Granthamovou a stál tam pan Robilotti, paní Robilottiová a samozřejmě že Hackett. Laidlaw měl dojem, že tam před příchodem Cecila Granthama postáli s Helen Yarmisovou déle než minutu, ale ne víc než dvě minuty – tak to alespoň řekl na policii. Nemohl však s jistotou tvrdit, že ve chvíli, kdy si bral dvě sklenice šampaňského, jednu pro Helen a jednu pro sebe, stály na baru ještě další sklenky s šampaňským, prostě si toho nevšiml. Policie na něj naléhala, aby se snažil upamatovat, ale nevzpomněl si. Jistě věděl jen to, že sám šampaňské neotrávil, a byl skoro stoprocentně přesvědčen, že to neudělala ani Helen Yarmisová. Stála v té chvíli těsně vedle něj.

Poznamenal jsem si toho ještě víc, mnohem víc, ale zatím to docela stačilo. Opravdu na to byla většinou škoda času a papíru. Mohl bych ještě dodat, že mi Wolfe nadiktoval zápis o našem jednání, já ho oťukl na stroji a Laidlaw ho podepsal. A sotva Laidlaw odešel, jsem taky na Wolfovo přání zavolal Saulu Panzerovi, Fredu Durkinovi a Orriemu Catherovi, aby se u nás v devět stavili.

V šest, jako vždycky na minutu přesně, vstoupil Wolfe do kanceláře a přešel ke svému stolu. Srovnal jsem prvopisy čtyř dopsaných stran, donesl mu je a vrátil se ke svému psacímu stolu. Právě jsem vyndával ze stroje pátou stranu, když mi Wolfe řekl:

„Archie.“

Obrátil jsem se k němu. „Přejete si, pane?“

„Věnujte mi laskavě na chvíli pozornost.“

Otočil jsem se na židli. „Ano, pane.“

„Zřejmě se mnou budete souhlasit, že nás čeká pekelný problém s velkými obtížemi a trapnými souvislostmi.“

„Ano, pane.“

„Třikrát jsem se vás už ptal, jestli jste pevně přesvědčen, že slečna Usherová nespáchala sebevraždu. Poprvé jsem to chtěl vědět jen z čiré zvědavosti. Podruhé jsem vám tu otázku položil v přítomnosti pana Cramera spíš jako otázku řečnickou, protože jsem vám chtěl dát příležitost, abyste vyjádřil svůj názor. Potřetí jsem se vás na to ptal před panem Laidlawem jen tak mimochodem, protože jsem věděl, že před ním názor nezměníte. A teď se vás ptám znovu. Sám víte, jak se věci mají. Když se toho případu ujmu a budu vycházet z předpokladu, že slečna Usherová byla zavražděna – z předpokladu založeného čistě jen na vašem svědectví – víte, že mě to bude stát plno času, energie, důvtipu a rozčilování. Náklady ponese pan Laidlaw a ostatní bude na mně. A navíc bych nerad riskoval možnost, že budu pátrat v prázdném doupěti. Takže se vás teď ptám znovu.“

Přikývl jsem. „Čekal jsem to. A na svém stanovisku trvám. Jestli si přejete, přednesu vám na to téma delší řeč.“

„Ne, už jste mi svoje důvody vysvětlil. Chtěl bych vám jenom připomenout, že podle toho, jak popisuje situaci Cramer, nemohl nikdo otrávit tu sklenici šampaňského a mít přitom jistotu, že ji dostane právě slečna Usherová.“

„Cramera jsem slyšel.“

„Musíte vzít ovšem taky v úvahu, že slečna Usherová byla nejpravděpodobnější obětí, protože měla v kabelce jed a dalo se čekat, že policisté dospějí k závěru, že spáchala sebevraždu. Nebýt vás, určitě to tak dopadlo. Takže jed byl nesporně určen slečně Usherové.“

„To jistě byl.“

„Jenže z důvodů, které uvádí Cramer, jí určen být nemohl.“

Usmál jsem se na něj. „Jasně,“ řekl jsem. „Vím, že je to pořádný propletenec. Přiznávám, že bych si nevěděl sám rady, kde začít, ale taky to ode mě nikdo nečeká. Na myšlení jste tady vy. A když už mluvíme o tom, kde začít, v devět přijde Saul, Fred a Orrie.“

Wolfe se zachmuřil. Musel jim připravit úkoly a do devíti na to neměl ani tři hodiny, protože hodinu vždycky večeří a u stolu si prací hlavu zásadně naláme.

„Zrovna jsem se po poradě s vámi k tomu pátrání zavázal,“ zavrčel. „Klidně jsme ještě mohli panu Laidlawovi ten šek vrátit.“ Položil si dlaně na opěradlo židle. „A teď jsem do toho namočený a zrovna tak i vy. Zítra zajedete do toho ústavu, do Granthamova útulku, a zjistíte co nejvíc o Faith Usherové. Jak se tam dostala, kdy tam přišla a kdy odešla, co se stalo s jejím dítětem – prostě všechno. Pořádně se tam vyptejte.“

„Vyptám se, ale jen jestli mě tam pustí. Nechci nic namítat, jenom připomínám, že dneska se tam nahrnula spousta návštěv. Aspoň na deset různých novinářů, a to už nemluvím o policajtech. Můžete mi snad poradit, jak na to?“

„To můžu. Včera odpoledne jste říkal, že vám zavolal jeden váš známý, nějaký Austin Byne, abyste šel na ten večírek místo něj. Dneska se nám pan Laidlaw zmínil, že jistý Austin Byne, synovec paní Robilottiové, šel před časem něco vyřídit do Granthamova útulku za svoji tetu. Předpokládám, že je to tentýž člověk.“

„Předpokládáte správně.“ Přehodil jsem si nohu přes nohu. „Jenže by vám neuškodilo a mé morálce by rozhodně prospělo, kdybyste si občas přiznal, že taky dokážu myslet. Samozřejmě že už jsem si na Austina Byna vzpomněl a o radu jsem vás požádal jen ze zdvořilosti. Vím, že máte skvělé pozorovací schopnosti a dobrou paměť, ale nemusíte mi to předhazovat a dělat, že jste se najednou rozpomněl na nějaké jméno, o kterém jsem se vám sám zmínil, a – čemu se tak usmíváte?“

„Jak uznáváte, že byste potřeboval posílit morálku. Víte, kde pana Byna zastihnout?“

Řekl jsem, že ano, a než jsem znovu usedl k psacímu stroji, vytočil jsem Bynovo číslo. Telefon nikdo nebral. V příští půldruhé hodině jsem čtyřikrát nechal práce a šel telefonovat, ale pořád se nikdo nehlásil. A potom už byl čas k večeři. Wolfe nesnáší, když ho někdo anebo něco ruší při jídle, a protože večeříme spolu v jídelně, vadí mu, když vstávám od stolu, ale tentokrát mi nic jiného nezbývalo. Během večeře jsem třikrát zašel do kanceláře a marně vytáčel Bynovo číslo a znovu jsem to zkusil, až když jsme dojedli pečené hrušky, přešli jsme do kanceláře a Fritz nám přinesl kávu. Smiřuji se s tím, že mi telefon nikdo nevezme, až když napočítám třináct tónů, a tentokrát jsem byl u devátého, když se u dveří ozval zvonek a Fritz ohlásil Saula Panzera. Druzí dva přišli o minutu později.

Tohle trio, tři pátrači, které si Wolfe povolával, když jsme potřebovali víc rukou, uší a nohou, byli nejlepší chlapíci, jaké jsme v New Yorku mohli sehnat. Saul Panzer, drobný mužíček s velkým nosem, který nikdy nenosil klobouk a jen za nejhoršího počasí si narážel čepici, byl výborný. Mít svou kancelář a zaměstnance, vydělal by těžké peníze, jenomže by mu pak nezbýval čas, aby si mohl brnkat na klavír, hrát karty nebo si číst, takže raději zůstával detektivem na volné noze, což mu vynášelo tak sedmdesát dolarů denně. Fred Durkin, holohlavý hromotluk, měl své slabiny, ale když dostal práci, která mu seděla, byl aspoň z poloviny tak dobrý jako Saul. A pokud šlo o Orrieho Cathera, ten kdyby byl tak chytrý, jako byl hezký a neohrožený, nenechával by se najímat, ale sám by si lidi najímal a Wolfe by se musel poohlédnout po někom jiném, což by nebylo lehké, protože dobrých operativců, co se hodí do terénu, je jen pomalu.

Seděli teď v řadě na žlutých židlích čelem k Wolfovu psacímu stolu. Dva měsíce jsme už nikoho z nich neviděli, takže jsme si vyměnili zdvořilůstky a potřásli si rukama. Jsou to tři lidé z devíti, kterým je Wolfe ochoten podat ruku. Saul s Orriem souhlasili, že si dají kávu, a Fred chtěl raději pivo.

Wolfe upil kávu ze svého šálku, odložil ho a zadíval se na ně. „Zavázal jsem se, že najdu vysvětlení pro něco, co se ani vysvětlit nedá,“ řekl.

Fred Durkin se soustředěně zamračil. Už dávno dospěl k přesvědčení, že v každém Wolfově slově je nějaká narážka, a všemožně se snažil je všechny pochopit. Orrie Cather se zasmál, aby dal najevo, že dokáže pochopit a plně ocenit každý vtip.

„Takže je na vás, abyste si to vysvětlení vymyslel,“ poznamenal Saul Panzer.

Wolfe přikývl. „Třeba na to i dojde, Saule. Buď si ho musíme vymyslet, nebo té práce nechat. Jak víte, obvykle vám dávám jenom určité úkoly, ale tentokrát vám musím vylíčit celou situaci a říct vám, co jí předcházelo. Snažíme se dopátrat, jak to bylo s úmrtím mladé ženy, která se jmenovala Faith Usherová a vypila otrávené šampaňské v domě paní Robilottiové. Zřejmě jste o tom všichni slyšeli.“

Slyšeli o tom všichni.

Wolfe se napil kávy. „Měli byste však vědět všechno, co vím já, až na jméno mého klienta. Včera dopoledne zavolal Archiemu jeden jeho známý, muž, který se jmenuje Austin Byne a je synovec paní Robilottiové. Požádal Archieho –“

Viděl jsem, že mě tu klidně můžou chvíli postrádat, a řekl jsem si, že je na čase, abych zkusil znovu zavolat Bynovi. Vstal jsem, obešel trio detektivů, zašel do kuchyně a znovu vytočil na tamní paralelce Bynovo číslo. Po pěti tónech jsem si už myslel, že se zas nedovolám, ale vtom jsem uslyšel, jak kdosi řekl „Haló?“

„Je to Byne?“ zeptal jsem se. „Austin Byne?“

„Kdo volá?“

„Archie Goodwin.“

„Ach tak, dobrý večer přeju. Však jsem si myslel, že asi zavoláte. A že mi vynadáte, že jsem vás dostal do toho průšvihu. Ani bych vám to nemohl mít za zlé. Klidně spusťte.“

„To bych mohl, ale mám jiný nápad. Říkal jste, že byste mi jednou rád oplatil laskavost, a já bych to od vás potřeboval zítra. Rád bych si zajel do Granthamova útulku a s někým si tam promluvil, nejradši s paní, co to tam vede, ale zřejmě už mají návštěv po krk a nepustili by mě dovnitř. Tak jsem si myslel, že byste se za mě mohl přimluvit – buď telefonicky, anebo napsat dopis, který bych si mohl vzít s sebou, anebo tam dokonce se mnou zajet. Co vy na to?“

Chvíli bylo ticho. A pak se Byne zeptal: „Proč myslíte, že by vám byla moje přímluva co platná?“

„Jste přece synovec paní Robilottiové. A od někoho, už ani nevím od koho, jsem slyšel, že vás tam jednou teta poslala něco zařídit.“

Další ticho. „O co vám jde?“ zeptal se potom Byne. „O čem tam s nimi chcete mluvit?“

„Prostě mě něco zajímá. Zaujaly mě některé otázky, co mi položili policajti, protože jsem byl na tom večírku a protože jsem se jen díky vám dostal do toho průšvihu.“

„Jaké otázky?“

„To by bylo dlouhé povídání. A taky složité. Prostě si řekněme, že jsem už od přírody zvědavý, a proto taky dělám detektiva. Třeba chci jenom vystrašit jednoho klienta. Každopádně od vás nežádám, abyste asistoval při úmrtí na otravu jedem, což je přesně situace, do které jste mě dostal vy, i když jste asi něco takového nečekal. Chci po vás jenom, abyste někam zavolal.“

„Já ale nemůžu, Archie.“

„Ne? A proč ne?“

„Protože si to nemůžu dovolit. Vypadalo by to – mohlo by to vypadat – chci prostě říct, že to nejde.“

„Dobrá, tak to pusťte z hlavy. Ale zajímá mě ještě něco – jak vidíte, zajímá mě ledacos. Například bych rád věděl, proč jste mě požádal, abych šel na ten večírek místo vás, protože máte takovou rýmu, že ani nemůžete mluvit. A přitom jste žádnou rýmu neměl – aspoň ne takovou, jakou jste na mě hrál. Policajty jsem o tom neinformoval, chci říct, že jsem se jim nezmínil, jak jste předstíral, že máte rýmu, ale nejspíš bych k nim měl rychle zajít a poradit jim, aby se na to zeptali vás. Moc mě zajímá, jak to doopravdy bylo.“

„Asi vám přeskočilo. Měl jsem rýmu. Nic jsem nepředstíral.“

„Blbost. Hezky se teď opatrujte. Buď za vámi zajdu, nebo se vám ozvou poldové.“

Tentokrát trvalo ticho jen krátce. „Nezavěšujte, Archie.“

„Proč bych neměl zavěšovat? Vytaste se s nějakou nabídkou.“

„Rád bych si o tom s vámi promluvil. Chtěl bych se s vámi sejít, ale nemůžu z domova, protože čekám telefon. Co kdybyste přišel vy sem?“

„Co myslíte tím sem?“

„Do mého bytu. V Greenwich Village na Bowdoin Street 87. Je to o dva bloky na jih od –“

„Vím, kde to je. Za dvacet minut jsem u vás. Zatím si vezměte aspirin.“

Když jsem zavěsil, otočil se ke mně od dřezu Fritz a poznamenal: „Však jsem si to myslel, Archie. Říkal jsem, že asi budeme mít klienta, když jste u toho byl.“

Odpověděl jsem mu, že si ještě moc dobře rozmyslím, jak se v tomhle případu zachovám, a zašel jsem do kanceláře sdělit poradě, že se beze mě budou muset na chvíli obejít.

7

Těžko říct, jak to vypadalo na Bowdoin Street číslo 87 před pár lety – anebo by se to možná i odhadnout dalo, pokud by člověk tuhle čtvrť dobře znal. Někdo ale na ten barák vynaložil plno peněz, a když se vešlo dovnitř, nepůsobilo to tam tak zle. Dlaždicová podlaha byla pěkně tmavě zelená, stěny světleji zelené, ale ve stejném tónu, a rám dodatečně vestavěného výtahu obtažený prostým širokým pásem matného hliníku. Na pokyn z domácího telefonu v hale jsem nastoupil do výtahu a zmáčkl knoflík označený číslem pět.

Když jsem vystupoval v pátém patře, stál Byne už na chodbě, uvítal mě a uvedl dovnitř. Vzal si ode mě klobouk a kabát, ukázal mi, abych šel dál, a já se octl v pokoji, v jakém bych po několika případných drobných úpravách milerád bydlel, až mě Wolfe vyhodí nebo až odejdu sám. Koberce a křesla byly přesně typu, jaký se mi líbí, svítidla taky pěkná a hlavně tam nebyl krb. Krby já totiž nesnáším. Byne mě usadil v křesle, zeptal se mě, jestli se chci něčeho napít, a když jsem s díky odmítl, postavil se proti mně. Byl vysoký, hubený, měl dlouhé ruce a nohy a obličejové kosti potažené skoro jen kůží.

„Dostal jsem vás do pořádného trapasu,“ řekl. „Moc mě to mrzí.“

„Neomlouvejte se,“ odpověděl jsem mu. „I když připouštím, že mi bylo dost divné, proč jste si vybral zrovna mě. Jestli stojíte zadarmo o jistou radu, bezplatnou, ale užitečnou, tak až si příště budete chtít vymyslet důvod, jak se z něčeho vykroutit, nepřehánějte to tolik. Když se rozhodnete tvrdit, že máte rýmu, nepředstírejte tak hroznou rýmu, ale spokojte se jen s všedním virem.“

Natočil si ke mně židli a posadil se. „Zřejmě jste přesvědčil sám sebe, že jsem tu rýmu jen předstíral.“

„Samozřejmě, ale jestli jsem přesvědčil sám sebe, ještě to vůbec nic nedokazuje. Hlavní by bylo sehnat důkazy, a kdyby na tom dost záleželo, tak by se jistě sehnaly – jako třeba s kým jste se viděl anebo mluvil v pondělí večer, komu jste volal a kdo volal vám, kdo vám tak pěkně uklízí a jestli tu byla vaše posluhovačka i včera – prostě takové drobnosti. Ty by si policie jistě zjistila. Kdybych já osobně potřeboval nějaký důkaz, viděl bych ho už v tom, jak jste se se mnou byl ochoten sejít, sotva jsem vám řekl, že jste na mě tu rýmu jen hrál. Tak proč to prostě nevzít jako hotovou věc?“

„Tvrdil jste, že jste o tom policii neřekl.“

„Neřekl. Byl to čistě můj osobní závěr.“

„A řekl jste o tom někomu jinému? Třeba mé tetě?“

„Ne. Té obzvlášť ne. Snažil jsem se vám vyjít vstříc, ne?“

„Ano, a taky si toho cením. Vážně, Archie, moc si toho cením.“

„Prima. Všem nám dělá dobře, když si nás někdo cení. Já bych si zase cenil toho, kdybyste mi řekl, o čem jste se mnou chtěl mluvit.“

„Dobrá.“ Byne sepnul ruce za hlavou, aby ukázal, jak ležérně se tu bavíme, prostě dva kamarádi, co si volně a klidně povídají. „Abych vám řekl pravdu, jsem taky v průšvihu. Anebo budu, jestli mě budete chtít vidět, jak se tu před vámi svíjím. Viděl byste mě rád, jak se v zoufalství svíjím?“

„Proč ne, jestli se umíte dobře svíjet. Co pro to můžu udělat?“

„Stačí, když na mě řeknete, jak jsem předstíral, že mám rýmu. Ať už to povíte, komu chcete, donese se to mé tetě a jsem ztracený.“ Uvolnil ruce a trochu se naklonil dopředu. „Povím vám, jak to bylo. Už nejmíň tři léta jsem chodil na ty každoroční zatracené večírky pořádané v den strýcových narozenin a měl jsem jich až po krk. Když mě teď teta znovu pozvala, pokoušel jsem se jí vymluvit, ale trvala na svém a mám pádné důvody, proč jsem jí nemohl pozvání odmítnout. Jenže v pondělí jsem hrál celou noc poker a včera ráno jsem byl tak na dně, že bych snad ten večírek nepřežil. Šlo o to, koho tam poslat za sebe. Na takovou událost jsem jen tak kdekoho poslat nemohl. První dva známí, které jsem si vybral, byli mimo město a další tři už měli něco domluveno. A pak jsem připadl na vás. Věděl jsem, že se dokážete zorientovat v každé situaci a že se s tetou znáte. Zavolal jsem vám a vy jste byl tak hodný, že jste přivolil.“

Opřel se v židli. „Tak to tedy bylo. A pak se dneska ráno najednou dovím, co se stalo. Už jsem vám řekl, jak moc mě mrzí, že jsem vás do toho namočil, opravdu mě to strašně mrzí, ale na druhé straně jsem upřímně řečeno rád, že jsem u toho nebyl. Jistě to nebyl moc příjemný zážitek a jsem natolik sobecký, že nelituji, že jsem mu ušel. To jistě chápete.“

„Jasně že chápu. A blahopřeju vám. Samotnému se mi to taky zvlášť nelíbilo.“

„To věřím. A proto jsem vám chtěl vysvětlit, jak se všechno seběhlo, abyste pochopil, že by opravdu nikomu nepomohlo, kdyby se dozvěděl, že jsem předstíral rýmu. A hlavně by to nepomohlo mně, protože dřív nebo později by se to dověděla teta, a sám víte, jak by se asi na něco takového dívala. Byla by strašně naštvaná.“

Přikývl jsem. „O tom nepochybuju. Takže jsem v ideální situaci. Vy potřebujete něco ode mě a já zase od vás. Senzace. Prostě něco za něco. Já nebudu nikde šířit, jak jste dělal, že máte rýmu, a vy mně zas umožníte přístup do Granthamova útulku. Jak se jmenuje ta paní? Irwingová?“

„Irwinová. Blanche Irwinová.“ Poškrabal se ukazováčkem po straně krku. „Tak tedy něco za něco?“

„Přesně tak. To je snad dost fér, ne?“

„Máte pravdu,“ uznal. „Ale řekl jsem vám už do telefonu, že si to nemůžu dovolit.“

„Jistě, ale to jsem vás žádal o laskavost. Teď s vámi uzavírám dohodu.“

Zřejmě ho znovu zasvrběl krk. „Možná že by se to dalo vyjednat. Snad bych vám to i zařídil, ale musel bych vědět, co po té paní Irwinové chcete? Co vás tam vede?“

„Chamtivost. Touha po penězích. V jedněch novinách mi nabídli pět set dolarů, když jim jako očitý svědek vylíčím včerejší události, a chtěl bych to opentlit nějakým prostředím. Paní Irwinové to ale neříkejte. Má teď asi na novináře spadeno. Povězte jí jenom, že jsem váš dobrý známý a slušný loajální občan a že jsem byl zatím jen pětkrát ve vězení.“

Byne se zasmál. „To by na ni mělo udělat dojem. Jen počkejte, až ji uvidíte.“ Vzápětí zase zvážněl. „Tak takhle to tedy chodí. Žijeme v divném světě, Archie. Holka se dostane do maléru, vidí jediný únik v tom, že se zabije, vy se k tomu nachomejtnete jen proto, že já měl těch večírků po krk, a protože jste tam byl, přijdete si na pět set dolarů. Žijeme v divném světě! Takže jsem vám tím pozváním přece jen tolik neuškodil.“

Musel jsem přiznat, že se na to dá nahlížet i takhle. Byne prohlásil, že by se chtěl na počest toho divného světa trochu napít, a jestli bych se prý k němu nepřidal, a já souhlasil. Honem přinesl naše drinky – pro mě skotskou se sodou a pro sebe bourbon s ledem – a když jsme tak tomu divnému světu slavnostně připili, šel k telefonu a zavolal na výzvu paní Irwinovou do Granthamova útulku. Zřejmě si to mohl docela klidně dovolit, řekl jí jenom, že by byl velmi rád, kdyby přijala jednoho jeho známého, a tím to haslo. Paní Irwinová jenom podotkla, že by se jí lépe hodilo dopoledne než odpoledne. Když Byne zavěsil, dopili jsme a probírali přitom ten divný svět, a než jsem odešel, učinili jsme tak další krok ke sbratření lidstva.

Porada u nás mezitím skončila, trio se vzdálilo a Wolfe seděl za stolem u knihy, kterou měl právě rozečtenou a o které prohlásil, že si ji musím přečíst také. Byl to Světový mír prostřednictvím světového zákona od Grenvilla Clarka a Louise B. Sohna. Dočetl odstavec, odložil knihu a požádal mě, abych vystavil Saulovi, Fredovi a Orriemu po šeku na dvě stě dolarů jako zálohu na výdaje. Zašel jsem do sejfu pro šekovou knížku, vyplnil tři šeky, knížku zas uložil, sejf zamkl a zeptal se Wolfa, jestli mi snad nechce prozradit, co těm mužům uložil. Prohlásil, že to počká, čímž myslel, že si chce číst dál, a pak se mě zeptal, jak jsem pochodil já. Odpověděl jsem, že je všechno zařízeno a ráno že mě neuvidí, protože odjedu před devátou do Granthamova útulku.

„Říkám teď Austinu Bynovi Mrňous,“ svěřil jsem se mu. „Nejspíš proto, že má přes metr pětaosmdesát, ale kolik přesně, na to jsem se ho neptal. Měl bych vám asi ohlásit, že se cukal a musel jsem ho trochu přimáčknout. Když mě včera volal, snažil se mluvit, jako kdyby měl ucpaný nos, ale jen to tak hrál. Žádnou rýmu neměl. Tvrdí teď, že byl na těch večírcích už třikrát a má jich po krk a mě prý zavolal, až když to zkusil u pěti jiných známých a u žádného z nich neuspěl. A tak jsme uzavřeli dohodu. Byne mě dostane do Granthamova útulku a já na něj za to nebudu žalovat tetě. Má zřejmě strach, aby ho nepokousala.“

Wolfe zamručel: „Není tristnějšího pohledu než na mužského, který se bojí ženské. Je snad tak naivní?“

„Na to bych nesázel. Rozhodně není hlupák. Přišel možná na to, že někdo chce zabít Faith Usherovou, ale tak, aby to vypadalo na sebevraždu, a chtěl, aby u toho byl někdo bystrý, chytrý a všímavý, komu by to určitě neušlo. A tak se postaral, abych tam šel já. Teď na mě zřejmě spoléhá, že s vaší pomocí vraha usvědčím – vraha anebo vražedkyni. Anebo žádné takové úmysly nemá a je jen k politování.“

„Znáte se s ním blíž?“

„Ne, pane. Jenom zběžně. Občas jsem se s ním viděl ve společnosti.“

„Takže už to, že si vás vybral, je samo o sobě zajímavé.“

„To určitě je. Proto jsem se za ním taky vypravil. Abych se u něj trochu porozhlédl. Dokázal bych se dostat za paní Irwinovou do Granthamova útulku i bez něj.“

„Ale žádný závěr jste si zřejmě neudělal.“

„Ne, pane. Jenom otazník.“

„Dobrá. Ale je trapné, když se muž bojí ženské.“ Wolfe vzal znovu do ruky knihu a já si šel do kuchyně pro sklenici mléka.

Druhý den, ve čtvrtek, před půl devátou ráno jsem už ujížděl sedanem značky Heron 1957 po nájezdu Šestačtyřicáté ulice k westsidské dálnici. Kvůli koupi toho sedanu jsme se před rokem dostali s Wolfem do rozepře, která zdaleka ještě neskončila. Wolfe auta platí a já jimi jezdím a chtěl jsem vůz, s kterým bych mohl, kdyby to vyžadovaly okolnosti, rychle zabočit do protisměru. Tím jsem se dotkl Wolfova přesvědčení, že každý, kdo sedne do automobilu, se ocitá ve smrtelném nebezpečí a že to nebezpečí závisí na velikosti vozidla. Wolfe by se totiž byl cítil dobře leda tak ve čtyřicetitunovém náklaďáku. Takže jsme nakonec přece jen koupili sedan a musím říct, že kromě té jeho velikosti proti němu nemám sebemenší výhrady.

Brzy jsem se přesvědčil o tom, co jsem zatím jen slyšel a četl, že déšť, který v New Yorku padá už osmačtyřicet hodin, přechází kus dál na sever ve sněžení. U Hawthornova okruhu už ležel sníh kolem vozovky, a čím dál jsem se řítil po Taconic State Parkway, tím ho přibývalo. Jasně na něj svítilo slunce, které se odráželo na návějích a na valech, a já si připadal ohromně, když jsem tak bojoval proti útrapám staromódní zimy, ujížděl přitom stovkou po betonu a jen na krok od kol měl půldruhého metru vysoké bílé hradby. Když jsem sjel konečně z dálnice na vedlejší silnici vedoucí mezi kopci, útrapy zimy na mě na dalších asi osmi kilometrech dolehly doopravdy. Konečně jsem zabočil do vjezdu mezi dvěma kamennými sloupy, které měly oba nápis „Granthamův útulek“, a zamířil po točité příjezdové cestě, která se vinula do vrchu. Sníh tu byl ale odklizen jenom z jednoho úzkého pruhu, a jak jsem vybíral ostrou zatáčku, třely se puklice vozu o hradbu sněhu.

Opatrně jsem vyjížděl z další zatáčky, ale vtom jsem musel rychle zabrzdit a zastavit. Cestu jsem tu měl zatarasenou, ale ne sněhem. Stálo tam přede mnou asi deset mladých žen s růžovými tvářemi a jasnýma očima, které jim jiskřily ve slunci. Byly různě pooblíkané v bundách a pláštích, ale prostovlasé, některé s rukavicemi a jiné bez nich. Na první pohled vypadaly jako hlouček studentek až na to, že byly všechny řádně zakulacené v pase. Stály tam, usmívaly se na mne a bílé zuby jim svítily.

Stočil jsem okénko a vystrčil hlavu. „Dobré ráno. Copak byste mi poradily?“

Jedna z těch dívek uprostřed, která měla hřívu hnědých vlasů, že jí bylo sotva vidět do obličeje, na mě zavolala: „Z kterých jste novin?“

„Z žádných. Lituju, jestli vám to vadí. Jsem prostě poslíček. Mohly byste mi uhnout?“

Další z dívek, tentokrát blondýna, se mi přiblížila až k blatníku. „Problém je v tom, že stojíte zrovna uprostřed,“ řekla. „Když nám trochu uhnete, tak se spíš protáhneme.“ Obrátila se k ostatním a nařídila jim: „Ustupte trochu, ať může projet.“

Děvčata poslechla. Když trochu poodstoupila, pomaličku jsem popojel dopředu a doprava, až se mi blatník dřel o sníh, a pak jsem zastavil. Dívkám to tak vyhovovalo a po jedné vyšly dál po cestě. Jak procházely kolem předního blatníku, všechny ty zatracené holky se otočily čelem k vozu, což mi vůbec nepřipadalo jako inteligentní taktika, protože měly moc velká břicha a zabraly mnohem víc místa, než kdyby se ke mně obrátily bokem. Navíc by určitě bylo lepší, kdyby postupovaly zády k autu, s břichy obrácenými k měkkému sněhu, ale kdepak, všechny se otočily ke mně. Jak procházely kolem, pár jich udělalo přátelskou poznámku a jedna, s ostrou malou bradou a roztančenýma tmavýma očima, sáhla dovnitř a zatahala mě za nos. Vystrčil jsem hlavu, abych se přesvědčil, jestli jsou už všechny dost daleko, zamával jsem jim na rozloučenou a jemně přišlápl plyn.

Granthamův útulek, kdysi honosné soukromé sídlo, se rozkládal asi na akrovém pozemku lemovaném zelenými jehličnany, na kterých ležel sníh, a holými stromy, které teď v zimě vypadaly jako kostlivci. Před domem byl odklizen sníh, aby se tu dalo jakžtakž otočit, a já na tom prostůrku nechal auto, přešel po pěšince na zasněžené terase ke dveřím, otevřel je a vstoupil. Nato jsem prošel vestibulem a octl se v hale velké asi jako salon paní Robilottiové. V tu chvíli se ke mně přibelhal stařík, kterému muselo být dost přes osmdesát, a zapištěl na mě: „Jak se jmenujete?“

Představil jsem se mu. Řekl, že mě paní Irwinová očekává, a uvedl mě do menší místnosti, kde seděla za stolem vážná žena, a když jsem vešel, ostře se mě zeptala: „Doufám, že jste mi proboha nezajel žádné z mých děvčat.“

„Samozřejmě že ne,“ ujistil jsem ji. „Zastavil jsem a nechal je projít.“

„Tak to vám děkuji.“ Ukázala mi na židli. „Ten sníh nás už div neumoří, ale děvčata potřebují čerstvý vzduch a pohyb. Jste novinář?“

Odpověděl jsem, že ne, a chystal jsem se to rozvádět, ale nenechala mě domluvit. „Pan Byne říkal, že se jmenujete Archie Goodwin a že jste jeho známý. V novinách psali, že na večírku u paní Robilottiové byl také jistý pan Archie Goodwin. To jste byl vy?“

Byl jsem proti ní v nevýhodě. Se svými hladkými, trochu prošedivělými vlasy, pevnou drobnou postavou a bystrýma, široko od sebe posazenýma hnědýma očima mi připomínala slečnu Clarkovou, mou učitelku matematiky na střední škole v Ohiu, a slečna Clarková mě vždycky uměla rychle prokouknout. Chvíli jsem čekal, dokud se nerozhodla, jak se mnou jednat. A taky jsem se musel rozhodnout, jestli jí mám prozradit, co jsem zač.

„Ano,“ odpověděl jsem jí, „to jsem byl já. V novinách se taky psalo, že pracuju u jednoho soukromého detektiva, který se jmenuje Nero Wolfe.“

„Všimla jsem si. Takže jste také detektiv?“

Nesporně věděla, jak přejít rovnou k věci. Slečna Clarková to svého času uměla taky. Doufal jsem ale, že jsem dost statečný, abych se nezalekl ženy. „Nejlíp vám asi odpovím tím, když vám vysvětlím, proč jsem sem přijel,“ řekl jsem. „Víte, co se na tom večírku stalo, a víte taky, že jsem u toho byl. Všichni si zřejmě mysleli, že Faith Usherová spáchala sebevraždu, a začínal jsem už mít dojem, že tak to uzavře i policie. Jenže z toho, co jsem viděl, i z toho, co jsem neviděl, jsem dospěl k závěru, že všechno se seběhlo jinak. Podle mého osobního přesvědčení byla Faith Usherová zavražděna, a jestli to tak bylo, moc nerad bych viděl, aby to tomu, kdo to udělal, beztrestně prošlo. Ale než o tom začnu přesvědčovat policii, chtěl bych si leccos zjistit a myslel jsem, že bych se toho o Faith Usherové dověděl nejvíc u vás.“

„Ach tak.“ Paní Irwinová se narovnala na židli a zpříma na mne pohlédla. „Takže jste chrabrý rytíř s chocholem?“

„Ani nápad. S chocholem bych si připadal trapně. Ale jsem raněn ve své pýše. Jsem profesionální detektiv a snažím se být dobrý detektiv, a teď jsem přesvědčen, že mi někdo přímo před nosem spáchal vraždu. Jak myslíte, že se mi to může líbit?“

„Proč si myslíte, že to byla vražda?“

„Jak už jsem řekl, usoudil jsem tak z toho, co jsem viděl, i z toho, co jsem neviděl. Jde tady o postřeh. A jestli vám to nevadí, radši bych se o tom víc nešířil.“

Přikývla. „Profesionál a jeho tajemství! Mám také svá tajemství – například doktorát z medicíny. Poslala vás sem paní Robilottiová?“

Nemusel jsem se zvlášť rozhodovat. Granthamův útulek nebyl na paní Robilottiové závislý, postaral se o něj ve své poslední vůli Albert Grantham, a sázel bych deset ku jedné, že vím, co si paní Irwinová o paní Robilottiové myslí. Takže jsem ani nezaváhal.

„Propánaboha, to ne! Té už docela stačilo, že jí někdo spáchal v salonu sebevraždu. Kdyby věděla, že jsem tady a že hledám argumenty pro svůj názor, že šlo o vraždu, určitě by to s ní praštilo.“

„S paní Robilottiovou hned tak nic nepraští, pane Goodwine.“

„Možná. Asi ji znáte líp než já. A jestli s ní občas něco praští, tak tentokrát by k tomu měla aspoň důvod. Ale třeba si dělám zbytečné problémy. Jestli si myslíte jako ona, že to byla spíš sebevražda, tak jsem na cestu sem nadarmo vyplýtval plno benzinu.“

Zadívala se na mne a snažila se mne odhadnout. „Nemyslím si to,“ řekla pak přímo.

„Tak to vás chválí!“

Podívala se mi rovnou do očí. „Nevidím důvod, proč bych vám neřekla, co jsem pověděla policii. Je ovšem možné, že se Faith zabila, ale já tomu nevěřím. Za dobu, co tu děvčata mám, je velmi dobře poznám, a Faith tu byla skoro pět měsíců, a nevěřím tomu. Věděla jsem o té lahvičce s jedem, co s sebou nosila – sama mi o ní sice neřekla, ale dověděla jsem se to od jedné dívky a stála jsem před problémem, jestli jí mám tu lahvičku zabavit, nebo ne. Rozhodla jsem se, že to neudělám, protože by to bylo nebezpečné. Dokud ji u sebe měla, kdekomu ji ukazovala a vykládala, jak si ten jed vezme, byl to pro ni jistý ventil, jak si ulevit nervům, a kdybych jí ji byla zabavila, musela by si najít jiný ventil a nikdo nemohl odhadnout, jaký by byl. Jeden z důvodů, proč pochybuji, že se zabila, je, že pořád ještě měla tu lahvičku s jedem u sebe.“

Usmál jsem se. „To se muselo policajtům moc líbit.“

„Samozřejmě že se jim to nelíbilo. Druhým důvodem, proč tomu nevěřím, je, že i kdyby se nakonec rozhodla si ten jed vzít, neudělala by to na večírku mezi tolika lidmi. Udělala by to někde jinde, ve tmě, a nechala by mi dopis. Věděla, jaký mám ke svým děvčatům vztah, pochopila by, že mi tím ublíží, a určitě by mi nechala dopis na rozloučenou. A ještě jeden důvod mám – Faith měla velmi silnou vůli. Ta lahvička s jedem jí byla jenom nepřítelem, kterému chtěla čelit, znamenala pro ni smrt a Faith byla odhodlána se jí ubránit. Hluboko v sobě měla statečnost, která jí někdy byla znát na očích, když se jí v nich pořádně zalesklo. Musel byste ten záblesk vidět.“

„Taky že jsem ho viděl. V úterý večer, když jsem s ní tančil.“

„Takže tu statečnost v sobě pořád ještě měla a to znamená, že se nezabila. Ale jak to chcete dokázat?“

„Tohle dokázat nemůžu. Nemůžu přece dokázat, že se něco nestalo. Musel bych jedině dokázat, co se stalo, anebo aspoň najít cestu k řešení. Jestli si Faith neotrávila šampaňské sama, tak jí ho otrávil někdo jiný. Ale kdo? O to mi teď jde.“

„Ach tak!“ Paní Irwinová se na mě užasle podívala. „Propána! Samozřejmě, to je přece jasné, ale jestli mi můžete věřit, pane Goodwine, tak mě to zatím ani nenapadlo. Říkala jsem si jen, že se Faith určitě nezabila. A na nic jiného jsem nepomyslela.“ Sevřela rty a zavrtěla hlavou. „V tom vám nemohu pomoci,“ řekla důrazně. „Ale přeji vám, abyste to dokázal. Kdyby to jenom trochu šlo, moc ráda bych vám pomohla.“

„Už jste mi pomohla,“ ujistil jsem ji. „A možná že mi můžete pomoct ještě v něčem. Jestli dovolíte, rád bych se vás na pár věcí zeptal. Četla jste přece noviny a víte, kdo všechno tam v úterý večer byl. Pokud jde o ty tři dívky – Helen Yarmisovou, Ethel Varrovou a Rose Tuttleovou – ty tady byly přece současně s Faith Usherovou, ne?“

„Ano. Ale ne tak docela současně. Helen a Ethel odešly o měsíc dřív než Faith. Rose k nám přišla šest neděl předtím, než Faith odešla.“

„Znala se s ní některá už dřív?“

„Ne. Neptala jsem se jich na to – vyptávám se děvčat na jejich minulost co nejméně, ale nic nenaznačovalo, že by se už znaly, a věřte, že mě tu hned tak nic neujde.“

„Neměla některá z nich s Faith Usherovou nějaké spory?“

Paní Irwinová se usmála. „Poslyšte, pane Goodwine, řekla jsem vám, že pokud budu moci, ráda vám pomohu, ale tohle je absurdní nápad. Moje děvčata se pochopitelně někdy pohádají nebo si lezou na nervy, ale ujišťuji vás, že se mezi nimi nikdy nestalo nic, co by mohlo vést Helen, Ethel nebo Rose k vraždě. Kdyby k něčemu takovému došlo, určitě bych to věděla a zamezila tomu.“

„Dobrá. Když to neudělala žádná z nich, musíme se poohlídnout jinde. Co třeba ti tři páni – Edwin Laidlaw, Paul Schuster a Beverly Kent. Znáte někoho z nich?“

„Ne. Jakživa jsem předtím neslyšela ani jejich jména.“

„Nic o nich nevíte?“

„Naprosto nic.“

„A co Cecil Grantham?“

„Toho jsem kolik let neviděla. Jeho otec ho sem dvakrát přivedl, ne třikrát, na letní piknik, když bylo Cecilovi asi patnáct. Po otcově smrti byl Cecil rok ve správní radě, ale pak odstoupil.“

„Nevíte o něm, že by byl třeba v nějakém vztahu s Faith Usherovou?“

„Ne.“

„A co Robert Robilotti?“

„Toho jsem viděla jen jednou, když k nám přišel před dvěma lety s paní Robilottiovou na oběd pořádaný ke Dni díkůvzdání. Zahrál děvčatům na klavír a vybízel je, aby zpívaly, a když se paní Robilottiová chystala odejít, nechtěla ho děvčata pustit. Měla jsem z něho smíšené dojmy.“

„To vám rád věřím. Faith Usherová tu tehdy nebyla?“

„Ne.“

„Takže tím jsme probrali pány. Co Celie Granthamová?“

„Nějakou dobu jsem znala Celii docela dobře. Když dostudovala, asi rok sem často docházela, třeba i čtyřikrát do měsíce, leccos děvčata učila a povídala si s nimi, a pak toho najednou nechala. Hodně nám tehdy pomohla a děvčata ji měla ráda. Má, anebo vlastně měla dobré vlastnosti, ale je hodně tvrdohlavá. Čtyři roky jsem ji už neviděla. A mám sto chutí říct ještě něco.“

„Tak to řekněte.“

„Neřekla bych vám to, kdybych se bála, že mě špatně pochopíte. Hledáte vraha, a Celie by podle mě byla vraždy schopna, kdyby si myslela, že si to okolnosti žádají. Uznává jedinou kázeň – a to svou vlastní. Ale nedovedu si představit, co by ji mohlo vést k zavraždění Faith Usherové. Čtyři roky jsem ji ovšem neviděla.“

„Takže i kdyby se mezitím sešla s Faith Usherovou, ani byste to nevěděla. A nakonec, i když zdaleka ne nejbezvýznamnější, tu je paní Robilottiová.“

„Jistě.“ Paní Irwinová se usmála. „Paní Robilottiová je prostě paní Robilottiová.“

Usmál jsem se zas na ni. „Souhlasím. Určitě jste ji dobře poznala. Bývala paní Granthamovou. Mám taky sto chutí ještě něco říct.“

„Klidně to povězte.“

„Neřekl bych vám to, kdybych se bál, že mě špatně pochopíte. Ale mám pocit, že kdybyste věděla o něčem, co by naznačovalo, že paní Robilottiová možná Faith Usherovou zabila, pokládala byste za svou povinnost mi to říct. Takže se vás můžu rovnou zeptat, ne?“

„Je to od vás trochu opovážlivé, pane Goodwine. Ale mohu vám prostě odpovědět, že o ničem takovém nevím. Od doby, co zemřel pan Grantham, k nám zajde paní Robilottiová tak jednou za měsíc – pokud ovšem není na cestách – ale nikdy si s děvčaty moc nerozuměla a ony s ní také ne. Přišla sem ovšem i v době, kdy tu byla Faith, ale pokud vím, nikdy s ní osobně nemluvila, leda snad jako s jednou z dívek z větší skupiny. Takže vám musím na vaši otázku odpovědět záporně.“

„Kdo vybírá dívky, které mají být pozvané na večírek k výročí pana Granthama?“

„Dokud ještě žil pan Grantham, vybírala jsem je já. Prvních pár let po jeho smrti to dělala na mé doporučení paní Granthamová. V posledních dvou letech to nechává na panu Bynovi, a ten se radí se mnou.“

„Takže Mrňous? A že mi o tom ani neřekl.“

„Mrňous?“

„Pan Byne. Říkáme mu tak. Určitě se ho na to zeptám. Ale jestli mi to můžete říct, jak přitom postupuje? Navrhuje vám jména a ptá se vás na ta děvčata?“

„Ne. Připravuji mu seznam, hlavně dívek, které tu byly v loňském roce, s informacemi a s poznámkami, a pan Byne si z něho vybírá sám. Dost si rozmýšlím, která z děvčat na seznam zařadit. Některá by se v tom prostředí ani necítila dobře. Ale na jakém základě si potom pan Byne vybere, to doopravdy nevím.“

„Zeptám se ho.“ Položil jsem ruku na její psací stůl. „A teď k hlavnímu bodu, k něčemu, o čem jsem nejvíc doufal, že mi pomůžete. Je víc než pravděpodobné, že události nebo situace, které vedly k smrti Faith Usherové, spadají ještě do doby, než k vám Faith přišla. Mohlo k nim ovšem dojít i potom, co odsud odešla, jenže o tom byste už nevěděla. Byla tu skoro pět měsíců. Říkala jste, že se svých děvčat vyptáváte co nejméně na jejich minulost, ale něco vám určitě povědí samy, ne?“

„Některé mi toho povědí až dost.“

„Samozřejmě. A samozřejmě že si to taky necháváte pro sebe. Ale Faith je mrtvá a sama jste mi slíbila, že pokud budete moct, tak mi pomůžete. Leccos vám jistě pověděla. Možná že vám prozradila i jméno muže, kvůli kterému se sem dostala? Řekla vám ho?“

Na jméno toho muže jsem se jí zeptat musel. Paní Irwinová byla dost chytrá, aby si uvědomila, že to bude první a nejdůležitější otázka, kterou jí detektiv o minulosti Faith Usherové musí položit, a kdybych se jí na to nezeptal, určitě by jí to bylo divné a mohla by si dokonce při své inteligenci domyslet, že to jméno už znám. Jenže už z tónu a způsobu, jakým mi před chvílí řekla, že jakživa o žádném Edwinu Laidlawovi neslyšela, jsem usoudil, že asi sotva zná odpověď.

„Ne,“ řekla teď. „Faith se přede mnou nikdy o tom muži nezmínila a zřejmě o něm nemluvila ani s ostatními děvčaty.“

„Ale leccos vám přece řekla, ne?“

„Moc toho na sebe neprozradila. Aspoň ne fakta o lidech, které znala, a o tom, co kdy dělala. O tom mi vlastně neřekla nic. Ale často jsme spolu mluvily a udělala jsem si o ní a o jejím životě dva závěry. Ne, vlastně tři. Za prvé, že za sebou měla jen jeden intimní vztah s mužem a že jej navíc prožila docela krátce. Za druhé, že nikdy nepoznala svého otce a pravděpodobně ani nevěděla, kdo jím byl. A za třetí, že její matka ještě žije a že ji Faith nenáviděla – ne, to je na ni moc silné slovo. Faith ani nenávidět neuměla. Snad by se spíše dalo říct, že cítila k matce odpor. K těm třem závěrům jsem dospěla sama, Faith nikdy nic takového výslovně neřekla. Jinak o její minulosti nic nevím.“

„Víte, jak se jmenuje její matka?“

„Ne, jak jsem už řekla, žádná fakta neznám.“

„Jak se Faith dostala do Granthamova útulku?“

„Přišla k nám jednoho dne v březnu, právě před rokem. Byla v sedmém měsíci. Nenapsala ani nezatelefonovala, prostě se tady objevila. Řekla, že kdysi četla o Granthamově útulku v nějakém časopisu a vzpomněla si na něj. Dítě se jí narodilo osmnáctého května.“ Paní Irwinová se usmála. „Data všech porodů si přesně nepamatuji, ale tohle jsem si vyhledala kvůli policii.“

„Není možné, že se to stalo kvůli dítěti? Že ji někdo kvůli tomu dítěti zabil? Že šlo o něco nebo o někoho, kdo měl s tím dítětem anebo jeho adopcí něco společného?“

„Rozhodně ne. V tom žádná spojitost není. O tyto záležitosti se starám sama. Můžete v tom dát na mé slovo.“

„Přišel sem za ní někdo na návštěvu?“

„Ne. Vůbec nikdo.“

„Říkáte, že tu byla pět měsíců, takže odešla v srpnu. Přijel pro ni někdo?“

„Ne. Většinou tu děvčata po dítěti moc dlouho nezůstávají, ale Faith měla dost těžký porod a musela trochu nabrat síly. Ale vlastně pro ni opravdu někdo přijel – do New Yorku ji odvezla členka naší správní rady paní Robbinsová. Obstarala jí také místo u Barwicka, to je ten obchodní dům s nábytkem, a zařídila jí, že mohla bydlet společně s dalším děvčetem – s Helen Yarmisovou. Jak víte, Helen byla v úterý na tom večírku také a dost možná, že by mohla něco vědět – Přejete si, Doro?“

Otočil jsem se. U dveří stála žena, která si právě otevřela a držela ruku na klice. Byla už postarší a vypadala v modré uniformě trochu přitloustle. „Nezlobte se, že vyrušuju, paní doktorko, ale na Katherine by to už mohlo brzo přijít. Od devíti měla čtyřikrát bolesti, naposled po dvaceti minutách.“

Paní Irwinová vyskočila ze židle a vykročila přes pokoj. Než došla ke mně, vstal jsem také, abych si s ní mohl podat ruku.

„Třeba se to zatím jen připravuje,“ řekla, „ale měla bych se jít raději na Katherine podívat. Jak jsem už řekla, pane Goodwine, přeji vám hodně úspěchu, ať už ten úspěch přinese, co chce. Vaši práci vám nezávidím, ale držím vám palce, aby se podařila. Jistě mi prominete, že už musím běžet.“

Ujistil jsem ji, že jí to samozřejmě nemám za zlé, a málem jsem ještě dodal, že je mi moje práce přece jen milejší, než kdybych měl dělat tu její, nebo kdyby mě čekalo to, co teď Katherine. Když jsem si zvedl ze židle kabát a oblékal se, spočítal jsem si v duchu, že pokud tu paní Irwinová pracuje patnáct let a je průměrně u jednoho porodu týdně, bude Katherinin porod její sedmsetosmdesátý, a i kdyby byla jen u dvou porodů měsíčně, bude třistašedesátým. Cestou k autu jsem si lámal hlavu nemalým problémem. Jestli potkám na zpáteční cestě dívky, až se budou vracet z procházky, budu je muset znovu nechat projít, jenomže tentokrát pojedu z kopce a ony půjdou nahoru, a vůbec se mi nezamlouvala představa, jak se mi budou znovu otírat břichy o bok vozu a o kliky od dveří. Naštěstí se však objevily, sotva jsem nastartoval, a pomalu se trousily z úzké příjezdové cesty na umetené prostranství. Tváře měly ještě zrůžovělejší a byly celé udýchané. „Snad už neodjíždíte?“ vykřikla na mě jedna a druhá zavolala: „Nechcete u nás zůstat na oběd?“ Odpověděl jsem, že snad až někdy jindy. Zatím jsem byl rád, že jsem se vůbec vytočil s autem na cestu. Málem jsem už těm mladým ženám řekl, že se Katherine chystá ke své velké akci, protože mě zajímalo, jak na to budou reagovat, ale nezdálo se mi to taktní, a když poodešly, přišlápl jsem plyn a rozjel jsem se. Až na jednu z nich, která byla moc zadýchaná, za mnou všechny přátelsky volaly.

8

Když čekáme v kanceláři návštěvu, jsem rád na místě, ještě než všichni přijdou, i když se třeba nemá projednávat nic zvlášť důležitého ani výnosného, ale tentokrát jsem to o pět minut zmeškal. Než jsem toho odpoledne pět minut po šesté dorazil, seděl už Wolfe za stolem, Orrie Cather na mé židli a proti Wolfovi na třech žlutých židlích Helen Yarmisová, Ethel Varrová a Rose Tuttleová. Sotva jsem vstoupil, Orrie vyskočil a přešel ke gauči. Ještě pořád se nevzdal myšlenky, že mu bude jednou patřit můj stůl a moje židle, a když u toho nejsem, rád si vyzkouší, jak se mu bude sedět.

Ne snad že bych strávil zpáteční cestou z Granthamova útulku šest hodin. Vrátil jsem se dost brzy, abych si ještě snědl oběd, který mi ohříval Fritz, a potom slovo od slova vypověděl Wolfovi, o čem jsme mluvili s paní Irwinovou. Wolfe vyslechl se značným skepticismem můj názor, že je dobrosrdečná a rozumná, protože je svatosvatě přesvědčen, že každá ženská na světě má o kolečko víc, ale musel uznat, že mluvila k věci a napověděla nám leccos, co nám třeba pomůže v ohodnocení jednotlivých aktérů, a navíc nás posílila v přesvědčení, že Austin Byne není možná zdaleka tak nevinný, jak se dělá. Bylo jasné, že bych si měl promluvit s Mrňousem znovu. Vytočil jsem jeho číslo, ale nikdo se neozval, a protože bylo dost dobře možné, že Byne nebere telefon schválně, vydal jsem se na procházku po sluníčku, nejprve do banky deponovat Laidlawův šek a potom na Bowdoin Street číslo 87.

Ve vestibulu jsem zmáčkl Bynův knoflík, ale zase žádná odpověď. Než jsem odcházel z kanceláře, navrhl jsem Wolfovi, že bych si s sebou vzal pár klíčů, a kdyby Byne zrovna nebyl doma, otevřel bych si sám a trochu se u něj porozhlédl, ale Wolfe můj nápad zamítl s tím, že Byne pro nás zatím není dost zajímavý, abychom zacházeli tak daleko. A tak jsem strávil dlouhou hodinu a čtvrt ve dveřích protějšího domu. To je na naší práci snad nejnudnější – čekat na někoho, o kom nevíte, kdy přijde a jestli vám vůbec bude co platný.

Bylo už dvanáct minut po páté, když před domem číslo 87 zastavil taxík a vystoupil Byne. Sotva zaplatil řidiči a otočil se, už jsem stál u něj.

„To musí být nějaká telepatie,“ řekl jsem. „Zatoužím se s vámi vidět, přijdu, a v tu chvíli se objevíte.“

Naše bratrství patrně nějak ochladlo. Byne se na mě ledově zadíval. „Co tady ksakru –“ spustil, ale potom se zarazil. „Venku ne,“ řekl. „Pojďme nahoru.“

Dokonce se i jinak choval. Do výtahu nastoupil přede mnou a první šel i nahoru po těch několika schodech, a i když mi dal ve dveřích přednost, musel jsem si sám pověsit kabát a klobouk. Sotva jsem dosedl na židli v tom téměř dokonalém pokoji, který by byl potřeboval jen několik málo úprav, hned na mě vyjel: „Co je to za ptákovinu s tou vraždou?“

„Slovo ptákovina se mi vůbec nelíbí,“ namítl jsem. „Když jsme ho říkali s kamarády v Ohiu, viděli jsme přesně, co znamená. Ale pak jsem si ho jednou vyhledal ve slovníku a nenašel jsem nic, co by –“

„Plácáte nesmysly,“ řekl. „Teta povídala, že prý tvrdíte, že Faith Usherová byla zavražděna, a jen kvůli vám nepřistoupí policie na názor, že šlo o sebevraždu. A přitom zatraceně dobře víte, že to sebevražda byla. Co se snažíte komu nakukat?“

„Nikomu se nesnažím nic nakukat.“ Založil jsem si ruce za hlavu, abych dal najevo, že si tu jen tak klidně a pokojně povídáme, anebo že bychom si tak aspoň povídat měli. „Poslyšte, Mrňousi, nejste od policie ani ze státního zastupitelství. Tam jsem přesně vypověděl, co jsem na večírku v úterý viděl a slyšel, a jestli vás zajímá, proč si dávají na čas s verdiktem, budete se na to muset zeptat jich. Kdybych jim něco nalhal, určitě by na to časem přišli a pořádně bych to odnesl. Nemíním se o to s vámi hádat.“

„Co jste jim vlastně vypověděl?“

Zavrtěl jsem hlavou. „To ať vám řeknou policajti. Já vám to vykládat nebudu. Řeknu vám jenom jedno – jestli jim ve verdiktu, že šlo o sebevraždu, brání jen moje výpověď, pak se to všechno svalí na mě. Můžou mi vyčíst, že jsem celé té partě nadělal jenom plno nepříjemností, a o něco takového vůbec nestojím, i když svůj názor kvůli tomu změnit nehodlám. A tak si leccos ověřuju na vlastní pěst. Proto jsem taky chtěl mluvit s paní Irwinovou z Granthamova útulku. Řekl jsem vám, že mi v jedněch novinách nabídli pět set dolarů za příběh Faith Usherové, a to je taky pravda, ale hlavně jsem si tam jel zjistit, jestli měl někdo ze společnosti na tom večírku důvod ji zabít. Kdyby ji tam například někdo mínil zabít, musel by o ní vědět, že tam bude. A tak jsem se chtěl paní Irwinové zeptat, jak se stalo, že byla slečna Usherová vybraná, a kdo ji pozval.“

Přátelsky jsem se na něj usmál. „Taky že jsem se jí na to zeptal a řekla mi to, ale nebylo mi to nic platné, protože jste ji pozval vy a pak jste na tom večírku nebyl. Dokonce jste dělal, že máte rýmu, abyste tam nemusel chodit. Mimochodem, slíbil jsem vám, že se o tom nebudu šířit, a taky jsem to nikomu neřekl,“ dodal jsem, protože jsem měl dojem, že nebude na škodu, když mu připomenu, že mezi námi ještě existuje jistý základ pro bratrství.

„Já vím,“ odpověděl, „ale pořád to na mě ještě můžete prozradit. Že jsem doporučil, aby Faith Usherovou pozvali. Paní Irwinová vám jistě řekla, jak se postupovalo. Vím aspoň, že to řekla policii. Předala mi seznam jmen se svými poznámkami a já z něj jen vybral čtyři jména. Byl jsem právě v kanceláři státního zástupce a tam jsem jim to vylíčil. Vysvětlil jsem jim taky, že jsem žádnou z těch mladých žen osobně neznal. Prostě jsem jen z poznámek paní Irwinové vybral ty, které mi připadaly nejvhodnější.“

„Nechal jste si ten seznam? Máte ho ještě u sebe?“

„Měl jsem ho, ale vzal si ho asistent státního zástupce, nějaký Mandelbaum. Jistě vám ho ukáže, když si o něj řeknete.“

Raději jsem to rýpnutí přešel. „I když se z těch poznámek ukáže, že jste se zasadil, aby byla pozvána Faith Usherová, pořád vám to ještě nemůže ublížit, protože jste se z toho večírku ulil,“ řekl jsem. „Nebyl náhodou někdo s vámi, když jste ten výběr připravoval? Někdo, kdo třeba poznamenal: ‚Ta Faith Usherová má ale hezké zvláštní jméno, proč bys nenavrhl ji?‘“

„Nikdo se mnou nebyl, dělal jsem to sám.“ Ukázal přes pokoj. „Tamhle u toho stolu.“

„Tím to tedy padá,“ řekl jsem zklamaně. „Jestli se nebudete zlobit, když se vás na to zeptám, tak mě cestou z Granthamova útulku napadla taková maličkost – že vás ten večírek zajímal natolik, abyste si dal práci a vybral děvčata, která na něj měla být pozvaná, a přitom zase ne dost, abyste na něj sám šel. Dokonce jste si dal náramně záležet, abyste se z něj vyvlíkl. Připadalo mi to dost nelogické, ale snad byste mi to mohl vysvětlit.“

„Vám? Proč bych vám měl co vysvětlovat?“

„Tak to vysvětlete sobě a já si vás poslechnu.“

„Nemám co vysvětlovat. Vybral jsem ta děvčata, protože mě o to teta požádala. Loni jsem je vybíral taky. Proč jsem na ten večírek nešel, to jsem vám řekl už včera večer.“ Naklonil hlavu, až se mu na pravé lícní kosti ještě víc napjala kůže. „Nač sakra pořád narážíte? Víte, co si myslím?“

„Ne, ale rád bych to věděl. Povězte mi to.“

Zaváhal. „Nejde přesně o to, co si myslím já. Ale o to, co si myslí teta – nebo, abych to řekl jinak, co si vzala do hlavy. Zřejmě vám ještě nezapomněla tu poznámku, která jí vůbec nebyla vhod. A taky si myslí, že si Wolfe napočítal za práci, co pro ni udělal, nekřesťanské peníze. Podezírá vás, že jste vsugeroval policii a státnímu zástupci, že šlo o vraždu, a kdyby začala policie dělat jí a jejím hostům nepříjemnosti, že od ní budete s Wolfem čekat kdovíjaký peněžní dar, abyste si najednou vzpomněli na něco, co by názor policie vyvrátilo. Co tomu říkáte?“

„Nápad by to možná nebyl špatný,“ připustil jsem. „Ale má jednu chybu. Kdybych se najednou rozpomněl na něco, co jsem neuvedl ve výpovědi, žádný peněžní dar vaší tetinky by mi nezachránil kůži, co by ze mě stáhli policajti a státní zástupce. Vyřiďte paní tetě, že si vážím jejího ocenění a velkorysé nabídky, ale že nemůžu –“

„Neříkal jsem vám přece, že vám teta udělala nějakou nabídku. Pořád narážíte na tu svou zatracenou výpověď. Co jste v ní uvedl?“

To ho přirozeně zajímalo nejvíc a stejně tak to zajímalo i Celii Granthamovou, Edwina Laidlawa a pravděpodobně i všechny ostatní. Byne do mě ještě deset minut kvůli té výpovědi hučel. Nezašel tak daleko, že by mi nabídl peníze za sebe nebo za tetu, ale dovolával se kdečeho od mého stádního instinktu až po mé lepší já. Rád bych ho byl nechal mluvit, dokud by mu nedošel dech, protože se mohl náhodou podřeknout a něco málo prozradit, ale věděl jsem, že v šest čekáme v kanceláři společnost, a chtěl jsem tam být, až všichni přijdou. Když jsem odcházel, byl Byne tak skleslý, že mě ani nevyprovodil do předsíně.

Nechal jsem odjezd na poslední chvíli, a protože byl právě největší provoz, nestihl jsem to. Bylo už pět minut po šesté, když jsem vyskakoval z taxíku a běžel ke schodišti. Jestli si myslíte, že jsem si zbytečně drásal nervy, pak neznáte Wolfa tak jako já. Zažil jsem ho už, jak vstává ze židle a odchází ke svému výtahu jen proto, že se před ním jedna žena rozplakala anebo že na něj začala ječet, a ve společnosti, kterou jsme čekali, byly, jak mi sám řekl, ženy tři – Helen Yarmisová, Ethel Varrová a Rose Tuttleová – a těžko se dalo odhadnout, v jakém budou po všech těch rozhovorech s nejrůznějšími policejními důstojníky rozpoložení.

Z hloubi duše jsem si proto oddechl, když jsem vstoupil do kanceláře a viděl, že tu panuje klid, Wolfe sedí za svým stolem, děvčata v řadě proti němu a Orrie na mé židli. Pozdravil jsem hosty, Orrie rychle přešel ke gauči, a sotva jsem dosedl na své místo, Wolfe mi řekl:

„Zatím jsme si jen vyměnili zdvořilosti, Archie. Přišel jste snad s něčím, co byste tu chtěl rovnou ohlásit?“

„S ničím, co by nemohlo počkat, pane. Pořád se ještě bojí té ženské.“

Wolfe se obrátil ke společnosti. „Jak jsem už řekl, dámy, děkuji vám, že jste přišly. Nebyla to vaše povinnost. Když vás pan Cather zval, vysvětlil vám, že pan Goodwin vyvolal v úterý večer svým výrokem, že Faith Usherová byla zavražděna, jisté komplikace, které mi dělají starosti a o kterých bych se s vámi chtěl poradit. Pan Goodwin je stále ještě názoru –“

„Však jsem mu řekla, že Faith by si na tom večírku mohla vzít jed,“ vyhrkla Rose Tuttleová. „A on slíbil, že se postará, aby se nic nestalo, a stejně se to stalo.“ Modré oči a růžové tváře neměla teď zdaleka tak veselé jako v úterý večer – vlastně je neměla veselé vůbec, ale její zaoblené tvary byly přesně na svém místě a vlasy svázané do ohonu se pohybovaly stejně svižným obloukem.

Wolfe přikývl. „Pan Goodwin mi o tom řekl. Domnívá se však, že se stalo něco jiného, než čeho jste se obávala. Pořád ještě je přesvědčen, že slečně Usherové otrávil šampaňské někdo jiný. Souhlasíte s ním, slečno Tuttleová?“

„Nevím. Bála jsem se, že by to Faith mohla udělat, ale neviděla jsem ji. Tolikrát se mě na to všichni vyptávali, že už nevím, co si myslet“

„A co vy, slečno Vanová?“

Snad si vzpomenete na mou poznámku, že kdybych si měl některou z nich vybrat, líbila by se mi Ethel Varrová nejvíc. Seděla teď obrácena k Wolfovi, takže jsem ji viděl z profilu, oknem na ni proudilo odpolední světlo, její obličej neměnil svůj repertoár, což mu jen svědčilo, a hlavu držela způsobem, který jí už zřejmě zůstane napořád.

„Nemyslím, že se Faith zabila,“ řekla, a i když se jí hlas málem roztřásl, ovládla ho.

„Nemyslíte si to, slečno Varrová? A proč?“

„Protože jsem se na ni dívala, když zvedla šampaňské a vypila je. Stáli jsme právě s panem Goodwinem a bavili se, jenomže v té chvíli jsme zrovna mlčeli, protože Rose mi řekla, že ho upozornila, že Faith má v kabelce jed, a on z Faith nespustil oči, takže jsem se na ni dívala taky a vím docela jistě, že si do šampaňského nic nedala, protože bych ji při tom viděla. Policisté po mně chtěli, ať jim přiznám, že mě pan Goodwin přemluvil, abych to takhle řekla, ale pořád jim tvrdím, že mě přemlouvat nemohl, protože mi neřekl ani slovo. Vůbec k tomu neměl příležitost.“ Obrátila hlavu, čímž se jí samozřejmě obličej proměnil, protože jsem ho teď měl přímo před sebou. „Řekl jste mi snad něco, pane Goodwine?“

Byl bych ji nejraději objal a políbil a pak šel odstřelit Cramera a pár asistentů státního zástupce. Vždyť Cramer ani nepokládal za vhodné se zmínit, že mou výpověď někdo podpořil, naopak, prohlásil, že nebýt mě, dospěla by policie logicky k závěru, že šlo o sebevraždu. Lhář jeden zatracená! Nejdřív bych ho s chutí zastřelil a pak zažaloval pro urážku na cti.

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl jsem jí. „Jestli si smím dovolit osobní poznámku, tak jste mi při večeři řekla, že je vám teprve devatenáct a že jste se ještě nenaučila, jak brát život, ale rozhodně jste se naučila pozorovat, udělat si vlastní názor a stát za ním.“ Obrátil jsem se k Wolfovi. „Dalo by se říct, že obstála uspokojivě, co?“

„Opravdu,“ přiznal Wolfe. „Skutečně, slečno Varrová, zcela uspokojivě.“ Ethel Varrová ani netušila, co je to od něj za ocenění. Mne ohodnotil uspokojivě jen tehdy, když se mi podařilo zcela mistrovské dílo. Pohlédl teď na další dívku. „A co vy, slečno Yarmisová?“

Helen Yarmisová si pořád ještě udržovala svou důstojnost, ale koutky širokých ohrnutých úst měla zřejmě už navždycky pokleslé, a protože ústa na ní bylo to nejhezčí, vypadala dost beznadějně. „Můžu vám jenom říct, co si myslím,“ řekla upjatě. „Podle mě spáchala Faith sebevraždu. Říkala jsem jí, že je nesmysl brát si ten jed na večírek, když se tam máme pobavit, ale všimla jsem si, že ho má v kabelce. Proč by si ho na ten večírek brala, kdyby ho nechtěla použít?“

Wolfe má ve znalosti žen značné mezery, ale ví o nich aspoň dost na to, aby se s nimi nepokoušel logicky dohadovat. Takže její pokus apelovat na zdravý rozum prostě přešel. „Kdy jste jí řekla, aby si s sebou ten jed nebrala?“ zeptal se.

„Když jsme se strojily na večírek. Bydlely jsme spolu v jednom bytě. Měly jsme jenom velkou ložnici s kuchyňkou a s koupelnou přes chodbu, ale přece jen je to jakýs takýs byt.“

„Jak dlouho jste spolu bydlely?“

„Sedm měsíců. Od srpna, kdy Faith odešla z Granthamova útulku. Policie to se mnou ty poslední dva dny tolikrát probírala, že pro vás mám odpověď na všechno, nač se mě zeptáte. Z Granthamova útulku ji přivezla paní Robbinsová v pátek, aby se Faith trochu zabydlela a v pondělí mohla nastoupit do práce u Barwicka. Neměla toho zrovna moc na sebe –“

„Promiňte, slečno Yarmisová, ale nesmíme příliš zdržovat slečnu Varrovou a slečnu Tuttleovou. Chodilo těch sedm měsíců ke slečně Usherové hodně návštěv?“

„Nechodil k ní nikdo.“

„Muži ani ženy?“

„Ne. Až na to, že jednou měsíčně se na nás přišla podívat paní Robbinsová, jak si vedeme, ale jinak nikdo.“

„Co dělala po večerech?“

„Čtyři večery v týdnu chodila do kursů psaní na stroji a těsnopisu. Chtěla se stát sekretářkou. Nedovedla jsem si představit, jak by to zvládla, kdyby měla být stejně unavená jako já. V pátek jsme chodívaly do biografu. V neděli si Faith vyšla na procházku, nebo to aspoň říkala. Já na to byla moc unavená. I když jsem občas měla rande a –“

„Přejdeme raději k věci. Copak neměla slečna Usherová žádné přátele? Muže ani ženy?“

„Jakživa jsem žádné neviděla. Nikdy nešla ani na schůzku. Říkala jsem jí, že to není žádný život, že se jen plazíme jako červi –“

„Dostávala někdy poštu?“

„Nevím, ale myslím, že ne. Poštu nám nechávají na stolku v hale. Ale nikdy jsem neviděla, že by někomu psala.“

„A telefonoval jí někdo?“

„Telefon je dole v hale, ale kdyby jí někdo volal, když jsem byla doma, věděla bych o tom. Nevzpomínám si, že by kdy měla nějaký hovor. Ale je to vážně divné, pane Wolfe. Klidně vám můžu na vaše otázky bez rozmýšlení odpovídat, protože se mě docela stejně vyptávali i na policii, dokonce stejnými slovy, takže si nemusím s odpověďmi lámat hlavu.“

Byl bych ji taky nejraději objal a políbil, ale z trochu jiného důvodu než Ethel Varrovou. Každý, kdo dá Wolfovi jen trochu najevo, že není hotový pánbůh, prospívá rovnováze světa, a když mu do očí řekne, že je věrnou kopií policajta, stačí mu na ten den úplně zkazit chuť k jídlu.

Wolfe trochu dopáleně zamručel: „Každý vyšetřovatel se až k určitému bodu řídí jistou rutinou, slečno Yarmisová. Dále už nastupuje talent, pokud nějaký existuje. Vaše srovnání mi ovšem zvlášť nelichotí.“ Znovu zamručel. „Možná že se mi tak docela nepodaří zformulovat otázku, která by nepapouškovala policii. Ale pokusím se o to. Chcete mi snad tvrdit, že za těch sedm měsíců, co jste spolu bydlely, jste nepozorovala sebemenší náznak, že by slečna Usherová měla až na večerní školu a občasné návštěvy paní Robbinsové nějaký společenský nebo osobní kontakt s jinými lidmi?“

Helen se zamračila. A pak se zamračila ještě víc. „Řekněte to ještě jednou,“ nařídila Wolfovi.

Zopakoval jí to, ale pomaleji.

„Na tohle se mě neptali,“ prohlásila. „Co je to náznak?“

„Signál. Znamení.“

Pořád ještě se mračila. Potom zavrtěla hlavou. „Na žádné znamení se nepamatuju,“ řekla.

„Nikdy se vám nesvěřila, že toho dne potkala nějakého starého známého? Anebo známou? Nebo že ji někdo rozčilil, třeba nějaký zákazník u Barwicka? Nebo že ji někdo obtěžoval na ulici? Nikdy si nepostěžovala, že ji bolí hlava anebo že má špatnou náladu, protože se s někým střetla? Střetnout se s někým znamená potkat se s ním tváří v tvář. Nikdy nevyslovila jediné jméno v souvislosti s nějakým zážitkem, ať už příjemným nebo nepříjemným? Nikdy si za všechny ty hodiny, co jste spolu trávily, na nic nevzpomněla? Ale co je to s vámi?“

Helen se náhle přestala mračit a koutky úst se jí trochu nadzvedly. „Vážně ji jednou bolela hlava,“ řekla. „Nikdy ji hlava nebolela, jenom jedinkrát, když se vrátila z práce. Nechtěla nic jíst a večer nešla do školy, a když jsem jí nabízela aspirin, tvrdila, že by jí stejně nepomohl. Pak se mě zeptala, jestli mám matku, a když jsem jí řekla, že mi máma umřela, poznamenala, že by tu svou taky nejradši viděla v hrobě. Vůbec se jí to nepodobalo, a když jsem jí řekla, že to od ní bylo hrozné, uznala to, ale dodala, že kdybych měla takovou mámu jako ona, mluvila bych možná stejně, a pak povídala, že prý ji potkala cestou na oběd na ulici a že se hrozně pohádaly a musela od ní utéct.“ Helen se zatvářila potěšeně. „Tak to byl teda kontakt, že jo?“

„To byl. Co o tom ještě povídala?“

„Už nic. Druhý den – ba ne, za dva dny mi pověděla, jak ji mrzí, že něco takového řekla, a že to ani nemyslela vážně – teda to, že by nejradši viděla mámu v hrobě. Odpověděla jsem jí, že kdyby všichni lidi, které bych ráda viděla v hrobě, měli opravdu umřít, tak nezbyde na hřbitovech kousek volného místa. Samozřejmě že jsem to přehnala, ale měla jsem pocit, že jí udělá dobře, když se doví, že leckdo přeje druhým smrt.“

„Zmínila se ještě někdy o matce?“

„Ne, jenom tehdy.“

„Tak dobrá. Vybavili jsme si jeden kontakt a možná že se rozpomeneme ještě na další.“

Helen si však už na žádný nevzpomněla. Wolfe se snažil vymyslet další otázky, které by nepapouškovaly policii, ale kloudné odpovědi se na žádnou z nich nedočkal a nakonec toho nechal. Rozhlédl se i po ostatních. „Měl jsem vám možná vysvětlit, proč přesně jsem s vámi chtěl mluvit,“ řekl. „Protože jste byly v úzkém vztahu se slečnou Usherovou, chtěl jsem po vás za prvé vědět, jak se stavíte k názoru pana Goodwina, že nespáchala sebevraždu. Vcelku jste jeho názor podpořily. Slečna Varrová se za něj z pádných důvodů postavila, slečna Yarmisová jej z dvojznačných důvodů odmítla a slečna Tuttleová si není jistá.“

Bylo to od něj úskočné a podlé. Zatraceně dobře věděl, že Helen Yarmisová nemá ponětí, co znamená slovo „dvojznačný“, a proto ho také použil.

Mluvil však teď dál. „Za druhé jsem si vás chtěl prohlédnout a poslechnout si, zda k tomu máte co říct, protože předpokládám, že pan Goodwin má pravdu a že si slečna Usherová neotrávila šampaňské sama, ale otrávil jí ho někdo jiný. Jste tři z jedenácti lidí, co na tom večírku byli, a patříte proto mezi podezřelé. Pana Goodwina ovšem vyjímám. Jedna z vás mohla využít příležitosti a hodit slečně Usherové do sklenice jed, o kterém jste všechny věděly –“

„Ale to jsme udělat nemohly!“ vyhrkla Rose Tuttleová. „Ethel stála s Archiem Goodwinem. Helen s tím nakladatelem, jak on se sakra jmenuje, s Laidlawem, a já mluvila s tím chlapíkem, co má tak dlouhé uši – s Kentem. Takže jsme to provést nemohly!“

Wolfe přikývl. „Já vím, slečno Tuttleová. Zřejmě to nemohl udělat nikdo, a tak na to musím jít z jiného úhlu a všech jedenáct je vás podezřelých. Nechci vás tady, dámy, trápit a vylákat z vás nějaké přísně střežené tajemství o vašem vztahu k slečně Usherové – to je nekonečný a pracný proces a za celou noc bychom byli na samém jeho začátku. A kromě toho by byl zřejmě i zbytečný. Pokud má některá z vás podobné tajemství, musíme si ho zjistit jinak. Ale chtěl jsem vás vidět a poslechnout si vás.“

„Já toho moc nenapovídala,“ ozvala se Ethel Varrová.

„Ne,“ souhlasil s ní Wolfe. „Ale podpořila jste pana Goodwina, a to už samo o sobě naznačuje mnohé. Za třetí – a to je to hlavní, jsem potřeboval vaši pomoc. Předpokládám, že pokud byla slečna Usherová zavražděna, budete chtít, aby byl pachatel odhalen. A předpokládám také, že žádná z vás nemá natolik hluboký vztah k někomu z těch dalších osmi lidí, kteří byli na tom večírku, aby ho chtěla, pokud je vinen, chránit před odhalením.“

„Já teda určitě ne,“ prohlásila Ethel Varrová. „Jak už jsem vám řekla, jsem přesvědčená, že si Faith sama nic do toho šampaňského nehodila, a kdo to teda udělal, když ne ona? Hodně jsem o tom přemýšlela. Vím, že já to neudělala a pan Goodwin taky ne, a věřím, že to neudělala ani Helen nebo Rose. Kolik jich tedy ještě zbývá?“

„Osm. Tři pozvaní páni – Laidlaw, Schuster a Kent. Komorník. Pan Grantham a slečna Granthamová. Pán a paní Robilottiovi.“

„Z těch tedy rozhodně nikoho chránit nechci.“

„Já taky ne, jestli to někdo z nich udělal,“ přidala se Rose Tuttleová.

„Kdyby to nikdo z nich neudělal, tak byste je ani chránit nemusely,“ připomněla jim Helen Yarmisová. „Nebylo by před čím.“

„Vůbec to nechápeš, Helen,“ řekla jí Rose. „Pan Wolfe chce přece zjistit, kdo to udělal. Kdyby to třeba udělal Cecil Grantham a tys ho viděla, jak vyndává tu lahvičku z Faithiny kabelky a zase ji tam vrací anebo něco takového, chtěla bys ho snad chránit? To od tebe chce pan Wolfe vědět.“

„Jenomže, jestli to Faith udělala sama, tak proč bych měla chránit Cecila Granthama?“ namítla Helen.

„Ale Faith to přece neudělala. Ethel a pan Goodwin z ní celou tu dobu nespustili oči.“

„Tak proč si brala tu lahvičku na večírek, když jsem se jí to pokoušela rozmluvit?“ zeptala se Helen.

Rose zavrtěla hlavou, až se jí rozhoupal ohon. „Měl byste jí to asi vysvětlit,“ řekla Wolfovi.

„To je bohužel nad moje síly,“ povzdechl si Wolfe. „Ale snad se věci poněkud vyjasní, když vám řeknu, že mi nešlo o žádné podezřelé slovo nebo jednání na tom večírku – jako třeba kdyby pan Grantham vyndal z kabelky tu lahvičku. Chtěl jsem se vás spíš zeptat, jestli nevíte o někom z těch osmi lidí něco, co by nám mohlo napovědět, proč by si někdo z nich mohl přát, aby slečna Usherová zemřela. Víte snad o nějaké spojitosti mezi někým z nich a slečnou Usherovou – s ní anebo s někým jí blízkým?“

„Já tedy ne,“ řekla Rose s určitostí.

„Já taky ne,“ prohlásila Ethel.

„Když ono jich tam bylo tolik!“ postěžovala si Helen. „Nemohl byste nám je ještě jednou vyjmenovat?“

Wolfe, který v krizové situaci vynikal trpělivostí, zopakoval všech osm jmen.

Helen se znovu zamračila. „Jediná spojitost, která mě napadá, je s paní Robilottiovou,“ řekla. „Když za námi přišla do Granthamova útulku, bylo vidět, že ji Faith nemá ráda.“

Rose ohrnula rty. „A kdopak ji měl rád?“

„Stalo se něco určitého, slečno Yarmisová?“ zeptal se Wolfe. „Něco mezi slečnou Usherovou a paní Robilottiovou?“

„Asi ne,“ uznala Helen. „Jistě nic určitějšího než mezi paní Robilottiovou a námi ostatními.“

„Myslela jste něco, co by si slečna Usherová s paní Robilottiovou řekly?“

„Kdepak, to ne. Jakživa jsem Faith neslyšela, že by jí něco řekla. Já jí taky nikdy neřekla ani slovo. Myslela si o nás, že jsme děvky.“

„Vyjádřila se tak někdy? Nadávala vám do děvek?“

„Samozřejmě že ne. Pokoušela se s námi jednat docela mile, ale nešlo jí to. A jedna z našich kamarádek si vzpomněla, že kdysi, když přišla paní Robilottiová do útulku na návštěvu, řekla o nás, že jsme děvky.“

„Dobrá.“ Wolfe se zhluboka nadechl, až mu vzduch pronikl až k pasu, a znovu vydechl. „Ještě jednou vám děkuji, že jste přišly, dámy.“ Odstrčil židli a vstal. „Moc daleko jsme se nedostali, ale alespoň jsem vás viděl a mluvil s vámi a vím, kde vás zastihnout, kdybych vás ještě potřeboval.“

„Jedno přece nechápu,“ řekla Rose Tuttleová, když vstávala ze židle. „Pan Goodwin tvrdil, že nebyl na tom večírku jako detektiv, ale přece jenom detektiv je a já mu řekla, že má Faith v kabelce ten jed, takže měl podle mě přesně vědět, co se stane. Nikdy jsem si nemyslela, že by někdo mohl spáchat vraždu detektivovi rovnou před nosem.“

To byl hodně povrchní a nedopečený názor, pomyslel jsem si, když jsem vstával a šel doprovodit dámy ze dveří.

9

V pátek ve čtvrt na dvanáct usedl do červené kožené židle slibný mladý obchodní právník Paul Schuster a upřeně se zadíval na Wolfa. „Nechceme tvrdit, že máme důkaz, že jste snad podnikl něco žalovatelného,“ řekl. „Rádi bychom dali jasně najevo, že vám nemíníme vyhrožovat. Faktem však zůstává, že jsme byli poškozeni, a pokud jste tuto škodu způsobil vy, může se stát i předmětem soudního sporu.“

Wolfe se obrátil, aby viděl i na ostatní – na Cecila Granthama, Beverlyho Kenta a Edwina Laidlawa, kteří tam seděli v řadě na žlutých židlích – protože nechtěl, aby zůstávali při jednání stranou. „Nejsem si vědom, že bych kohokoliv poškodil,“ řekl suše.

To ovšem nebyla pravda. Wolfe tím spíš myslel, že nepoškodil nikoho, koho by poškodil moc rád. Uplynulo už osmačtyřicet hodin od chvíle, kdy Laidlaw vystavil šek na dvacet tisíc dolarů a položil ho Wolfovi na stůl, a zatím jsme si z něj nezasloužili ani desetidolar, a jak se nám situace jevila, neměli jsme valné vyhlídky, že si ho kdy zasloužíme. Bynovo alibi, pokud vůbec nějaké potřeboval, zůstávalo nedotčeno. Tři svobodné matky nám neposkytly sebemenší skulinu, do které bychom se mohli zaklesnout. Orrie Cather, který je přivedl do kanceláře, abychom se s nimi mohli poradit, dostal hned jiný úkol a ve čtvrtek po večeři nám přišel i se Saulem Panzerem a Fredem Durkinem podat hlášení – jenomže jejich zprávy zase nevedly k ničemu. Jestli měl kdy někdo s Faith Usherovou co společného, podařilo se mu to důkladně a hluboko zahrabat, a trio proto dostalo úkol, aby kopalo dál.

Když Paul Schuster v pátek dopoledne krátce po desáté zavolal, že by chtěli s Granthamem, Laidlawem a Kentem přijít za Wolfem a co nejdřív si s ním promluvit, porušil jsem dvě ze zavedených pravidel – že s nikým nesjednám schůzku, když mi to Wolfe předem neschválí, a že ho nikdy nevyruším v jeho skleníku, pokud nepůjde o něco obzvlášť naléhavého. Řekl jsem Schusterovi, aby přišli v jedenáct, a pak jsem zavolal domácím telefonem do skleníku a oznámil Wolfovi, že budeme mít společnost. Nevrle na mě zamručel, ale ohradil jsem se, že jsem si vyhledal ve slovníku výraz „naléhavý“ a že znamená nečekanou spojitost okolností vyžadující okamžité jednání. Pokud se tedy chce pohádat se mnou nebo se slovníkem, jsem ochoten vyjet nahoru a vyříkat si to s ním. Wolfe rozezleně zavěsil.

A teď vykládá Schusterovi, jak si není vědom, že kdy někoho poškodil.

„Co nám to proboha povídáte?“ řekl mu Cecil Grantham.

„Fakta jsou fakta,“ zamumlal Beverly Kent. Bylo to nepochybně diplomatické prohlášení, jaké se na diplomata sluší. Až postoupí Kent trochu výš, třeba ten výrok ještě zdokonalí a prohlásí: „Faktem je, že fakta jsou fakta.“

„Popíráte snad, že jsme se jen díky Goodwinovi dostali tím vyšetřováním vraždy do krajně trapné a nepříjemné situace?“ zeptal se Schuster. „A Goodwin přece pracuje pro vás, je to váš zaměstnanec. Jistě znáte právnický pojem respondeat superior, A to tvrdíte, že jste nás nepoškodil?“

„A to ještě není všechno,“ vpadl do rozhovoru Cecil. „Goodwin měl navíc tu drzost, že se rozjel do Granthamova útulku strkat nos do tamních záležitostí. A včera zkoušel nějaký chlap, co na to ani neměl pověření, zpovídat matčina komorníka, a mě by náramně zajímalo, jestli jste ho poslal vy. A další chlap, co taky neměl žádné pověření, se na mě vyptával mezi mými známými, a já chci teď vědět, jestli jste jeho poslal taky.“

„Pro mne je nejzávažnějším aspektem celé té věci policejní vyšetřování,“ pravil Beverly Kent. „Pracuji na naší misi u Spojených národů v citlivé oblasti, v nanejvýš citlivé oblasti, a teď jsem utrpěl značnou újmu. Octl jsem se na místě, kde došlo ke skandální události – myslím tu sebevraždu mladé ženy – a to už je samo o sobě krajně nemilé. Ale policejní vyšetřování by pro mne mohlo mít katastrofální důsledky. A jestli navíc posíláte soukromé detektivy, aby se na mne vyptávali mezi mými přáteli a lidmi, s nimiž jsem ve spojení, nejenže mi škodíte, ale navíc mne i urážíte. Sám zatím ovšem o ničem takovém zprávy nemám. Vy snad ano, Cecile?“

„To vám bůh řek,“ přikývl Cecil.

„Já taky,“ přidal se Schuster.

„A co vy, Ede?“

Laidlaw si odkašlal. „Ne, žádné konkrétní zprávy nemám. Aspoň nic výslovného. Ale mám důvod ke stejnému podezření.“

Podle mě se z toho vyvlíkl docela dobře. Samozřejmě že mu nezbývalo než táhnout s ostatními, protože kdyby se nepřipojil k útoku, začali by si lámat hlavu, proč se tak zachoval, ale chtěl dát zároveň Wolfovi na srozuměnou, že zůstává jeho klientem.

„Neodpověděl jste mi na mou otázku,“ řekl Schuster Wolfovi. „Popíráte, že za všechno to obtěžování vděčíme Goodwinovi a tím i vám, protože pro vás Goodwin pracuje?“

„Ne,“ odpověděl mu Wolfe. „Ale panu Goodwinovi vděčíte za ty nepříjemnosti jenom nepřímo. Především za ně můžete poděkovat tomu, kdo zavraždil Faith Usherovou, tomu muži anebo ženě. A je proto docela možné, že jeden z vás za to může poděkovat jenom sám sobě.“

„Já to věděl,“ prohlásil Cecil. „Říkal jsem vám to, Paule.“

Schuster mu nevěnoval pozornost. „Jak jsem vám už řekl, mohlo by se to stát předmětem soudního sporu,“ opakoval Wolfovi.

„Soud v tomto případě čekám, pane Schustere. Vražda se obvykle projednává před soudem.“ Wolfe se naklonil, položil si dlaně na stůl a promluvil mnohem ostřeji. „Přejděme k věci, pánové, pokud je vůbec o čem mluvit. Proč jste sem vlastně přišli? Jistě ne proto, abyste mi vyhubovali? Nebo mě podplatili? Anebo zkusili zastrašit? Nebo přemluvit, abych změnil názor? O co vám jde?“

„O co jde sakra vám?“ zeptal se Cecil. „To přesně chceme vědět. Do čeho nás to chcete namočit? Proč jste poslal ty –“

„Držte hubu, Cecile,“ nařídil mu zcela nediplomaticky Beverly Kent. „Ať to s ním radši vyřídí Paul.“

Nato se ujal slova právník. „Vaše tvrzení, že jsme se spolčili, abychom vás podplatili, je zcela neopodstatněné,“ řekl Schuster. „A stejně tak není pravda, že jsme vás chtěli zastrašovat. Přišli jsme za vámi, protože máme zcela oprávněně pocit, že naše právo na soukromí je vážně narušováno, aniž jsme k tomu zavdali podnět nebo příčinu, a odpovědnost za to že je na vás. Pochybujeme, že můžete své jednání ospravedlnit, ale domnívali jsme se, že byste k tomu měl dostat příležitost, ještě než uvážíme, jaké v tom směru podniknout právní kroky.“

„Fuj!“ řekl Wolfe.

„Tak opovržlivý výraz vás sotva dokáže ospravedlnit, pane Wolfe.“

„O žádné ospravedlnění jsem nemínil usilovat, pane.“ Wolfe se zaklonil a sevřel si prsty nad klenutým břichem. „Marníme tady čas, pánové, vy i já. Nikdo z nás nemůže tuto věc vyřešit ke své spokojenosti. Vy po mně chcete, abych vás zbavil vyšetřování vraždy, a mým zájmem je co nejvíc vás do něj zatáhnout – nevinné i –“

„Ale proč?“ zeptal se Schuster. „Proč byste na tom měl mít zájem?“

„Protože byla zpochybněna odborná pověst i schopnosti pana Goodwina, a tím i moje. Vmetl jste mi do tváře termín respondeat superior a já vám na to chci nejen odpovědět, ale i jednat. Škoda že spolu s viníkem musejí být do věci zataženi i nevinní, ale nedá se nic dělat. Takže tu nemůžete dosáhnout svého a já také ne. Já si chci vyklestit cestu k pravdě. Chci se dovědět, jestli někdo z vás nezatajil v minulosti fakt, který by mohl vysvětlit, proč chtěl zavraždit Faith Usherovou a zbavit se jí, a jestli tomu tak bylo, o jaký fakt šlo. Samozřejmě že tu nebudete chtít sedět a celý den se ode mě nechat vyslýchat, a i kdybyste k tomu přivolili, není pravděpodobné, že by mi někdo z vás takový fakt prozradil. Takže, jak jsem vám už řekl, marníte tady čas a já s vámi také. Čistě jen ze zdvořilosti vám přeji dobrý den.“

Nebylo to však jen tak jednoduché. Páni si to s ním přišli vyřídit a nemínili se nechat vypoklonkovat se zdvořilostním přáním dobrého dne – aspoň tři z nich k tomu nebyli ochotni. Než se sebrali a šli, všichni se pořádně rozčilili. Schuster úplně zapomněl na své tvrzení, že nepřišli Wolfovi vyhrožovat. Kent zašel daleko za to, co by se dalo pokládat za diplomatické jednání. Cecil Grantham se úplně přestal ovládat a jednou dokonce praštil Wolfovi pěstí do stolu. Vyskočil jsem, abych byl po ruce, kdyby se některý z nich rozzuřil natolik, že by po něm chtěl hodit židlí, ale přitom jsem pozoroval hlavně našeho klienta. Byl ve svízelné situaci. Aby se neřeklo, snažil se trochu rozčilovat s ostatními, ale moc mu to nešlo od srdce a zmohl se jen tu a tam na nějaké to zamručení. Nevstal ze židle, dokud Cecil, následován Kentem, nezamířil ke dveřím, a pak, protože nechtěl odcházet poslední, honem vyskočil a odešel s nimi. Vyšel jsem za nimi do předsíně, aby mi náhodou některý z nich nesebral ze samého rozčilení můj nový klobouk, a když odešli, vyzkoušel jsem dveře, jestli jsou pořádně zavřené, a vrátil jsem se do kanceláře.

Čekal jsem, že tam najdu Wolfa, jak se zaklání se zavřenýma očima v židli, ale vypadal docela jinak. Seděl vzpřímeně a urputně se díval do prázdna. Pak se se stejně urputným výrazem zadíval na mě.

„Nesmyslná situace,“ zavrčel.

„To rozhodně je,“ souhlasil jsem s ním vřele. „Čtyři z našich podezřelých si to sem bez pozvání přihrnou, aby si s vámi od plic promluvili, a jak dopadnou? Vyhodíte je. Jeden z nich je bohužel náš klient a může si ještě myslet, že jsme ho pustili k vodě.“

„Hloupost. Až zavolají chlapci, řekněte jim, ať přijdou ve tři. Ne. V půl třetí. Ne. Už ve dvě. Naobědváme se dneska dřív. Řeknu to Fritzovi.“ Vstal a odkráčel z kanceláře.

Zaradoval jsem se. Už to, že si zve chlapce, aby jim dal nové pokyny, bylo slibné. A že si je místo na tři pozval už na půl třetí, kdy by měl normálně zasedat k obědu, bylo velkolepé. A že změnil pozvání znovu na druhou a rozhodl se, že budeme obědvat co nejdřív, napovídalo mnohé. A že to šel sám říct Fritzovi, místo aby si ho zavolal do kanceláře, z toho jsem zůstal celý pryč.

10

„Kolikrát jste mě slyšeli, abych přiznal, že jsem trouba?“ zeptal se Wolfe.

Fred Durkin se pobaveně ušklíbl. Protože vtip je vtip. Orrie Cather se usmál. Když se usmíval, byl ještě hezčí, ale to neznamenalo, že i odvážnější. Saul Panzer odpověděl: „Třikrát, když jste to myslel vážně, a dvakrát, když jste to říkal jen tak.“

„Vy mě nikdy nezklamete, Saule.“ Wolfe se snažil chovat co nejspolečenštěji. Právě přišel z jídelny přes celou halu. Kvůli Fredovi a Orriemu by se tak nenamáhal, ale Saula si vysoce cenil. „Takže to už je počtvrté, kdy to myslím vážně, a tentokrát jsem udělal tak osudnou chybu, že za to musím platit. Jediný civilizovaný způsob, jak trávit hodinu po obědě, je posedět s knihou, a já právě spolkl poslední sousto tvarohového koláče a už se pouštím do práce. A vy tu musíte trpět se mnou. Odpykávám si zasloužený trest.“

„Možná že za to můžeme taky,“ přiznal Saul. „Dostali jsme rozkaz a nesplnili jsme ho.“

„Ne,“ důrazně odpověděl Wolfe. „Nemohu se chytat stébla vaší velkodušnosti. Jsem prostě osel. Pokud máte na celé věci nějaký díl viny, pak je v tom, že když jsem vám ve středu vysvětlil, oč jde, a dal vám úkoly, nikdo z vás mi nepřipomněl, že když se povlečeme ve stopách policie, nemůžeme ničeho dosáhnout. To přesně jste na můj příkaz dělali a byla to hloupost. Policajtů jsou desítky a vy jste jenom tři. Nahlíželi jste jen pod kameny, které oni už obrátili. Vážně jsem osel.“

„Třeba ani žádné další kameny nejsou,“ poznamenal Orrie.

„Ale ovšemže jsou. Vždycky nějaké jsou.“ Wolfe si dal na čas, než se nadechl. Když neodpočíval po jídle s knihou v ruce, potřeboval vždycky víc kyslíku. „Samozřejmě že mám aspoň jednu omluvu, něco, co mi docela uniklo. Podle vylíčení pana Cramera, které mi Archie nevyvrátil, nemohl nikdo otrávit sklenici šampaňského a mít přitom jistotu, že ji dostane právě slečna Usherová. Celý ten problém bych mohl posoudit jedině tehdy, kdybych se dopodrobna zamyslel nad každým, kdo byl v té chvíli přítomen, ale s většinou těch lidí jsem ani neměl možnost mluvit. Dříve či později musíme ten problém vyřešit, ale dokážeme to jedině tím, když zjistíme, jaký vedl k činu motiv. A tím jsem právě měl začít, hledáním motivu, a sami víte, co jsem udělal. Poslal jsem vás, abyste pátrali na místech, která už prohledala policie. Fuj!“

„Mluvil jsem se čtyřmi lidmi, na které se policie vůbec neobrátila,“ namítl Fred.

„A co jste se dověděl?“

„Vlastně – nic.“

Wolfe přikývl. „Tak vidíte. Jak jsem vám už ve středu večer řekl, dokazuje ten zločin, že někdo z těch lidí byl se slečnou Usherovou v nějakém užším vztahu. Tím směrem se také mělo vést pátrání, jenže přesně tím směrem pátrala i policie, a já vás teď musím požádat o prominutí. Zkusíme raději jiný směr, kde aspoň budete na nedotčené čerstvé půdě. Chtěl bych si promluvit s matkou Faith Usherové. A po vás žádám, abyste ji našli a přivedli mi ji.“

Fred a Orrie si vytáhli zápisníky. Saul u sebe taky nosil notes, ale jen málokdy si do něj něco poznamenal. Všechno, co potřeboval, měl zaznamenáno v hlavě.

„Nemusíte si nic zapisovat,“ řekl Wolfe. „Není ani co až na holou skutečnost, že matka slečny Usherové je naživu a musí se někde vyskytovat. Třeba po ní budeme pátrat marně, ale nemusíme si proto zoufat. Ať už ke smrti slečny Usherové vedlo cokoliv v jejím životě, muselo v tom být něco citového a zatím vím jen o dvou okolnostech, které se jí významně citově dotkly. První z nich byla zkušenost s mužem, s kterým měla dítě. Možná že by nám hodně pomohlo, kdybychom si s ním mohli promluvit, ale pokud bude k nalezení, určitě ho najde policie a bezpochyby se o to už pokouší. Druhou z těch okolností byl její vztah k matce. Paní Irwinová z Granthamova útulku řekla Archiemu, že po rozhovorech se slečnou Usherovou usoudila, že její matka je naživu a slečna Usherová že ji nenávidí. A včera mi prozradila slečna Helen Yarmisová, s kterou Faith Usherová posledních sedm měsíců svého života bydlela, že se Faith vrátila jednoho dne z práce s bolením hlavy a svěřila se jí, že se setkala na ulici s matkou, hrozně se pohádaly, že před ní musela utéct a že by ji nejraději viděla v hrobě. Těmito slovy to aspoň vylíčila slečna Yarmisová.“

Fred, který si všechno pilně zaznamenával do zápisníku, vzhlédl. „Píše se paní Irwinová na začátku s E nebo s I?“

Wolfe se vždycky snažil být k Fredovi trpělivý, ale přece jen to mělo své meze. „Pište si to, jak chcete,“ řekl mu. „Ale proč byste si to vůbec zapisoval? Všechno, co je důležité a co vím, jsem vám už řekl. Dodám jen, že podle mě se nejspíš paní Irwinová ani slečna Yarmisová o matce slečny Usherové před policií nezmínily, takže byste tu měli mít náskok.“

„Jmenuje se Usherová?“ zeptal se Orrie. Saul by se samozřejmě na něco takového nezeptal a Fred taky ne.

„Měl byste se naučit poslouchat, co vám kdo říká, Orrie,“ odpověděl mu Wolfe. „Řekl jsem vám přece, že nic víc nevím. A nic víc už nemůžete čekat od paní Irwinové ani od slečny Yarmisové. Nic víc totiž nevědí.“ Podíval se na Saula. „Povedete pátrání, Saule, a Fred a Orrie ať vám pomohou, jak budou okolnosti vyžadovat.“

„Máme se snažit být nenápadní?“ zeptal se Saul.

„Ano, pokud to jenom bude možné. Ale ne abyste se zas tak schovávali, že by vám paní Usherová proklouzla.“

„Když jsem se včera vrátil z Granthamova útulku, podíval jsem se do manhattanského telefonního seznamu,“ řekl jsem. „Je v něm přes deset Usherových. Samozřejmě že se Faithina matka nemusí jmenovat Usherová, nemusí bydlet na Manhattanu ani nemusí mít telefon. Fred a Orrie si těch deset Usherových rychle procvaknou. A já můžu zavolat Lonu Cohenovi do Gazette, Třeba se už po Faithině matce sám poohlédl a chystá se o ní uveřejnit exkluzivní článek i s její fotkou.“

„Jasně,“ souhlasil Saul. „Nebýt toho, že se máme držet stranou, zašel bych nejdřív do márnice. I když ji dcera nenáviděla, třeba se matka o její tělo přihlásila. Jenomže mě tam znají a Freda a Orrieho taky a samozřejmě že znají Archieho.“

Bylo rozhodnuto, pochopitelně Wolfem, že márnici bychom měli zkusit, teprve až všechny ostatní pokusy zklamou, a že bychom měli nejdřív zavolat Lonu Cohenovi. Takže jsem zvedl telefon a náhodou jsem se mu hned dovolal. Byl jsem v trochu složité situaci. Párkrát se už na mě obrátil a snažil se mě umluvit, abych mu coby očitý svědek napsal příběh Faith Usherové, a když jsem mu teď zavolal, jestli náhodou neobjevil její matku, zburcoval jsem v něm všechny novinářské instinkty. Pracuje snad Wolfe na tom případu, a jestli ano, tak pro koho? Udělal mi někdo na ten příběh lepší nabídku, sháním se teď po matce Faith Usherové, abych o ní mohl napsat, a kolik mi kdo nabídl? Prostě mne zahrnul otázkami. Musel jsem mu chvíli mazat med kolem pusy, ujistit ho, že by mě ani ve snu nenapadlo, abych dal svůj článek komukoliv jinému než Gazette, a slíbit mu, že až budeme mít něco vhodného k uveřejnění, bude první, kdo se to doví, a teprve pak mi odpověděl na moji prostou otázku.

Zavěsil jsem, otočil jsem se a řekl: „Do márnice vůbec chodit nemusíte. O tělo se přišla ve středu odpoledne přihlásit nějaká žena. Jmenuje se prý Marjorie Betzová. B-E-T-Z-O-V-Á. A bydlí na Manhattanu na Západní sedmdesáté osmé ulici číslo 812. Přinesla si dopis podepsaný paní Elaine Usherovou, matkou Faith Usherové, která bydlí na stejné adrese. Podle jejích pokynů mělo být tělo dneska ráno převezeno do městského krematoria na Devětatřicáté ulici. Za Marjorií Betzovou se prý vypravil reportér z Gazette, ale nic mu neřekla a mlčí i nadále. Tvrdí jen, že Elaine Usherová ve středu večer někam odjela a že o ní neví, kde je. Reportéři z Gazette paní Usherovou vypátrat nedokázali a Lon si myslí, že ji nenašel ani nikdo jiný. Konec kapitoly.“

„Prima,“ řekl Saul. „Pro nic za nic se hned tak nikdo nekouká ztratit.“

„Najděte ji,“ nařídil mu Wolfe. „A přiveďte ji sem. Přinuťte ji k tomu jakýmkoliv způsobem, který by mohl –“

Vtom zazvonil telefon a já se otočil a zvedl sluchátko.

„Kancelář Nera Wolfa. U telefonu Ar –“

„Goodwin?“

„Ano.“

„Tady je Laidlaw. Musím mluvit s Wolfem. A hned.“

„Je tady. Rozjeďte se sem.“

„Bojím se k vám jet. Vyšel jsem právě z kanceláře státního zástupce a sedl do taxíku, ale sledují mě. Chtěl jsem jet rovnou za Wolfem a poradit se s ním o něčem, co se u státního zástupce stalo, ale to teď nemůžu, protože nechci, aby věděli, že k vám jedu. Co mám dělat?“

„Máte na vybranou asi z deseti možností. Setřást chlapy, co vás sledují, by neměl být velký problém, jenže vy v tom nemáte praxi. Kde zrovna jste?“

„V telefonní budce dragstóru na Sedmé avenue poblíž Šestnácté ulice.“

„Taxík jste poslal pryč?“

„Ano, myslel jsem, že to tak bude lepší.“

„Taky že bylo. Kolik mužských je v taxíku, co vás sleduje?“

„Dva.“

„Takže to myslejí vážně. Nevadí, my taky. Nejdřív si dejte kolu anebo tak něco, abych si stačil dojít pro auto, a počkejte asi tak sedm minut. Pak si vezměte taxíka a jeďte na Východní osmadvacátou ulici číslo 214. V přízemí je tam Perlmanova papírnická společnost.“ Odhláskoval jsem mu jméno Perlman. „Rozuměl jste mi?“

„Ano.“

„Zajděte dovnitř, zeptejte se po Abeovi a řekněte mu: „Archie by zas chtěl nějaké bonbony. Co mu řeknete?“

„Archie by zas chtěl nějaké bonbony.“

„Správně. Provede vás budovou na Sedmadvacátou ulici a tam na vás budu čekat hned u chodníku nebo ve vedlejším jízdním pruhu s šedivým sedanem značky Heron. Abeovi nic nedávejte, nebylo by mu to milé. Dělá to pro mě, prokazujeme si navzájem různé služby.“

„Co když tam Abe nebude?“

„Nejspíš tam bude, ale kdybyste ho náhodou nezastihl, nikomu jinému o bonbony neříkejte. Najděte si nějakou telefonní budku a zavolejte panu Wolfovi.“

Zavěsil jsem, načmáral do bloku „Laidlaw“, vytrhl papír a podal ho Wolfovi. „Chce s námi rychle mluvit,“ řekl jsem, „a potřebuje, abych pro něho dojel. Za půl hodiny anebo i dřív jsem tady s ním.“

Wolfe přikývl, zmačkal papír a hodil ho do koše. Já popřál našemu triu hodně úspěchů a odešel jsem.

V garáži na rohu Desáté avenue mi Hank zašel pro auto a já zatím využil těch třech minut a zatelefonoval si z kanceláře do Perlmanovy papírnické společnosti. Abea jsem naštěstí zastihl. Řekl mi, že ho už kolikrát napadlo, kdy zase budu potřebovat bonbony, a že mi rád objednávku splní.

Celá ta akce, jak se zbavit Laidlawových pronásledovatelů, proběhla celkem snadno, bez nejmenších zádrhelů. Když jsem ujížděl po Čtyřiatřicáté ulici, moc mě lákalo zahnout po Park nebo Lexington Avenue na Osmadvacátou, nenápadně projet kolem domu 214 a podívat se, jestli ty dva výtečníky v taxíku nepoznám, ale protože bylo dost pravděpodobné, že by poznali oni mě, raději jsem ten nápad zavrhl a zdaleka jsem se jim vyhnul tím, že jsem jel dál až k Druhé avenue a potom západním směrem po Sedmadvacáté. Perlmanova papírnická společnost tam u zadního vchodu nakládá a vykládá zboží, ale ve chvíli, kdy jsem přijel, tam nestál jediný náklaďák a já přirazil k chodníku ve 14.49, pouhých devatenáct minut po tom, co k nám Laidlaw zavolal, a ve 14.52 už Laidlaw přeběhl chodník k mému vozu. Otevřel jsem mu a on si honem nastoupil.

Vypadal hrozně rozrušeně. „Uklidněte se,“ řekl jsem mu, když jsem přišlápl plyn. „Na tom, že vás někdo sleduje, není ještě nic tak strašného. Aspoň půl hodiny se po vás nepůjdou dovnitř shánět, jestli se vůbec budou namáhat, a Abe jim řekne, že vás zavedl dozadu, abyste si prohlédl, co mají na skladě, a že jste zadním východem taky odešel.“

„Nejde mi o ty chlapy, co mě sledovali. Chci mluvit s Wolfem.“ Řekl to tónem, který prozrazoval, že míní srazit Wolfa na zem a šlápnout mu na krk, takže jsem ho raději nechal zuřit dál. Jak jsme projížděli městem, uvažoval jsem, jestli policie hlídá náš starý dům z hnědého pískovce a jestli bych spíš neměl Laidlawa zavézt dozadu a uličkou mezi budovami na Čtyřiatřicáté ulici, ale pak jsem se rozhodl, že to neudělám, a jel po Osmé avenue na Pětatřicátou. Před naším domem nebyl jako obyčejně ani kousek volného místa, takže jsem zajel až do garáže, nechal tam auto a došel ten kousek s Laidlawem pěšky. Když jsme vstupovali do kanceláře, šel jsem těsně za ním. Nemá sice postavu na to, aby sám bez pomoci srazil Wolfa na zem a šlápl mu na krk, ale jediný z celé party měl dost společného s Faith Usherovou, aby mohl mít motiv ji zabít, a kdo ví, co se dá čekat od chlapa, který už jednou vraždil.

V té chvíli však nehnul ani prstem, dokonce neřekl jediné slovo. Stál jen nad Wolfovým psacím stolem, shlížel na něho dolů a já si po pěti vteřinách uvědomil, že je tak rozzuřený či vyděšený anebo oboje, že ani nemůže promluvit. Vzal jsem ho za loket, zavedl jsem ho k červené kožené židli a posadil ho.

„Tak co si přejete, pane?“ zeptal se ho Wolfe.

Náš klient si odhrnul vlasy z čela, i když už jistě dávno věděl, že tím jen plýtvá energií. „Možná že se mýlím,“ vypravil ze sebe. „Aspoň pevně doufám, že se mýlím. Ale poslal jste státnímu zástupci zprávu, že Faith Usherová měla to dítě se mnou?“

„Ne,“ odpověděl Wolfe a sevřel rty. „Neposlal.“

Laidlaw se prudce obrátil ke mně. „A vy?“

„Taky ne. Samozřejmě že ne.“

„Prozradil jste to někomu? Mluvil o tom některý z vás?“

„Je vidět, že jste krajně rozrušen, a to jediné vás omlouvá,“ řekl Wolfe. „Zatím se však nestalo nic, co by přimělo mě anebo pana Goodwina, abychom porušili svůj slib mlčenlivosti. Pokud by se něco takového stalo a došlo by k tomu, budete první, kdo se o tom doví. Navrhoval bych vám, abyste si udělal pohodlí a trochu se uklidnil.“

„Jak se mám sakra uklidnit?“ Náš klient mnul dlaněmi opěradla židle a zoufale se díval na Wolfa. „Tak jste to tedy nebyli vy. Dobrá. Když jsem odsud ráno odešel a přišel do nakladatelství, vyřídila mi sekretářka, že se po mně sháněli z kanceláře státního zástupce. Zavolal jsem jim a chtěli se mnou hned mluvit, a tak jsem se tam rovnou rozjel. Zavedli mě přímo ke státnímu zástupci Bowenovi, a ten se mne zeptal, jestli snad nechci změnit výpověď, že jsem do úterního večera Faith Usherovou nikdy neviděl, a já řekl, že ne. Potom mi Bowen podal dopis, který mu přišel poštou. Nebyl podepsaný a stálo v něm: ‚Zjistili jste už, že otcem dítěte Faith Usherové byl Edwin Laidlaw? Zeptejte se ho na výlet do Kanady v srpnu 1956.‘ Bowen mi ani nedal ten dopis do ruky, nechal ho ležet před námi. A já tam jen seděl a vytřeštěně se na něj díval.“

Wolfe zamručel: „Ten dopis stál určitě za přečtení, i jestli byl podvržený. Sesypal jste se jim tam?“

„Ne! Propánaboha, to ne! Myslím, že jsem se nerozhodl, jak jednat, až když jsem tam tak seděl a třeštil oči na ten dopis, nejspíš o tom už rozhodlo moje podvědomí. Ve chvíli, kdy jsem tam seděl a jenom se díval, jsem byl tak omráčený, že jsem se nijak rozmýšlet nemohl, takže jsem zřejmě už byl odhodlaný, že mohu jedině odmítnout na cokoliv odpovídat. A tak jsem se také zachoval. Řekl jsem jenom jedno – že ten, kdo tenhle dopis poslal, se na mě dopustil urážky na cti, a že mám právo si zjistit, kdo to udělal, a abych to mohl zjistit, že bych potřeboval ten dopis. Ale samozřejmě mi ho nedali. Nechtěli mi dát ani kopii. Drželi mě tam dvě hodiny, a když mě konečně pustili, tak mě sledovali.“

„Nic jste jim nepřiznal?“

„Ne.“

„Ani to, že jste si v šestapadesátém roce vyjel do Kanady?“

„Ani to. Nepřiznal jsem jim ani slovo. Neodpověděl jsem na jedinou otázku.“

„Výborně,“ řekl Wolfe. „To je velice uspokojivé. Můžeme to jen uvítat, pane Laidlawe. Konečně –“

„Uvítat?“ vypravil ze sebe náš klient. „Uvítat?“

„Jistěže. Konečně jsme někoho přinutili k činu. Jsem náramně spokojený. Pokud jsme měli jen stín pochybnosti, zda byla slečna Usherová zavražděna, tak ho ten dopis rozptyluje. Všichni přece tvrdili, že až do toho večírku o slečně Usherové nic nevěděli, ale někdo z nich lhal a byl dohnán, aby něco udělal. Je sice pravda, že viníkem můžete být pořád ještě vy, ale pokládám to teď za krajně nepravděpodobné. Přistoupím raději na názor, že vrah se cítil nucen policii zmást, a velice mě to těší. Teď ho určitě odhalíme.“

„Ale pro boha svatého – vždyť oni o mně všechno vědí!“

„Nevědí o vás nic víc, než věděli dřív. Dostávají denně desítky udavačských a anonymních dopisů a zjistili už, že jsou většinou k ničemu. A pokud jde o to, že jste odmítl odpovídat na jejich otázky, dá se jen čekat, že člověk ve vašem postavení se přesně tak zachová a nejprve se bude chtít poradit se svým právníkem. Je to příznivá situace, velmi příznivá. Policie samozřejmě udělá, co jenom bude moci, aby si ten dopis potvrdila, ale dá se logicky předpokládat, že jeho obsah nemůže potvrdit nikdo jiný než ten, kdo dopis poslal, a jestli se toho opováží, máme ho. Trochu ho vyprovokujeme a je náš.“ Wolfe pohlédl vzhůru na nástěnné hodiny. „Ovšemže nebudeme sedět se založenýma rukama a čekat, až se to stane. Mám pro vás teď půl hodiny času. Ve středu ráno jste mi řekl, že o vašem vztahu se slečnou Usherovou nikdo nevěděl, a teď se ukázalo, že jste byl na omylu. Musíme si probrat každou chvíli, kterou jste strávil v její společnosti, a uvážit, kdo vás mohl vidět anebo slyšet. Ve čtyři hodiny odcházím, ale převezme si vás pan Goodwin. Začněte dnem, kdy jste si jí poprvé všiml, když vás obsluhovala u Cordoniho. Byl u toho někdo z vašich známých?“

Když se Wolfe do něčeho takového pustí a přiměje někoho, aby si vybavil každý detail dávného zážitku, je horší než paní domu odhodlaně hledající nepatrné smítko prachu, které přehlédla služebná. Jednou jsem proseděl celých osm hodin od devíti večer do svítání, když Wolfe prováděl jistého šoféra každou vteřinou jeho jízdy, kterou ten ubožák ujel před půlrokem do New Havenu a zase zpátky. Tentokrát nebyl zdaleka tak přepečlivý, ale nevynechal nic. Do čtyř hodin, kdy jako pokaždé vyjel nahoru do skleníku, aby se pokochal svými orchidejemi, probral s Laidlawem epizodu u Cordoniho, dvě večeře, jednu u Woodbina ve Westchesteru a druhou u Henkeho na Long Islandu, a oběd u Gayda na Devětašedesáté ulici.

Probíral jsem to dál s Laidlawem ještě přes hodinu víceméně podle Wolfova vzoru, ale nevkládal jsem se do toho zdaleka s takovým zápalem. Měl jsem dojem, že jsme to všechno mohli vyřídit jedinou otázkou: „Viděl jste anebo slyšel, kdykoliv a kdekoliv s vámi Faith Usherová byla, včetně Kanady, někoho známého?“ a pak se přesvědčit, jestli Wolfe na něco nezapomněl. Příležitostí, kdy ty dva mohl někdo vidět, aniž by o tom věděli, bylo hodně. Nejenže vzal Laidlaw Faith do všech těch restaurací, ale třikrát s ním za denního světla jela po městě autem. A ráno, než odjeli do Kanady, zaparkoval vůz, v kterém seděla, před svým klubem a zašel si zatím dovnitř nechat někomu vzkaz.

Pracně jsem ho však zpovídal dál a právě jsme probírali třetí den v Kanadě, někde v Quebecu, když tu najednou zazvonil zvonek u domovních dveří. Zašel jsem se do haly podívat sklem, kterým je vidět jenom ven, a uviděl inspektora Cramera z oddělení vražd.

Nijak zvlášť mě to nepřekvapilo, protože jsem věděl, že jestli policisty celá věc dost zajímá, mohli si snadno domyslet, kde Laidlawa najdou, a stejně jako se Laidlaw prve podvědomě rozhodl předem, rozhodl jsem se teď i já. Zašel jsem k věšáku a popadl Laidlawúv klobouk a pak jsem se vrátil do kanceláře a řekl našemu klientovi: „Přišel vás sem hledat inspektor Cramer. Pojďte tudy. Rychle, hoďte sebou –“

„Ale jak se –“

„Na tom teď nesejde.“ V té chvíli se ozval zvonek znovu. „Tak už se sakra hněte!“

Laidlaw vstal a vyšel za mnou do kuchyně. Fritz tam stál u velkého stolu a upravoval kachnu. Řekl jsem mu: „Pan Laidlaw chce co nejrychleji odejít zadem a já nemám čas, protože k nám jde Cramer. Rychle pana Laidlawa vyveďte a nikoho jste neviděl.“

Fritz zamířil s Laidlawem k zadním dveřím, které se otevírají do naší soukromé uzavřené zahrady, pokud se jí tak ovšem dá říkat.

V plotě je tam branka do uličky mezi sousedními budovami, která vede na Čtyřiatřicátou ulici. Sotva se za nimi zavřely dveře a já se obrátil, zadrnčel zvonek ještě hlasitěji. Beze spěchu jsem zamířil k domovním dveřím, zajistil je řetízkem, otevřel je na pěticentimetrovou škvíru, jen co mi řetízek stačil, a zdvořile tou mezerou promluvil:

„Hledáte nejspíš mě, protože jak víte, pan Wolfe do šesti nikoho nepřijímá.“

„Otevřte, Goodwine.“

„Pod jednou podmínkou. Zatraceně dobře víte, jaké mám rozkazy – mezi čtvrtou a šestou nesmím nikoho pustit dovnitř, leda když přijde za mnou.“

„To vím taky. Koukejte otevřít.“

Musel jsem to pokládat za rozkaz a Cramer to dobře věděl. Navíc se dalo čekat, že si to k nám už žene nějaký policajt – například seržant Stebbins – s povolením k prohlídce, a že trochu uklidním vody, když pustím Cramera dovnitř bez toho lejstra. Řekl jsem tedy: „Dobrá, jestli jste přišel za mnou, pojďte dál,“ sundal jsem řetízek a dokořán otevřel. Cramer v tu ránu vstoupil, rázně přešel přes halu a vrazil do kanceláře.

Zavřel jsem dveře a šel za ním, ale Cramer už v kanceláři nebyl. Spojovací dveře do obývacího pokoje byly otevřené a Cramer jimi vzápětí vstoupil a vyštěkl na mě: „Kde je Laidlaw?“

Zatvářil jsem se dotčeně. „Myslel jsem, že chcete mluvit se mnou. Kdybych byl věděl –“

„Kde je Laidlaw?“

„Pánbůh ví. Laidlawů je jako máku, ale já tu zrovna žádného nemám. Jestli myslíte –“

Cramer vykročil ke dveřím do haly a prošel jen na délku paže ode mě.

Pravidla, jak jednat s policejními důstojníky, jsou rozporuplná. Záleží čistě na okolnostech, jestli se jim člověk smí postavit, nebo ne. Cramerovi jsem třeba klidně mohl zabránit ve vstupu do domu, kdybych nechal na dveřích řetízek. Směl bych mu znemožnit, aby vyšel nahoru po schodech, ale jedině v případě, že by tam byly zamčené dveře a odmítl bych je odemknout. Ale i kdybych se k němu choval sebeohleduplněji, abych ho náhodou neurazil, nesměl jsem se před něj postavit na první schod a nepustit ho dál. To by si snad mohl dovolit leda právník, ale já ne.

Taková jsou však pravidla a nic na nich nezměnilo ani to, že ještě než jsem Cramera pustil dovnitř, sebevědomě prohlásil, že naše pravidla zná. Když si to tedy vykročil přes halu ke schodišti, nepokoušel jsem se plýtvat energií a zařvat na něj. Raději jsem si ji ušetřil, abych za ním stačil vyběhnout až do třetího patra, a to jsem taky udělal a utíkal těsně za ním. Dokázal už, že nemá v těle trochy cti a kouska dobrého vychování, a vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby hned v prvním poschodí zabočil doprava a vpadl do mého pokoje. Hrnul si to však pořád nahoru a dál až ke skleníku.

Nevím, jestli se tak málo zajímá o orchideje jen proto, že je Wolfe miluje, anebo jestli je barvoslepý, ale když jsem ho párkrát viděl ve skleníku, nebylo na něm ani v nejmenším znát, že si uvědomuje, že na těch policích něco roste. Samozřejmě že když se k nám občas takhle přižene, má hlavu plnou starostí, jinak by ani nepřišel, a tím by se to snad dalo vysvětlit. Toho dne se v chladném oddělení bujně rozrůstaly v uličkách po obou stranách dlouhé hrozny Odontoglossumů, žluté, růžové a bílé s tečkami, v tropickém oddělení vrhali až ke sklu nahoře zelené a hnědé záblesky kříženci miltonií a Phalaenopsie a po celé místnosti hýřily jako vždy krásou Cattleya. Ale Cramer se tvářil, jako kdyby si razil cestu řádky uschlého obilí.

Dveře z temperovaného skleníku do přípravny byly jako obvykle zavřené. Cramer si rázně otevřel a já vešel za ním, ale vůbec jsem se nezdržoval tím, že bych za sebou zavřel. Honem jsem ho předběhl a oznámil co nejhlasitěji: „Tvrdil, že přišel za mnou. Když jsem ho pustil dovnitř, proběhl kolem mě do kanceláře a potom do obývacího pokoje a začal křičet: ‚Kde je Laidlaw?‘ A když jsem mu odpověděl, že tu žádného Laidlawa nemáme, hnal si to kolem mě rovnou ke schodišti. Nejspíš ho tak posedla touha po nějakém Laidlawovi, že úplně zapomněl na slušné chování.“

Theodore Horstmann, který myl u výlevky květináče, se po nás otočil, ale než jsem to dořekl, zase se obrátil a umýval květináče dál. Wolfe stál u sázecího stolu a prohlížel si semenáče a teď se ke mně s rozezleným pohledem obrátil. Nejdřív se zlostně podíval na mě, ale když jsem domluvil, sjel hněvivým pohledem Cramera a ledově se ho zeptal: „Jste snad slabomyslný?“

Cramer se zastavil uprostřed místnosti a zuřivě se na něj zadíval. „Jednou –“ začal, ale pak se zarazil.

„Jednou co? Dostanete snad rozum?“

Cramer o dva kroky postoupil. „Už zase do něčeho strkáte prsty,“ řekl Wolfovi. „Goodwin udělá ze sebevraždy vraždu a podívejme se! Včera jste tu měl tři holky a dneska ráno mužské. Odpoledne si zavoláme Laidlawa a ukážeme mu papír, o kterém se s námi nechce bavit, a jen od nás odejde, pospíchá k vám. Dobře vím, že tu byl. A tak jsem přišel –“

„Kdybyste nebyl inspektor,“ vpadl jsem mu do řeči, „řeknu vám, že lžete. Ale protože inspektor jste, uznejme, že si jen vymýšlíte. Vždyť ani nevíte, jestli tu Laidlaw byl.“

„Vím, že si vzal taxíka a dal řidiči tuhle adresu, a když si všiml, že ho někdo sleduje, skočil do budky a někam zatelefonoval, vzal si dalšího taxíka k domu, který má dva východy, a prošel jím do druhé ulice. Kam si potom mám myslet, že jel?“

„Pozor! Takže si jenom myslíte, že tu byl.“

„Dobrá, tak si to jenom myslím.“ Cramer pokročil k Wolfovi. „Viděl jste v posledních třech hodinách Edwina Laidlawa?“ zeptal se ho.

„Máte naprosto neuvěřitelné jednání,“ prohlásil Wolfe. „Dobře víte, jak přísně dodržuji svůj osobní program. Víte, že nesnáším, když se někdo opováží rušit mě v těch dvou hodinách odpočinku. Ale vetřete se lstí do mého domu a pak mi sem vpadnete s otázkou, na kterou nemáte žádné právo a na kterou vám nemusím odpovědět. Takže vám na ni neodpovím. A musím říct, že za těchto okolností byste dost těžko přišel na otázku, na kterou bych vám dal odpověď.“ Otočil se k nám širokým pozadím a zvedl další semenáč.

„Nejspíš byste si měl obstarat povolení k domovní prohlídce,“ poradil jsem Cramerovi soucitně, „a poslat sem celou partu, co by hledala nějaký důkaz, třeba popel z cigaret, jaké kouří Laidlaw. Vím, co vás tak štve. Nikdy jste nezapomněl, jak jste sem jednou vtrhl s povolením a s celým štábem hledat nějakou Claru Foxovou. Prohledali jste celý dům i tenhle skleník a nikoho jste tu nenašli. A později jste se dověděl, že ta ženská byla v téhle místnosti schovaná v kufru zakrytém kořeny osmundy, které Wolfe svědomitě zaléval. Takže jste si myslel, že když sem dneska vpadnete, než stačím Wolfa varovat, najdete tady Laidlawa, a protože jste ho nenašel, jste vedle jako jedle. Nemůžete po nás dost dobře žádat vysvětlení, proč se sem Laidlaw rozjel projednat s Wolfem něco, o čem se s vámi bavit nechtěl. Měl byste si teď radši svléknout kabát, nebo nastydnete, až odsud půjdete. Trochu si tu s vámi povídám, abych vám dělal společnost, než se vzpamatujete. Samozřejmě že tu Laidlaw dneska ráno byl spolu s ostatními, ale o tom už jistě víte. Jenomže kdo vám poradil, abyste –“ a Cramer se beze slova otočil a odcházel a já šel za ním.

11

Pět minut po šesté zatelefonoval Saul Panzer. Je to naše obvyklá praxe – když vyšleme jednoho nebo víc detektivů na práci do terénu, volají nám v poledne a potom chvíli po šesté, aby ohlásili, jestli nějak pokročili v pátrání, nebo ne, a případně vyslechli další instrukce. Saul řekl, že mluví z budky v baru a grilu na Broadwayi poblíž Šestaosmdesáté ulice. Wolfe se právě vrátil seshora ze skleníku a prokázal mu tu čest, že sáhl po aparátu na svém stole a naslouchal našemu rozhovoru.

„Zatím se jenom rozhlížíme,“ hlásil Saul. „Marjorie Betzová bydlí s paní Usherovou na jedné adrese na Sedmaosmdesáté ulici. Paní Usherová je u ní v podnájmu. Jedním z našich osvědčených triků jsem se dostal k slečně Betzové do bytu, ale nic moc jsem tam nezjistil. Paní Usherová odešla ve středu večer, ale Betzová nemá ponětí, kde je ani kdy se vrátí. Promluvili jsme si s dvěma mužskými od výtahu, s domovníkem, s pěti sousedy, se čtrnácti prodavači z okolních krámů a obchodních domů a s taxikářem, s kterým Usherová nejradši jezdí, a Orrie teď shání posluhovačku, která odešla v půl šesté. Zajímá vás popis paní Usherové?“

Wolfe řekl, že ne, a já současně s ním, že ano. „Tak spusťte, ať má Archie radost,“ řekl Wolfe.

„Je jí asi čtyřicet. Někdo jí hádal třiatřicet a někdo zas až pětačtyřicet. Sto sedmdesát centimetrů vysoká a tak pětašedesát kilo těžká, modré, blízko sebe posazené oči, oválný obličej, pěstěná pleť, vlasy před dvěma lety světle hnědé a teď blond, volně spuštěné, střední délky. Obléká se dobře, ale trochu moc nápadně. Vstává kolem poledního. Nerada dává spropitné. A teď něco, o čem se jenom dohaduju a nic přesného o tom nevím, ale myslím, že to tak bude – nejspíš nikde nepracuje, ale pořád má dost peněz a potrpí si na mužské. V tom bytě bydlí už osm let. Manžela tam nikdo neviděl. Šest z těch lidí znalo její dceru Faith a všem jim byla sympatická, ale čtyři roky se tam prý už neukázala a paní Usherová o ní nemluví.“

„To by mělo stačit,“ zamručel Wolfe.

„Ano, pane. Máme pátrat dál?“

„Určitě.“

„Dobrá. Počkám, jestli se Orrie něco doví od té posluhovačky, a když ne, měl bych ještě pár nápadů. Třeba si slečna Betzová někam večer vyjde a na dveřích má jen obyčejný patentní zámek.“

„A co ten taxikář, na kterého si Usherová tak potrpí?“ zeptal jsem se. „Nejela s ním náhodou ve středu večer?“

„Podle toho, co říká on, tak ne. Fred ho našel. Sám jsem s ním nemluvil. Ale Fred myslí, že ten chlap v ničem nejede.“

„Poslyšte,“ řekl jsem, „říkáte, že ta Betzová má jen obyčejný patentní zámek, ale na ten svorka na papíry nestačí. Co kdybych tam s vámi zajel se svým vercajkem a trochu bychom to tam okoukli?“

„Ne,“ řekl Wolfe pevně. „Vás potřebuju tady.“

Neřekl mi ale proč. Když jsme zavěsili, jen se mě zeptal, jak jsem propašoval ven Laidlawa, a pak mě požádal, abych ho informoval o všem, co jsem se od něj za tu hodinu a čtvrt dozvěděl. Klidně jsem to mohl odbýt jedinou větou a říct mu, že celý ten rozhovor byl nanic. Ale dorážel na mě otázkami až do večeře. Věděl jsem, oč mu jde, a on si byl zase vědom, že to vím. Bál se prostě, že kdybych šel pomáhat Saulovi, aby se ilegálně dostal do bytu Elaine Usherové, existovala možnost jedna ku milionu, že bych tu ráno nemusel být a nezvedal bych mu telefon.

Když jsme se ale po večeři vrátili do kanceláře, usoudil zřejmě, že je na čase, aby se trochu namáhal – nejspíš si všiml, jak jsem se zatvářil, když sáhl znovu po knize, sotva Fritz odnesl kávový servis.

Spustil zas knihu do klína. „Zatraceně – nechci přece s paní Usherovou mluvit jen proto, že její dcera prohlásila, že ji nenávidí,“ řekl. „Zajímá mě hlavně, proč tak najednou zmizela.“

„Jistě, pane. Vždyť jsem nic neřekl,“

„Ale dost významně jste se zatvářil. Myslíte si nejspíš, že už jsme vyslechli dva detaily, ze kterých jsme měli pochopit, kdo poslal ten dopis na okresní zastupitelství.“

„Nic takového jsem nemyslel, pane. Na myšlení jste tady vy. Ale co to bylo za detaily?“

„Sám to moc dobře víte. Za prvé že Austin Byne řekl Laidlawovi, že viděl v Granthamově útulku Faith Usherovou. Nejmenoval ji sice a Laidlawovi se nezdálo, že by to řekl nějak významně a zvláštně se přitom choval, ale za pozornost to stojí. S Bynem o tom samozřejmě mluvit nemůžete, protože byste prozradil důvěrné sdělení našeho klienta. Zatím to nejde.“

Přikývl jsem. „Takže s tím počkáme. A ten druhý detail?“

„Ten se týká slečny Granthamové. Odmítla Laidlawovu nabídku k sňatku s bizarním odůvodněním, že dost dobře netančí. Pravda, ženy mají pořád ještě pro své rozhodování fantastické důvody a ani si neuvědomují, jak fantastické, ale slečna Granthamová si jistě byla vědoma, že tenhle fantastický byl. Jestli odmítla Laidlawa proto, že o něj dost nestojí, jistě mu to mohla vysvětlit vhodněji – ledaže by jím opovrhovala. Myslíte, že jím opovrhuje?“

„To si nemyslím.“

„Tak proč ho tak urazila? Je přece urážlivé, když žena odmítne tak povýšeně mužovu nabídku k sňatku, jeho největší kapitulaci. A ona ho odmítla před půlrokem, v září. Co když ho odmítla proto, že věděla o jeho avantýře s Faith Usherovou? Myslíte, že by se dokázala tak morálně rozhořčit?“

„Pravděpodobně ano, kdyby se jí to hodilo.“

„Měl byste si s ní asi promluvit. Sám zřejmě tančíte dobře. Nemusel byste jí prozradit, že pracujeme pro Laidlawa, a mohl byste se od ní dozvědět –“

V té chvíli zazvonil telefon a já se obrátil, abych zvedl sluchátko. Doufal jsem, že volá Saul a že po mně bude chtít pár klíčů, ale kdepak. Saul přece nemluví sopránem. Každopádně to byl někdo, kdo se se mnou chtěl sejít, ale o klíčích se ani nezmínil. Byla to dáma, bez dlouhých úvodů mi řekla, že se se mnou chce setkat, a já jí slíbil, že u ní za dvacet minut budu.

Zavěsil jsem a otočil jsem se. „Nemohlo to být lip načasované,“ řekl jsem Wolfovi. „Je to perfektní. Zřejmě jste mi to domluvil, když jsem jel pro Laidlawa. Volala Celie Granthamová. Chce se mnou mluvit. A naléhavě. Neřekla to docela jasně, ale nejspíš mi chce vysvětlit, proč tak urazila Laidlawa, když ji požádal o ruku.“ Vstal jsem. „Je to senzačně načasované.“

„Kde se máte sejít?“ zamručel Wolfe.

„U ní doma.“ Už jsem odcházel, ale ještě jsem se otočil a opravil se: „Chtěl jsem říct, že v domě její matky. Telefon na mě máte.“ A honem jsem odešel.

Existovalo na dvacet možných důvodů, včetně zcela osobních, proč by mě Celie mohla chtít vidět, a protože sebeméně nenaznačila, který to je, a protože jsem se to tak jako tak měl brzy dozvědět, nemělo smysl lámat si tím hlavu, a přece jsem o tom přemýšlel po celou cestu městem. Než jsem zmáčkl zvonek ve vestibulu sídla na Páté avenue, promyslel jsem jich sotva polovinu.

Zauvažoval jsem, jak mě asi přijme Hackett – jestli jako najatého detektiva, anebo hosta, ale byl toho problému ušetřen. Přišla mi otevřít Celie, vzala mě za kabát a já ho svlékl a podal Hackettovi, a potom se do mě zavěsila a vedla mě do pokoje vpravo, kterému říkali halový pokoj, a potom dveřmi dál. Tam zavřela a obrátila se ke mně.

„Chce s vámi mluvit matka,“ řekla.

„To snad ne?“ Pozvedl jsem obočí. „Říkala jste, že se mnou chcete mluvit vy.“

„To chci, ale napadlo mě to, až když mě matka přemluvila, abych to s vámi vyjednala za ni. Je tady policejní ředitel a chtěli se s vámi setkat, jenže mysleli, že byste asi nepřišel, takže mě matka požádala, abych vám zavolala já, a já si v tu chvíli uvědomila, že se s vámi chci vidět taky. Jsou nahoře v hudebním salonu, ale nejdřív se vás chci na něco zeptat. Co je to za řeči o Edwinu Laidlawovi a o tom děvčeti? O Faith Usherové?“

Tím se ovšem karta obrátila. Wolfe si myslel, že bych měl nenápadně, abych se přitom neprozradil, zjistit, jestli ví Celie něco o tajemství našeho klienta, a ona tu na mě takhle vybafne. Musel jsem se tvářit, jako že nic nevím.

„O Laidlawovi?“ Zavrtěl jsem hlavou. „Nemám tušení. Proč?“

„Vy o tom nevíte?“

„Ne. Měl bych snad něco vědět?“

„Myslela jsem si, že to určitě víte, když jste tu nadělal tolik rozruchu. Jednou si ho totiž možná vezmu. A jestli se dostane do pořádného maléru, vezmu si ho třeba hned, když se z vás vyklubal takový srab. Tu informaci mám z tajného pramene, ale zaručená není. Tak co, jste srab?“

„Rozmyslím si to a dám vám vědět. Co že bylo mezi Faith Usherovou a Laidlawem?“

„To bych právě ráda věděla. Všech se nás teď vyptávají, jestli jsme věděli, že se s ní Laidlaw znal. Samozřejmě že se s ní neznal. Na policii zřejmě dostali nějaký anonymní dopis. Myslím si to proto, že si chtěli něco napsat na našich strojích, na všech čtyřech – ne, na pěti. Jeden má Hackett, jeden Cecil, jeden já a dva jsou u matky v kanceláři. Ale neutahujete si zase ze mě? Nevíte už to náhodou?“

„Vím, protože jste mi to řekla.“ Poplácal jsem ji po rameni. „Kdybyste někdy sháněla místo, zavolejte mi. Máte zřejmě detektivní talent, když vás napadlo, že si policajti chtějí udělat na vašich strojích vzorky písma. Povedlo se jim to?“

„Ano. Dovedete si představit, jak se to matce líbilo, ale dovolila jim to.“

Znovu jsem ji poplácal po rameni. „Nenechte se tím odradit od manželství. Policie nejspíš ten anonymní dopis dostala, ale tam takových mají jako máku. Ať už je v tom dopisu o Laidlawovi, co chce, třeba i to, že měl s Faith Usherovou dítě, pořád to ještě nic nedokazuje. Lidi, co píšou anonymní dopisy, nikdy –“

„O to nejde,“ přerušila mě Celie. „Mně jde o to, že jestli měl s Faith dítě, je vidět, že kdybych si ho vzala, můžeme mít rodinu, a to já rozhodně chci. Jenže se bojím, aby se nedostal do maléru, a vy mi v tom nejste nic platný.“

Paní Irwinová ji nesporně dobře odhadla. Celie si umí udělat vlastní názor. Mluvila dál: „Zařiďte se teď podle svého. Jestli byste se radši vyhnul matce a policejnímu řediteli, víte, kde máte plášť a klobouk. Nelíbí se mi, když se za mě někdo schovává, a klidně jim řeknu, že jste se naštval a odešel.“

Byla to sázka do loterie. Docela rád bych si byl poklábosil s paní Robilottiovou, protože by se mohla trošičku rozčilit a prozradit něco zajímavého, ale když u toho byl policejní ředitel Skinner, vypadalo to spíš na zdvořilostní dýchánek. Každopádně nemuselo být na škodu si zjistit, proč se tak obtěžovali, že použili Celii jako návnadu. Odpověděl jsem tedy, že bych paní matku jen velmi nerad zklamal, a Celie mě doprovodila do přijímací haly a nahoru do hudebního salonu, kde jsme si v úterý večer museli nechat zajít chuť na koňak a bavit se s pozvanými dámami.

Byla tam celá rodina – Cecil stál u okna a manželé Robilottiovi a policejní ředitel Skinner seděli vzadu na židlích, v rukou pití, ale určitě ne šampaňské. Když jsme s Celií přicházeli, Robilotti a Skinner povstali, ale ne snad proto, že by mi chtěli podat ruku. Paní Robilottiová pozvedla kostnatou bradu, ale nedosáhla tím kýženého výsledku. Když někdo stojí a vy sedíte, těžko se na něj můžete dívat spatra.

„Pan Goodwin přišel z vlastního rozhodnutí,“ řekla Celie. „Upozornila jsem ho, že se tu na něj chystáte, a přece přišel. Pan Skinner, pan Goodwin.“

„Už jsme se poznali,“ pravil policejní ředitel a z jeho tónu bylo dost jasné, že to setkání nepatří k jeho nejdražším vzpomínkám. Od té doby, kdy jsem ho asi před rokem naposled viděl, mu na skráních přibylo dost šedivých vlasů a v obličeji pár vrásek.

„Chtěla bych vám říct, jak lituji, že jsem vás znovu pustila do svého domu,“ pravila paní Robilottiová.

Skinner se na ni vyčítavě podíval. „Ale Louiso!“ řekl. Pak se znovu posadil a zahleděl se na mě. „Tohle je neoficiální setkání, Goodwine, a docela mimo úřední protokol. Albert Grantham byl mým blízkým a váženým přítelem. Určitě by ho zdrtilo, že se něco takového stalo v jeho domě, a já jsem povinen –“

„Taky by nejdřív někoho nepozval do domu a pak ho nechal stát,“ vpadla mu do řeči Celie.

„S tím souhlasím,“ řekl Robilotti. „Posaďte se, Goodwine.“ Netušil jsem, že má takovou kuráž.

„Snad to ani nestojí za to.“ Pohlédl jsem dolů na paní Robilottiovou. Z šikmého úhlu vypadaly její hrany ještě ostřeji.

„Vaše dcera mi vyřídila, že se mnou chcete mluvit. Chtěla jste mi snad jen říct, že u vás nejsem vítán?“

Nemohla na mě pohlédnout spatra, ale aspoň mě sjela pohledem. „Prodělala jsem právě tři nejhorší dny svého života, a to jen kvůli vám,“ řekla. „Udělala jsem už s vámi i s tím člověkem, u kterého pracujete, jednu zkušenost a měla jsem mít víc rozumu a nezvat vás sem. Podle mne jste docela schopen vydírání a myslím, že o to vám také jde. Chci vám říct, že žádnému nátlaku neustoupím, a jestli se pokusíte –“

„Pozor, mami,“ zavolal na ni přes pokoj Cecil. „To je nactiutrhání.“

„A také docela zbytečné,“ dodal Skinner. „Jak jsem vám už řekl, Goodwine, tohle je neoficiální jednání a zcela mimo protokol. Nikdo z mých kolegů neví, že tu jsem, ani státní zástupce. Uvažme společně jistou možnost a berme ji výhradně jako předpoklad. Předpokládejme, že když se tu v úterý večer stalo něco, o čem jste prohlašoval, že tomu zabráníte, byl jste rozrušený – což je docela pochopitelné – a v tom rozrušení jste vyhrkl, že si myslíte, že Faith Usherová byla zavražděna. A pak jste zjistil, že jste se do toho až příliš vložil. Váš názor se dostal od okrskových policistů na oddělení vražd, k inspektoru Cramerovi a ke státnímu zástupci, a to jste v tom už byl až po uši.“

Usmál se. Znal jsem ten úsměv a znala ho i spousta jiných lidí. „Dále předpokládejme – čistě jen předpokládejme, že někdy během pátrání, a pravděpodobně dost brzy, vás a Wolfa napadlo, že někteří z těch, jichž se ta nešťastná událost týká, jsou zámožní a vysoce postavení lidé a že všechny ty nepříjemnosti kolem vyšetřování vraždy by některého z nich mohly vést k tomu, aby vyhledal služby soukromé detektivní kanceláře. Pokud jste si to skutečně mysleli a nezůstalo jen u předpokladu, pak byste už měli s Wolfem pochopit, že vaše naděje byly marné. Nikdo z těch lidí, kterých se událost týká, by nebyl tak pošetilý, aby si vás najal. Žádný honorář čekat nemůžete.“

„Mám k tomu něco podotknout hned, nebo počkat, až skončíte?“ zeptal jsem se.

„Nechte mě prosím domluvit. Chápu vaši situaci. Uvědomuji si, že by pro vás bylo těžké, kdybyste teď měl zajít za inspektorem Cramerem nebo za státním zástupcem a přiznat, že jste po další úvaze dospěl k závěru, že jste se mýlil. Mám pro vás proto návrh. Navrhuji vám, abyste prohlásil, že jste si chtěl ještě všechno ověřit a stoprocentně se přesvědčit, jestli máte pravdu, a večer jste si sem znovu přišel prohlédnout tohle místo a zastihl jste mě tady. A po důkladné prohlídce – vzdáleností, postavení jednotlivých osob a tak dál – jste zjistil, že i když se nemáte za co omlouvat, jste si byl pravděpodobně svým názorem až příliš jistý. Připustíte pak, že si Faith Usherová otrávila dost možná šampaňské sama, a když úřední místa dojdou k závěru, že šlo o sebevraždu, nebudete jim oponovat. Budu vám ovšem muset přislíbit, že se postarám, abyste neutrpěl žádnou újmu a neměl nejmenší nepříjemnosti a aby vás nikdo neobtěžoval. Svůj slib také splním. Vím, že než mi dáte konečnou odpověď, budete se chtít asi poradit s Wolfem, ale chtěl bych znát vaši odpověď co nejdříve. Můžete si odsud zavolat nebo si jít zatelefonovat z budky, nebo si za ním dokonce zajet. Počkám tu na vás. Celá ta trapná záležitost už trvá až příliš dlouho. Myslím, že jsem vám dal rozumný a přijatelný návrh.“

„Skončil jste?“ zeptal jsem se ho.

„Ano.“

„Tak dobrá. Mohl bych vám dát taky nějaké návrhy, ale co by nám byly platné? Kromě toho mi maminka vždycky říkala, abych se nezdržoval v domě, kde o mě nestojej, a slyšel jste paní Robilottiovou. Možná že jsem moc háklivý, ale už vás nemíním poslouchat.“

Otočil jsem se a šel. Z pokoje za mnou doléhaly hlasy –Skinnerův, Celiin a manželů Robilottiových – ale šel jsem dál.

12

Kdybyste se snad chtěli z dlouhé chvíle zamyslet nad tím, od koho jste kdy slyšeli nejnadutější výrok, četli o něm nebo se o něm dozvěděli od někoho jiného, který byste si asi vybrali? Tuhle večer přišla s tou otázkou jedna má známá a rozhodla se pro větu Ludvíka XIV. – L’état, c’est moi. Já ani nemusel chodit tak daleko do historie a řekl své přítelkyni, že podle mě jsou to slova „Však oni mě znají“. Chtěla po mně samozřejmě vědět, kdo je řekl a kdy, a protože právě den předtím vynesla porota verdikt v případě vraždy Faith Usherové, mohl jsem jí to povědět.

Ta slova vyřkl Wolfe onoho pátečního večera, když jsem se vrátil a ohlásil mu, co se stalo. Když jsem mu všechno vylíčil, ještě jsem poznamenal: „Víte, je to všechno v patu. Policejní ředitel, státní zástupce a inspektor z oddělení vražd nevědí kudy kam, protože kdyby se vyslovili pro sebevraždu, mohl by jim to jeden úplně bezvýznamný občánek vyvrátit.“

„Však oni mě znají,“ řekl Wolfe.

Na to se dalo sotva co namítat. Musím přiznat, že Wolfe měl na ta slova nárok. Opravdu ho dobře znali. Co kdyby úředně prohlásili případ za sebevraždu a on jim pak za týden nebo za měsíc zatelefonoval a požádal je, aby si přijeli pro vraha a pro důkazy? Ne snad že by byli přesvědčeni, že k tomu dojde, ale zkušenost je už poučila, že můžou aspoň s poloviční pravděpodobností počítat, že by se to stát mohlo. Nemyslel jsem si proto, že by neměl na takové tvrzení právo, ale připadalo mi, že by neškodilo, kdyby mi pořádně objasnil, jak k němu dospěl.

Wolfe se však s ničím takovým nenamáhal. Řekl jen „Však oni mě znají“ a znovu sáhl po knize.

Druhý den, v sobotu, jsme se trochu chytli. K explozi došlo hned po obědě. Saul volal ráno v půl deváté, právě když jsem seděl nad druhým šálkem kávy, a hlásil, že není nic nového. Marjorie Betzová se celý večer nehnula z bytu, takže nemohl na její patentní zámek ani sáhnout. V poledne volal znovu. Tentokrát měl pár dobrých zpráv, ale s hlavním úkolem pořád ještě nepokročil. Zato v půl třetí, když jsme se vrátili po obědě do kanceláře, zazvonil telefon, a tentokrát měl pro nás Saul bombu. Našli ji! Do bytu přišel poslíček z přepravní služby a ven vycházel s kufrem, který měl visačku. To byla samozřejmě trefa. Saul a Orrie nastoupili do podzemky hned za ním. Na visačce stálo: „Slečna Edith Upsonová, pokoj číslo 911, hotel Christie, Lexington Avenue 523“. Na kufru byl vyražen monogram „FU“.

Okouknout si někoho, kdo se schovává v hotelu, může být dost těžké, ale Saul to zvládl. Nevlekl se s žádným zavazadlem, takže se dostal do hotelu první, vyjel do devátého patra a procházel kolem pokoje 911 právě ve chvíli, kdy se otevřely dveře, aby mohl vejít poslíček s kufrem. A jestli někdy dokážou popisy koho vystihnout, pak byla Edith Upsonová nesporně Elaine Usherová. Saul měl samozřejmě sto chutí si s ní na místě promluvit, ale protože jedná vždycky solidně, počkal, až si to trochu rozmyslí a až se s námi domluví. Chtěl vědět, jestli pro něho máme pokyny, anebo jestli má jednat na vlastní pěst.

„Potřebujete u toho víc lidí,“ řekl jsem mu. „Jsem tam za dvanáct minut. Kde –“

„Ne,“ řekl Wolfe do svého aparátu. „Jednejte, Saule, jak uznáte za nejlepší. Máte k ruce Orrieho. Tohle budete umět vyřídit stejně jako já. Přiveďte ji sem.“

„Ano, pane.“

„Pokud možno klidně a s jejím souhlasem, ale přiveďte ji.“

„Ano, pane.“

A potom jsme se chytili. Zavěsil jsem – ne zrovna zvlášť šetrně – a vstal jsem. „Dneska je sobota,“ řekl jsem. „A plat jsem dostal za tenhle týden. Chtěl bych po vás měsíční gáži na odchodnou.“

„Fuj!“

„Vaše fuj na mě neplatí. Odcházím odsud. Je to už osmaosmdesát hodin, co mi ta holka umřela před očima, a zatím jste měl jediný chytrý nápad – pokud vůbec chytrý byl – že máme najít její matku. A já tu odmítám sedět na zadku, dokud ji Saul nepřivede. Saul není desetkrát chytřejší než já, jen dvakrát chytřejší. Měsíční gáže na odchodnou mi bude dělat –“

„Sklapněte zobák.“

„Rád.“ Přešel jsem k sejfu pro šekovou knížku a přinesl mu ji na stůl.

„Archie,“ začal.

„Sklapl jsem zobák,“ řekl jsem a otevřel šekovou knížku.

„Tohle je jenom přirozené. Chci říct, že je to v nás a že žijeme a všechno, co se v životě děje, že je přirozené. Vy jste paličák a já panovačný. Je to hotový zázrak, že jsme tu spolu vydrželi. Jenomže já neměl jenom jeden chytrý nápad, ať už byl chytrý, nebo ne, ale dva. Zanedbáváme Austina Byna. Už jste ho dva dny a dvě noci neviděl. Pozval vás přece na ten večírek a předstíral, že je nemocný, když mu vůbec nic nebylo, řekl Laidlawovi, že viděl slečnu Usherovou v Granthamově útulku, a navrhl, aby ji pozvali k paní Robilottiové, takže by si od nás jistě zasloužil víc pozornosti. Navrhoval bych vám, abyste se mu trochu věnoval.“

Otočil jsem se, ale šekovou knížku jsem nechával otevřenou. „Ale jak? Mám mu snad říct, že se nám nezamlouvá, co se nám snažil napovídat, a že bychom od něj chtěli jiné vysvětlení?“

„Nesmysl. Takový naivka přece nejste. Omrkněte ho. Vypátrejte o něm co nejvíc.“

„To jsem už udělal. Víte, co říkal Laidlaw. Byne nemá žádný známý zdroj příjmů, ale zato má byt a auto, hraje poker a nechodí nahý. Mimochodem, jeho byt mi padl do oka. Kdybyste mu pověsil na krk tu vraždu a přece jen nám došla zázračná trpělivost, s kterou se ještě snášíme, pravděpodobně bych ten kvartýr převzal. Chystáte se snad říct, že chcete s Bynem mluvit?“

„Ne, nemám na něho žádný došlap. Zdá se mi jen, že ho zanedbáváme. A jestli se s ním znovu zkusíte spojit, taky nebudete mít navrch. Nejlepší by bylo ho chvíli pozorovat.“

„Takže mi to dáváte jako pokyn pro případ, že hned ten šek nevyplním.“

„Ano.“

Řekl jsem si, že se aspoň dostanu na čerstvý vzduch a uniknu na chvíli tomu géniovi. Uložil jsem šekovou knížku zpátky do sejfu, vzal jsem si z přihrádky, kde máme peníze na výdaje, dvacet desetidolarů, řekl jsem Wolfovi, že mě uvidí, až jak to okolnosti dovolí, a šel jsem si do předsíně pro plášť a pro klobouk.

Když začíná člověk někoho sledovat, měl by o něm přinejmenším vědět, kde je, takže jsem byl trochu v nevýhodě. Byne mohl být klidně v Jersey City nebo Brooklynu, anebo v nějakém jiném kraji, mohl hrát někde poker, ležet doma s rýmou nebo se procházet po parku. Dost jsem se udýchal, než jsem ušel ty tři kilometry na Bowdoin Street, a na rohu Bowdoin a Arbor jsem našel telefonní budku a vytočil Bynovo číslo. Nikdo se nehlásil. Aspoň jsem tedy věděl, kde Byne není, a znovu jsem musel odolávat pokušení. Vždycky mě láká trochu si pohrát se zámkem a taky postřeh si člověk může vyzkoušet nejlíp, když vnikne k někomu do bytu, rozhlíží se po nějakých zajímavostech a poslouchá, jestli někdo nejde po schodech anebo jestli nejede výtah. Pokud to všechno včas nezaslechne, má mizerný sluch, a když vyvázne se zdravou kůží, měl by se poohlédnout po jiném zaměstnání.

Odolal jsem pokušení a zašel o pár domů dál k malému podniku, kterého jsem si všiml ve čtvrtek odpoledne. Na umělecky provedeném návěští, rámovaném tuším zelenými hrášky, měl nápis Amyho hnízdečko. Když jsem tam vcházel, ukazovaly mi moje náramkové hodinky 16.12. Od té chvíle až do čtvrt na sedm, což bylo něco přes dvě hodiny, jsem snědl pět porcí koláče, dva s rebarborou a po jednom s jablky, zelenými rajčaty a čokoládou, vypil čtyři sklenice mléka a dva šálky kávy, a přitom jsem seděl za stolem u okna, odkud jsem dobře viděl přes ulici na dům číslo 87 a na pár jiných domovních dveří. Abych na sebe zbytečně neupozorňoval vytrvalostí ani chutí k jídlu, vyndal jsem si zápisník a tužku a načrtl si několik obrázků kočky, která si klidně vyspávala na židli. V Greenwich Village se dá takové počínání vysvětlit různě. Koláče byly mimochodem vynikající a byl bych rád vzal kousek domů Fritzovi. Ve čtvrt na sedm se venku začínalo šeřit a já požádal o účet a zastrkoval si notes do kapsy, když tu najednou zastavil před číslem 87 taxík, vystoupil z něho Byne a zamířil ke vchodu. Jak jsem dostával zpátky, přidal jsem ke spropitnému čtvrtdolar, řekl „To je pro kočku“ a sebral se a šel

Ve dveřích naproti sedmaosmdesátce, kde jsem postával i ve čtvrtek, už to nebylo zdaleka tak pohodlné, ale ať už má člověk sebelepší oči, musí večer stát blíž než ve dne. Mohl jsem jenom doufat, že Byne nemíní strávit večer pohodlně stočený na gauči s knihou nebo i bez knihy, ale nezdálo se mi to pravděpodobné. Musí se přece někde najíst a pochyboval jsem, že si sám vaří. V oknech pátého poschodí se rozsvítilo a já měl konečně co dělat – co chvíli jsem zaklonil hlavu a díval se, jestli světla zas nezhasnou. Začínal mě už bolet krk, ale v 19.20 se konečně nahoře zhaslo. Za pár minut vyšel z domu Byne a zabočil doprava.

Sledovat sólo někoho po Manhattanu, třeba i člověka, který se v těchhle věcech moc nevyzná, není žádná legrace. Co když se najednou rozhodne, že si vezme taxíka? Takových „když“ je celá řada a všechna hrají pro něj. Každá hra je ale samozřejmě napínavější, když všechno stojí proti vám, a pokud v ní vyhrajete, náramně to prospěje vašemu sebevědomí. Je ovšem snazší sledovat někoho v noci, zvlášť někoho, s kým se znáte. V tomhle případě nepokládám za žádnou zvláštní zásluhu, že se mi Byne neztratil, protože k žádnému tomu „když“ nedošlo. Udělali jsme si jen desetiminutovou procházku. Byne zahnul na Arbor, přešel Sedmou avenue, rázoval si to dál kolem tří bloků na západ a pak ještě kolem jednoho směrem od centra a vstoupil do dveří podniku, který měl na okně nápis U Torna.

Tím došlo k situaci, kdy je člověk v nevýhodě, když se se sledovaným zná – nemohl jsem za ním dovnitř. Mohl jsem si jen najít příhodné místo a našel jsem si opravdu perfektní – úzkou uličku mezi dvěma budovami skoro přesně naproti podniku U Toma. Dalo se tam zajít na dobré čtyři metry od ulice, nedopadalo tam žádné světlo a dobře jsem odtud viděl na průčelí Tomova zapadáčku. A navíc jsem si tam našel kousek železného zábradlí, na které bych se mohl posadit, kdyby mě rozbolely nohy.

Ani jsem však odpočinout nepotřeboval, protože jsem se tam dlouho nezdržel. Neseděl jsem tam ani pět minut a najednou jsem měl společnost. Ještě před chvílí jsem tam byl sám, ale vtom se ke mně někdo přidal. Do uličky nenápadně vklouzl jakýsi muž, a když mě zahlédl, přikrčil se ve tmě. Vzápětí jsme oba současně promluvili, čímž se vyřešila otázka, která mezi námi často vyvstala – který z nás lip vidí. „Archie!“ řekl ten muž a já řekl: „Saule!“

„Kde jste se tu sakra vzal?“ zeptal jsem se ho.

„Taky jste ji sem sledoval?“ ptal se. „Mohl jste mi to aspoň říct.“

„Sledoval jsem sem jednoho chlapa. Kde je ta vaše ženská?“

„Naproti přes ulici. U Toma. Právě dorazila.“

„V tom musí být ruka osudu,“ řekl jsem. „A taky výhra v loterii. Mohla by to být samozřejmě náhoda. Wolfe tvrdí, že svět se většinou řídí náhodami a souhry náhod že se jen dají očekávat, ale tady o nic takového nejde. Mluvil jste s ní? Zná vás?“

„Ne.“

„Ten můj mužsky mě zná. Jmenuje se Austin Byne. Měří přes stopětaosmdesát centimetrů, váží osmdesát kilo, je hubený, má klátivé pohyby, je mu něco přes třicet, má hnědé vlasy a oči a pevně napjatou kůži na lícních kostech. Jděte dovnitř a porozhlédněte se po něm. Jestli se chcete vsadit, nabízím deset ku jedné, že ti dva sedí spolu.“

„Jakživ se nesázím proti osudu,“ řekl Saul a odešel. Těch pět minut, co byl pryč, se mi táhlo jako pět hodin. Třikrát a možná čtyřikrát jsem se posadil na to železné zábradlí a zase jsem vstal.

To už se Saul vrátil a hlásil: „Sedí spolu v boxu v zadním rohu. Nikdo s nimi není. Byne si dal ústřice.“

„Za chvíli bude rád, když bude mít na suchý chleba. Co byste chtěl k Vánocům?“

„Vždycky jsem toužil po vašem autogramu.“

„Máte ho mít. Vytetuju vám ho na tělo. Ale teď máme problém. Ona je vaše a on můj. A sedí spolu. Kdo má velení?“

„To je dost jasné, Archie. Pan Wolfe.“

„Máte zatraceně pravdu. Ale do půlnoci by to mělo být vyřízené. Zavedeme je někam do suterénu – jeden takový znám – a stáhneme z nich kůži. Jestli si Byne dal ústřice, můžeme si zatím klidně zatelefonovat. Kdo bude volat, vy, nebo já?“

„Vy. Já tu zůstanu.“

„Kde máte Orrieho?“

„Ztratil se mi. Když vyšla z domu, tvrdil, že určitě půjde pěšky, a já zas, že pojede taxíkem. Vzala si taxíka.“

„Viděl jsem, jak tu zastavoval. Dobrá. Tak se posaďte a udělejte si pohodlí.“

V baru a grilu na rohu ulice byla telefonní budka obsazená a musel jsem čekat a za poslední čtyři dny jsem měl už všeho toho čekání až po krk. Za chvíli vyšel z budky nějaký muž a já vstoupil, zavřel za sebou a vytočil dobře mi známé číslo. Když se ozval Fritz, požádal jsem ho, aby mi dal k telefonu pana Wolfa.

„Ale Archie! Vždyť právě večeří!“

„Já vím. Vyřiďte mu, že je to naléhavé.“ V tom byla moje další radost – konečně jsem měl pádný důvod, proč vytáhnout Wolfa od stolu. Sužuje nás všechny tolika přísnými pravidly! Za chvíli se mi ozval, nebo spíš zařval:

„Co je?“

„Musím vám něco ohlásit. Nemůžeme se se Saulem dohodnout. Saul myslí –“

„Jak to že jste se Saulem?“

„Právě se vám to snažím vysvětlit. Saul myslel, že bychom vám měli zavolat. Máme protokolární problém. Sledoval jsem Byna k jedné restauraci, nebo spíš k putyce, a Saul sledoval ke stejnému podniku paní Usherovou. Oba sledovaní teď spolu sedí v jednom boxu. Byne se krmí ústřicemi. A teď jde o to, kdo má mít velení, jestli Saul, nebo já. Když jsme se kvůli tomu nechtěli poprat, nezbývalo, než zavolat vám.“

„A zrovna když jsem seděl u jídla,“ řekl Wolfe. Na to jsem neodpověděl. Dobře jsem věděl, že když si chce Wolfe postěžovat, nesmím ho přerušovat, a zároveň jsem tušil, že už se v něm svářejí dva vynikající nápady.

„Taky mohli mít víc rozumu,“ poznamenal jsem soucitně.

„Je s nimi ještě někdo?“ zeptal se Wolfe.

„Ne.“

„Vědí, že jste je viděli?“

„Ne.“

„Mohli byste si poslechnout, o čem mluví?“

„Snad ano, ale spíš to bude těžké.“

„Dobrá, tak je sem přiveďte. Nemusíte moc pospíchat, protože jsem právě začal večeřet. A nepřipusťte, aby se mezi sebou domluvili, až vás uvidí. Jedli jste něco?“

„Já se nacpal koláči a mlékem. Jestli jedl něco Saul, to nevím. Ale zeptám se ho.“

„Určitě se ho zeptejte. Mohl by přijít a najíst se tady. – Ale radši ne. Třeba ho budete potřebovat.“

Zavěsil jsem, vrátil se k našemu venkovnímu stanovišti a řekl jsem Saulovi: „Chce s nimi mluvit. To se dalo jen čekat. Stačí, když mu je přivedeme za hodinu, protože se právě pustil do večeře. Víte, kdo je to génius? Génius je člověk, kterému vždycky všechno vyjde, i když to vůbec nečeká. Je to opravdu umění. Náš génius chtěl vědět, jestli jste něco jedl.“

„To je od něho hezké. Jasně. Najedl jsem se až dost.“

„Dobrá. A teď to hlavní. Odchytneme si je uvnitř, nebo počkáme, až vyjdou?“

Oba postupy měly své pro i proti. Po krátké domluvě jsme se shodli, že Saul zajde dovnitř a podívá se, jak jsou ti dva daleko s večeří, a jestli usoudí, že už toho snědli dost, aby jim to vydrželo na celé ty hodiny, co je čekají, anebo že se chystají k odchodu, vyjde ven, kývne na mě a pak se zas vrátí a počká na mě u jejich boxu.

Zřejmě jedli rychle, protože Saul nebyl pryč ani deset minut, a už vyšel ven, zvedl ruku, a když viděl, že jsem se pohnul, zase se vrátil dovnitř. Přešel jsem přes ulici, vstoupil do hospody, asi pět vteřin jsem si zvykal na rámus a kouřovou clonu a pak jsem přešel přes lokál a byl jsem u nich. Byne si jen všiml, že si k němu někdo přisedá na úzkou lavici, a rozezleně se otočil. Chtěl něco říct, ale vtom viděl, koho má vedle sebe, a vytřeštěně se na mě podíval.

„Ahoj, Mrňousi,“ řekl jsem mu. „Promiňte, že jsem sem tak vpadl, ale rád bych vám představil jednoho kamaráda. Pan Saul Panzer, Paní Usherová, pan Byne. Račte se posadit. Udělala byste místo panu Panzerovi, paní Usherová?“

Byne začal vstávat, veden čistě jen reflexem, ale v těsném malém boxu může člověk jen těžko vstát, když nechce převrátit stůl. Takže se zase posadil. Otevřel ústa a zase je zavřel. Ze sklenice, kterou držela Elaine Usherová, se vylila jakási tekutina a Saul, který seděl hned vedle, po sklenici sáhl a Elaine Usherové ji vzal.

„Pusťte mě ven,“ řekl Byne. „Pusťte nás oba, nebo půjdeme, ať se vám to líbí, nebo ne. Ta paní se jmenuje Upsonová. Edith Upsonová.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jestli se tu s námi začnete hádat, jenom si přitížíte. Pan Panzer paní Usherovou zná, i když ona jeho ne. Radši se uklidněme a zvažme celou situaci. Musí tu přece být –“

„Co po nás chcete?“

„Snažím se vám to povědět. Jistě jste měli pádný důvod, abyste se domluvili, že se sejdete v téhle té díře na konci světa, a pana Panzera i mě by náramně zajímalo, co je to za důvod – a stejně to bude zajímat i ostatní – tisk, veřejnost, policii, státního zástupce a Nera Wolfa. Samozřejmě že po vás nemůžu žádat, abyste mi to vysvětlovali v tomhle rambajsu a kouři. Buď může pan Panzer, než tady s vámi posedím a trochu si popovídáme, zavolat inspektoru Cramerovi a ten pro vás pošle auto, nebo si vás odvezeme k panu Wolfovi a promluvíme si tam. Co je vám milejší?“

Byne se trochu vzpamatoval. Nezapřel v sobě zkušeného hráče pokeru. Položil mi ruku na paži. „Poslyšte, Archie, na tomhle našem posezení opravdu nic není. Jistě vypadá divně, že jsme se tady sešli, ale nedomluvili jsme si to. Poznal jsem paní Usherovou asi před rokem, zastavil jsem se u ní, když její dcera přišla do Granthamova útulku. A dneska večer sem náhodou zajdu, uvidím ji a po tom všem, co se stalo, si s ní chci samozřejmě promluvit a –“

„Nenamáhejte se, Mrňousi. Zavolejte Cramerovi, Saule.“

Saul se začal vyprošťovat z boxu. Byne natáhl paži a chytil ho za rukáv. „Počkejte. To si mě sakra nemůžete poslechnout? Říkám vám, že –“

„Ne,“ přerušil jsem ho. „Poslouchat vás nebudeme. Máte minutu na rozmyšlenou.“ Podíval jsem se na hodinky. „Za minutu s námi buď pojedete i s paní Usherovou k Wolfovi, nebo zavolám Cramera. Přesně za minutu.“ Podíval jsem se na hodinky. „Jedna –“

„Policajty ne,“ řekla paní Usherová. „Proboha, jenom ne policajty.“

„Kdybyste mě aspoň vyslechli –“ začal Byne.

„Ne. Ještě čtyřicet vteřin.“

Když hrajete poker, čekáte už jen jednu kartu, chlap proti vám má dva kluky a vy jen mizerný list, nesejde už vůbec na tom, jakou kartu dostane on anebo vy. Byne ani těch čtyřicet vteřin nečekal. Uplynulo jich sotva deset, a už se rozhlížel po vrchním a chtěl po něm účet.

13

Jak jsem si tak prohlížel od svého stolu Elaine Usherovou, usazenou v červené kožené židli, říkal jsem si, že ji Saul vylíčil z těch asi deseti popisů, které si o ní sehnal, celkem věrně. Oválný obličej, modré, blízko sebe posazené oči, pěkná pleť, světlé vlasy střední délky, asi čtyřicet let. Hádal bych jí spíš šedesát než pětašedesát kilo, ale možná že za ty poslední čtyři dny trochu zhubla. Do červené kožené židle jsem ji posadil, protože jsem chtěl mít blíž sebe Byna. Byne seděl mezi Saulem a mnou a Saul mezi oběma sledovanými. Mé uspořádání však brzy doznalo změny.

„Chtěl bych s vámi mluvit s každým zvlášť,“ řekl Wolfe. „Ale nejdřív se musím postarat, aby nedošlo k nedorozumění. Chci si vás tu vzít na paškál, ale nemusíte se tomu podrobit. Než začnu mluvit, anebo i kdykoliv potom, můžete vstát a odejít. Ale upozorňuji vás, že když to uděláte, máte se mnou konec a od té chvíle budete mít co dělat s policií. Říkám to docela jasně, protože vůbec nestojím o to, abyste mi tu vyskakovali a zase si sedali. Jestli chcete odejít, odejděte hned.“

Zhluboka se nadechl. Přišel do kanceláře rovnou z jídelny, kde si ještě vypil kávu, a já mu zatím vypověděl, jak jsme se všichni shledali v hospodě U Toma.

„Přišli jsme sem z přinucení, pod hrozbou,“ řekl Byne.

„Nepochybně. A pod stejnou hrozbou vás tady také držím. Jestli vám to nevyhovuje, klidně si jděte. A teď bych si, madam, rád promluvil s panem Bynem o samotě. Odveďte paní Usherovou do obývacího pokoje, Saule.“

„Neodcházejte,“ řekl jí Byne. „Zůstaňte tady.“

Wolfe se obrátil ke mně. „Měl jste pravdu, Archie. Je nenapravitelný. Nestojí nám za všechnu tu námahu. Zavolejte Cramera.“

„Ne,“ řekla Elaine Usherová a vstala ze židle. „Půjdu.“

Saul vstal také. „Tudy prosím,“ řekl, otevřel jí dveře do obývacího pokoje a podržel jí je. Když prošla, vyšel za ní a zavřel.

Wolfe se zadíval na Byna. „A teď mě poslouchejte, pane. Nenamáhejte se křičet, stěny i dveře tu máme utěsněné proti hluku. Pan Goodwin mě informoval, jak jste mu vysvětlil, že jste se ocitli v jedné restauraci s paní Usherovou. Čekáte ode mě, že tomu budu věřit?“

„Ne,“ odpověděl mu Byne.

Pochopitelně. Stačil si mezitím rozmyslet, že by s takovým vysvětlením neuspěl. Jestli se před časem u paní Usherové stavil, protože měla dceru v Granthamově útulku, jak se dověděl, že je Faithina matka? Určitě ne z tamních záznamů ani od paní Irwinové. Že by od některé jiné dívky? To asi sotva.

„Jak mi to tedy vysvětlíte?“ zeptal se ho Wolfe.

„Řekl jsem to tak Goodwinovi proto, že kdybych mu uvedl pravý důvod, bylo by to pro paní Usherovou trapné. Teď už ale musím s pravdou ven. Seznámil jsem se s ní před časem, před třemi lety, a asi rok jsme si byli blízcí. Sama vám to nejspíš popře. Vím skoro určitě, že to popře. A nebylo by se co divit.“

„Přirozeně. A dneska večer jste se s ní potkal náhodou?“

„Ne,“ odpověděl Mrňous. I to si stačil promyslet – že by to vypadalo podezřele. Mluvil dál: „Zavolala mi dneska ráno a řekla mi, že bydlí v hotelu Christie pod jménem Edith Upsonová. Věděla o mně, že jsem synovec paní Robilottiové, a řekla mi, že by se se mnou ráda sešla a zeptala se mě, jak zemřela její dcera. Vysvětlil jsem jí, že jsem na tom večírku nebyl, a ona na to, že to prý ví, ale stejně by se mnou chtěla mluvit. Přivolil jsem k té schůzce jen proto, že jsem paní Usherovou nechtěl urazit. A taky jsem nechtěl, aby se prozradilo, že jsem měl něco s matkou Faith Usherové. Domluvili jsme se, že se sejdeme v tom podniku.“

„Věděl jste o ní předtím, že je matka Faith Usherové?“

„Věděl jsem, že má dceru, ale ne, že se ta dcera jmenuje Faith. Kdysi mi o dcerce vyprávěla – když jsme se poznali.“

„Co se chtěla dneska o dceři dozvědět?“

„Ptala se mě jen, jestli nevím něco, co nebylo v novinách. Něco o lidech, co tam byli, anebo co vlastně se stalo. O těch lidech jsem jí něco říct mohl, ale co se na tom večírku stalo, jsem nevěděl o nic víc než ona.“

„Chtěl byste mi něco z toho blíž vysvětlit? Anebo něco dodat?“

„Nemám, co bych dodával.“

„Takže si promluvím s paní Usherovou. Až skončím, zavolám si vás znovu za její přítomnosti. Archie, odveďte pana Byna a přiveďte paní Usherovou.“

Šel jako beránek. Odhodil všechny trumfy, přestal blafovat a byl ochoten vyložit karty na stůl. Otevřel jsem mu dveře, přidržel jsem je paní Usherové, aby mohla vstoupit, zavřel je a vrátil se ke svému psacímu stolu. Paní Usherová znovu usedla na červenou koženou židli, takže se k ní Wolfe musel otočit. Další podrobnost, kterou o ní Saul nahlásil, bylo, že má ráda muže, a bylo na ní znát, že se zřejmě líbí i jim – už z toho, jak při chůzi pohupovala boky, jak nakláněla hlavu a co naznačovaly její oči, dokonce i teď, když byla pod tlakem a když se nezdálo, že muž proti ní by zvlášť podléhal jejím půvabům. A to jí bylo už čtyřicet. Ve dvaceti to musela být kočka.

Wolfe se znovu zhluboka nadechl. Bylo vidět, jak ho namáhá, když má pracovat rovnou po jídle. „Jistě je vám jasné, madam, proč jsem si chtěl promluvit zvlášť s vámi a s panem Bynem – abych se přesvědčil, jestli budete vypovídat stejně,“ řekl. „Neměli jste zatím možnost se domluvit, takže shoda ve vašich sděleních by měla být pokud ne rozhodující, tak alespoň přesvědčivá.“

Paní Usherová se usmála. „Vy to ale dovedete inteligentně vyjádřit, co?“ A cosi v jejím tónu a pohledu naznačovalo, že se už léta toužila seznámit s mužem, který by se uměl tak inteligentně vyjadřovat.

Wolfe zamručel: „Snažím se vyjadřovat tak, jak myslím,“ odpověděl.

„Já také,“ prohlásila. „Ale někdy jen těžko nalézám vhodná slova. Nevím, co vám pověděl pan Byne, ale sama vám mohu říct jen pravdu. Chcete asi vědět, jak se stalo, že jsem s ním dneska byla v té restauraci, viďte?“

„Přesně tak.“

„Víte, ráno jsem mu zavolala, že bych s ním ráda mluvila, a on si se mnou dal na čtvrt na osm schůzku v restauraci U Toma, o které jsem předtím jakživa neslyšela. A tak jsem tam šla. Není na tom nic zvlášť vzrušujícího, viďte?“

„Jenom docela mírně vzrušujícího. Znáte se s panem Bynem dlouho?“

„Vlastně se s ním pořádně neznám vůbec. Setkala jsem se s ním někde asi před rokem a moc ráda bych vám řekla kde, jenže si na to zaboha nemůžu vzpomenout. Nejspíš to bylo na nějakém večírku, ale už ani nevím na kterém. A ani na tom zvlášť nesejde. Jenže včera jsem seděla u okna a myslela na dceru. Na svou drahou dcerušku Faith.“ Odmlčela se a dojatě vzdechla, ale moc přesvědčivě to nevyznělo. „A najednou jsem si vzpomněla, že jsem se před časem seznámila s nějakým panem Bynem, Austinem Bynem, a něco mi říkalo – možná že mi to tehdy dokonce řekl sám – že je to synovec té bohaté paní Robilottiové, co dřív bývala paní Granthamová. A protože moje dcera zemřela v domě paní Robilottiové, připadlo mi, že by mi o tom mohl něco říct a že by třeba i přemluvil paní Robilottiovou, aby si se mnou o Faith promluvila. Chtěla jsem se toho co nejvíc o dceři dozvědět.“ A znovu si vzdychla.

Moc se mi to nelíbilo. Vlastně se mi to nelíbilo vůbec. Byne byl aspoň tak chytrý, že si našel vysvětlení, o kterém věděl, že mu ho paní Usherová nemůže potvrdit. Dokonce jsme ho upozornili, že mu ho pravděpodobně popře, a co horšího, dost možná, že si ho i vymyslel. Anebo mluvil jako pravý džentlmen pravdu. Začínal jsem už mít dojem, že se dva Wolfovy skvělé nápady, které vypadaly tak slibně, když Saul hlásil, že ti dva spolu sedí U Toma, úplně rozplynou. Dost možná, že Wolfe ani tak velký génius není.

Pokud byl zklamaný stejně jako já, nedával na sobě nic znát. „Když byla vaše schůzka s panem Bynem tak nevinná, proč vás tak vyděsilo, když chtěl pan Goodwin zavolat policii?“ zeptal se. „Jak přesně to paní Usherová řekla, Archie?“

„Policajty ne. Proboha, jenom ne policajty!“

„Ano. Ale proč, paní Usherová?“

„Nemám policajty ráda. Nikdy jsem si na ně nepotrpěla.“

„Proč jste odešla z domova a ubytovala se pod cizím jménem v hotelu?“

„Protože po tom, co udělala dcera, mi bylo hrozně. Nechtěla jsem se s nikým vidět. Věděla jsem, že by mě mohli obtěžovat novináři. A policajti. Chtěla jsem být sama. Vy byste chtěl být taky sám, kdyby –“

Vtom zazvonil zvonek a já šel ke dveřím. Když mám nějaké jednání, chodí otvírat Fritz, ale protože jsme měli v kanceláři paní Usherovou a v obývacím pokoji Byna, chtěl jsem se radši podívat, kdo to k nám jde. A kromě toho na mě najednou padla špatná nálada a potřeboval jsem se trochu protáhnout. Přišel však jenom Orrie Cather. Otevřel jsem a přivítal ho, a když Orrie vešel, zavřel jsem za ním. Svlékl si kabát a tu jsem uviděl něco, co pod ním schovával – nějaké kožené, na zip zavřené pouzdro.

„Co to máte?“ zeptal jsem se ho. „Přinesl jste si pár věcí na noc?“

„Ne,“ odpověděl. „To je paní Usherové. Její taj –“

Honem jsem mu zakryl pusu. Lekl se, ale dokáže rychle pochopit, co mu chce člověk naznačit, a když jsem vykročil halou a zahnul doprava do jídelny, šel za mnou.

Zavřel jsem dveře, kousek poodstoupil a zeptal se ho: „Tak co to je?“

„Její tajný hřích,“ odpověděl mi Orrie s rozzářenýma očima. „Chci to předat panu Wolfovi sám.“

„To nejde. Je u něj v kanceláři paní Usherová. Kde jste to –“

„Ona je tady? Jak to?“

„To počká. Kde jste to sebral?“

Byl jsem už hodně nervózní a možná že jsem to řekl trochu povýšeně. Zato Orrie na to zareagoval s hrdou důstojností. Pyšně zvedl hlavu. „S radostí vám to ohlásím, pane Goodwine. Hlídali jsme se Saulem Panzerem hotel Christie. Když paní Usherová vyšla, skočil Saul do taxíku, a než jsem si mohl taky nastoupit, rozjel se za ní. Tak jsem tam zůstal sám a zatelefonoval panu Wolfovi. Pan Wolfe se mě zeptal, jak dlouho myslím, že bude paní Usherová pryč, a já řekl, že určitě aspoň půl hodiny a možná že i dýl, protože odjela taxíkem. A on že by prý nebylo špatné, kdybych se trochu rozhlídl u ní v pokoji, a já že teda dobře. Chvíli mi trvalo, než jsem se dostal dovnitř. Zajímají vás podrobnosti?“

„Ty počkají. Co je v tom pouzdře?“

„Bylo v zamčeném kufru – ne v tom, co jí přinesl dneska poslíček, ale v menším. Kufr jsem otevřel natošup, ale to pouzdro mělo speciální zámek a musel jsem ho odtrhnout.“

Natáhl jsem ruku, Orrie se hrozně nerad pouzdra vzdával, ale protokol je protokol. Odnesl jsem pouzdro ke stolu, otevřel zip a vytáhl dvě obálky, jednu formátu A4 a druhou menší. Ani jedna nebyla zapečetěná, teď, ani nikdy předtím. Vysypal jsem na stůl obsah té větší.

Byly to fotografie, vystřižené z časopisů a novin. Poznal bych je, i kdyby pod nimi nebyly podtitulky, protože jsem už byl dost starý, abych uměl pár let číst, a v novinách co chvíli narazíte na obrázek multimilionáře dobrodince. Nad fotografií nahoře na jedné straně byl text: „Albert Grantham (vlevo) přijímá výroční cenu Americké ligy pro dobročinnost.“ Byly to všechno Granthamovy fotografie a bylo jich dvacet, jestli ne víc. Začal jsem jednu po druhé obracet, abych se podíval, jestli na nich není něco napsáno.

„Na ty fotky se vybodněte,“ řekl mi Orrie netrpělivě. „To hlavní je v druhé obálce.“

V téhle ne tak veliké obálce byla vložena ještě jedna menší z bílého ručního papíru. Nahoře v rohu stálo: „Albert Grantham“ a potom adresa na Páté avenue a rukou napsaná adresa paní Elaine Usherové, 812 West, 87th Street, New York a pod tím připsáno: „Zvláštním poslem“. Uvnitř byly složené listy papíru. Rozložil jsem je a četl:

6. června 1952

Milá Elaine, jak jsem Ti slíbil, potvrzuji tímto písemně to, co jsem Ti nedávno sdělil ústně.

Nepřijímám žádné závazky – právní ani morální – vyplývající z otcovství Tvé dcery Faith. Vždycky jsi mi tvrdila, že jsem jejím otcem, a nějaký čas jsem Ti dokonce věřil.

Ani teď nemám proti Tvému tvrzení důkazy, ale jak jsem Ti řekl, vynaložil jsem jisté úsilí, abych se informoval o Tvém způsobu života v posledních deseti letech, a musím konstatovat, že k Tvým přednostem rozhodně nepatří ctnost. Dost možná, že v době před patnácti lety jsem, jak ses sama vyjádřila, využil Tvého mládí a hledal u Tebe jen potěšení, ale po Tvém pozdějším chování mi to už nepřipadá tak jednoznačné. Nebudu znovu opakovat, jak lituji svého chování v té době. To jsem Ti již řekl a sama víš, jak se na ně dnes dívám a jaký názor jsem si na své jednání udělal potom, co jsem dospěl. Nikdy jsem však k Tobě nebyl skoupý a snažil jsem se Ti poskytnout materiální zabezpečení pro Tebe i pro Tvou dceru. Zpočátku to pro mne nebylo snadné, ale po smrti svého otce jsem Ti dával měsíc co měsíc 2 000 dolarů a nemusela jsi z nich platit daně.

Léta mi však přibývají a máš docela pravdu, že bych měl udělat nějaké opatření pro případ, že by se se mnou něco stalo. Jak jsem Ti již řekl, musím odmítnout Tvůj návrh, abych Ti dal naráz velikou částku – dost velkou, abys mohla žít i s dcerou z výnosu. Nevěřím, že bys dovedla zacházet s penězi. Mám silné obavy, že v Tvých rukách by se jakákoliv suma brzy rozplynula a že by ses na mne znovu obrátila o pomoc. Z důvodů, které jsem Ti uvedl, Tě také nemohu zabezpečit formou odkazu – ani teď, ani ve své poslední vůli. Nemíním riskovat prozrazení.

Podnikl jsem proto kroky, které by měly tuto situaci vyřešit. Předal jsem svému synovci Austinu Bynovi soubor cenných papírů v hodnotě více než dvou milionů dolarů, jejichž výnosy nepodléhají zdanění. Měly by vynášet asi 55 000 dolarů ročně. Synovec z nich má proplácet polovinu Tobě a polovinu si ponechávat.

Toto uspořádání je vtěleno do dohody, kterou podepsal můj synovec a já. Má jednu výhradu – pokud bys měla další požadavky nebo vyzradila náš někdejší vztah, či by sis případně dělala jakékoliv nároky na mé jmění nebo cokoliv vyžadovala od kteréhokoliv z členů mé rodiny, nebude již synovec povinen se s Tebou o výnos dělit. Další výhradou je, že pokud by Ti v patřičných lhůtách Tvůj podíl neproplácel, mohla bys po něm žádat celou jistinu. Rád bych si byl vzal k formulaci této dohody právního poradce, ale nebylo to možné. I tak jsem přesvědčen, že je závazná. Neobávám se, že by ji synovec nedodržoval, ale pokud by k tomu došlo, jistě si budeš vědět rady, jak se zařídit. Mohl by ovšem celou jistinu utratit, ale znám ho celý život a předpokládám, že se tak nestane.

Splnil jsem tedy svůj slib a potvrdil jsem Ti písemně, co jsem Ti již řekl. Opakuji, že nehodlám tímto dopisem přiznat otcovství Tvé dcery Faith. Pokud jej někdy využiješ, aby ses jím pokusila zdůvodnit jakékoli své nároky, přestane Ti můj synovec ihned vyplácet Tvůj podíl.

Končím s přáním pohody a štěstí pro Tvou dceru i Tebe.

S pozdravem

Albert Grantham

Když jsem dočetl a vzhlédl, řekl mi Orrie: „Chtěl bych to předat panu Wolfovi sám.“

„Ani se vám nedivím.“ Složil jsem listy papíru a zasunul je do obálky. „To je teda dopis! Dopis jako hrom. Četl jsem tuhle v novinách, že nějaký chlapík píše Granthamův životopis. Ten by po tom dopisu skočil. Máte vy ale kliku. Dal bych měsíční plat za to povyražení, když jste ten dopis četl.“

„Bylo to prima. A teď bych ho chtěl dát panu Wolfovi.“

„Taky že mu ho dáte. Počkejte tady a nalijte si šampaňské.“

Vyšel jsem z pokoje, zamířil do kanceláře, počkal, až Wolfe dokončí větu, a pak jsem mu řekl: „Pan Cather by vám chtěl něco ukázat. Čeká v jídelně.“ Wolfe vstal a odešel a já se posadil. Z toho, jak se paní Usherová tvářila, se dalo soudit, že si vede výborně. Věděl jsem ovšem, že za chvíli se na ni zřítí tuna balvanů, a radši bych se byl na ni ani nedíval, abych neviděl, jak koketně naklání hlavu a v očích jí svítí zadostiučinění. A tak jsem se díval jinam. Obrátil jsem se ke svému stolu, otevřel jsem zásuvku, vyndal si nějaká lejstra a přehraboval se v nich. Když mi paní Usherová začala vzadu vykládat, jak je ráda, že jsem ji dovedl k Wolfovi, a jak jí vůbec nevadí, když mu má něco málo vysvětlit, neměl jsem ani dost slušnosti, abych se k ní otočil. Vyndal jsem si z kapsy zápisník a začal z něj vytrhávat obrázky koček. A vtom vešel Wolfe.

Posadil se a požádal mě: „Přiveďte pana Byna, Archie. A Saula.“

Byne vstoupil, pohlédl na paní Usherovou, a když ji viděl tak spokojenou jako před chvílí já, zůstal úplně klidný. Posadili se do stejných židlí jako předtím. Wolfe se podíval z jednoho na druhého a pak je znovu přelétl pohledem.

„Nechci tohle sezení zbytečně protahovat,“ řekl, „ale rád bych vám poblahopřál. Přivedli jsme vás sem docela nečekaně a neposkytli jsme vám příležitost, abyste se domluvili, a přitom jste oba lhali tak chytře, že bychom museli ještě dlouho a nákladně pátrat, než bychom vás usvědčili. Byl to obdivuhodný výkon – ale uklidněte se, prosím, pane Byne. Za chvíli vám dám slovo a nezbyde vám, než promluvit. Naneštěstí pro vás byla veškerá vaše námaha marná. Došlo nám nové střelivo. Právě jsem dočetl dokument, který nebyl ovšem určen mně.“ Pohlédl na paní Usherovou. „Říká se v něm, madam, že kdybyste prozradila jeho obsah, těžce na to doplatíte. Vy jste však udělala všechno, abyste ho udržela v tajnosti.“

Paní Usherová se napřímila. „Jaký dokument? O čem to mluvíte?“

„Nejlépe vám ho snad budu charakterizovat, když vám z něj ocituji některý výňatek – třeba čtvrtý odstavec. Říká se v něm: ‚Podnikl jsem proto kroky, které by měly tuto situaci vyřešit. Předal jsem svému synovci Austinu Bynovi soubor cenných papírů v hodnotě více než dvou milionů dolarů, jejichž výnosy nepodléhají zdanění. Měly by vynášet asi 55 000 dolarů ročně. Synovec z nich má proplácet polovinu Tobě –’“

Byne vyskočil jako uštknutý. V příštích pár minutách se rozpoutal jistý zmatek. Rychle jsem vstal, abych se postavil mezi Byna a Wolfa, ale Byne se rozzuřeně díval na paní Usherovou. Málem se na ni už vrhl, ale Saul mu zastoupil cestu, takže se nic hrozného nestalo. Vtom však vyskočila paní Usherová ze židle a vyjela proti Wolfovi. Saul k ní stál v tu chvíli zády a já zase za Saulem a Bynem. I tak jsem mohl její výpad překazit, kdybych rychle přeskočil Wolfův stůl, ale možná že bych to ze svého místa ani nedokázal a navíc jsem se samým překvapením nemohl ani hnout. Nepřekvapila mě tak ona, ale Wolfe. Seděl až do toho okamžiku proti ní, takže neměl kolena pod stolem a nemusel se otáčet, ale musel rozhýbat svoje mohutné tělo. Rychle se zaklonil, vymrštil nohy a ve chvíli, kdy po něm skočila, ji jednou nohou kopl rovnou do brady. Zavrávorala, padla Saulovi do náruče a ten ji klidně posadil na židli. A ať mě čert vezme, jestli se v té chvíli nechytila za čelist a neosopila se na Wolfa: „Vy jste mě kopl!“

Pevně jsem držel Byna za paži, ale on to snad ani nevnímal. Když si to uvědomil, pokusil se vyprostit z mého sevření a na vteřinu jsem si už pomyslel, že mě druhou pěstí praští. A taky to udělal.

„Nevzrušujte se,“ poradil jsem mu. „Budete ještě energii potřebovat.“

„Jak jste se k tomu dostali?“ zeptala se paní Usherová. „Kde to je?“ Pořád se ještě držela oběma rukama za čelist.

Wolfe ji pozoroval, ale nijak obezřele. Spíš spokojeně. Měl jsem dojem, že v sobě už dlouho potlačoval touhu kopnout nějakou ženskou do brady.

„Mám to v kapse,“ řekl. Poklepal si na hruď. „Právě mi to přinesl jeden chlapík, který to našel ve vašem hotelovém pokoji. Pravděpodobně vám ten dopis brzy vrátíme, dost možná že –“

„Ale to je loupež!“ řekl Byne. „Zločin.“

Wolfe přikývl. „Jistě, dalo by se to tak definovat. Ale pochybuji, že nás paní Usherová bude chtít žalovat, až jí po čase ty papíry vrátíme. Mezitím mohou posloužit jako důkaz, až přijde ta vražda před soud. A pokud –“

„K žádné vraždě nedošlo.“

„Jste na omylu, pane Byne. Posadil byste se laskavě? Ještě se tady chvíli zdržíme. Děkuji vám. Na vaše slova vám odpovím zcela kategorickým prohlášením: Faith Usherová byla zavražděna.“

„Ne!“ zvolala paní Usherová. Už se nedržela za čelist, ale prsty měla pořád ještě ohnuté. „Faith spáchala sebevraždu!“

„O tom s vámi nebudu diskutovat,“ řekl jí Wolfe. „Povím vám jenom, že sázím svou odbornou pověst na to, že Faith byla zavražděna – a vlastně jsem ji už vsadil. Proto také využívám všech možností, které mám k dispozici, a dávám všanc svoje dobré jméno. A proto také musím prozkoumat všechny eventuality, které ten dopis naznačuje.“ Znovu se poklepal na hrudi a zadíval se na Byna. „Budu například chtít vidět dohodu mezi vámi a panem Granthamem. Stanoví se v ní, že kdyby Faith Usherová zemřela, bude její matka dostávat nižší podíly, anebo vůbec žádné?“

Byne si olízl rty. „Četl jste dopis určený paní Usherové, takže moc dobře víte, co ta dohoda stanoví. Je to důvěrný dokument a nečekejte, že ho kdy uvidíte.“

„Ale uvidím,“ opáčil Wolfe přesvědčeně. „Když jste sem přišli, pohrozil jsem vám jen tím, že budu informovat policii o vaší schůzce. Teď vám mohu pohrozit něčím mnohem vážnějším a možná že pro vás i osudným. Jen se podívejte na paní Usherovou. Všimněte si, jak se na vás dívá. Viděla jste tu dohodu, madam?“

„Ano,“ odpověděla. „Viděla.“

„Stanoví podmínku, o které jsem mluvil?“

„Ano,“ přisvědčila paní Usherová. „Říká se v ní, že kdyby Faith zemřela, má mi pan Byne proplácet jenom polovinu anebo ještě míň. Je pravda, co říkáte, že Faith byla zavražděna?“

„Nesmysl,“ ozval se Byne. „Wolfovi přece vůbec nejde o pravdu. A já tam stejně ani nebyl. Nedívejte se po mně, Elaine, dívejte se na něj.“

„Řekl jsem si, že možná ušetříme čas, když se na tu dohodu podíváme hned, a poslal jsem Cathera k vám do bytu, aby ji našel,“ řekl Wolfe. „Všechno se uspíší, když mu zavoláte a poradíte mu, kde hledat. Umí si poradit se zámky a je už nejspíš uvnitř.“

Byne na něj vytřeštil oči. „Pro boha svatého!“ řekl.

„Tak chcete mu zavolat?“

„Jemu ne. Panebože! Vyhrožoval jste mi, že zavoláte policii, ale uvidíte, že teď ji zavolám sám. Ohlásím, že mi někdo vtrhl do bytu a že tam zrovna řádí, a oni ho chytnou.“

Vstal jsem ze židle. „Pojďte, Mrňousi, můžete si zavolat z mého aparátu.“

Ani si mě nevšiml. „Nejde o tu dohodu, ale o vaši nebetyčnou drzost,“ řekl Wolfovi. „Váš detektiv tu dohodu nenajde, protože ji nemám doma. Je v sejfu, a taky tam zůstane.“

„Takže to musí počkat do pondělka.“ Wolfe lehce pokrčil rameny. „Ale pan Cather se stejně nebude namáhat zbytečně. Dost možná že u vás objeví pár zajímavých maličkostí, ale hlavně si vyzkouší váš psací stroj, jestli nějaký máte. Požádal jsem ho, aby na něm něco napsal, kdyby ho našel. Dokonce jsem mu i řekl, co má napsat. Tohle: ‚Zjistili jste už, že otcem dítěte Faith Usherové byl Edwin Laidlaw? Zeptejte se ho na výlet do Kanady v srpnu 1956.‘ Pan Cather to napíše a přinese to sem. Usmíváte se? Že byste se snad dobře bavil? Protože psací stroj nemáte?“

„Samozřejmě že mám psací stroj. Usmíval jsem se snad?“ Znovu se usmál, úsměvem hráče pokeru. „Jestli jsem se usmál, tak proto, že do toho najednou zatahujete Laidlawa. Nevím proč, ale vy to snad víte.“

„Já ho do toho nezatáhl,“ prohlásil Wolfe. „To udělal někdo jiný. Policie dostala nepodepsaný, na stroji psaný dopis, který jsem vám právě citoval. A vy jste udělal chybu, že jste se usmál. Nemohl jste se zvlášť bavit, ale zřejmě jste měl radost – ale z čeho? Ne snad z toho, že nemáte psací stroj, protože vy ho máte. Pokusím se hádat. Nepobavilo vás náhodou, že mi pan Cather přinese vzorek textu napsaného na vašem stroji a vy dobře víte, že jste na něm nic takového nenapsal? A víte taky, kde dotyčný stroj je? Myslím, že si to zaslouží trochu prozkoumat. Naneštěstí je zítra neděle a bude to muset počkat. V pondělí ráno se pánové Goodwin, Panzer a Cather zastaví na různých místech, kde byste mohl mít stroj snadno a logicky k dispozici – třeba ve vašem klubu. Anebo v bance, kde máte sejf. Archie, vy chodíte často do mého sejfu. Myslíte si, že by bylo divné, kdyby si tam chtěl někdo, kdo tam má taky sejf, půjčit na chvíli psací stroj?“

„Divné?“ Zavrtěl jsem hlavou. „Vůbec ne.“

„Tak to bychom měli jednu možnost,“ řekl Wolfe Bynovi. „Vlastně mě ani moc nemrzí, že to musí počkat do pondělka, protože teď bychom stejně nic nevyřídili. Ukázky z jednotlivých psacích strojů se musí porovnat s dopisem, který došel policistům, a ten je u nich. Zvlášť se mi to nezamlouvá, ale nedá se nic dělat. Ale jestli hádám správně, určíme aspoň, kdo ten dopis poslal, a to nám nemálo pomůže. Tentokrát vám už jen nevyhrožuji, že půjdu k policii, ale budu tam muset jít.“

„Vy hajzle zatracenej,“ procedil Byne mezi zuby.

Wolfe se pobaveně zatvářil. „Takže jsem hádal správně,“ řekl. „Je ten stroj v bance?“

Byne se podíval po paní Usherové. „Radši vypadněte, Elaine. Chci si s ním promluvit.“

14

Austin Byne seděl strnule, rovný jako svíčka. Když Saul odvedl paní Usherovou do obývacího pokoje a zůstal tam s ní, navrhl jsem Bynovi, že by snad měl větší pohodlí v červené kožené židli, ale podíval se po mně tak divně, až mě napadlo, že možná úplně zapomněl, co slovo pohodlí znamená.

„Vyhrál jste,“ řekl Wolfovi. „A tak vám všechno vyklopím. Čím mám začít?“

Wolfe se zakláněl v židli s lokty opřenými o opěradla a dlaněmi sepnutými. „Nejdřív si musíme něco vyjasnit. Proč jste poslal policii ten dopis o Laidlawovi?“

„Neříkal jsem, že jsem ho poslal.“

Wolfe se zatvářil znechuceně. „Buď jste souhlasil, že budete mluvit, nebo ne. Nemíním to z vás tahat jako z chlupaté deky. Tak proč jste ho tedy poslal?“

Byne to ze sebe musel doslova vymáčknout. Chvíli nemohl ani rozevřít rty. „Protože policie pokračovala s vyšetřováním a nevěděl jsem, co všechno může vydolovat,“ vypravil ze sebe konečně. „Mohlo se přijít na to, že se znám s Faithinou matkou, a na tu –dohodu. Pořád ještě jsem myslel, že Faith spáchala sebevraždu, a myslím si to doposud, ale jestli byla přece jen zavražděna, tak mě napadlo, že to určitě udělal Laidlaw, a chtěl jsem, aby na policii věděli, že s Faith něco měl.“

„Proč by to měl udělat zrovna Laidlaw? Všechno jste si to vymyslel, viďte? O něm a slečně Usherové?“

„Nevymyslel. Víte, samozřejmě že jsem Faith trochu sledoval. Nechci říct, že bych se s ní snad stýkal, ale pozoroval jsem ji. Dvakrát jsem ji viděl s Laidlawem a ten den, kdy odjížděl Laidlaw do Kanady, jsem ji zahlédl v jeho autě. Věděl jsem, že byl v Kanadě, protože od něj jeden můj známý dostal pohled. Nic jsem si vymýšlet nemusel.“

Wolfe zamručel: „Jistě si uvědomujete, pane Byne, že všechno, co řeknete, je teď podezřelé. I kdybyste byl věděl, že Laidlaw a slečna Usherová si byli blízcí, proč byste měl hned předpokládat, že ji Laidlaw zabil? Copak ho nějak ohrožovala?“

„Pokud vím, tak ne. I kdyby ji byl chtěl zabít, tak nevím, jaký k tomu mohl mít důvod. Ale byl z těch lidí na tom večírku jediný, kdo s ní měl kdy co společného.“

„Ne. Něco společného jste s ní měl hlavně vy.“

„Sakra, vždyť já tam ani nebyl!“

„To je pravda, ale i lidé, kteří tam byli, mohou tvrdit, že neměli žádnou příležitost slečnu Usherovou zabít. Za okolností, jak jsem si je dal vylíčit, jí nikdo nemohl otrávit šampaňské s jistotou, že je dostane právě ona. A vy jediný ze všech těch lidí, kteří s ní měli co společného, jste měl motiv, a ne zrovna zanedbatelný motiv. Zvýšení ročního příjmu o sedmadvacet tisíc dolarů anebo i o víc, to už je hodně lákavá vyhlídka. Být na vašem místě, přistoupil bych téměř na každou alternativu, jen aby se vaše dohoda s panem Granthamem nedostala do rukou státního zástupce.“

„Vždyť jsem taky ke všemu ochoten. Sedím tu a ani se nebráním, když mi to všechno házíte na hlavu.“

„To je pravda.“ Wolfe si pohlédl na dlaně a spustil je na opěradla. „A teď mi povězte. Věděl jste, že slečna Usherová s sebou nosí v kabelce lahvičku s jedem?“

Byne ani nezaváhal. „Věděl jsem, že to o sobě tvrdí. Nikdy jsem ten jed neviděl. Řekla mi o něm její matka a jednou se o něm zmínila paní Irwinová v Granthamově útulku.“

„Věděl jste, co je to za jed?“

„Ne.“

„Napadlo paní Usherovou, aby se schovala pod cizím jménem v hotelu, nebo jste jí to navrhl vy?“

„Nenapadlo nás to ani jednoho. Chci říct, že se už nepamatuju. Prostě mi ve čtvrtek zavolala – ne, bylo to ve středu – a dohodli jsme se, že by se měla zdejchnout. Kdo z nás to navrhl, to už nevím.“

„Kdo přišel s návrhem, abyste se dneska večer sešli?“

„Ona. Dopoledne mi sama zavolala. Už jsem vám to přece říkal.“

„A co chtěla?“

„Chtěla vědět, jak to bude dál s placením, když je teď Faith mrtvá. Věděla, že to podle dohody závisí na mé dobré vůli. Slíbil jsem jí, že jí zatím budu dál posílat její polovinu.“

„Používala něco z těch peněz, co jste jí posílal, aby pomohla dceři?“

„Myslím, že ne. Aspoň ne tak posledních pět let, ale její vina to nebyla. Faith si od ní nechtěla nic vzít. Nechtěla s ní ani bydlet. Nevycházely spolu. Paní Usherová je velmi – nekonvenční. Faith od ní odešla, když jí bylo šestnáct, a přes rok jsme o ní nevěděli, kde je. Když jsem ji našel, pracovala v restauraci. Jako servírka.“

„Ale paní Usherové jste vyplácel plný podíl dál?“

„Ano.“

„Je ten fond vaším majetkem a rozhodujete o něm sám? Bez jakékoliv kontroly?“

„Samozřejmě.“

„A nikdy tu nebyl proveden audit?“

„Ovšemže ne. Kdo by ho taky prováděl?“

„Sám nevím. Měl byste něco proti tomu, kdybych požádal o audit někoho, koho bych sám vybral, když teď vím o té dohodě?“

„To bych samozřejmě měl. Fond je mým vlastnictvím, a dokud proplácím paní Usherové její díl, neodpovídám za něj nikomu jinému než sobě.“

„Musím tu dohodu vidět.“ Wolfe ohrnul rty a pomalu zavrtěl hlavou. „Je velmi těžké, když se někdo snaží obejít definitivnost smrti,“ řekl. „Pan Grantham se pokusil celou situaci slušně vyřešit, ale zabránilo mu v tom ješitné přání – chtěl chránit svoje tajemství až do hrobu. Bránil vás i paní Usherovou proti chamtivosti nebo vzájemné nevraživosti, ale co kdybyste se byli spojili a hrozili zničením jeho pověsti? Něco takového předvídat nemohl.“ Pozvedl ruku, aby tu myšlenku zaplašil. „Kdokoliv si přeje zvítězit nad smrtí, dopadne nakonec jako blázen. Musím tu dohodu vidět. Mezitím nám zbývá ještě několik bodů. Řekl jste panu Goodwinovi, že jste navrhl slečnu Usherovou mezi pozvané na ten večírek jenom náhodou, ale teď vám to nikdo nebude věřit. Proč jste ji vlastně navrhl?“

„Samozřejmě,“ řekl Byne. „Věděl jsem, že to přijde.“

„Tak jste si aspoň mohl vymyslet odpověď.“

„Nemusím si ji vymýšlet. Byla to ode mě zatracená pitomost. Dostal jsem od paní Irwinové ten seznam, uviděl na něm Faithino jméno a v tu chvíli mě to napadlo. Co by to bylo za senzaci, kdyby teta hostila ve vlastním domě Faith. Víte, paní Robilottiová ani není má vlastní teta. Maminka byla sestra Alberta Granthama. A sám musíte uznat, že to byla vzrušující představa – jak Faith sedí u tetiččina stolu. A potom –“

Byne větu nedopověděl. Wolfe ho trochu popíchl: „A potom?“

„Přivedlo mě to na další nápad, že by nebylo marné, kdyby tam přišel taky Laidlaw. Vím, že to ode mě byla hloupost, ale prostě mě to tak napadlo. Co se asi stane, až tam Laidlaw uvidí Faith a až Faith uvidí jeho. Teta mohla ovšem Faith ještě škrtnout a požádat paní Irwinovou –“ Zarazil se, ale vzápětí pokračoval: „Nedalo se vlastně ani odhadnout, co Faith udělá, mohla odmítnout, ale Laidlaw by stejně nevěděl, že je taky zvaná, tak proč to nezkusit. Navrhl jsem ho tedy tetě, a ona ho pozvala.“

„Věděla slečna Usherová, že byl jejím otcem Albert Grantham?“

„Propánaboha, to ne. Myslela si, že jejím otcem byl jakýsi Usher, který zemřel, než se narodila.“

„Věděla, že její matka dostává peníze od vás?“

„Ne, myslím, že ne. Ne, vlastně to vím docela jistě. Podezírala matku, že bere peníze od přátel – od mužů, s kterými se stýká. A proto od ní odešla. Ještě abych se vrátil k tomu večírku. Když jsem na něj vybral Faith a potom ještě navrhl Laidlawa, dostal jsem strach. Uvědomil jsem si, že by se mohlo něco stát. Faith by se přinejmenším mohla sebrat a odejít, až by Laidlawa viděla, nebo by mohlo dojít ještě k něčemu horšímu a já u toho nechtěl být. Rozhodl jsem se proto, že za sebe někoho seženu. Prvním asi pěti známým, které jsem zkusil, se to nehodilo, a pak jsem si vzpomněl na Archieho Goodwina.“

Wolfe se zaklonil, zavřel oči a začal pohybovat rty. Vystupovaly a zase se stahovaly, ven a zpátky a znovu ven a zpátky… Dříve či později to na něm vždycky pozoruju a nejspíš bych měl vyrobit nápis GÉNIUS PŘI PRÁCI, a když s tím začne, postavit mu ho na stůl. Obvykle asi vím, o čem génius přemýšlí, ale tentokrát jsem o tom neměl ani tušení. Proklestil se už začátky – dověděl se například, kdo poštval policajty na Laidlawa a jak se stalo, že byli Faith i Laidlaw pozváni na ten večírek, ale měl teď k uvážení těžší problém – konečně objevil někoho, kdo měl dost logicky důvod, proč zabít Faith Usherovou, jenomže Byne, jak sám ustavičně zdůrazňoval, na osudném večírku ani nebyl. A možná že o to se právě teď génius snažil – přijít na to, jak mohl Byne otrávit šampaňské dálkovým ovládáním. Zvlášť pravděpodobné mi to však nepřipadalo.

Wolfe otevřel oči a zadíval se na Byna. „Nebudu čekat do pondělka,“ řekl. „Jestli teď nemám dost argumentů, tak je nebudu mít nikdy. Musím se opřít o něco, co jste mi řekl nebo alespoň naznačil. Kdybych se vás na to teď zeptal, začnete se vykrucovat a lhát, takže se raději nebudu obtěžovat. Přišel čas, abychom si položili základní otázku – jestli se někdo rozhodl zabít Faith Usherovou, jak to dokázal?“ Obrátil se ke mně. „Archie, zavolejte pana Cramera.“

„Ne!“ vykřikl Byne a vyskočil. „Vy rošťáku, potom, co jsem vám všechno pověděl –“

Zvedl jsem sluchátko, ale Byne se ke mně vrhl a chtěl mi ho vyrvat z ruky. Wolfe ho zpražil: „Pane Byne! Neječte nám tady, dokud se vám nic neděje. Mám vás v hrsti a nemíním vás hned tak pustit. Mám snad zavolat pana Panzera?“

Nebylo to však nutné. Byne o krok ustoupil, abych měl dost místa a mohl vytočit číslo, ale přitom, jak si aspoň sám zřejmě myslel, ne tak daleko, aby po mně nemohl skočit. Inspektor Cramer může být v sobotu večer skoro v půl desáté rychle a snadno k sehnání, anebo taky vůbec ne k dosažení. Tentokrát jsem měl štěstí. Byl na oddělení vražd na Dvacáté ulici a po chvilce čekání jsem ho dostal k telefonu a předal mu Wolfa. Cramer na Wolfa mrzutě zavrčel a Wolfe mu řekl, že by s ním potřeboval tak tři minuty mluvit.

„Já vydržím leccos,“ řekl mu Cramer. „O co jde?“

„O Faith Usherovou. Už je opravdu k nesnesení, jak mě kdekdo obtěžuje. Vezměte jenom včerejšek. Dopoledne se ke mně vnutili ti čtyři mužští, že prý se mnou musejí mluvit. Odpoledne jste sem vpadl vy. Večer nás vyrušil telefon se vzkazem, že prý má pan Goodwin ihned přijít do domu paní Robilottiové, a když tam přišel, zastihl tam pana Skinnera a –“

„Myslíte policejního ředitele?“

„Ano. Pan Skinner tvrdil, že jedná s panem Goodwinem neoficiálně a mimo protokol, a pak mu udělal naprosto nepřijatelný návrh, který měl pan Goodwin tlumočit mně. Nechci si u vás na něj stěžovat, protože je to váš nadřízený a zřejmě jste o tom ani nevěděl.“

„To tedy ne.“

„Pro mě to ale byla jen další urážka a mám toho všeho dost. Rád bych s tím už skoncoval. Celý ten povyk vznikl jen proto, že pan Goodwin coby očitý svědek tvrdí, že Faith Usherová nespáchala sebevraždu, a já se o tom chci nezávisle na všech ostatních přesvědčit. Jestli zjistím, že se Goodwin mýlil, vyřídím si to s ním. Jestli však zjistím, že měl pravdu, bude to proto, že objevím důkazy, které vám zřejmě unikly. Informuji vás o svém záměru proto, že pokud mám se svou prací pokročit, musím se sejít se všemi, kterých se případ týká, a pozvat je k sobě do kanceláře a chci, abyste o tom věděl. Myslel jsem si také, že byste u toho chtěl třeba být, a pokud máte opravdu zájem, budete u nás vítán, ale ty lidi pak musíte přivést vy. Nemohu si přece zvát hosty do své kanceláře a pak je postavit tváří v tvář policejnímu inspektorovi. Nejlépe by se to hodilo zítra dopoledne v jedenáct.“

Cramer ze sebe vypravil cosi jako „Wmgzwmzg“, ale pak se konečně zmohl na pár slov: „Tak jste se přece jen do něčeho zakousl. Ale do čeho?“

„Do něčeho, do čeho se už zakousli jiní. A ti se zakousli do mě. Samozřejmě že mě to rozzlobilo. Situace vypadá přesně tak, jak jsem vám ji vylíčil, a nemám k tomu co dodat.“

„To věřím. Ale zítra je neděle.“

„Jistě. Což se jen hodí, protože mezi těmi, které chci vidět, jsou tři dívky, co chodí do práce.“

„To je tam chcete všechny?“

„Ano.“

„A nemáte tam teď některou z nich?“

„Ne.“

„Nemá s tím co dělat policejní ředitel Skinner?“

„Ne.“

„Zavolám vám za hodinu.“

„To nejde,“ namítl Wolfe. „Jestli je mám všechny pozvat, musím s tím začít hned a je už dost pozdě.“

Nejenže bylo pozdě, ale Wolfe zatraceně dobře věděl, že když poskytne Cramerovi celou hodinu, bude u nás Cramer za deset minut zvonit a dožadovat se vstupu. Stejně se dalo čekat, že Cramer na Wolfův návrh přistoupí, a on s ním po několika dost přihlouplých otázkách opravdu souhlasil.

Zavěsili jsme a Wolfe se obrátil k Bynovi, který už zase seděl na židli. „A teď jde o vás a paní Usherovou,“ řekl. „Nemám nejmenší zájem, abyste se vy dva s někým domluvili, a můžu se proti tomu pojistit jediným způsobem. Paní Usherová stráví noc tady, máme ložnici pro hosty s docela pohodlnou postelí. Vedeme sice pánskou domácnost, ale jí by to nemuselo moc vadit. Vám můžeme nabídnout další pokoj, ale kdyby vám to bylo milejší, doprovodí vás pan Panzer domů, přespí u vás a ráno vás zase přivede. Pan Cramer přijde s ostatními v jedenáct.“

„Můžete jít třeba k čertu,“ odpověděl mu Byne. „Já doprovodím paní Usherovou do hotelu.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Vím, že vám to teď moc jasně nemyslí, ale jistě chápete, že je to vyloučené. V žádném případě vám nemůžu dovolit, abyste si přiopravil mezery, co jsem nadělal ve vašem opevnění. Jestli se budete vzpírat, rychle zasáhnu a potom zjistíte, že vám už žádné opevnění nezbylo. Z tohohle maléru můžete vyváznout jen díky mé shovívavosti a moc dobře to víte. Archie, přiveďte Saula a paní Usherovou. Ne – nejdřív zavolejte do Bynova bytu a řekněte Orriemu, aby hned přišel. A vyřiďte mu, ať si nic nedělá z toho, že nenašel tu dohodu – žádná tam není. Pokud objevil něco, co mu připadalo dost důležité, ať to vezme s sebou.“

„Vy hajzle zatracená,“ řekl Mrňous, čímž se čistě jen opakoval.

Obrátil jsem se k telefonu.

15

V neděli ráno jsme s Fritzem půldruhé hodiny dřeli jako mezci –chystali jsme jeviště. Wolfe totiž přišel na nápad, abychom co nejvěrněji napodobili místo činu, a byl to zatraceně hloupý nápad, protože naše kancelář by se vešla do salonu paní Robilottiové asi osmkrát. Všechno vypadalo o něco věrohodněji, když jsme přenesli glóbus, gauč, televizní stolek a pár dalších kusů zařízení do jídelny, ale pořád to ještě nebylo ono. Chystal jsem se, že zajdu nahoru do skleníku a pořádně to Wolfovi vytmavím, a taky že mu hned řeknu, že jestli pro svůj plán potřebuje rekonstrukci, měl by pro jednou porušit svoje pravidlo, že nikdy neodchází kvůli práci z domu, a celé to představení převést k paní Robilottiové. Fritz mi to ale nakonec vymluvil. Abychom získali čtrnáct židlí, museli jsme jich pár přinést seshora, ale později se ukázalo, že je ani všechny nebudeme potřebovat. Za bar nám posloužil stůl v zadním rohu pokoje, ale nemohli jsme ho přirazit ke zdi, protože se za něj musel vejít Hackett. Trochu útěchy mi dodalo, že jsme s ostatními věcmi museli odnést do jídelny i červenou koženou židli, což jistě Cramerovi nepřijde zvlášť vhod.

Nezůstalo ale jen při stěhování nábytku. Z jižního pokoje nám v jednom kuse volala domácím telefonem paní Usherová a žádala si tu další kávu, potom zase víc ručníků, a když jich měla celou zásobu, chtěla zas přílohu, která jí prý chyběla v nedělních novinách, co jsem jí ráno zanesl, a různé maličkosti, pro které jsem jí musel zaběhnout do drogerie. Ve čtvrt na jedenáct přišel Austin Byne doprovázený Saulem a přál si okamžitě mluvit s Wolfem. Potřeboval jsem se ho zbavit a požádal jsem Saula, ať ho odvede o tři patra výš do haly před skleníkem, jenže tam našli jenom zavřené dveře a Saul musel Byna párkrát mírně praštit, když začal otvírat dveře v horních patrech a snažil se najít paní Usherovou.

Za pět minut tři čtvrtě na jedenáct zazvonil zvonek a na prahu stanul inspektor Cramer. Čekal jsem, že rovnou nadělá kdovíjaký rozruch, ale nepřišel tak brzy kvůli Wolfovi. Zeptal se jenom, jestli už přijela paní Robilottiová, a když jsem mu řekl, že ne, zůstal stát venku. V demokratické zemi by se teoreticky měl policejní inspektor chovat stejně k bohaté dámě, které patří sídlo na Páté avenue, jako k svobodné matce, ale zaměstnání je zaměstnání a fakta jsou fakta a k těm faktům patřilo i to, že se k Robilottiům obtěžoval přijet i policejní ředitel. Neměl jsem tedy Cramerovi za zlé, že čeká na chodníku na jejich limuzínu, ale stejně to nakonec dopadlo tak, že uvítal nejdříve tři svobodné matky, které přivezl policejním autem seržant Purley Stebbins. Tři kavalíři, Paul Schuster, Beverly Kent a Edwin Laidlaw, se dostavili každý zvlášť.

Slíbil jsem si, že se taky trochu pobavím, a nepřipustil jsem, aby mi to jednočlenná uvítací komise představovaná Cramerem překazila. Když konečně s několikaminutovým zpožděním zastavila u našeho chodníku limuzína a Cramer vyvedl paní Robilottiovou, následovanou manželem, synem, dcerou a komorníkem, nahoru po schodech, přidržel jsem jim dveře a pak je všechny přenechal Fritzovi. Šlo mi o posledního z nich, o Hacketta. Jak přecházel přes práh, sáhl jsem přesně po komornicku po jeho kabátu a klobouku a řekl jsem:

„Dobré jitro, pane. Máme dnes pěkný den, že? Pan Wolfe sejde dolů co nevidět.“

Hned mu to došlo. Pohlédl po ostatních, zjistil, že se na něj žádný z nich nedívá, a podal mi klobouk se slovy: „Jistěže. Děkuji vám, Goodwine.“

To mě osobně trochu potěšilo, ať už se měl ten den po profesionální stránce vyvíjet jakkoliv. Zavedl jsem Hacketta do kanceláře, zašel jsem do kuchyně a zavolal domácím telefonem do skleníku, že náš ansámbl dorazil.

„A co paní Usherová?“ zeptal se Wolfe.

„Všechno v pohodě. Je ve svém pokoji. A počká tam.“

„A pan Byne?“

„Taky v pořádku. Je s ostatními v kanceláři a Saul se ho drží jako klíště.“

„Dobrá. Za chvilku přijdu dolů.“

Zašel jsem za ostatními. Stáli a seděli porůznu po místnosti. Potají jsem se usmál, když jsem viděl, jak se Cramer marně ohlíží po červené kožené židli, a když ji nenašel, nastavil si přesně jednu z těch žlutých, usadil na ni paní Robilottiovou a teď stojí úslužně vedle a naklání se nad ní. Jak jsem se proplétal ke svému stolu, bylo slyšet výtah a vzápětí vstoupil Wolfe.

Nikoho jsem mu nemusel představovat, protože s manželi Robilottiovými, dvojčaty Granthamovými a Hackettem se seznámil, když jsme hledali v sídle na Páté avenue šperky. Došel až ke svému stolu, rozhlédl se po shromáždění a posadil se. Pak se podíval na Cramera.

„Vysvětlil jste ostatním, proč jsme se tady sešli, pane Cramere?“

„Ano. Buďto dokážete, že měl Goodwin pravdu, anebo že se mýlil.“

„Netvrdil jsem, že něco dokážu. Řekl jsem, že se o tom chci osobně přesvědčit a podle toho s tím pak naložit.“ Obrátil se k svému obecenstvu. „Dámy a pánové, nebudu vás dlouho zdržovat – aspoň většinu z vás ne. Nechci vás nijak namáhat ani se vás na něco ptát. Abych si udělal názor, jestli mohu spoléhat na pana Goodwina jako na očitého svědka, musím vidět přesně to, co viděl on, i když zase ne tak docela přesně, protože tu máme stísněné poměry, ale alespoň přibližně. Nemůžete zaujmout svá místa přesně jako v úterý večer ani sehrát s naprostou věrností celou tu scénu, ale vynasnažíme se přece jen si udělat si co nejlepší představu. Archie?“

Vstal jsem, abych se ujal režie. Čekal jsem, že paní Robilottiová a její Robert se budou nejspíš vzpouzet, a tak jsem si je nechal na konec. Nejdřív jsem postavil Hacketta za stůl, který nám představoval bar, a k jednomu kraji jsem umístil Laidlawa a Helen Yarmisovou. Pak jsem posadil Rose Tuttleovou a Beverlyho Kenta na židli ke glóbu. Celii Granthamovou a Paula Schustera jsem odvedl ke zdi napravo od Wolfova psacího stolu, ji jsem tam posadil a jeho nechal stát. Potom jsem posadil Saula Panzera na židli kousek od dveří do haly a řekl ostatním: „Pan Panzer tu představuje Faith Usherovou. Vzdálenost, stejně jako všechny ostatní vzdálenosti, neodpovídá, ale jinak jsou všichni k sobě v celkem přesném postavení, jako byli.“ Pak jsem položil na židli napravo od sejfu popelník a řekl: „Tohle je kabelka Faith Usherové a uvnitř lahvička s jedem,“ Po tom, co jsem to všechno rozmístil, jsem ani nečekal, že snad bude paní Robilottiová něco namítat, když požádám ji a jejího manžela, aby si sedli před bar, a ona opravdu neprotestovala.

Tím bylo všechno připraveno až na Ethel Varrovou a na mě, takže jsem si pro Ethel došel, postavil se s ní k rohu svého stolu a řekl Wolfovi: „Hotovo.“

„My stáli se slečnou Tuttleovou mnohem dál,“ namítl Beverly Kent.

„Jistě, pane,“ přisvědčil mu Wolfe. „Nikdo nečeká, že si mohou vzdálenosti přesně odpovídat. A teď,“ řekl a zadíval se na skupinku u baru. „Pokud vím, pane Hackette, když si pan Grantham přišel k baru pro šampaňské pro sebe a slečnu Usherovou, stály tam už připravené dvě sklenice. Jednu z nich jste nalil před pár minutami a druhou těsně před jeho příchodem. Je to tak správně?“

„Ano, pane.“ Hackett se už docela vzpamatoval z naší rozmluvy v hale a choval se, jak mu příslušelo. „Vypověděl jsem už na policii, že jedna sklenice tam stála přibližně čtyři minuty.“

„Nalijte teď laskavě šampaňské a postavte je, kam patří.“

V láhvích, které se chladily na stole, bylo šampaňské, a výborné šampaňské, na tom Wolfe trval. Fritz už dvě ty láhve otevřel. Vždycky je pěkné pozorovat, jak se nalévá šampaňské, ale sotva přitom měl kdo tak pozorné obecenstvo jako Hackett, když vyndal z ledu láhev a nalil jednu sklenici.

„Držte tu láhev dál v ruce,“ nařídil mu Wolfe. „Vysvětlím všem, o co mi jde, a potom můžete pokračovat. Chci to celé vidět z různých zorných úhlů. Nalijte další sklenici a pan Grantham přijde, vezme si obě sklenice a odnese je k panu Panzerovi – chci říct ke slečně Usherové. Jednu mu podá a pan Goodwin tam bude a vezme si od něj druhou. Vy mezitím nalijete další dvě sklenice a pan Grantham si pro ně přijde a odnese je k slečně Tuttleové a jednu jí podá. A znovu tam bude pan Goodwin a druhou si vezme. Stejně tak nalijete slečně Varrové a slečně Granthamové. Ale ne slečně Yarmisové a paní Robilottiové, protože ty stojí u baru. Uvidím tak vždycky sklenici ze všech stran. Rozuměl jste mi, pane Hackette?“

„Ano, pane.“

„Mně to jasné není,“ ozval se Cecil. „Co tím chcete dokázat? Tak jsem to přece nedělal. Vzal jsem si jenom dvě sklenice a jednu podal slečně Usherové.“

„Toho jsem si vědom,“ odpověděl mu Wolfe. „Jak jsem už řekl, chci to všechno vidět z různých úhlů. Pokud vám to spíš vyhovuje, může si pan Panzer o kousek přesednout, ale takhle je to jednodušší. Žádám od vás jen trochu spolupráce. Připadá vám snad můj návrh neopodstatněný?“

„Připadá mi dost praštěný. Ale všechno je to podle mě praštěné, takže trochu víc praštěnosti ničemu neuškodí, jen když si po tom svém vystoupení budu smět svoji sklenici nechat pro sebe.“ Vykročil, ale najednou se obrátil. „V jakém že to mám brát pořadí?“

„Na pořadí zvlášť nesejde: po panu Panzerovi přejděte ke slečně Tuttleové, Varrové a Granthamové, v jakém pořadí se vám zachce.“

Představení začalo. Opravdu mi připadalo dost praštěné, aspoň ta moje role. Hackett naléval, Cecil odnášel sklenice a děvčata si je od něj brala. Na tom ještě nebylo nic tak divného, zato já si připadal jako cvok, když jsem tak pobíhal sem a tam, přebíral vždycky druhou sklenici, rozhodoval se, co s ní, někam ji postavil, už zas utíkal k další dívce, abych k ní doběhl, ještě než přijde Cecil. Byl to snad nejztřeštěnější úkol, jaký mi kdy Wolfe za ta léta dal. Když Cecil donesl čtvrtou, poslední sklenici Celii Granthamové, která stála u zdi napravo od Wolfova stolu, udělal něco, co po něm Wolfe rozhodně nechtěl. Předal šampaňské sestře, přehlédl moji napřaženou ruku, pozvedl sklenici se slovy: „Připíjím na zločin!“ a zhluboka se napil bublinek. Potom sklenici spustil a zeptal se Wolfa: „Doufám, že jsem to tím nezkazil?“

„Bylo to hodně nevkusné,“ řekla Celie.

„To jsem taky chtěl,“ odsekl jí. „Celá ta šaškárna je už od začátku nevkusná.“

Wolfe, který se prve napřímil na židli, aby všechno dobře viděl, se teď zas klidně posadil. „Nezkazil jste nic,“ řekl. Rozhlédl se po ostatních. „A teď vás prosím o váš názor. Všiml jste si někdo něčeho, co by stálo za komentář?“

„Nevím, jestli to stojí za komentář, nebo ne,“ ozval se právník Paul Schuster. „Ale celé to představení přece nemůže být podkladem k nějakému závěru. Jsou tu úplně jiné podmínky.“

„V tom s vámi nemohu souhlasit,“ řekl Wolfe. „Já jsem si podklad ke svému závěru udělal, a přesně takový, v jaký jsem doufal. Potřeboval bych, aby mě v něm někdo podpořil, ale radši o to nebudu nikoho žádat. A obracím se na vás na všechny: zaujalo vás něco v jednání pana Granthama?“

Od dveří do haly se ozvalo hluboké zamručení. Na prahu tam stál seržant Purley Stebbins a svou mohutnou postavou napůl zaplňoval celý obdélník dveří. „O vašem závěru nic nevím,“ řekl, „ale všiml jsem si, že pan Grantham nosil ty sklenice pořád stejně. Na té v pravé ruce měl vždycky palec o dva prsty nahoře na poháru a tu v levičce držel kousek níž za stopku. A sklenici, co nesl v pravé ruce, si vždycky nechával a děvčatům podával tu, co měl v levé. Pokaždé to tak dělal.“

Nikdy jsem nezažil, aby se Wolfe podíval na Purleyho s tak neskrývaným obdivem. „Děkuji vám, pane Stebbinsi,“ řekl. „Nejenom že dobře vidíte, ale taky víte, nač máte oči. Může to někdo potvrdit?“

„Já,“ ozval se Saul Panzer. „Bezvýhradně to potvrzuju.“ Pořád ještě držel v ruce sklenici, kterou mu Cecil podal.

„A co vy, pane Cramere?“

‚Já bych si tím tak jistý nebyl,“ odpověděl Cramer a podíval se zúženýma očima na Wolfa. „Co z toho vyvozujete?“

„To je přece nad slunce jasné.“ Wolfe stočil ruku dlaní nahoru. „Doufal jsem, že získám podklad k závěru, že každý, kdo dobře zná zvyklosti pana Granthama a kdo viděl, jak si bere sklenice a odnáší je, by také věděl, kterou z nich podá slečně Usherové. Ten podklad jsem také získal a mám na to dva povolané svědky – pana Stebbinse a pana Panzera.“ Ohlédl se. „To je vše, dámy a pánové. Chtěl bych v tomto sezení pokračovat, ale jen s paní Robilottiovou, panem Bynem a panem Laidlawem – a ze zdvořilosti i s panem Robilottim, pokud si přeje zůstat. Vy ostatní můžete odejít. Potřeboval jsem vaši pomoc při této rekonstrukci a děkuji vám, že jste přišli. S potěšením bych vám nabídl šampaňské při nějaké šťastnější příležitosti.“

„To chcete říct, že máme jít?“ vyjekla Rose Tuttleová. „Já tu chci zůstat.“

Soudě podle toho, jak se tvářili ostatní, bylo vidět, že chtějí zůstat všichni až na Helen Yarmisovou, která stála u baru s Laidlawem. „Raději půjdeme, Ethel,“ řekla Ethel Varrové stojící u mého stolu a obě zamířily ke dveřím. Cecil dopil šampaňské, postavil sklenici Wolfovi na stůl a prohlásil, že zůstane, a Celie se připojila, že zůstane taky. Diplomat Beverly Kent prokázal, že si svou dráhu zvolil správně, a zdvořile se obrátil k Rose Tuttleové, která mu dovolila, aby ji doprovodil ze dveří. Paul Schuster přistoupil kousek blíž, chvíli poslouchal, jak se dvojčata Granthamova dohadují s Wolfem, a potom odešel také. Zahlédl jsem, jak Cramer přechází k paní Robilottiové, usazené s manželem u baru, a vtom jsem si všiml, že Hackett už za barem nestojí a že ho není nikde vidět. Vytratil se, aniž jsem ho zpozoroval, a jenom tím znovu dokázal, že komorníkovi se detektiv nemůže rovnat.

Rozepři dvojčat s Wolfem rozsoudila paní Robilottiová. Následována Cramerem a manželem přistoupila k Wolfovu stolu a nařídila dětem, aby odešly, a pak se obrátila k manželovi a požádala ho, aby odešel taky. Její bledé šedé oči zapadlé pod hranatým obočím připomínaly kolečka matného ledu. A dívala se jimi teď na Celii.

„Ten člověk potřebuje pořádnou lekci a já mu ji uštědřím,“ řekla. „Nikdy jsem tě nepotřebovala a nepotřebuji tě ani teď. Chováš se nemožně. Vyřizuji si své věci nejraději sama a tuhle si taky vyřídím bez cizí pomoci.“

Celie jenom otevřela pusu, zase ji zavřela, podívala se po Laidlawovi a šla. Cecil odešel za ní. Robilotti chtěl něco říct, ale pohlédl manželce do bledých šedých očí, pokrčil rameny jako uhlazený civilizovaný Ital a pak odešel také. Paní Robilottiová ho sledovala očima ke dveřím a potom přistoupila k židli, kterou jí přistavil Cramer, posadila se, pohlédla na Wolfa a řekla:

„Tvrdil jste, že chcete pokračovat. Tak prosím.“

Wolfe jí velmi zdvořile odpověděl: „Za chvíli, madam. Čekáme ještě jednu osobu. Posadíte se, pánové? Archie?“

Saul už seděl, pořád ještě namísto Faith Usherové, a popíjel šampaňské. Na ostatních čtyřech – Laidlawovi, Bynovi, Cramerovi a Stebbinsovi – jsem nechal, ať se posadí, kam chtějí, vyšel jsem do haly a pak do druhého patra k jižnímu pokoji a zaklepal na dveře. Když se ozvalo, abych šel dál, vstoupil jsem.

Elaine Usherová seděla u okna obklopená stránkami nedělních novin, které měla rozházené po celé podlaze, a přivítala mě nasupeným pohledem.

„Už jste na řadě,“ řekl jsem jí.

„Taky je nejvyšší čas.“ Odkopla noviny a vstala. „Kdo tam všechno je?“

„Jak se jen dalo čekat. Pan Wolfe, Byne, Laidlaw, Panzer, inspektor Cramer a paní Robilottiová. Manžela poslala domů. Odvedu vás rovnou k ní.“

„Já vím a už se na to těším. Vychutnám si to, ať už se potom stane, co chce. Ale jsem hrozně rozcuchaná. Za chvíli jsem u vás.“

Zmizela v koupelně a zavřela za sebou dveře. Nebyl jsem nijak netrpělivý, protože jsem věděl, že Wolfe toho času patřičně využije, aby paní Robilottiovou znervóznil. Paní Usherová ho využila taky. Z koupelny se vynořila načesaná a rty měla namalované do barvy, jaká by dokázala rozdráždit býka. Zeptal jsem se jí, jestli nechce jet výtahem, a ona odmítla, takže jsme sešli ta dvě patra pěšky.

Vyšlo to tak dokonale, až by si každý mohl myslet, že jsme to kdovíjak dlouho nacvičovali. Přešel jsem s ní přes místnost mezi Cramerem a Bynem, obrátil se, až jsme stáli přímo proti paní Robilottiové, a pak jsem řekl: „Paní Robilottiová, dovolte, abych vám představil paní Usherovou, matku Faith Usherové.“ Paní Usherová se uklonila v pase, natáhla ruku a řekla: „Moc mě těší, opravdu mě velice těší.“ Paní Robilottiová se na ni vteřinu vytřeštěně dívala a pak napřáhla ruku a vlepila jí facku. Opravdu dokonalost sama!

16

Můžete se stejně jako já jen dohadovat, jestli by byl Wolfe prokázal, jak se věci skutečně seběhly, kdyby se mu byl nepovedl ten husarský kousek s konfrontací obou žen – to jest, kdyby paní Robilottiová zůstala dost klidná a pohotová, podala by si ruku s paní Usherovou a zachovala by se podle bontonu. Wolfe tvrdí, že by se mu to bylo podařilo i tak, ale je to jen akademická otázka, protože paní Robilottiová už byla tak znervóznělá, že ji náhlý a nečekaný příchod té ženské, co se tu před ní najednou ukláněla a podávala jí ruku, musel úplně vykolejit.

Mohl jsem snad té facce zabránit a včas paní Usherovou odtáhnout, ale neudělal jsem to a rozhoupal jsem se k činu, teprve když facka padla. Paní Usherová byla přece jen naším hostem, a když ji nejdříve nakopl do brady hostitel a pak ji praštila do obličeje naše další návštěvnice, nesvědčilo to příliš o valné pohostinnosti, a navíc jsem dostal strach, aby se paní Usherová nepokusila kompliment oplatit. Popadl jsem ji tedy za paži, odvlekl ji z dosahu dalších ran a vrazil jsem přitom do Cramera, který zděšeně vyskočil ze židle. Paní Robilottiová už prudce uskočila, seděla teď strnule jako svíčka a zuby si probodávala dolní ret.

„Raději byste si měl paní Usherovou posadit vedle sebe,“ řekl mi Wolfe. „Nesmírně lituji, madam, že jste se setkala pod mou střechou s tak neslýchaným jednáním.“ Ukázal na ostatní. „Toto je pan Laidlaw, pan Cramer od policie a pan Stebbins, také od policie. Pana Byna už znáte.“

Když jsem uváděl paní Usherovou k židli, kterou jí přinesl Saul, a usazoval ji mezi sebe a Laidlawa, pohrozil Cramer Wolfovi:

„Tohle jste zinscenoval a budete toho litovat.“ Pak se obrátil doprava. „Moc mě to mrzí, paní Robilottiová,“ řekl. „Já s tím nic společného neměl.“ A k Wolfovi dodal: „Dobrá, tak si to poslechneme.“

„Sám jste to viděl,“ řekl mu Wolfe. „Jistěže jsem to zinscenoval. Zřejmě vám neušlo, jak jsem nalíčil na paní Robilottiovou past, abych ji přiměl zareagovat, až se objeví paní Usherová. Přesně tak jsem to potřeboval. Než se vyjádřím k její reakci, musím vám vysvětlit, proč je přítomen pan Laidlaw. Požádal jsem ho, aby zůstal, protože se ho celá ta záležitost vážně dotýká. Jak víte, poslal někdo na státní zastupitelství anonymní dopis, v němž o něm uvedl jistá fakta, a to ho opravňuje, aby vyslechl, jak bude odhalena pravda. Proč je tu také pan Byne, se brzy ukáže. Z něčeho, co řekl včera večer, jsem pochopil, že paní Robilottiová věděla, že její první manžel Albert Grantham byl otcem Faith Usherové. Ale i tak –“

„To je lež!“ vykřikl Byne. „Zatracená lež!“

Wolfe promluvil ostřejším tónem: „Volím svá slova přesně, pane Byne. Netvrdil jsem, že jste mi něco takového prozradil, ale že jsem to pochopil z vašich slov. Když jste mluvil o lidech pozvaných na ten večírek, řekl jste: ‚Teta mohla ovšem Faith ještě škrtnout a požádat paní Irwinovou –’ ale pak jste se zarazil, protože jste si uvědomil, že jste se podřekl. Když jsem to přešel, myslel jste, že jsem si toho nevšiml, ale já jsem si toho všiml dobře. Jenomže kdybych vás chtěl chytit za slovo, vykroutil byste se a tvářil se, že to nemá s naší věcí nic společného.“

„Taky že to s ní nic společného nemá!“

„Nesmysl. Proč by pak měla vaše teta chtít Faith škrtnout? Proč by ji měla odmítnout přijmout ve svém domě? Možná že by se to dalo vysvětlit různě, ale jedno vysvětlení nám naznačují teď už známé skutečnosti: paní Robilottiová nechtěla přijmout jako hosta dceru svého prvního manžela. A já se právě dozvěděl, že Faith Usherová byla vlastní dcerou Alberta Granthama a vy že jste o tom věděl. Takže jsem pochopil, v čem je souvislost všech těch událostí, a připravil jsem si tu scénu, abych si to ověřil. Kdyby paní Robilottiová bez jakéhokoliv projevu nevraživosti podala ruku matce Faith Usherové, která ji tak přátelsky zdravila, byla by ta souvislost zpochybněna. Čekal jsem, že před paní Usherovou ucukne, ale mýlil jsem se. Snad se jednou poučím, že ženské jednání je nevyzpytatelné. Místo co by paní Robilottiová před paní Usherovou ucukla, tak ji udeřila. Znovu se vám za to omlouvám, paní Usherová. Nic takového jsem nepředvídal.“

„Obojí ale tvrdit nemůžete,“ ozval se Byne. „Říkáte, že teta nechtěla přijmout Faith Usherovou, protože o ní věděla, že je dcera jejího prvního manžela. A přitom ji přijala. Věděla, že je Faith mezi pozvanými, a klidně ji nechala, ať si přijde.“

Wolfe přikývl. „Já vím. A to je právě ono. To je ten hlavní důvod, proč jsem přesvědčen, že ji teta zabila. Mám i jiné důvody –“

„Dejte si pozor!“ vyjel na něj Cramer a pak se obrátil ke své sousedce. „Chtěl bych, abyste věděla, paní Robilottiová, že jsem tím tvrzením pobouřen stejně jako vy.“

Paní Robilottiová se dívala bledýma šedýma očima na Wolfa a ani na vteřinu je neodvrátila. „Tak pobouřen snad ani být nemůžete,“ řekla. „Ani jsem si neuměla představit, že by se někdo dokázal zachovat tak nízce. Je to přímo neuvěřitelné.“

„V tom máte pravdu,“ souhlasil s ní Wolfe. „Vražda je vždycky neuvěřitelná, madam. A já se teď vyjádřil před svědky tak, že kdybych se mýlil, byl bych vám vydán na milost a nemilost. Jste pobouřen, pane Cramere. Buď vám to všechno blíž vysvětlím, nebo mě můžete napadnout. Co je vám milejší?“

„Ani jedno, ani druhé.“ Cramer měl sevřené ruce položené na kolenou. „Chci jenom vědět, jak můžete dokázat, že Faith Usherová byla dcerou Alberta Granthama?“

„V tom je právě ten choulostivý problém.“ Wolfe naklonil hlavu ke straně. „V celé té věci mě zajímá jen vražda Faith Usherové a vůbec netoužím nadělat zbytečné nepříjemnosti lidem, kteří s ní nemají nic společného. Vím například, kde byste našel důkaz, že smrt Faith Usherové mohla přinést podstatný finanční zisk jistému muži, ale protože ten muž na osudném večírku nebyl a nemohl slečnu Usherovou zabít, prozradím vám ho, jedině když to bude nevyhnutelné. Ale abych odpověděl na vaši otázku: mám výpovědi dvou lidí, paní Elaine Usherové a pana Austina Byna. A vy, pane Byne, jste se už vytáčel dost dlouho. Povězte nám teď, věděla vaše teta, že je Faith Usherová dcera Alberta Granthama?“

Mrňousovi cukalo v obličeji rozčilením. Pohlédl nalevo na paní Usherovou, ale napravo na tetu se raději ani nepodíval. Wolfe mu dal jasně na srozuměnou jedno – když řekne pravdu, nedoví se Cramer o dohodě ani o tom, kde je ta dohoda k nalezení. Nejspíš se však Byne rozhodl hlavně proto, že už se paní Robilottiová stejně tou fackou prozradila.

„Ano,“ odpověděl. „Řekl jsem jí to.“

„Kdy?“

„Před pár měsíci.“

„Proč?“

„Protože – kvůli něčemu, co řekla. Řekla to vlastně už kolikrát, předhazovala mi, že jsem parazit, protože žiju z peněz, co mi dal před smrtí strýc. A když mi to vmetla ten den znovu, rozčilil jsem se a řekl jí, že strýc mi dal ty peníze, abych se postaral o jeho nemanželskou dceru. Nechtěla mi to věřit, a tak jsem jí řekl i to, jak se dcera a její matka jmenují. Potom mě to mrzelo a požádal jsem ji –“

„Ty lháři!“ zlostně se na něj rozkřikla teta a v bledých šedých očích se jí nenávistně zablesklo. „Sedíš si tady a lžeš. Vyhrožovals mi, že bys mě mohl vydírat a vyrazit ze mě další miliony. Miliony, co ti dal Albert, ti nestačily, viď? Nespokojil ses –“

„Nechte toho!“ ostře ji zarazil Wolfe a přísně se na ni zamračil. „Jste ve smrtelném nebezpečí, madam. Dostala jste se do něj díky mně, takže jsem za vás zodpovědný a radím vám, abyste držela jazyk za zuby. Pane Cramere, chcete ještě něco slyšet od pana Byna nebo ode mě?“

„Vy tedy tvrdíte,“ začal Cramer, který byl tak otřesen, že sotva dokázal mluvit. „Tvrdíte, že paní Robilottiová schválně pozvala Faith Usherovou na ten večírek, aby ji mohla zabít. Rozuměl jsem vám správně?“

„Ano.“

„A jediným motivem bylo, že věděla, že Faith Usherová byla nemanželská dcera Alberta Granthama?“

„Dost možná. Při jejím temperamentu by to byl dostatečný motiv. Ale právě nám sama naznačila další. Její synovec mohl Faith Usherovou využívat jako nástroje, aby z ní vymámil celé jmění. Tohle si ještě musíte dobře zjistit.“

„A taky že si to zjistím. Ale ještě k té vaší rekonstrukci. Tvrdíte, že se tím dokazuje, že to paní Robilottiová mohla udělat?“

„Ano. Sám jste to viděl. Klidně mohla hodit jed do sklenice, která stála asi čtyři minuty na baru. A když si pak přišel její syn pro dvě sklenice, stačilo, kdyby viděla, že si tu otrávenou bere do pravé ruky, a protože znala jeho zvyklosti, věděla by, že se chystá vypít ji sám. V tom případě by ho zarazila, že je to její sklenice, a požádala by ho, ať si vezme jinou. Anebo by mu dokonce jinou podala sama a přesvědčila by se, že si sklenici s otráveným šampaňským bere do levé ruky. Jenže to asi sotva dokážete, protože paní Robilottiová to nepřizná a její syn také ne. Ve chvíli, kdy odešel s otrávenou sklenicí v levé ruce od baru, byla Faith Usherová odsouzena k smrti a nikomu nehrozilo prozrazení, protože o kousek dál měla v kabelce celou zásobu kyanidu. Všichni by samozřejmě usoudili, že Faith Usherová spáchala sebevraždu, a nebýt toho, že na večírku byl pan Goodwin a pozorně se díval kolem sebe, bylo by to tak prošlo.“

„Kdo řekl paní Robilottiové, že má slečna Usherová u sebe ten jed? A kdy?“ zeptal se Cramer.

„To nevím,“ mávl rukou Wolfe. „Mám vám snad sakra zjistit první poslední?“

„Ne, zvládnu to sám. Už jste nám toho zjistil až dost. Říkáte, že nikomu nehrozilo prozrazení. Jenže paní Robilottiová by byla hodně riskovala, kdyby se pokoušela vyndat tu lahvičku z kabelky a vzít si z ní trochu jedu.“

„Podle mě nic takového neudělala. Zřejmě se k té kabelce ani nepřiblížila. Jestli věděla, že slečna Usherová u sebe nosí kyanid – a to vědělo několik lidí – nejspíš si ho někde obstarala, což není ani zvlášť těžké, a měla ho po ruce. Třeba dokonce zjistíte, že si ho opravdu opatřila.“ Wolfe se znovu rozmáchl. „Nemíním se tu tvářit, jako kdybych vám předváděl dozrálé ovoce, které si můžete čistě jen utrhnout ze stromu. Vynaložil jsem všechnu tu námahu, jenom abych se přesvědčil, jestli měl pan Goodwin pravdu, nebo jestli se mýlil. A přesvědčil jsem se, že měl pravdu. Už tomu věříte taky?“

Cramer neodpověděl ani slovem. Paní Robilottiová vyskočila ze židle. Měl jsem dojem, že ji popíchlo, když se Wolfe zmínil, že si mohla někde opatřit kyanid, a za pár dní jsem se dozvěděl, že jsem se nepletl. Purley Stebbins mi pověděl, že už vědí, kde ten kyanid koupila, a že to mohou dokázat. Každopádně teď vyskočila a chystala se, že si to pohrne pryč, ale udělala jen tři kroky a musela se zastavit. Cestu jí zahradili Cramer s Purleym a ti dva váží dohromady přes dvě stě kilo a zaberou skoro půldruhého metru šířky.

„Pusťte mě!“ řekla. „Chci jít domů.“

Málokdy jsem s těmi dvěma soucítil, ale teď mi jich přišlo líto, hlavně Cramera.

„Nikam teď nepůjdete,“ řekl jí drsně. „Budete nám bohužel muset zodpovědět pár otázek.“

17

A ještě maličkost. Vzpomenete si možná, jak jsem se zmínil, že jsme den nato, kdy byl vynesen rozsudek za vraždu Faith Usherové, debatovali s jednou známou, jaký nejnadutější výrok kdo z nás kdy slyšel. Ten den jsem taky zahlédl v baru u Churchilla Edwina Laidlawa a rozhodl jsem se, že vykonám dobrý skutek. Mimoto jsem měl pocit, že jsme mu za svoje služby účtovali dost nehoráznou částku, kterou promptně a bez sebemenších námitek zaplatil, takže si od nás ještě něco zaslouží. A tak jsem k němu přistoupil, a když jsme se pozdravili, prokázal jsem mu ten dobrý skutek.

„Nechtěl jsem o tom mluvit, dokud stála její máma před soudem za vraždu,“ řekl jsem. „Ale teď bych vás na to měl asi upozornit, pokud vás to ovšem zajímá. Brzy nato, co vypukl ten poprask, jsem mluvil s Celií Granthamovou a padlo přitom vaše jméno. Celie říkala, že si vás možná jednou vezme, ale jestli jste v maléru, vezme si vás radši hned. Hlásím vám to jen proto, že byste se měl možná začít učit tancovat.“

„Už to nebude nutné,“ odpověděl. „Je to od vás moc hezké a mockrát děkuju za upozornění, ale bereme se už příští týden. Ve vší tichosti. Odkládali jsme to, až bude po soudu. Směl bych vás pozvat na skleničku?“

Takže vidíte. Nakonec jsem ten dobrý skutek ani vykonat nemohl.