Rex Stout

Před půlnocí

1. kapitola

Nedá se říci, že by náš rozhovor, který jsme vedli onoho dubnového úterního večera, měl v souvislosti s tou záležitostí nějaký význam. Postačí však jako úvod a zároveň pomůže vysvětlit pár pozdějších reakcí Nera Wolfa. Po obědě v jídelně starého honosného domu na Západní Třicáté páté ulici, při němž nám Fritz servíroval jednu ze svých nejlepších specialit, holoubata se salámem a kyselým zelím, jsem následoval Wolfa přes halu do kanceláře. Když si vzal ze stolku nedaleko velkého glóbusu nějaké časopisy a šel se usadit do křesla za svým psacím stolem, zeptal jsem se, má-li pro mne nějakou práci. Chtěl jsem se tak pojistit. Už předtím jsem mu oznámil, že mám v úmyslu vzít si ve čtvrtek odpoledne volno na zahájení baseballové sezóny na Polo Grounds, a nechtěl jsem, aby mi ve čtvrtek udělal přednášku o tom, jak nechávám hromadit úkoly.

Řekl ne, žádnou práci, uvelebil své masivní tělo v křesle – jediném křesle na světě, které uznával, a otevřel časopis. Věnoval asi dvacet minut týdně prohlížení inzerátů. Šel jsem ke svému stolu, posadil se a natáhl se po telefonu, pak jsem si to rozmyslel a došel k názoru, že nebude na škodu pojistit se ještě trochu víc. Pootočil jsem se a spatřil, jak zamračeně hledí do otevřeného časopisu. Vstal jsem a obcházel ho dost blízko na to, abych viděl, na co se kouká. Byl to celostránkový inzerát v černobílém provedení, který jsem stejně jako miliony mých spoluobčanů znal nazpaměť. Nebylo to příliš náročné, protože ho tvořilo pouze šest slov, když nepočítám jejich opakování. Nahoře uprostřed byla elegantní lahvička, nadepsaná ozdobným písmem Pour Amour, přičemž Amour leželo pod Pour. Přímo pod tím byly dvě další úplně stejné, také uprostřed, a pod nimi další tři, a pak další čtyři, a tak dále přes celou plochu. Dole se po celé délce táhlo sedm lahviček a tvořilo základnu dvaceti osmi lahvičkové pyramidy. V prostoru vlevo nahoře stálo:

Pour Amour

znamená

Pro lásku

a vpravo nahoře bylo napsáno:

Pour Amour

je

Pro lásku

„Na tom inzerátu jsou zajímavé dvě věci,“ řekl jsem.

Wolfe cosi zamručel a otočil stranu.

„První věc,“ pokračoval jsem, „je samotný název. Šedesáti čtyřem až sedmdesáti procentům žen, které je spatří, se vybaví slovo ‚paramour‘, které znamená milenec, a to procento by bylo ještě vyšší, kdyby jich více význam toho slova vůbec znalo. Nechci americké ženy odsuzovat. Mám mezi nimi několik nejlepších přátel. Jen hrstka jich chce být něčí milenkou nebo mít milence, a proto nemůžete prostě přijít a pojmenovat tak parfém. Položme to takto – uvidí inzerát a řeknou si: ‚Tak oni mají odvahu si myslet, že si s jejich fajnovým parfémem seženu milence! Já jim ukážu! Kdo si myslí, že jsem?‘ Půl unce deset dolarů. Druhá věc –“

„Jedna stačí,“ zavrčel.

„Ano, pane. Druhá věc – tolik lahviček. To je proti pravidlům. Hlavní trik inzerátu na parfém je ukázat jen jedinou lahvičku, aby vznikl dojem, že je to vzácné zboží a raději byste měli spěchat, abyste ještě jeden kousek vůbec sehnali. Ne však Pour Amour. Říkají: No tak, máme jich spoustu, jsme svobodná země a každá žena má právo mít paramour a jestli ho nechcete, dokažte to. Je to úplně nový přístup, stoprocentně americký, a zdá se, že se to vyplácí, stejně jako ta soutěž.“

Očekával jsem, že teď už se výsledky dostaví, jenže on jen mlčky obracel stránky. Nadechl jsem se.

„Ta soutěž, jak zřejmě víte, protože občas inzeráty čtete, je senzace. Milionová odměna v hotovosti. Každý týden po téměř pět měsíců vytvářejí obraz žen, které v historii něco znamenaly – mohl bych vám jistě poskytnout přesný výpočet, protože již léta trénujete mou paměť – jako žen, které se bez kosmetiky neobejdou. Dvacet za dvacet týdnů. Toto byl popis čísla jedna:

I když Caesar silou dal mi moc,

já milovala Tebe, Antonie,

proto můj život, osudnou tu noc,

podlehl smrtícímu jedu zmije.

To bylo samozřejmě snadné. Kleopatra. Číslo dvě bylo stejně lehké:

Za Aragona jsem se vdala,

však Kolumbus mne uchvátil,

svých šperků pro něj jsem se vzdala,

by z dálek se zas navrátil.

Nepamatuju si, že bych kdy četl, že královna Isabella používala kosmetiku, ale protože se v patnáctém století nikdo nekoupal, asi ji užívala. Mohl bych vám také říci čísla tři, čtyři a pět, ale pak začaly být hádanky těžké, a od čísla deset jsem se už ani neunavoval je číst. Bůh ví, jaké byly, když se dostali ke dvacítce – dám vám příklad, zde je číslo sedm či osm, už jsem zapomněl které:

Ač neznala jsem abecedu,

přec můj syn šlechticem se stal,

mně zajistilo věčnou slávu,

pan Brown že vždy mne miloval.

Tomu říkám fušeřina. Když zvážíme, kolik panů Brownů mělo v průběhu historie syna, a kolik jejich synů –“

„Tss.“ Wolfe obrátil stranu. „Nell Gwynnová, anglická herečka.“

Udiveně jsem se na něj podíval. „Jo, slyšel jsem o ní. Jak jste na to přišel? Jeden z jejích početných přátel se mohl jmenovat Brown nebo Brownson, ale to ji slavnou neudělalo. Byl to nějaký král.“

„Karel II.“ Tvářil se samolibě. „Udělal z jejího syna vévodu. Jeho otec, Karel I., když byl mladý, přijal cestou do Španělska jméno Brown. A Nell Gwynnová byla samozřejmě přítelkyní Karla II.“

„Dávám přednost slovu milenka. Dobře, tak jste přečetl deset tisíc knih. A co tohle – myslím, že to bylo číslo devět:

Zákon jím kdysi stanovený

bránil nám manželi se stát,

rozhodl se jej nepřestoupit,

nepřestal mne však milovat.“

Lusknul jsem prsty. „Jméno!“

„Archie.“ Zvedl ke mně hlavu. „Nemáte kam jít?“

„Ne pane, dnes večer ne. Lili Rowanová zamluvila stůl u Flaminga a zvala mne, abych si s ní šel zatancovat, ale řekl jsem jí, že byste mne mohl potřebovat, a ona ví, jak nepostradatelný –“

„Pff.“ Vrhnul na mě zlobný pohled a došel k názoru, že mu to za tu námahu nestojí. „Měl jste v úmyslu odejít, ale chtěl jste se zbavit odpovědnosti za svou nepřítomnost, takže jste se rozhodl mne obtěžovat, abych to navrhl sám. Vyšlo vám to. Navrhuju, abyste ihned někam odešel.“

Mohl jsem mu na to říct pár věcí, ale on si povzdechl a vrátil se k časopisu, a tak jsem si to odpustil. Když už jsem mířil k hale, jeho hlas promluvil k mým zádům: „Oholil jste se a převlékl ještě před večeří.“

To je ten problém, když pracujete a žijete se skutečně skvělým detektivem.

2. kapitola

Protože jsem se tu noc vrátil pozdě a neměl jsem žádnou naléhavou práci, do kuchyně jsem ve středu ráno sešel až po deváté hodině, abych spořádal svůj pravidelný příděl grapefruitu, ovesných vloček, lívanců, slaniny, ostružinového džemu a kávy. Wolfe jako obvykle posnídal ve svém pokoji a odešel do zimní zahrady na střeše, aby zde, jako ostatně každé ráno, poseděl mezi svými orchidejemi.

„Je příjemné, Archie,“ poznamenal Fritz a dal rozpustit máslo – své vlastní máslo – na pánev pod můj čtvrtý lívanec, „vidět, jak si svou snídani náležitě užíváte. Ničím nevyrušován.“

Dočetl jsem odstavec v Timesech ležících na poličce přede mnou, polkl, usrkl trochu kávy a promluvil. „Fritzi, budu k vám upřímný. Neexistuje nikdo, koho bych snesl v místnosti, kde snídám a čtu si ranní noviny. Když hovoříte, nechte výhradně na mně, zda odpovím nebo zda vůbec poslouchám. Měl byste ale vědět, že vám rozumím. Vezměme si, co jste právě řekl. Tím svým ‚ničím nevyrušován‘ jste měl na mysli – žádní klienti a žádné případy a vás zajímá, zda se náš bankovní účet příliš rychle neztenčuje. Mám pravdu?“

„Ano.“ Plesknul tlustou zlatohnědou placku na můj talíř. „Ale jestli myslíte, že mám obavy, tak nemám. U vás to nikdy není otázka obav. S panem Wolfem a vámi –“

Zazvonil telefon. Zvedl jsem ho a hluboký baryton se představil jako Rudolf Hansen a chtěl mluvit s Nerem Wolfem. Řekl jsem mu, že pan Wolfe nebude k zastižení až do jedenácti hodin, ale že mu můžu předat vzkaz. Prohlásil, že ho musí vidět okamžitě a že přijede za patnáct minut. Namítl jsem, že se před jedenáctou nebude dít nic, pokud mi neřekne, proč je to tak naléhavé. Zopakoval, že přijede za patnáct minut, a zavěsil.

Fritz mezitím vyhodil lívanec, protože byl mimo pánev už příliš dlouho, a začal dělat další.

Obvykle, když si někdo cizí domluví schůzku, trochu ho předem prověřím, ale za čtvrt hodiny bych se moc daleko nedostal a navíc jsem musel dojíst ještě jeden lívanec a připravovala se mi káva. Zrovna jsem dosnídal a vydal se do kanceláře se svými Timesy, které jsem chtěl dát na stůl, když zazvonil zvonek u dveří. Vyšel jsem do haly a přes jednostranně průhlednou výplň dveří jsem uviděl na schodech ne jednoho cizího člověka, ale hned čtyři – tři muže ve středním věku a jednoho, který měl střední věk již za sebou; všichni byli dobře oblečení a dva měli i klobouk.

Pootevřel jsem dveře na pár centimetrů, kolik mi dovolil řetízek, a promluvil přes vzniklou škvíru. „Vaše jména, prosím?“

„Jsem Rudolf Hansen. Telefonoval jsem.“

„A ostatní?“

„To je směšné! Otevřete dveře!“

„Směšné se to pouze zdá, pane Hansene. V okolí stovky mil je nejméně stovka lidí, kteří by rádi panu Wolfovi pověděli, co si o něm myslí, a možná mu to i dokázali. Připouštím, že jako násilníci nevypadáte, ale jste čtyři – vaše jména, prosím?“

„Jsem právní zástupce. Toto jsou moji klienti. Pan Oliver Buff. Pan Patrick O’Garro. Pan Vernon Assa.“

Jejich jména mi samozřejmě nebyla k ničemu, ale měl jsem čas si je prohlédnout a jestli jsem aspoň něco věděl o tvářích, tihle lidé nepřišli problémy dělat, ale nechat se z nějakých vytáhnout. A tak jsem otevřel dveře, pomohl jim dát klobouky a kabáty na velký starý věšák z ořechového dřeva, zavedl je do kanceláře a ukázal jim na křesla, posadil se za svůj stůl a řekl:

„Je mi líto, pánové, ale nedá se nic dělat. Pan Wolfe nikdy nechodí do kanceláře před jedenáctou. Tato zásada již byla porušena, ale nebylo to jen tak. Jediné, co můžete udělat, je všechno mi vyprávět a přesvědčit mne, abych s ním promluvil, a já pak půjdu, řeknu mu to a pokusím se ho přesvědčit. I kdybych uspěl, celé to bude trvat dvacet pět minut, a právě tolik času zbývá do jedenácté hodiny, a tak si můžete stejně dobře chvíli odpočinout.“

„Vy jste Goodwin,“ prohlásil Hansen. Jeho baryton nyní nezněl tak hluboce jako v telefonu. Usadil jsem ho do červeného koženého křesla nedaleko Wolfova stolu, ale nějak se k němu se svým dlouhým tenkým krkem, šedou kůží a velkýma ušima nehodil. Lépe by mu slušelo nějaké s rovným opěradlem a bez polstrování.

„Pane Goodwine,“ řekl, „jedná se o přísně důvěrnou a naléhavou záležitost. Trvám na tom, abyste panu Wolfovi řekl, že ho musíme vidět okamžitě.“

„Trváme na tom všichni,“ prohlásil rezolutně jeden z jeho klientů. Další vyskočil z křesla, jakmile se do něj posadil, a pochodoval sem a tam. Třetí se snažil ovládnout třesoucí se ruku se zápalkou, aby si mohl zapálit cigaretu. Když jsem viděl, že hrozí zbytečná hádka, řekl jsem zdvořile: „Dobrá, podívám se, co pro vás můžu udělat,“ vstal jsem a odešel z místnosti.

V kuchyni byl Fritz, který sklízel po snídani a který by se nikdy neodvážil zeptat na cokoliv, co vypadalo jako pracovní záležitost. Upřel však na mě tázavý pohled, když jsem vešel a mířil ke stolu, na němž stály telefony. Zvedl jsem obočí, vzal domovní telefon a zavolal zimní zahradu.

V minutě mi Wolfe zavrčel do ucha. „No?“

„Volám z kuchyně. V kanceláři jsou čtyři zpanikaření muži v nažehlených košilích a botách od Firmana. Tvrdí, že vás musejí ihned vidět.“

„K čertu s nimi –“

„Ano, pane. Jen vás upozorňuju, že máme společnost. Řekl jsem jim, že se podívám, co pro ně můžu udělat, což jediné jsem pro ně mohl udělat.“ Zavěsil jsem dříve, než to mohl udělat on, zvedl jiný telefon a vytočil číslo.

Nathaniela Parkera, právníka, jemuž Wolfe vždy volá, když je k takovému extrému dohnán, jsem nezastihl. Mluvil jsem ale s jeho tajemníkem Solem Ehrlichem, který již o Rudolfovi Hansenovi slyšel. Nevěděl o něm ale nic než to, že byl vysokým představitelem jedné z mamutích firem s velkou praxí a sídlem v centru města a že měl pověst uhlazeného odborníka. Když jsem zavěsil, řekl jsem Fritzovi, že máme dost dobré vyhlídky získat penízky na pokrytí našich platů na několik měsíců, pokud se mu ovšem podaří probudit mě dalším šálkem kávy.

Když se přesně v jedenáct ozval zvuk Wolfova výtahu mířícího dolů, šel jsem do haly, počkal na něj, a když vystoupil, informoval jsem ho o Hansenovi a následoval ho do kanceláře. Jako obvykle jsem mu chtěl oznámit jména hostů až poté, co se usadí v křesle za svým stolem, protože si nerad potřásá rukama s cizími lidmi, ale Hansen mne předstihl. Zvedl se, položil vizitku na Wolfův stůl a znova se posadil.

„Má vizitka,“ řekl. „Jsem Rudolf Hansen, právní zástupce. Tito muži jsou mými klienty, konkrétně jejich firma. Pan Oliver Buff. Pan Patrick O’Garro. Pan Vernon Assa. Čekáním na vás jsme ztratili dost drahocenného času. Musíme s vámi hovořit v soukromí.“

Wolfe se mračil. Několik prvních minut s případnými klienty je pro něj vždy obtížných. Je možné, že se nenajde žádná vhodná výmluva, proč by je měl odmítnout, a v takovém případě bude muset pracovat. Zavrtěl hlavou. „Toto je soukromí. Hledíte na pana Goodwina. Možná že není nepostradatelný, ale je neodstranitelný.“

„Raději bychom s vámi hovořili o samotě.“

„Potom je mi líto, pane. Skutečně jste ztráceli čas.“

Pohlédl na své klienty a já udělal totéž. Oliver Buff, ten, který již překročil střední věk, měl kulatý rudý obličej, kvůli kterému jeho vlasy vypadaly běleji a jež činily jeho tvář zdánlivě ještě červenější. On i Hansen měli klobouky. Patrick O’Garro byl celý v hnědém – oči, vlasy, oblek, kravata a ponožky. Košili měl samozřejmě bílou. Měl jasný, rychlý a chytrý pohled. Vernon Assa byl malý a trochu baculatý, s širokými rameny, a buď se právě vrátil z měsíční dovolené na Floridě, nebo na ni vůbec nepotřeboval jezdit. K jeho kůži by se hnědý oblek jistě hodil, ale on byl oblečen do šedé a černých bot.

„K sakru,“ zamumlal.

„Pokračuj,“ řekl Buff Hansenovi.

Právník se obrátil k Wolfovi. „Pan Goodwin je váš zaměstnanec, že ano?“

„Jistě.“

„Je přítomen tomuto rozhovoru jako váš zástupce?“

„Zástupce? Správně. Ano.“

„Pak je to v pořádku. Nejprve bych vám chtěl navrhnout, abyste mne zaměstnal jako svého poradce a dal mi jeden dolar jako zálohu.“

Překvapeně jsem na něj zíral. Ten člověk musí být cvok. V této kanceláři se platí jenom nám.

„To není příliš lákavá nabídka,“ řekl Wolfe suše. „Máte k tomu důvod?“

„Samozřejmě. Jak víte, konverzace mezi právníkem a jeho klientem je přísně soukromá a nemělo by z ní nic proniknout ven. Rád bych s vámi vytvořil takový důvěrný vztah, vztah mezi právníkem a klientem, a pak vám pověděl o jistých okolnostech, které přiměly tyto muže vyhledat vaši pomoc. To zjevně nebude proti úmyslnému prozrazení z vaší strany velkou ochranou, protože kdykoli můžete náš vztah ukončit, ale budete mít možnost odmítnout vyzrazení na žádost jakéhokoli úřadu, aniž byste mohl být stíhán. Oni i já budeme odkázáni na vaši blahovůli, ale vaše pověst v nás budí absolutní důvěru ve vaši čestnost a diskrétnost. Navrhuju, abyste mne zaměstnal se zvláštním pověřením: abych vám radil ohledně případu, který vám bude za chvíli nabídnut firmou Lippert, Buff and Assa.“

„Co je to za firmu?“

„Musel jste o ní slyšet. Reklamní agentura.“

Wolfovy rty se pohybovaly zleva doprava a zase zpátky. Byl to jeho způsob usmívání. „Velmi důmyslné. Gratuluju vám. Ale jak jste sám řekl, budete odkázáni na mou blahovůli. Můžu ukončit náš vztah v kterémkoli momentě bez jakéhokoliv závazku.“

„Vteřinu,“ vložil se do toho O’Garro, který přeskakoval pohledem z Wolfa k Hansenovi. „Je to nutné?“

„Je to jediná možnost, Pate,“ odpověděl mu právník. „Když ho najmete, buď mu věříte, nebo ne.“

„Mně se to nelíbí…, ale jestli je to jediná možnost…“

„Ano, je. Olivere?“

Buff souhlasil.

„Verne?“

Assa přikývl.

„Tak mne najímáte, pane Wolfe? Za již zmíněných podmínek?“

„Ano…, Archie, dejte panu Hansenovi dolar.“

Vyndal jsem jeden ze své peněženky, odpustil si komentář, který si tato transakce jistě zasluhovala, přešel k právníkovi a podal mu ho.

„Toto vám předávám,“ pravil jsem formálně, „jako zástupce pana Nera Wolfa.“

3. kapitola

„Je to na delší povídání,“ řekl Hansen Wolfovi, „ale pokusíme se to zkrátit. Tito muži mají schůzky v kanceláři okresního státního zástupce. Jako váš poradce hovořím o záležitostech týkajících se případu, který vám bude nabídnut a kvůli němuž potřebujete mé rady. Slyšel jste o vraždě Louise Dahlmanna?“

„Ne.“

„Hlásili to v rozhlase.“

„Neposlouchám ráno rozhlas. Ani pan Goodwin.“

„K čertu s rozhlasem,“ vyštěkl Assa. „Pokračuj, Rudolfe.“

„Vždyť pokračuju. Jedním z velkých zákazníků LBA – zkracujeme tak Lippert, Buff a Assa je společnost Heery Products. Jedním z výrobků firmy Heery je kosmetická řada zvaná Pour Amour. Uvedli ji na trh před několika lety a od té doby si vede velmi dobře. Loni na jaře mladý muž z týmu LBA jménem Louis Dahlmann vymyslel, jak ho propagovat, a nakonec jeho nápad schválilo dost nadřízených na to, aby mohl být předložen lidem od Heery. Těm se jeho myšlenka zalíbila a všechno mělo začít dvacátého sedmého září. Byla to soutěž s vysokými odměnami, největšími v historii, přičemž první cena byla pět set tisíc dolarů v hotovosti, druhá cena dvě stě čtyřicet tisíc, třetí cena sto tisíc a padesát sedm menších cen. Musím vám to vysvětlit. Každý týden po dobu dvaceti týdnů bylo v novinách a časopisech zveřejněno čtyřverší, které –“

„To můžete zkrátit,“ řekl Wolfe. „Vím o tom.“

„Zúčastnil jste se?“ zajímalo O’Garra.

„Jako té soutěže? Bože na nebi, nikoli.“

„Pokračuj,“ zavrčel Assa.

Hansen poslechl. „Uzávěrka soutěže byla čtrnáctého února. Odpovědi měly být poslány nejpozději před půlnocí toho dne. Byly dva miliony soutěžících a Dahlmann vyškolil tři stovky mužů a žen, aby jejich odpovědi zkontrolovali a zaznamenali. Když s tím skončili, zůstalo jim sedmdesát dva soutěžících, kteří správně identifikovali všech dvacet žen. Dahlmann již měl připraveny další hádanky a dvacátého osmého března jich pět rozeslal každému ze sedmdesáti dvou účastníků, některým z nich letecky, a odpovědi musely být odeslány před půlnocí čtvrtého dubna. Tentokrát to dokázala už jen pětice. Pět jich správně určilo pět dalších žen a Dahlmann jim zatelefonoval a zařídil, aby mohli přijet do New Yorku. Mezi ně se měly rozdělit tři první ceny, ty tři velké, a také dvě z desetidolarových cen. Přijeli tedy sem a my jsme je vzali na oběd do soukromého salónku v Churchillu. Byl tam i Talbott Heery z firmy Heery Products a rovněž Vernon Assa a Patrick O’Garro. Dahlmann měl dát soutěžícím pět dalších hádanek a týden na vyřešení. Jenže žena, která žije v Los Angeles, namítla, že chce pracovat doma a část týdne by ztratila jen přepravou. Termíny byly proto upraveny podle toho, za jak dlouho se účastníci soutěže dostanou domů. Setkání skončilo krátce před jedenáctou hodinou, kdy všichni odešli a rozdělili se. Čtyři soutěžící, bydlící mimo město, měli pokoje v Churchillu. Jedna z nich, která žije v New Yorku, mladá žena jménem Susan Tescherová, šla pravděpodobně domů.“

„Pokračuj, krucinál,“ štěkl Assa.

„Říkám to tak krátce, jak je to jen možné, Verne. Dahlmann šel pravděpodobně rovněž domů. Byl starý mládenec a žil sám v bytě na Perryho ulici. V sedm hodin ráno mu nějaká žena přinášela snídani, a když tam přišla dnes, ležel na zemi v obývacím pokoji – mrtev. Byl zastřelen zezadu do srdce, přičemž zvuk utlumil polštář z gauče. Ta žena ihned běžela za správcem budovy, který uvědomil policii, jež se hned dala do práce. Možná budete potřebovat víc informací o vraždě, až budou dostupné – byl nalezen před pouhými čtyřmi hodinami – ale možná také ne, protože na to vás nepotřebujeme. Potřebujeme vás kvůli něčemu mnohem naléhavějšímu, než je vražda.“

Dal jsem nohy od sebe. ‚Něco naléhavějšího než vražda‘ přimělo mé svaly k činnosti.

Hansen se nakláněl dopředu, dlaně opřené o kolena. „V tom je jádro problému. Odpovědi neznal nikdo kromě Louise Dahlmanna. Veškeré hádanky psal on sám – původních dvacet, pět pro další kolo se sedmdesáti dvěma soutěžícími a pět pro poslední kolo s pěti účastníky. Samozřejmě že odpovědi na prvních dvacet museli znát i ti, kteří je četli a opravovali, poté co vypršel termín a oni se dali do počítání. On sám však zkontroloval odpovědi sedmdesáti dvou soutěžících, kteří postoupili do dalšího kola. U třetí skupiny s pěti soutěžícími střežil zadané hádanky téměř stejně přísně jako jejich odpovědi. Sám je vybral a udělal jen sedm kopií. Jednu uložil do bezpečnostního sejfu, jednu nechával – nevím přesně kde – a dalších pět rozdal na setkání včera večer pěti soutěžícím.“

„Nosil ji v peněžence,“ řekl O’Garro.

Hansen ho ignoroval. „V každém případě, hlavní nejsou hádanky, ale odpovědi. Mluvím o odpovědích na poslední skupinu pěti hádanek – na těch ostatních teď nezáleží. Samozřejmě šlo pouze o jména pouhých pěti žen a zdůvodnění, proč hádanky hovoří právě o nich. Měla existovat pouze jediná kopie. Dahlmann ji napsal na hlavičkový papír LBA, který sám podepsal a který Buff, O’Garro a Assa parafovali. Odpovědi byly zakryté, aby je nemohli vidět. Pak ho dal do trezoru v zapečetěné obálce v přítomnosti pěti lidí. Takže, jak jsem řekl, nikdo kromě Dahlmanna odpovědi neznal.“

„Pokud je nám známo,“ doplnil ho Oliver Buff.

„Samozřejmě,“ souhlasil právník. „Pokud víme.“

„Bože můj, jdi k věci,“ vyrazil ze sebe Assa.

„Vždyť jdu. Jenže na setkání včera večer Dahlmann udělal extrémně nedbalou věc. Když –“

„Horší než nedbalou,“ prohlásil Buff. „Nezodpovědnou! Trestnou!“

„To jsou možná trochu silná slova. Ale jistě to bylo velmi nerozumné. Když chtěl předat nový soubor hádanek, vyndal z náprsní kapsy několik obálek a s nimi několik dalších věcí – nějaké papíry a peněženku. Obálky rozdal, a pak – řekni to ty, Pate, tys tam byl.“

O’Garro se ujal slova. „Poté, co rozdal obálky, začal vracet ostatní věci zpět do kapsy. Pak na chvilku zaváhal, usmál se na všechny, otevřel peněženku, vyňal z ní složený papír, nechal ho venku a řekl, že chce učinit –“

„Ne. Co přesně řekl?“

„Řekl: ‚Jen jsem se chtěl přesvědčit, že jsem to nezapomněl na stole. Zde jsou jména žen, k nimž patří hádanky, které jsem vám právě předal.‘ Pak vložil papír zpět do peněženky a schoval ji do kapsy.“

„Zločin!“ vyhrkl Buff.

„Za jak dlouho schůzka skončila?“

„Téměř okamžitě. Byli tak dychtiví podívat se na hádanky, že jsme je nemohli zadržet, ani kdybychom chtěli, a my jsme nechtěli.“

Hansen se naklonil k Wolfovi. „Jsme u toho. Když nalezli Dahlmannovo tělo, byl oblečen do stejných šatů. V jeho kapsách nechybělo nic, ani svazeček bankovek, několik stovek dolarů, až na jednu věc. Zmizela peněženka. Chceme – Lippert, Buff a Assa chtějí, abyste zjistil, který ze soutěžících ji vzal, a to dnes, je-li to možné. Jsou v New Yorku. Čtyři z nich chtěli dnes ráno odletět, ale zastavili jsme je s tím, že je bude chtít vidět policie.“ Pohlédl na své náramkové hodinky. „Máme schůzku v kanceláři oblastního státního zástupce, ale mohou chvíli počkat. Co potřebujete, abyste mohl začít co nejrychleji?“

„Jen pár věcí.“ Wolfe si povzdechl. „Najímá mne firma Lippert, Buff a Assa? Je to tak správně?“

Hansen otočil hlavu. „Olivere?“

„Ano,“ řekl Buff, „tak je to správně.“

„Účtuju si velký honorář. Jeho výše je neomezená?“

„Ano.“

„K čertu s honorářem,“ odfrkl si Assa, velmi noblesně.

„Kde,“ zajímalo Wolfa, „je pan Lippert?“

„Žádný Lippert není. Zemřel před deseti lety.“

„Pak již skončil s parfémovými soutěžemi… Řekl jste, pane Hansene, že chcete, abych zjistil, který z těch pěti lidí vzal peněženku. To neberu. Je to příliš omezené. Co když to nikdo z nich nebyl?“

„Proboha.“ Hansen vytřeštil oči. „Kdo jiný?“

„To nevím. Z toho, co jste mi řekl, se mi zdá vysoce pravděpodobné, že to někdo z nich byl, skutečně se to zdá prakticky nezvratné, ale já takové ohraničení neberu. Nejméně tři další lidé věděli, že je v peněžence ten papír: pan Heery, pan O’Garro a pan Assa.“

Assa si netrpělivě odfrkl. O’Garro prohlásil: „Máte naprostou pravdu. Z Churchillu jsem zatelefonoval Hansenovi a Buffovi a řekl jsem jim o tom. Hansen prohlásil, že se s tím nedá nic dělat. Buff chtěl vidět Dahlmanna a přesvědčit ho, aby ten papír zničil, ale já jsem mu to vymluvil.“

„Správně,“ připustil Hansen, „to je v každém případě nepodstatné. Řekněme, že úkolem je zjistit, kdo sebral peněženku a získal ten papír. Stačí to takhle?“

„Stačí,“ souhlasil Wolfe. „Chápu správně, že mým úkolem není odhalit vraha.“

„Ne. Chci říct – to je pochopitelné. Je to úkolem policie, to musí být jasné. Policie netuší nic o tom, že Dahlmann vytáhl ten papír minulý večer z peněženky a nikdo z nás se o tom zmínit ani nehodlá, pana Heeryho nevyjímaje. O tom papíru nikdo nemluvil a mluvit nebude. Policie bude samozřejmě pět soutěžících vyslýchat, zřejmě to právě dělá, a je možné, že některý z nich ten list zmíní, ale pochyboval bych o tom – co myslíš, Pate?“

O’Garro přikývl. „Jen tvrdím, jak jsem je včera večer viděl, nejsou to blázni. Jsou všechno, jen ne blázni, a v sázce je půl milionu dolarů, když nehovořím o čtvrtině milionu. Myslím, že se o tom nikdo z nich nezmíní. Co myslíš ty, Verne?“

„Totéž,“ souhlasil Assa, „je ale možné, že to udělá ta stará semetrika, ta Frazeeová. Bůh ví, co ta řekne.“

„Ale,“ řekl Hansen Wolfovi, „i když ho zmíní a policie se nás zeptá, proč jsme o tom nemluvili, odpovíme, že nám to nepřipadalo důležité, protože bylo naprosto jasné, že Dahlmann pouze žertuje. Přinejmenším to bylo jasné nám a mysleli jsme, že i ostatním. I kdyby to policie nepřijala, v každém případě zcela odmítneme myšlenku, že Dahlmann měl odpovědi k těm pěti hádankám napsané na papíře ve své peněžence a z toho vyplývající závěr, že ho někdo zabil, aby to získal. Policie by měla být diskrétní, a často také je, ale něco takového by se jistě ven dostalo.“

V červeném koženém křesle se již sesunul natolik dopředu, že hrozilo, že z něj vyklouzne. Pokračoval: „Možná si úplně neuvědomujete, jak zoufalá situace to je. Tato soutěž je nejokázalejší reklamou století. Milionové ceny a dva miliony soutěžících, celá země čeká, až uvidí vítěze. Přirozeně jsme uvažovali o tom, že stáhneme tyto hádanky a připravíme pět nových, ale to by bylo riskantní. Bylo by to přiznání, že jednoho z nich podezříváme ze zabití Dahlmanna s cílem získat odpovědi na hádanky, a tak bychom naznačili, že je Dahlmann skutečně v peněžence měl. Některý nebo všech pět soutěžících by mohlo odmítnout vydat zadané hádanky s tvrzením, že je obdrželi v dobré víře, což by byl hrozivý zmatek. Kdyby LBA odmítla pokračovat podle původních pravidel, mohli by ji zažalovat a téměř jistě spor vyhrát.“

Vyndal z kapsy kus složeného papíru a rozložil ho. „Toto je seznam soutěžících, kteří obdrželi po jedné kopii.“ Přečetl:

Susan Tescherová, New York City, před polednem devatenáctého dubna.

Carol Wheelocková, Richmond, Virginie, před půlnocí devatenáctého dubna.

Philip Younger, Chicago, Illinois, před půlnocí devatenáctého dubna.

Harold Rollins, Burlington, Iowa, před půlnocí devatenáctého dubna.

Gertrude Frazeeová, Los Angeles, Kalifornie, před půlnocí dvacátého dubna.

Vrátil papír zpět do kapsy a s úlevou sklouzl zpět do křesla. „Jsou to termíny odeslání jejich odpovědí, rozložené tak, jak jsem přečetl. Zvýhodňuje to slečnu Frazeeovou, která původně chtěla odletět, ale nemohla. Protože jsou nuceni zůstat v New Yorku, mohli se shodnout na prodloužení, ale co když paní Tescherová, která bydlí tady, odmítne? Co kdyby pokračovala a poslala odpovědi před termínem? Kde bychom byli?“

Wolfe zamručel. „V pěkné bryndě.“

„Bezpochyby. Existuje jediná možná cesta, jak z toho ven, a to zjistit, kdo ten papír má, dnes nebo zítra, je-li to možné, ale nejpozději před půlnocí dvacátého dubna, tedy před posledním termínem. S takovým důkazem jim to natřeme. Můžeme jim říct: jeden z vás, a jmenovat ho, ukradl odpovědi. To znemožňuje pokračovat s původními hádankami. Ať už se jich vzdáte nebo ne, dáme vám pět nových hádanek a nové termíny a udělíme ceny na základě odpovědí na tyto nové hádanky. Budou to muset vzít. Za takových okolností nebudou mít jinou možnost. Nebo ano?“

„Ne,“ usoudil Wolfe, „ale ten, který bude označen za zloděje, nebude mít na hledání odpovědí moc času, protože bude zatčen a uvězněn na základě obvinění z vraždy.“

„Takové už jsou jeho vyhlídky.“

„Pravda. Bude ale odhalen váš podvod. Policie se dozví, že jste lhali, když jste jim řekli, že Dahlmann podle vašeho názoru s tím papírem pouze žertoval.“

„S tím se nedá nic dělat. Alespoň budou mít vraha.“

„Zase pravda. Ale také,“ trval na svém Wolfe, „na sebe berete velké riziko, když předpokládáte, že najdu zloděje i s důkazy během jednoho týdne. Třeba ho nenajdu. A jestli ne, nejste v bryndě, ale na dně. Před půlnocí dvacátého dubna? Mám pouze tohle“ – zaťukal si na čelo – „a pana Goodwina a pár lidí, na které se můžu spolehnout. Zatímco policie má tisíce lidí a široké zdroje a známosti. Musím vám navrhnout, abyste jim svůj problém předložili tak, jak jste ho předložili mně.“

„To jsme zvážili. Nebylo by to jen riskantní, byl by to jistý malér. Do zítřejšího rána by vyšlo najevo, že odpovědi ze soutěže byly ukradeny, byl by z toho národní skandál a LBA by měla šrám, z něhož by se už nikdy nemusela vzpamatovat.“

Wolfe byl tvrdohlavý. „Musím si být jist, že jste to důkladně promysleli. I když vám najdu viníka před konečným termínem, tak jako tak vyjde najevo, že odpovědi byly ukradeny.“

„Ano, ale budeme mít už i zloděje a zařídíme to tak, aby soutěž mohla pokračovat se souhlasem všech ostatních zúčastněných. To je úplně jiná situace. Všichni budou LBA obdivovat a gratulovat jí, jak se s krizí dokázala pohotově vypořádat, odvážně a skvěle.“

„Policie vám blahopřát nebude.“

„To ne. Ale svět reklamy a obchodu, média a americký lid.“

„To jistě.“ Wolfe otočil hlavu. „Rád bych se ujistil ohledně rozhodnutí nespolupracovat s policií. Vy souhlasíte, pane Buffe?“

Buffova velká rudá tvář byla stále červenější a jeho obočí zvlhlo. „Ano,“ odpověděl. „Protože musím.“

„Pane O’Garro?“

„Ano. Na tom jsme se shodli ještě před příchodem k vám.“

„Pane Assa?“

„Ano. Ztrácíte čas!“

„Ne. Kdyby to byla jednoduchá záležitost jako chytit vraha – ale to není. Je to velmi složité a tohle musím vědět.“ Wolfe otočil dlaň vzhůru. „Například. Kdybych si byl jist, že ten, kdo ukradl peněženku, má list s odpověďmi, pomohlo by to. Ale co když ho nemá? Co když Dahlmann ukázal něco úplně jiného, jen tak si ze všech vystřelil, a zloděj nedostal za svou námahu vůbec nic? To by mou práci velmi ztížilo a vyžadovalo by to zcela jiný postup.“

„Žádný strach,“ ujistil ho O’Garro. „Byly to správné odpovědi. Byl jsem tam a viděl jsem to. Verne?“

„Řekl bych dvacet ku jedné,“ prohlásil Assa. „Louise by pobavilo, kdyby ukázal list se správnými odpověďmi, ale jen tak si vymýšlet, to ne. Co myslíš, Olivere?“

„Ty víš moc dobře, co si myslím.“ Buff se tvářil pochmurně. „Takový prostě byl. Ve dvaatřiceti letech byl Dahlmann jedinečný kreativní génius a za dalších deset let by se z něho stala dominantní osobnost v americkém světě reklamy, druhý Lasker. To jsme si všichni mysleli, nebo ne? Jenže občas měl v sobě sklon k šílenostem. Na tom papíru samozřejmě byly správné odpovědi, o tom není nejmenších pochyb. Poté, co jsi mi včera v noci zavolal, Pate, bych za ním byl zašel sám, ale k čemu by to bylo? I kdyby ten papír zničil, aby si mě usmířil, po mém odchodu by si mohl sednout a vytvořit další exemplář, což by také zřejmě udělal. Teď si ale přeju, abych tam byl zašel. Nyní je budoucnost LBA v mnohem větším nebezpečí, než byla kdy za třicet osm let, kdy u ní pracuju. Kvůli němu! Kdyby tu teď byl, říkám vám, bylo by pro mne těžké –“

Stiskl rty a větu nedokončil. Wolfe přistoupil k právníkovi. „Také vy jste přesvědčen, pane Hansene, že to nebyl kanadský žertík?“

„Jsem.“

„V tom případě budu vycházet z tohoto předpokladu až do doby, než najdeme důkaz, jenž by ho vyvrátil. Nejprve musím vidět těch pět soutěžících, pokud možno ne najednou, i když nás tlačí čas.“ Pohlédl na hodiny visící na zdi. „Možná si je už pro sebe zabrala policie, ale zkusíme to. Jeden z vás zavolá jednoho z nich a zařídí, aby sem přišel ve dvanáct třicet, a zajistí i ostatní – jednoho na třetí hodinu, dalšího na šestou, dalšího na –“

„Proč na šestou?“ chtěl vědět Assa. „Dobrý bože, snad nebudete potřebovat tři hodiny!“

„Doufám, že ne. Jedna by měla bohatě stačit. Ale mezi čtvrtou a šestou budu zaneprázdněn jinými věcmi a –“

„Žádné jiné věci se po vás nechtějí! To je absurdní!“

Wolfe se na něj pronikavě podíval. „Vaše firma mne nenajímá od hodiny, pane Assa. Můj rozvrh nepodléhá žádným rozkazům. Pracuju tak, jak pracuju. Jednoho na třetí hodinu, jednoho na šestou, dalšího na sedmou a posledního na osmou. Můžete jim říct, že jejich zadržování ve městě způsobilo jisté problémy, co se týče soutěže, a že byste rádi, aby si se mnou pohovořili jako se zástupcem firmy. Samozřejmě nebudete zmiňovat list, který pan Dahlmann ukázal včera v noci. V devět hodin budu večeřet a kdykoliv po půl jedenácté mi můžete zavolat a zeptat se na výsledky.“

„Rád bych byl přítomen rozhovorům se soutěžícími,“ řekl Hansen. „Ale ve dvanáct třicet nemůžu.“

„To nepřipadá v úvahu, pane. Už tak budou dost podráždění, dokonce sem možná nepustím ani pana Goodwina. Ten bude mít mimochodem beztak jisté úkoly. Kde je ten sejf, do něhož byly uloženy otázky a odpovědi?“

„V kanceláři společnosti Continental Trust na Čtyřicáté sedmé ulici.“

„Jeden z vás se tam prosím o půl třetí setká s panem Goodwinem, zavede ho k sejfu, otevře obálky obsahující posledních pět hádanek a odpovědí, nechá ho udělat kopie, které pak přinese mně. Originály vraťte zpět do trezoru.“

„Vyloučeno,“ řekl O’Garro rozhodně. „Ty obálky nesmí být otevřeny.“

„Nesmysl.“ Wolfe začal být podrážděný, jako obvykle, když měl přimět svůj mozek, aby něco dělal. „Proč ne? Ty otázky a odpovědi už jsou nepoužitelné. Ať už se stane cokoliv, stejně nemohou být podkladem pro udělování cen. Mohly by, kdybychom získali nezvratný důkaz, že v Dahlmannově peněžence žádný papír se správnými odpověďmi nebyl, jenže ten nemáme. Může kterýkoli z vás popsat okolnosti, za nichž tyto hádanky a odpovědi mohou být použity? Zkuste to.“

Vyměnili si pohledy. Wolfe čekal.

„Máte pravdu,“ připustil Buff za všechny.

„Pak nemůže nijak uškodit, když je budu mít já, za předpokladu, že si to já i pan Goodwin necháme pro sebe, a může to být k prospěchu věci. Mám nápad, jak je využít, což by stálo za prozkoumání. Setká se s ním tedy jeden z vás o půl třetí?“

„Ano,“ Buff souhlasil. „Zřejmě budeme dva. Ty obálky byly nedotknutelné. Pan Heery o tom bude muset vědět. Možná bude chtít být přítomen.“

„Jak si přejete. Mimochodem, protože jeho firmy se záležitost dotýká stejně hluboce jako vaší, co na to on? Ví vůbec, že jste mne najali? Schvaluje vaši strategii?“

„Naprosto.“

„To prozatím postačí. Prosím použijte telefon na stole pana Goodwina. Chcete, aby vám vytočil číslo?“

Nechtěli, což byl nejlepší důkaz jejich zoufalství. Vzhledem k tomu, že tito ptáčci létali až u nebe, byli to nejvyšší představitelé jedné ze tří největších agentur v zemi, s obrovskými a skvělými kancelářemi a šestimístnými příjmy, jistě to už byly roky, co žádný z nich v kanceláři vlastní rukou číslo nevytočil. Očekávat, že to udělají, by bylo proti veškerému rozumu. Ale když jsem uvolnil svou židli, O’Garro přišel a posadil se, požádal mne o číslo do Churchillu, a pak ho vytočil, jako by to pro něj byl normální a běžný postup. Říkal jsem si, podívejme se, chlápek s tak chytrým pohledem dokáže cokoliv.

Chvíli to trvalo. Poté, co jsme my ostatní několik minut seděli a poslouchali, konečně zavěsil a řekl: „Dva jsou mimo dosah. Rollins právě odcházel na oddělení vražd pro západní část města. Slečna Frazeeová zde bude ve dvanáct třicet.“

Hansen se postavil a vyzval ostatní: „Musíme jít, máme už půl hodiny zpoždění. Seženeme je později.“

Ale Wolfe chtěl ještě informace o pěti soutěžících. Měli jich však jen tolik, aby zaplnili jednu stránku v mém poznámkovém bloku, což nebylo pro začátek mnoho. Šel jsem s nimi do haly, abych se přesvědčil, že nikdo z nich omylem neodešel v mém svrchníku, pustil je ven a vrátil se do kanceláře. Wolfe seděl se zavřenýma očima a dlaněmi položenými na stole. Šel jsem ke svému stolu, přitáhl k sobě stroj a vytáhl papír, abych zapsal ty chudičké údaje o podezřelých. Uslyšel jsem kroky a otočil se. Spatřil jsem Fritze, nesoucího tác s pivem.

„Ne,“ řekl jsem pevně. „Vemte to zpátky, Fritzi.“

„Přijde sem ženská!“ zavrčel Wolfe.

„To je jen výmluva. Ve skutečnosti nenávidíte práci s pevně stanovenými termíny, zvlášť když šance na úspěch je jedna ku čtyřem tisícům. Připouštím, že před půlnocí dvacátého dubna je zatraceně drsný příkaz, ale devatenáctého ledna ve tři dvacet sedm odpoledne jste mi řekl, že kdykoliv si poručíte pivo před obědem, mám to zrušit a nebrat ohledy na vaše protesty, pokud se o nějaké pokusíte. Neviním vás, že ztrácíte kontrolu, protože si téměř jistě nabijeme nos, ale pivo dostanete až po obědě. Nechceme však přivádět do rozpaků pana Brennera.“

Vstal jsem, vzal od Fritze tác a odnesl ho do kuchyně.

4. kapitola

Kdybych byl věděl, co se na něj chystá v podobě slečny Gertrudy Frazeeové z Los Angeles, která byla zakladatelkou a prezidentkou Ligy přírodních žen, neměl bych to srdce to pivo mu vzít. A kdyby to byl věděl Wolfe, zřejmě by celý případ odmítl a rovnou by poslal LBA i s jejími poradci pryč.

Měl bych se pokusit popsat její oděv, ale neudělám to; řeknu jen, že si ho zřejmě půjčila z muzea. Její vzhled pak byl stejně neuvěřitelný. Vnitřní koutky jejích očí se nahoře pokoušely dotknout dlouhého úzkého nosu a téměř se jim to dařilo. Čelo měla téměř úplně zakryté neuspořádanými chomáči šedivých vlasů, které přes něj přepadávaly. Levá polovina jejích úst vedla nahoru, zatímco pravá polovina se svažovala dolů, takže jste měli dojem, že je její brada na jedné straně nižší než na druhé, přestože to nebyla pravda. Byla stejně vysoká jako já, sto osmdesát centimetrů, a dělala dlouhé kroky.

Usadila se na kraj červeného koženého křesla, obě ruce položené na kabelce na klíně, záda vzpřímená a ztuhlá. „Nevidím důvod,“ řekla panu Wolfovi, „proč by měla smrt toho muže jakkoli ovlivnit soutěž. Ať už to byla nebo nebyla vražda. Pravidla hry o smrti nehovoří.“

Když mluvila, její rty se chtěly pohybovat přirozeně vůči tomu, jak byly šikmé, její čelist však dávala přednost pohybu přímo nahoru a dolů. Jeden by si pomyslel, že po tolika letech, nejméně šedesáti, by se už mohly dohodnout, jenže marná sláva.

Wolfe ji chápal. „Jistě, madam, pravidla náhlou a násilnou smrt nepředpokládala, a proto ohledně ní neexistují žádné předpisy. Soutěž je však poznamenaná, ne smrtí samotnou, ale jednáním policie, která požádala soutěžící, aby neopouštěli město až do dalšího –“

„Mne nikdo nepožádal! Mně to nařídili! Řekli, že pokud opustím město, přivedou mě zpátky a zatknou pro vraždu!“

Zavrtěl jsem hlavou. Tak takováhle byla. Žádný policajt z oddělení vražd ani člověk z kanceláře okresního státního zástupce by něco takového říct nemohl.

„Někdy jsou příliš temperamentní,“ uklidňoval ji Wolfe. „Ale stejně, rád bych mluvil nejen o soutěži, ale také o vás. Po udělení cen budou všichni žádat informace o vítězích a moji klienti chtějí být schopni je poskytnout. Vynucené zdržení nám takovou příležitost poskytuje. Můj asistent, pan Goodwin, si bude dělat poznámky. Předpokládám, že jste se nikdy nevdala, slečno Frazeeová?“

„Nikdy. A nikdy to neudělám.“ Její oči sledovaly můj poznámkový blok. „Chci vidět všechno, co o mně má být otištěno.“

„Ale samozřejmě. Už jste někdy získala cenu v nějaké soutěži?“

„Nikdy jsem se ještě žádné nezúčastnila. Opovrhuju soutěžemi.“

„Skutečně? Neúčastníte se této?“

„Jistěže ano. To je hloupá otázka.“

„Bezpochyby,“ byl Wolfe zdvořilý. „Ale jistě je to zajímavý paradox – opovrhujete soutěžemi, ale zúčastnila jste se této. Musíte mít nějaký závažný důvod.“

„Nechápu, co je komu do mých důvodů, ale určitě se za ně nestydím. Před deseti lety jsem založila americkou Ligu přírodních žen. Máme mnoho tisíc členek, velmi mnoho. Jaký máte názor na ženy, které se mažou sádlem a sazemi a malují a voní se výtažky z černé smůly, zkažené zeleniny a jeleních nádorů?“

„Ještě jsem si žádný neudělal, madam.“

„Ale jistěže ano. Jste mužský.“ Její oči mě propichovaly. „A vy, mladý muži?“

„Přijde na to,“ řekl jsem jí. „Nelíbí se mi ten jelení nádor.“

„Protože smrdí. Užívá se už třicet století. Pižmo. Copak udělala Eva v ráji, když měla špinavý obličej? Omyla si ho dobrou čistou vodou. Co dělají ženy dnes? Potřou si ho sádlem! Podívejte se na jejich rty, nehty, prsty u nohou, řasy – a další místa. Liga přírodních žen vítězí a je přítelem přírodní ženy a přírodní ženou byla Eva, tak jak ji Bůh stvořil. Jediná pravá krása je přírodní krása a já to vím, protože mi byl tento zázračný dar odepřen. Nejsem jen nehezká, jsem hnusná. Ty z nás, kterým bylo dáno víc do vínku, nemají žádné právo ničit krásu přírody. Vím to!“

Její záda se trochu prohnula, ale hned je zase narovnala. „To jsem si uvědomila velice záhy a bylo to mou poutnickou holí a praporem po celý můj život. Vždycky jsem si musela na svůj chleba těžce vydělávat, ale přesto jsem ušetřila nějaké peníze a před deseti lety jsem část z nich použila na založení Ligy. Máme mnoho členek, přes tři tisíce, ale příspěvky jsou malé a máme proto velmi omezené možnosti. Vloni na podzim, v září, když jsem viděla reklamu na tu soutěž, pomyslela jsem si znova, co jsem si už říkala mockrát předtím – že je to beznadějné, protože proti nám stojí příliš mnoho peněz, miliony a miliony, a pak, když jsem seděla a koukala na reklamní poutač, dostala jsem nápad. Proč nepoužít jejich peníze pro nás? Zvážila jsem to a schválila. Většina našich členek žije v Los Angeles nebo v jeho blízkém okolí a většina z nich jsou kulturní a vzdělané ženy. Několika jsem zavolala a požádala je, aby zavolaly dalším, a všechny tím byly nadšené a ochotné pomoct. Zorganizovala jsem to, na to nemusíte být krásný, abyste uměl organizovat. Během dvou týdnů už nás na tom pracovalo více než tři sta. S původními dvaceti hádankami jsme neměly žádné vážné problémy, s těmi dvaceti, které byly uveřejněny – kromě čísla osmnáct, ale nakonec jsme na to přišly. U druhé skupiny, abychom postoupily do dalšího kola, jsme musely všech pět odhalit za méně než týden, což nebylo fér, protože všechny hádanky byly rozeslány poštou z New Yorku ve stejnou dobu a trvalo to mnohem déle, než se dostaly ke mně, a byly těžší, mnohem těžší, ale přišly jsme na to a já jsem je odeslala deset hodin před konečným termínem. A na tyhle hádanky přijdeme také.“ Poklepala na kabelku na svém klíně. „O tom není pochyb. Žádných pochyb. Přijdeme na to, bez ohledu na to, jak budou těžké. Půl milionu dolarů. Pro Ligu.“

Wolfe si ji prohlížel, snažil se nemračit – málem úspěšně. „Nemusí to být nutně půl milionu, madam. Máte čtyři soupeře.“

„První cena,“ řekla sebevědomě. „Půl milionu.“ Náhle se naklonila dopředu. „Nikdy nemáte záblesk?“

Zamračený pohled zvítězil. „Čeho? Zlosti? Inteligence?“

„Prostě záblesk – toho, co přijde. Měla jsem dva už dávno, když jsem byla mladá, a pak dlouho ne, až do dne, kdy jsem viděla ten inzerát. Přišlo to ke mně, do mne, tak náhle, že jsem prostě jen věděla, že je to tam – ta jistota, že jejich peníze dostaneme. Jistota dokáže být velmi příjemná věc, velmi krásná, a ten den mne naplnila od hlavy k patě a já jsem šla k zrcadlu, abych viděla, jestli to nemůže být vidět. Nebylo, ale cítila jsem to, takže se o tom nedalo pochybovat. První cena. Náš rozpočtový výbor už pracuje na několika projektech, jak se ziskem naložit.“

„Skutečně?“ Zamračení nemizelo. „Těch pět nových hádanek, které vám pan Dahlmann dal včera večer – jak jste je předala svým kolegyním? Telefonicky, telegraficky nebo leteckou poštou?“

„Ha,“ hlesla. Patrně to bylo všechno.

„Protože,“ věcně poznamenal Wolfe, „jste jim je přirozeně poslala, aby mohly začít pracovat. Nebo ne?“

Její záda byla opět rovná. „Nechápu, co je komu do toho. Pravidla o žádné pomoci dalších osob nic neříkají. Nikdo o tom nic neřekl ani včera v noci. Dnes ráno jsem telefonovala své viceprezidentce, paní Charlese Draperové, protože jsem jí musela říct, že se dnes nemůžu vrátit a nevím, kdy vůbec budu moct. Byl to soukromý rozhovor.“

A zjevně měl soukromý zůstat. Wolfe téma opustil a nadnesl jiné. „Dalším důvodem, proč jsem vás chtěl vidět, slečno Frazeeová, bylo omluvit se vám jménem firmy Lippert, Buff a Assa, mých klientů, za ten hloupý vtip, který pan Dahlmann předvedl včera večer – když vytáhl papír a prohlásil, že na něm jsou odpovědi na hádanky, které vám právě zadal. Nejen, že to bylo pošetilé, bylo to nechutné. Tímto se vám omlouvám jménem jeho spolupracovníků.“

„Takže takhle to je,“ řekla. „Myslela jsem si, že to bude něco takového, proto jsem přišla, abych se to dověděla.“ Zvedla bradu a její hlas zdrsněl. „To jim nevyjde. Řekněte jim to. To je vše, co jsem chtěla vědět.“ Postavila se. „Myslíte si, že když jsem ošklivá, že mi to nemyslí. Budou toho litovat. Postarám se, aby toho litovali.“

„Posaďte se, madam. Nevím, o čem mluvíte.“

„Ha. Vám by to mělo myslet taky. Vědí, že jeden z nich tam šel, zabil ho a vzal ten papír, a teď chtějí –“

„Prosím! Vaše zájmena. Snažíte se říci, že jeden z mých klientů vzal ten papír?“

„Samozřejmě že ne. Jeden ze soutěžících. Dostali by se do slepé uličky, ze které by nemohli ven, kdyby nedokázali, kdo to vzal, a tak řeknou, že to byl jen vtip, že takový papír nikdy neexistoval, a když pošleme odpovědi, udělí ceny a mají dojem, že se to tak urovná, i když policie vraha nechytí, což se možná nestane nikdy. Ale to nepůjde. Vrah bude mít správné odpovědi, všech pět, a bude muset vysvětlit, jak je získal, a to nedokáže. Těchto pět bude velmi obtížných a nikdo na ně nemůže odpovědět po pár hodinách strávených v knihovně.“

„Rozumím. Ale můžete vysvětlit, jak jste je získala vy. Vaše kolegyně doma na nich už pracují. Vy odcházíte?“

Namířila si to ke dveřím, ale obrátila se. „Jdu zpátky do hotelu na schůzku s policistou. I s nimi používám mozek a znám svoje práva. Řekla jsem jim, že já za nimi chodit nemusím, ale že oni můžou přijít za mnou, aniž by mě zatkli, a to se neodváží. Nenechala bych je prohledat můj pokoj nebo moje věci. Řekla jsem jim, co jsem viděla a slyšela, a to je vše, co jim hodlám povědět. Chtějí vědět, co jsem si myslela! Chtějí vědět, jestli jsem si myslela, že na tom papíru, co nám ukázal, byly skutečné odpovědi! Nevidím důvod, proč bych jim měla říkat, co jsem si myslela – ale můžu to jistě říci vám a vy svým klientům…“

Vrátila se zpět do křesla a usazovala se, takže jsem zase vzal svůj blok, ale jen co se její zadní část dotkla kůže, prohlásila náhle: „Ne, mám schůzku,“ napřímila se a rázně odkráčela z místnosti. Když jsem dorazil k věšáku v hale, měla už na sobě kabát a já musel spěchat, abych jí otevřel dveře.

Když jsem se vrátil do kanceláře, Wolfe seděl sklesle, nahlas vdechoval vzduch nosem a vydechoval ústy. Dal jsem si ruce do kapes a díval se na něj.

„Takže řekla policajtům, že Dahlmann vytáhl ten papír,“ řekl jsem. „To nám pomůže. Dvacet minut do oběda. Pivo? Povolím výjimku.“

Zašklebil se.

„Třeba bych mohl,“ navrhl jsem, „zavolat na telefonní informace Los Angeles a najít paní Charlesu Draperovou, abyste se jí mohl zeptat, jak pokračuje práce na hádankách.“

„Zbytečné,“ zavrčel. „Kdyby ho byla zabila a ty odpovědi získala, jistě by svým přátelům zavolala a ty hádanky jim dala. Připouští, že jí to myslí. Kdybych já měl ty odpovědi, mohl bych… ale ne, to by bylo předčasné. Máte schůzku ve dvě třicet.“

„Jistě. Když je to na účet podniku, nebude vás to stát nic, když vezmete Saula, Freda, Orrieho, Johnyho a Billa a necháte je ty soutěžící sledovat, ale protože čtyři z nich bydlí v Churchillu, bude to zatraceně těžká práce –“

„K ničemu. Pokud se tímto způsobem dá vůbec něco zjistit, policie se o to postará mnohem rychleji, než bychom mohli my. Zřejmě budou –“

Zazvonil telefon. Zvedl jsem ho na svém stole. Uslyšel jsem hluboký drsný hlas, který by neškodilo trochu obrousit a který mi byl dávno povědomý, požádal jsem ho, aby počkal, a řekl Wolfovi, že si s ním přeje hovořit seržant Purley Stebbins. Wolfe se natáhl po svém sluchátku a, protože mám přikázáno zůstat na lince, pokud mi není řečeno jinak, vyčkal jsem.

„U telefonu Nero Wolfe, pane Stebbinsi. Jak se máte?“

„Tak tak. Rád bych k vám na chvilku zaskočil, řekněme ve tři hodiny?“

„Lituju, jsem už zadán.“

„Tři třicet?“

„Ještě budu zaneprázdněn.“

„Dobře… myslím, že to může počkat do šesti. Šestá hodina vám vyhovuje?“

Purley věděl, že Wolfův denní program, v jehož rámci mezi čtvrtou a šestou odpočívá v zimní zahradě, může být změněn kvůli vodíkové pumě, ale nikoli něčemu méně závažnému.

„Je mi líto, pane Stebbinsi, ale nebudu mít čas ani dnes večer. Možná byste mi mohl říct –“

„Jistěže vám to můžu říct. Jde mi jen o malé přátelské popovídání, to je vše. Chci znát váš názor na ten případ vraždy.“

„Nemám žádný názor na případ vraždy.“

„Ne? Tak proč sakra –“ Usekl to. Pak pokračoval: „Podívejte, já znám vás a vy znáte mě. Nejsem fantasta. Ale co řeknete na tohle – o půl jedné vstoupila na váš pozemek žena jménem Gertrude Frazeeová, a pokud vím, tak tam pořád ještě je. A vy přesto nemáte žádný názor na vraždu muže jménem Louis Dahlmann? Řekněte to Goodwinovi. Nesnažím se z vás vytáhnout žádné tajemství, chci jen přijít a položit vám pár otázek. V šest hodin?“

„Pane Stebbinsi.“ Wolfe se ovládal. „Nebyl jsem pověřen vyšetřovat vraždu Louise Dahlmanna ani nikoho jiného. V minulosti jste mi vy a vaši spolupracovníci mou odhodlanost vyšetřovat vraždy zazlívali. Zastrašovali jste mě a napadali. Až vás budu zase obtěžovat, očekávám, že po mně zase půjdete, ale tentokrát nijak nenarušuju vaše území, takže mi proboha dejte pokoj.“

Zavěsil a já také, zároveň s ním. Promluvil jsem. „Připouštím, že to bylo chytré a byla to šance, jak se nenechat odbýt, ale počkejte, až to řekne Cramerovi.“

„Já vím.“ Už zněl lépe. „Je řetízek zastrčený?“

Šel jsem se do haly přesvědčit, a pak do kuchyně říci Fritzovi, že jsme v obležení.

5. kapitola

Mohl bych vám sice pouze oznámit, že jsem dorazil na schůzku ve dvě třicet, dostal hádanky a odpovědi, a nechat vás při tom, ale myslím, že je čas, abyste měli to potěšení poznat pana Talbotta Heeryho. Jeho vzhled mě překvapil, ani nevím proč, možná jsem si prostě podvědomě udělal obrázek, jak by měl parfémový magnát vypadat, a on mi do něj nepasoval. Ani tak nevoněl. Měl přes sto osmdesát centimetrů, byl statnější než já, asi o deset let starší, a jeho čistá jemná kůže, pevně obepínající kosti, nevypadala, že by kdy potřebovala oholit. Nebyly na ní žádné známky mastnoty, sazí nebo líčidel. Mohl být členem Ligy přírodních mužů.

Byli s ním Buff a O’Garro, ale ne Assa. Museli pár věcí vysvětlit, aby mě mohli pustit k trezoru. Vešel jsem s Buffem a Heerym do malé místnosti a krátce poté O’Garro v doprovodu nějakého muže donesl skřínku, jen asi dvanáct krát sedm krát čtyřicet centimetrů dlouhou, zjevně pronajatou výlučně pro tento účel. Když doprovod odešel, O’Garro skřínku odemkl, otevřel a vyndal z ní šest obálek. Na jejich chlopních byla spousta pečetního vosku. Čtyři z nich již někdo rozříznul. Zeptal se mě: „Vy chcete jen skupinu posledních pěti?“

Řekl jsem, že ano, a on mi podal dvě stále zalepené obálky. Na jedné z nich stálo: „Hádanky, druhá skupina po pěti, Soutěž Pour Amour“. Když jsem vyndal nůž, abych je otevřel, O’Garro prohlásil: „Já je nechci vidět,“ a ustoupil až ke zdi; ostatní ho následovali. Z té vzdálenosti nemohli přečíst natištěný text, ale mohli mě sledovat, což také dělali. Na stole byly tužky i papíry, ale já jsem dal přednost svému peru a poznámkovému bloku. Posadil jsem se a vytáhl je. Pět čtyřřádkových hádankových veršů bylo na jednom papíru, stejně tak odpovědi – jména pěti žen, s krátkým vysvětlením, proč se jedná právě o ně.

Netrvalo to dlouho. Když jsem složil archy papíru a vrátil je zpět do obálek, Buff promluvil: „Vaše jméno je Archie Goodwin?“

„Správně.“

„Prosím, napište na každou obálku ‚Otevřel a obsah si opsal Archie Goodwin třináctého dubna devatenáct set padesát pět, v přítomnosti Talbotta Heeryho, Olivera Buffa a Patricka O’Garra‘, a podepište to.“

Zamyslel jsem se. „To se mi nelíbí,“ řekl jsem mu. „Nechci podepsat nic, co je tak úzce spojeno s milionem dolarů. A co tohle: Napíšu ‚Otevřel a obsah si opsal Archie Goodwin třináctého dubna devatenáct set padesát pět s naším souhlasem a v naší přítomnosti‘ a vy, pánové, to podepíšete.“

Rozhodli se, že to bude stačit, a tak jsem to napsal, oni podepsali a O’Garro vrátil obálky do skřínky, zamkl je a odešel s tím pryč. Brzy se k nám opět přidal a všichni čtyři jsme se vydali nahoru po širokých mramorových schodech a vyšli na ulici. Na chodníku se Heery zeptal, kam mají namířeno. Řekli, že do své kanceláře, která byla za rohem, a tak se obrátil ke mně. „A vy, Goodwine?“

Řekl jsem, že jedu na Západní Třicátou pátou ulici, na což odpověděl, že míří do centra a může mě tam hodit. Ostatní odešli a on zamával na taxi. Nastoupili jsme a já jsem řekl řidiči, aby jel na roh Třicáté páté a Deváté avenue. Podle mých hodinek bylo za deset minut tři, takže bych to měl stihnout dříve, než přijde druhý zákazník.

Když jsme zastavili na červenou na Páté avenue, vedoucí západně na Čtyřicátou sedmou ulici, Heery prohlásil: „Mám trochu času, myslím, že se zastavím na kus řeči s Nerem Wolfem.“

„Teď ne,“ řekl jsem. „Je zadaný.“

„Ale já mám čas teď.“

„To je škoda, ale bude to muset být později – tedy, mnohem později. Má schůzky po celý den až pozdě do večera, do deseti třiceti nebo do jedenácti.“

„Chci ho vidět hned.“

„Lituju. Povím mu o tom a bude mu to rovněž líto. Jestli chcete, dejte mi svoje číslo a já vám zavolám a řeknu vám, kdy.“

Vyndal z kapsy peněženku, ponořil do ní prsty a vytáhl úplně novou dvacetidolarovku. „Tady,“ řekl. „Nepotřebuju s ním mluvit dlouho. Deset minut by mělo stačit.“

Cítil jsem se polichocen. Pětidolarovka by na to úplně stačila a desetidolarovka by byla jasný přepych. „Hluboce to oceňuju,“ řekl jsem s porozuměním, „ale nejsem portýr ani recepční. Pan Wolfe má různé lidi na různé úkoly a tím mým je vybírat poezii z trezorů. To je vše, co dělám.“

Vrátil bankovku věcně zpět do peněženky a přitom prohlásil, aniž by jakkoliv změnil tón či chování: „V lepším čase a na lepším místě vám urazím tu zatracenou palici.“ Tady vidíte, proč jsem chtěl, abyste ho poznali. Tím naše konverzace skončila. Abych ukrátil čas, zatímco jsme se proplétali dopravou, napadly mě dvě nebo tři věci, které jsem mohl říci, ale nakonec to bylo jeho taxi a bylo od něj hezké, že mi nabídl dvacku. Když taxík zastavil na Třicáté páté ulici, řekl jsem jen: „Nashle v lepším čase a na lepším místě,“ a pak jsem vystoupil.

Na rohu vedle lékárny jsem zašel do telefonní budky, vytočil naše číslo a dostal k telefonu Wolfa, který mi řekl, že nikdo nedorazil. Nemuselo být nijak zvlášť podstatné, jestli oddělení vražd nechalo sledovat všech pět soutěžících nebo se zajímali zvláště o slečnu Frazeeovou, ale nebylo na škodu to zjistit, a tak jsem šel dolů podél bloku až k domu doktora Vollmera, asi třicet metrů od Wolfova domu, a sešel jsem na úzký chodníček kolem domu pod úrovní chodníku, odkud jsem viděl na naši verandu. Mé hodinky hlásily tři deset. Samozřejmě že jsem očekával taxi a nezajímal se o chodce, dokud jsem se náhodou nepodíval východním směrem a nevšiml si blížící se postavy, jejíž jméno jsem znal. Obrátil jsem hlavu západním směrem a uviděl nějakou ženu, jak zdolává sedm schodů k naší verandě. A tak jsem se vydal na chodník vstříc přibližujícímu se člověku – Artovi Whipplemu z oddělení vražd. Zastavil se na podpatku, otevřel ústa a zase je zavřel.

„Neřeknu jí to,“ ujistil jsem ho. „Pokud si ovšem nepřeješ, abych jí předal vzkaz?“

„Trhni si nohou,“ navrhl mi.

„Až jindy. Zřejmě u nás bude skoro hodinu. Jestli chceš jít do Tonyho baru za rohem, zavolám ti těsně předtím, než odejde. Držím palce.“

Šel jsem k naší verandě, a když jsem stoupal nahoru po schodech, dveře se trhnutím otevřely a přes ně pronikl Fritzův hlas. „Vaše jméno, prosím, madam?“

Řekl jsem, že je to v pořádku a on vysunul řetízek, otevřel a já jsem pokynul návštěvnici, aby šla dál. Zatímco Fritz čekal u dveří, nabídl jsem jí, že jí vezmu kabát, hnědý vlněný oděv, který potřeboval trochu vyčistit, ale ona prohlásila, že si ho nechá na sobě a že se jmenuje Wheelocková.

Zavedl jsem ji do kanceláře a řekl: „Paní James R. Wheelocková z Richmondu ve Virginii.“ Pak jsem šel k sejfu, vytrhl ze svého bloku čtyři listy papíru s poznámkami, uložil je dovnitř, zavřel vnitřní dvířka, nastavil kód a zavřel dvířka vnější. Když jsem se dostal ke svému stolu, Carol Wheelocková seděla v červeném koženém křesle, kabát přehozený přes opěradlo.

Podle mých informací to byla žena v domácnosti. Pokud to byla pravda, její dům brzy o hospodyňku přijde. Vypadala, že nejedla nejméně týden a nespala aspoň měsíc. Kdyby byla dobře nakrmená a odpočatá a přibrala ke svým současným čtyřiceti ještě alespoň deset kilo, byl by na ni jistě příjemný pohled a byla by velmi uspokojivou ženou pro muže, který stojí o manželku, ale vyžadovalo spoustu fantazie, aby si to člověk jen představil. Zajímavé na ní byly jedině oči. Byly tmavé, hluboko posazené a byl v nich oheň.

„Měla bych vám říct,“ prohlásila hlubokým klidným hlasem, „že jsem sem vůbec nechtěla přijít, ale pan O’Garro mi tvrdil, že to je absolutně nezbytné. Rozhodla jsem se, že neřeknu nikomu nic. Ale pokud máte něco, co mi můžete povědět vy – prosím.“

Wolfe na ni zlostně hleděl a já jsem měl chuť ji upozornit, že v tom není nic osobního, že pro něj byl pouze pohled na hladového člověka velmi bolestný, a pohled na někoho, kdo musel hladovět celé měsíce, přímo nesnesitelný. Wolfe promluvil. „Víte, paní Wheelocková, že jednám jménem firmy Lippert, Buff a Assa, která vede soutěž pro společnost Heery Products.“

„Pan O’Garro mne informoval.“

„Mám pár věcí, které vám chci říct, ale není jich mnoho. Jednou z nich je to, že jsem mluvil s vaší soupeřkou, slečnou Gertrude Frazeeovou. Možná víte, že je zakladatelkou a prezidentkou organizace zvané Liga přírodních žen. Řekla mi, že jí v soutěži pomáhají asi tři stovky jejích členek, což není proti pravidlům. Neřekla sice, že jim zavolala hádanky, které byly rozdány včera večer, a že teď už na tom pracují, ale není příliš těžké předpokládat, že tomu tak je. Máte k tomu něco?“

Zírala na něj a její rty se pohybovaly.

„Tři stovky,“ pronesla.

Wolfe přikývl.

„To je podvod. To je – to přece nesmí. Nemůžete jí to dovolit.“

„Nemůžeme s tím nic dělat. Pokud neporušila žádné pravidlo, ani nic z toho, co bylo řečeno včera večer, co pak? To je jeden z důsledků té bizarní situace, která vznikla vraždou Louise Dahlmanna.“

„Setkám se s ostatními.“ Oheň za jejíma očima začínal probleskovat. „Nedovolíme to. Odmítneme ty hádanky. Budeme trvat na vydání nových, až nám bude dovoleno odjet domů.“

„To by slečně Frazeeové přesně vyhovovalo. Odeslala by své odpovědi do určeného termínu a žádala první cenu, a pokud by ji nedostala, mohla by firmu zažalovat a zřejmě by vyhrála. Uděláte lépe, když ji budete chtít porazit – a třeba se necháte inspirovat. Jistě vám také někdo pomáhal – váš manžel, přátelé; řekněte jim, ať začnou.“

„Nepomáhal mi nikdo.“

Začala se třást, nejprve její ruce, pak ramena, a já jsem si pomyslel, že jsme doma, ale ona předvedla něco, co jsem nikdy nečekal, že uvidím. Ženy všech věků a podob v téhle kanceláři dostávaly často záchvaty. Některé jsem včas podchytil sklenkou brandy, některé jsem zastavil políčkem nebo jiným fyzickým kontaktem a některé jsem musel přestát, zatímco Wolfe odešel, protože to nemohl vydržet. Vstal jsem ze židle a zamířil k ní, ale ona na mě vyplázla jazyk. Tak, říkal jsem si, ale to nebylo všechno. Dala jazyk mezi zuby a pevně ho stiskla. Jeho konec zduřel, zkřivil se a dostal fialovou barvu, ale ona stiskla ještě pevněji. Nebylo to pěkné, ale fungovalo to. Přestala se třást, povolila pěsti, stiskla je a zase povolila a narovnala ztuhlá ramena. Pak jazyk osvobodila. Měl jsem chuť ji pochvalně popleskat, než se vrátím na svou židli, jako uznání za vynikající představení, ale usoudil jsem, že žena, která mohla překonat takový záchvat během deseti vteřin, o popleskání moc nestojí.

„Promiňte,“ řekla.

„Brandy,“ pokynul mi Wolfe.

„Ne,“ odmítla. „Jsem v pořádku. Nemohla bych pít brandy. Myslím, že to způsobilo to, co jste řekl o té pomoci. Žádnou jsem neměla. Několik prvních týdnů nebylo špatných, ale poté začaly být hádanky těžší, a později, když už byly skutečně obtížné… Nevím, jak jsem to dokázala. Řekla jsem, že nic nepovím, ale poté, co jste řekl, že slečně Frazeeové pomáhají tři stovky žen… fajn. Je mi třicet dva, mám dvě děti, můj manžel je účetní a vydělává padesát dolarů týdně. Byla jsem učitelka, než jsem se vdala. Vydržela jsem to roky, prostě jsem to snášela, a pak jsem uviděla tuto soutěž a rozhodla se zvítězit. Koupím si pěkný dům a auto – dvě auta, jedno pro mého manžela a jedno pro sebe – a také oblečení a pošlu manžela do školy a udělám z něj diplomovaného účetního, pokud to v něm je. Ten den, kdy jsem uviděla tu soutěž, jsem si to dala za úkol. Víte, co myslím.“

„Jistě,“ zamumlal Wolfe.

„Takže když začaly být těžké, nebyl nikdo, koho bych mohla požádat o pomoc, a stejně, kdybych nějakou našla, musela bych se rozdělit o cenu. Moc jsem těch posledních sedm týdnů hlavního kola nejedla ani nespala, ale nejhorší to začalo být, když nám poslali těch pět, které jsme měli odhalit za týden, abychom postoupili do posledního kola. Ten týden jsem vůbec nešla spát a bála jsem se, že mám jednu špatně a nechtěla jsem je odeslat až do chvíle těsně před půlnocí – šla jsem na poštu a přiměla je, aby tu obálku orazítkovali přede mnou. Myslíte, že po tom všem nechám někoho vyhrát podvodem? Když na tom pracují tři stovky žen, zatímco my nesmíme ani jít domů?“

Poté, co jsem viděl, jak se vyrovnala se záchvatem, jsem si nemyslel, že by nechala někoho získat něco, co si usmyslela dostat sama, ať už s podváděním nebo bez něho.

„Je to očividně nefér,“ připustil Wolfe, „ale pochybuju, že tomu můžete říkat podvod, přinejmenším v právním smyslu. A co se týče toho podvádění, je možné, že někdo měl ještě smělejší nápad než slečna Frazeeová a jednal podle toho. Zabil pana Dahlmanna, aby získal odpovědi.“

„K tomu neřeknu vůbec nic,“ prohlásila. „Už jsem se rozhodla.“

„Policie s vámi samozřejmě mluvila.“

„Ano. Jistě. Hodiny.“

„A ptali se vás, co jste si pomyslela včera večer, když pan Dahlmann vytáhl papír a oznámil, že na něm jsou správné odpovědi. Co jste jim řekla?“

„Nebudu o tom mluvit.“

„Řekla jste to policii? Že o tom nebudete mluvit?“

„Ne. To jsem ještě nebyla rozhodnutá. Rozhodla jsem se později.“

„Poté, co jste to s někým probrala?“

Zavrtěla hlavou. „S kým bych to měla probírat?“

„Nevím. S právníkem. Mohla jste zavolat manželovi.“

„Nemám právníka. A manželovi bych nevolala, vím, co by mi řekl. Myslí si, že jsem blázen. Právníka bych stejně nemohla zaplatit, protože vůbec nemám peníze. Zaplatili mi cestu sem a hotel, ale ne vedlejší výdaje. Přišla jsem pozdě na schůzku s vámi, protože jsem nastoupila do špatného autobusu. S nikým jsem se neradila. Rozhodla jsem se sama.“

„Takže jste řekla policii, co jste si myslela, když pan Dahlmann ukázal ten papír?“

„Ano.“

„Tak proč to nechcete říct mně? Ujišťuju vás, madam, že mám na této věci jediný zájem, kvůli svým klientům, a to zajistit, aby ceny byly spravedlivě a čestně uděleny. Jistě chápete, že to bude velmi těžké, pokud jeden ze soutěžících skutečně vzal ten papír pana Dahlmanna a pokud ten obsahuje správné odpovědi. To chápete.“

„Ano.“

„Avšak – moji klienti věří a trvají na tom, že ten list správné odpovědi neobsahoval a pan Dahlmann pouze žertoval, takže tajemství odpovědí je stále neporušené. Odmítáte toto tvrzení?“

„Ne.“

„Přijímáte ho?“

„Ano.“

„Takže jste musela říct policii, že když pan Dahlmann ten papír ukázal, považovala jste to za vtip, a důsledek je jasný: bylo by absurdní podezřívat vás, že jste šla do jeho bytu a zavraždila ho, abyste to získala. Dá se tedy logicky předpokládat, že nejste podezřelá… Archie, když jste telefonoval z budky, viděl jste někoho?“

„Ano, pane. Arta Whippla. Byl tady, když se vyšetřoval Hellerův případ.“

„Řekněte o tom paní Wheelockové.“

Podíval jsem se jí do očí. „Procházel jsem se naší ulicí, když jste přišla, a detektiv z oddělení vražd vás sledoval. Krátce jsem si s ním promluvil. Jestli si ho chcete prohlédnout, až budete odcházet, tak je asi tak velký jako já, trochu vláčí nohy a má na sobě tmavě šedý oblek a šedý klobouk.“

„Sledoval mě?“

„Správně.“

Stočila pohled ode mne k Wolfovi. „Copak to není obvyklé?“ Ale její levá ruka se jí začala třást a ona si ji musela chytit tou druhou a stisknout. Wolfe zavřel oči, zřejmě očekával další scénu s jazykem. Místo toho se však náhle zvedla a zeptala se: „Můžu – na toaletu?“

Řekl jsem, že jistě, a šel jí otevřít dveře od jedné z oddělených místnůstek vzadu v rohu, nalevo od mého stolu; vešla dovnitř a zavřela za sebou dveře.

Byla tam dobrou čtvrthodinu, aniž bychom zaslechli sebemenší zvuk. Přepážky jsou stejně jako veškeré vnitřní zdi v přízemí zvukotěsné, ale já mám ostré uši a skutečně jsem nezaslechl vůbec nic. Řekl jsem něco Wolfovi, ale ten jen zamručel. Po chvíli pohlédl na hodiny: za pět minut tři čtvrtě na čtyři. Pak se na ně díval každé dvě minuty; přesně ve čtyři odejde do zimní zahrady. Uběhlo ještě devět minut, než se dveře toalety otevřely a ona byla opět u nás.

Přišla a postavila se k Wolfovu stolu, naproti němu. „Prosím za prominutí,“ řekla hlubokým klidným hlasem. „Musela jsem si vzít nějaké prášky. Jídlo v hotelu je docela dobré, ale já prostě jíst nemůžu. Už jsem nějakou dobu moc nejedla. Chcete mi ještě něco říct?“

„Mléčný toast,“ řekl Wolfe nevrle. „Můj kuchař, Fritz Brenner, je dělá výtečně. Posaďte se.“

„Nemohla bych to spolknout. Opravdu.“

„Pak horký bujón. Náš domácí. Může být hotový během osmi minut. Já musím odejít, ale pan Goodwin –“

„Nemohla bych. Vracím se do hotelu a chci mluvit s ostatními o slečně Frazeeové – myslím, že ano – promyslím si to v autobuse. Je to podvod.“ Zvedla se a chtěla si sundat kabát z opěradla křesla; vstal jsem a podržel jí ho.

S vědomím, jak bude autobus touhle dobou narvaný, a že by to LBA nemuselo přivést k bankrotu, jsem ji přiměl vzít si pár dolarů na taxi. Než si je vůbec vzala, musel jsem vysvětlit, že to půjde na seznam výdajů. Došli jsme do haly, pustil jsem ji ven a zajistil dveře. Když jsem se obrátil, stál tam Wolfe a otevíral dveře svého výtahu.

„Dal jste odpovědi do trezoru,“ konstatoval.

„Ano, pane, do vnitřní schránky. Řekl jsem vám po telefonu, že tam byli Buff, O’Garro a Talbott Heery, ale nehlásil jsem vám, že mě Heery vzal do centra taxíkem, aby mi mohl nabídnout dvacet babek za to, že ho k vám okamžitě vezmu. Řekl jsem mu –“

„Slovo od slova, prosím.“

Vyhověl jsem mu. Nebylo to nic proti tomu, když uvážím, že se takhle bude ptát celé odpoledne při rozhovorech s pěti nebo šesti lidmi, a určitě dostane, co bude chtít. Nakonec jsem dodal: „Poznámka pod čarou – Heery mi nemohl urazit hlavu, protože neměl nikoho, kdo by mě držel. Chcete ho někde zmáčknout?“

Řekl, že ne, Heery může počkat, vstoupil do výtahu a zavřel dveře, zatímco já jsem šel do pracovny. Zbývalo několik každodenních úkolů, kterých se zatím nikdo neujal, a také mé poznámky z rozhovorů se slečnou Frazeeovou a paní Wheelockovou by se měly přepsat na stroji. Ne že bych si myslel, že je v nich něco převratného. Připouštěl jsem, že Wolfe jen tak namátkou lovil a doufal, že dá dohromady pár slovíček, na nichž by mohl začít stavět; tahle metoda mu už několikrát přinesla vynikající výsledky, v tomto případě však nebyl jeho génius zcela úspěšný. Bylo jich pět, což bude chtít spoustu času, který byl ale přísně omezený. Do půlnoci dvacátého dubna.

Byl jsem právě uprostřed přepisování poznámek o Frazeeové, když mě vyrušil telefon. Ohlásil jsem se: „Kancelář Nera Wolfa, u telefonu Archie Goodwin,“ a mužský hlas řekl: „Chci mluvit s panem Wolfem. U telefonu Patrick O’Garro.“

Zcela jistě porušovali tradiční zvyky. Měl říct své sekretářce, aby mi zavolala a strávila pak pět minut ve snaze přesvědčit mne, abych jí Wolfa přepojil. Dalo se to nejlépe vysvětlit tak, že se snaží udržet věci tak přísně v tajnosti, že o najmutí Nera Wolfa neřekli ani svým zaměstnancům.

„Je zaneprázdněn,“ řekl jsem, „a kdybych ho měl vyrušit kvůli telefonu, muselo by to být něco velkého. Můžete mi říci, o co jde?“

„Chci se ho zeptat, jestli udělal nějaký pokrok.“

„Pokud ano, má ho ve své hlavě. Řekl vám, že vás bude informovat dnes večer. Setkal se se slečnou Frazeeovou a paní Wheelockovou, Co ti ostatní?“

„Právě proto volám. Susan Tescherová přijde v šest a Harold Rollins v sedm, ale Younger přijít nemůže. Je připoután k hotelovému lůžku kvůli bušení srdce. Poslali ho z kanceláře okresního státního zástupce na pohotovost. Nechce jít do nemocnice. Viděl ho můj lékař a řekl, že to není nic vážného, ale zůstane v posteli až do zítřka, kdy ho doktor znova prohlédne.“

Řekl jsem, že to Wolfovi sdělím, a vzal si číslo Youngerova pokoje. Když jsem zavěsil, zvedl jsem sluchátko domovního telefonu a vytočil zimní zahradu; v minutě mi u ucha vyštěkl Wolfův hlas: „No?“

„Právě volal O’Garro. Jeden přijde v šest a druhý v sedm, ale srdce Philipa Youngera začalo v kanceláři okresního státního zástupce prudce bušit, a tak teď leží v posteli v hotelu. Mám tam za ním zajít?“

„Musíte být zpět do šesti hodin.“

Řekl jsem, že budu, a spojení se přerušilo.

Měl jsem menší problém. Před mnoha lety, po jisté epizodě, jsem si slíbil, že už nikdy nepůjdu na žádnou schůzku – spojenou s případem vraždy – beze zbraně, ale tohle nebyl případ vraždy podle klasických pravidel. Úkolem bylo najít zloděje. Rozhodl jsem se, že to je jedno, vyndal jsem ze zásuvky své podpažní pouzdro na pistoli a navlékl si ho, vzal marley .32, nabil ji a zasunul do pouzdra. Pak jsem šel do haly a zavolal na Fritze, aby za mnou zajistil dveře.

6. kapitola

Bylo jistější předpokládat, že recepční v osmnáctém poschodí Churchillu bude neoblomná, protože novináři jistě naši pětici neustále obtěžovali. Proto jsem se rozhodl tomu předejít a vyhledal nejprve Tima Evartse, prvního asistenta bezpečnostního technika hotelu, když už mu nechci říkat domovní čmuchal, který mi z minulosti něco dlužil. Slíbil, že recepční zavolá poté, co jsem ho ujistil, že nezaložím požár a nenajdu žádnou mrtvolu. Ona si pak jen z obou stran prohlédla mou kartu a z jedné strany mě a nechala mě jít.

Pokoj osmnáct set dvacet šest byl asi v polovině chodby. Nebyl tu nikdo kromě pokojské s ručníky, a tak jsem došel k názoru, že zaměstnanci města zatím do hotelu kvůli vyšetřování nevpadli. Po prvním zaklepání na dveře číslo osmnáct set dvacet šest se ozvalo vstupte, nepříliš hlasité, a tak jsem otevřel a vstoupil. Všiml jsem si, že se LBA o své hosty postarala velkoryse. Byla to velikost pokoje, jakou získáte za patnáct dolarů, se dvěma postelemi mířícími proti zdi na levé straně. Na jedné z nich ležel pod přikrývkou Old King Cole s kocovinou, rozcuchanou bílou kšticí a nemocnýma očima.

Přistoupil jsem k němu. „Jmenuju se Archie Goodwin,“ představil jsem se. „Od Nera Wolfa, jménem firmy Lippert, Buff a Assa.“ Stála tam židle, a tak jsem se posadil. „Potřebujeme si ujasnit několik věcí ohledně soutěže.“

„Hovno,“ prohlásil.

„To nebude stačit,“ řekl jsem. „Ne jen jedno slovo. Soutěž je hovno, nebo já nebo co?“

Zavřel oči. „Je mi špatně.“ Zase je otevřel. „Zítra budu v pořádku.“

„Je vám tak zle, že nemůžete mluvit? Nechci vám to zhoršovat. Nevím, jak vážné může bušení srdce být.“

„Nemám žádné bušení srdce. Mám paroxysmální tachykardii a to nikdy není vážné. Byl bych už dávno na nohou, kdyby nebylo jednoho – je tu moc bláznů. Projevy paroxysmální tachykardie se zhoršují strachem, zlostí, obavami a nervozitou, a to všechno mě potkalo kvůli těm bláznům.“

Zvedl se na loket, natáhl se na noční stolek pro sklenici vody, asi dvakrát si loknul a položil sklenici zpět. Pak se zase svalil a uložil se na boku čelem ke mně.

„Jací blázni?“ zeptal jsem se zdvořile.

„Vy jste jeden z nich. Nepřišel jste se mě zeptat, kde mám zbraň, kterou jsem zastřelil toho Dahlmanna?“

„Ne, pane. Co se týče Nera Wolfa, nezajímáme se o Dahlmannovu smrt samotnou, ale pouze o to, nakolik ovlivnila soutěž a zapříčinila vznik otázek, s nimiž se nyní musíme vypořádat.“

Odfrkl si. „Tady to máme. Hovno. Proč by to vůbec mělo tu soutěž ovlivnit? Náhodou se to stalo včera v noci, že tam někdo šel a zastřelil ho – nějaká žárlivá ženská nebo někdo, kdo ho nenáviděl nebo se ho bál nebo si s ním chtěl vyrovnat účty – a prostě proto, že se to stalo včera v noci, tak jsou přesvědčení, že to má souvislost se soutěží. Dokonce si myslí, že to udělal někdo z nás. To si může myslet jedině blázen. Řekněme, že když vytáhl ten papír, věřil jsem, že na něm jsou správné odpovědi, a rozhodl jsem se ho zabít a získat je. Zjistit, kde bydlí, by bylo dost snadné, třeba podle telefonního seznamu. Takže jsem tam šel; přimět ho, aby mě nechal vejít, by bylo stejně jednoduché, řekl bych mu, že chci něco ohledně dohody, která by podle mě měla být změněna, a že to chci s ním projednat. Získat šanci zastřelit ho by už mohlo být o něco těžší, protože by mohl mít podezření, že jsem si přišel pro ten papír, ale to by se dalo zvládnout. Takže jsem ho zabil, vzal papír, vrátil se do hotelového pokoje a kam jsem se dostal?“

Zavrtěl jsem hlavou. „To říkáte vy!“

„Vykopal jsem díru a skočil do ní. Pokud budou pokračovat v soutěži na základě těchto odpovědí, zničil jsem své šance, protože nás tady budou držet, a pokud odjedu do Chicaga předtím, než najdou tělo, zavolají mě zpět a budu muset přijet, a když odešlu správné odpovědi před termínem, nebudu moci vysvětlit, jak jsem k nim přišel. Pokud nebudou s těmito odpověďmi pokračovat, když je prohlásí za neplatné a rozdají nové hádanky, veškerý můj prospěch ze zabití člověka se nachází na elektrickém křesle. Takže jsou blázni, když si myslí, že to udělal jeden z nás. Hovno.“

„Je tu jiná možnost,“ namítl jsem. „Co když jste blázen vy sám? Připouštím, že vaše analýza je naprosto logická, ale co když jste se prostě při pohledu na ten papír a pomyšlení na půl milionu dolarů nechal unést, udělal jste to a analýzu jste si nechal až na později? Pak jste si po zvážení situace uvědomil, kde jste – například v kanceláři okresního státního zástupce – a pak myslím, že by se vám rozbušilo srdce bez ohledu na to, jak to nazýváte. Aspoň moje by to udělalo určitě.“

Převalil se na záda a zavřel oči. Seděl jsem a díval se na něj. Dýchal o něco rychleji než obvykle a na krku mu několikrát poskočil sval, ale nic nenaznačovalo krizi. Nevystrašil jsem ho k smrti, ale o to nešlo, stejně jsem Timovi Evartsovi slíbil jen to, že žádnou mrtvolu nenajdu, ne že žádnou neudělám.

Otočil se zase na bok. „Z nějakého důvodu,“ prohlásil, „mám chuť vám nabídnout skleničku. Vypadáte trochu jako můj zeť, v tom to asi bude. V tomhle kufříku, který mám od něj, je trochu skotské. Poslužte si. Já nechci.“

„Díky, ale myslím, že ne. Až jindy.“

„Jak chcete. Co se týče toho, jestli jsem blázen, jednou jsem byl, před dvaceti šesti lety, v devětadvacátém. Dal jsem dohromady pár milionů dolarů a všechno to šlo do háje. Padesát milionů dalších byli blázni jako já, ale to nijak nepomohlo. Usoudil jsem, že to stačilo, vzal jsem místo prodavače kalkulaček a od té doby jsem se burzy nedotkl. Před několika lety mě můj zeť přiměl přestat pracovat, protože si vedl velmi dobře jako architekt. Bylo to příjemné, cítil jsem se fajn, ale vždycky jsem chtěl něco dělat, až jsem jednou uviděl reklamní poutač na tuhle soutěž, a než jsem se vzpamatoval, byl jsem v tom až po uši. Rozhodl jsem se, že dám své dceři a zeťovi opravdu pěkný dárek.“

Zakašlal, zavřel oči, chvíli zhluboka dýchal, a pak pokračoval. „Chci říct, že už je to dvacet šest let, co jsem ze sebe udělal blázna, a pokud to vy a ti ostatní blázni chcete vědět, jednou to stačilo. Zajímá mě jediná věc, kterou mi můžete říct, a to, co hodlají udělat se soutěží? Teď je to postaveno tak, že je všechno vyzrazené, a proti tomu budu bojovat. Ta mladá žena, Susan Tescherová – žije tady v New Yorku a pracuje jako vědecký pracovník pro časopis Clock. Právě teď na tom dělá – a já jsem tady. Budu proti tomu bojovat.“

„Jak bojovat?“ zeptal jsem se.

„To je otázka.“ Přejel si prsty po pravé tváři, pak po levé. „Dneska jsem se neholil. Nevidím důvod, proč bych vám neměl říct, jaký jsem dostal nápad.“

„Ani já ne.“

Upřeně na mě hleděl a jeho oči už nevypadaly tak nemocně. „Připadáte mi jako citlivý mladý muž.“

„To jsem.“

„Je možné, že slečna Tescherová je citlivá mladá žena. Pokud se pokusí prosadit na základě toho, co bylo dohodnuto včera v noci, i poté, co se stalo, může si nakonec toužebně přát, aby o té zatracené soutěži nikdy nebyla slyšela. Myslím, že bychom se s ní my ostatní mohli spojit a navrhnout, abychom si to rozdělili na pět dílů. Prvních pět cen je v celkové hodnotě osmi set sedmdesáti tisíc dolarů, takže by to dělalo pro každého sto sedmdesát čtyři tisíc. To by mělo každému stačit a já nevidím důvod, proč byste proti tomu měli něco namítat. Jak to tak vypadá – někdo klepal na dveře?“

„Zdá se, že jo.“

„Řekl jsem jim, že nechci… no jo. Vstupte!“

Dveře se pomalu otevřely a objevila se v nich Carol Wheelocková, bez pláště a bez klobouku. Když jsem vstal ze židle, zastavila se a zjevně se chystala otočit se a utéct, ale já jsem ji oslovil. „Dobrý den. Pojďte dál.“

„Nechte dveře otevřené,“ řekl Younger.

„Jsem tady já,“ řekl jsem mu.

„Vím, že jste. Ale když je v mém hotelovém pokoji žena, dveře zůstanou otevřené.“

„Neměla jsem sem chodit.“ Stála na místě. „Měla jsem zatelefonovat, ale to odposlouchávání –“

„To je v pořádku.“ Přisunul jsem další židli. „Pan Younger odpočívá, protože měl malý záchvat, nic vážného.“

„Hovno,“ prohlásil Younger. „Posaďte se. Stejně s vámi chci mluvit.“

Stále váhala, ale pak popošla a posadila se. Pokud něco snědla, nebylo to na ní vidět. Podívala se na mě. „Už ví o slečně Frazeeové?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ještě jsem se k tomu nedostal.“

Pohlédla na Youngera. „Nemohla jsem sehnat slečnu Tescherovou a chtěla jsem s vámi mluvit dříve než s panem Rollinsem. Víte, že slečna Frazeeová je v čele Ligy přírodních žen. Pamatujete, že to bylo zmíněno včera večer a pan Dahlmann si z toho dělal legraci. Říkal, že by bylo zábavné, kdyby ona vyhrála cenu, což ji samozřejmě čekalo, tedy jednu z těch pěti.“

„Nepřipadal mi vtipný,“ prohlásil Younger.

Netrvala na tom. „No, myslel si, že je. Co vám ale chci říct – tři sta žen, členek její ligy, na té soutěži se slečnou Frazeeovou spolupracují a ona jim dala ty hádanky, které jsme dostali včera v noci, přes telefon a ony na tom teď už dělají – tři stovky žen.“

„Jenom minutku,“ přerušil jsem ji. „Jak vám pan Wolfe sdělil, řekla, že jí pomáhaly, ale ne, že mají nové hádanky. To je jen předpoklad. Připouštím, že velmi pravděpodobný.“

Younger se zvedl na loket a rozepnutý vršek pyžama odhalil jeho zarostlou hruď. „Tři stovky žen?“ otázal se.

„Správně. Takže pochybuju, že můžete slečnu Frazeeovou získat pro svůj plán rozdělit cenu na pět dílů. Budete to muset promyslet –“

„Ven!“ poručil. Nebylo to adresováno mně, ale paní Wheelockové. „Běžte ven. Chci vstát a nemám na sobě kalhoty… Počkejte chvilku! Budete ve svém pokoji? Zůstaňte tam, dokud vás nezavolám. Teď najdu pana Rollinse a všichni tři budeme bojovat. Zablokujeme to, nebudou se stačit divit. Zůstaňte ve svém pokoji!“

Odkopl přikrývky, ukázal, že s těmi kalhotami nelhal, a ona utekla. Pohlédl jsem na hodinky a vzal si klobouk z opěradla židle.

„Mám schůzku,“ řekl jsem mu, „a vy máte stejně moc práce.“

7. kapitola

Na střeše v zimní zahradě byl zrovna čas Cattleya mossiae. V chladné místnosti, vedoucí rovnou z vestibulu, vystavovaly na odiv své snítky Odontoglossumy a v prostřední místnosti, tzv. tropické, dvě řady Phalaenopsis, která je na pěstování nejnáročnější, zaplňovaly uličku ohromnými hrozny, avšak v době mossiaí byla nejlepší podívaná v místnosti třetí. Z Wolfových čtrnácti odrůd jsem měl nejraději reineckianu, bílou, žlutou, šeříkovou a fialovou. Když jsem tam ale zašel teď, měl jsem čas na ně jen mrknout.

Wolfe stál u umyvadla v místnosti na nářadí, myl si ruce a hovořil s Theodorem. Zavrčel na mě: „Nemohlo to počkat?“

„Mimochodem,“ řekl jsem. „Je za deset šest a slečna Tescherová tu už může být, až sejdete dolů, a vy možná chcete slyšet zprávy o Youngerovi, než se s ní setkáte. Pokud ne, půjdu se kochat orchidejemi.“

„Dobrá. Když už jste tady.“

Vyprávěl jsem mu to slovo od slova. Neměl k tomu žádné otázky ani komentář. Když jsem skončil, měl už ruce i nehty čisté a usadil se na pracovní lavičku a mračil se na ušpiněné rostlinky v květináči.

„Podívejte na tuhle Oncidium varicosum,“ zamručel. „Suchá a hnije v dubnu. To se nikdy předtím nestalo a neexistuje vysvětlení. Theodore si je jistý –“

Zazvonění domovního telefonu mi zabránilo dovědět se, čím že si to je Theodore jistý. Místo toho jsem se dověděl, co rozčílilo Fritze dole: „Archie, řekl jste mi, abych pustil pouze slečnu Susan Tescherovou. Je tady, ale jsou s ní další tři muži. Co mám v tomto případě dělat?“

„Jsou uvnitř?“

„Samozřejmě že ne. Stojí venku na verandě a právě začalo pršet.“

Řekl jsem mu, že tam za minutu budu. Informoval jsem Wolfa, že slečna Tescherová přijela s doprovodem, a rychle zmizel. Výtahem jezdím jen zřídka a nikdy se do něj nemačkám společně s Wolfovým mohutným tělem. Sešel jsem proto po schodišti až do hlavní haly a pohledem přes jednosměrně průhlednou výplň dveří jsem uviděl, že Fritzův popis byl přesný. Jedna žena a tři muži stáli v dubnovém dešti, zlobně hleděli mým směrem, ale neviděli mě. Ty muže jsem neznal, ale zřejmě to nebyli detektivové, pokud ovšem nezměnili firmu a neřekli mi to. Zdálo se zbytečné nechávat je dál moknout, a tak jsem šel odjistit dveře a pustit je dovnitř. Očekával jsem ze strany mužů poznámku typu, že déšť je nepříjemně mokrý, ale oni ze sebe začali stahovat mokré svršky docela beze slova. Žena oznámila jasným silným hlasem: „Jsem Susan Tescherová.“

Představil jsem se jí také a pověsil její kabát na věšák. Byla hodně vysoká, štíhlá, ale ne hubená, a nijak chudě vybavená. Na první pohled, a na ten já se snažím dát, na ní všechno vypadalo elegantně, včetně náušnic – smaltovaných ciferníků hodinek velikosti čtvrťáku. Měla šedé oči, vlasy měděné barvy a velmi pěknou pleť i rtěnku.

Když jsme zamířili ke kanceláři, otevřely se dveře výtahu a objevil se Wolfe. Zastavil se a hleděl na ni.

„Jsem Susan Tescherová,“ řekla.

Uklonil se. „Nero Wolfe. A tito muži?“

Pomohla si rukou. „Pan Hibbard z právního oddělení časopisu Clock,“ pan Hibbard byl vysoký a hubený. „Pan Schultz, redaktor časopisu Clock.“ Pan Schullz byl vysoký a statný. „Pan Knudsen, hlavní editor časopisu Clock.“ Pan Knudsen byl vysoký a kostnatý.

Protáhl jsem se napřed, abych ji mohl uvést do červeného koženého křesla, kde Wolfe vždycky chtěl mít svůj terč, v klidu, bez dohadování. Proběhlo to hladce. Muži byli naprosto spokojeni se třemi menšími křesly, které jsem jim přistavil po své pravici, čelem k Wolfovi, který si sedl za svůj stůl. Všichni tři si překřížili nohy, opřeli se a sepjali ruce. Když jsem vytáhl svůj poznámkový blok, Schultz něco naznačil pohledem Hibbardovi, ten zase Knudsenovi, ale nikdo nic nekomentoval.

„Když dovolíte,“ řekl Wolfe, „za jakým účelem jsou tito muži přítomni?“

Díval se na ně, ale odpověděla slečna Tescherová. „Předpokládám, že víte, že jsem asistentka ředitele výzkumu v časopise Clock.“

„Přinejmenším to vím teď.“

„Na konferenci dnes odpoledne jsme diskutovali o publicitě ohledně té soutěže poté, co se přihodilo včera v noci a dnes ráno, a o mém spojení s ní. Řeknu vám důvěrně, že se jí zúčastnil i sám pan Tite. Myslela jsem, že mě vyhodí, ale pan Tite je velmi spravedlivý muž a velmi loajální ke svým zaměstnancům. Veškerou práci na soutěži jsem dělala ve svém volném čase – samozřejmě jsem vysoce školený výzkumník. Takže bylo rozhodnuto, že sem pánové Hibbard, Knudsen a Schultz půjdou se mnou. Chtějí mi být po ruce, kdybych potřebovala poradit.“

„Pan Hibbard je právní zástupce?“

„Ano.“

„Je vaším advokátem?“

„Proč – já přece –“ Pohlédla na Hibbarda. Pohnul hlavou doleva a zase nazpět. „Ne,“ řekla. „Není.“ Zvedla hlavu. „Chci něco říct.“

„Prosím.“

„Přišla jsem sem pouze kvůli firmě Lippert, Buff a Assa, protože mě o to pan Assa požádal. Podmínky výhry v soutěži byly odsouhlaseny včera večer všemi zúčastněnými a mohou být změněny pouze tak, že se změní celá dohoda, která zůstává stejná. Takže vlastně není o čem diskutovat. Tak mi to připadá a chtěla jsem, abyste tomu rozuměl také.“

Wolfe zamručel. Pokračovala: „Samozřejmě v tom není nic osobního – myslím vůči vám. Náhodou toho o vás vím hodně, protože jsem vás prověřovala před dvěma lety, kdy jste byl na seznamu osob, o kterých jsme chtěli psát, ale neptejte se mě, proč vás nakonec nepoužili, protože to nevím. Samozřejmě jsou na seznamu vždycky desítky lidí a všichni nemůžou –“

Knudsen si odkašlal, velmi hlasitě, a ona na něj pohlédla. Žádný další signál jsem nezachytil, ale ona ho zjevně nepotřebovala. Nechala to být. Vrátila se k Wolfovi: „Takže,“ pokračovala, „to není osobní. Jen prostě není o čem diskutovat.“

„Podle vašeho názoru,“ připustil Wolfe, „zřejmě ne. A přirozeně je pro vás, což je pro lidské ego zcela příznačné, váš vlastní názor prvořadý. Avšak vaše ego bude bohužel narážet na ostatní ega a snaha zbavit se srážek jejich ignorováním je velmi zřídka úspěšná. Často je rozumné, a mnohdy dokonce nutné, jim nechat nějaký prostor. Například – řekněme, že vás požádám o informaci, na níž nemáte výhradní právo, protože se týká i ostatních. Řekněme, že se vás zeptám: na té schůzce včera večer, poté, co pan Dahlmann ukázal papír a prohlásil, že na něm jsou správné odpovědi, jak se ohledně toho vyjádřili ostatní soutěžící? Co jste řekla vy a co jste slyšela, že řekli oni?“

„To je příklad nebo dotaz?“

„Dotaz.“

Podívala se na Knudsena. Pohnul hlavou. Na Schultze. Také pohnul hlavou. Na Hibbarda. Totéž. Vrátila se k Wolfovi. „Když mne pan Assa požádal, abych vás přišla navštívit, řekl, že se to týká soutěže, a tohle s tím nijak nesouvisí.“

„Takže odmítáte odpovědět?“

„Ano, myslím, že bych měla.“

„Policie se vás na to musela ptát. Také jste odmítla odpovědět?“

„Nemyslím, že bych vám měla říkat cokoli z toho, na co se mě ptala policie nebo co jsem jim řekla já.“

„Ani, patrně, nic z toho, co vám řekli ostatní soutěžící nebo co vy jste řekla jim.“

„Můj kontakt s ostatními soutěžícími je velmi omezený. Viděla jsem se s nimi jen včera večer.“

Wolfe pozvedl ruku a několikrát si přejel konečkem prstu po straně nosu. Byl velmi trpělivý. „Můžu říct, slečno Tescherová, že můj kontakt s ostatními soutěžícími, můj a pana Goodwina, je o něco bohatší. Objevilo se zde několik návrhů. Jedním z nich bylo, že se vás pět dohodne na rozdělení prvních pěti cen a každý z vás přijme jednu pětinu celkové sumy. Tento návrh nepochází od mých klientů ani ode mne; já se vás pouze ptám, aniž bych cokoli předjímal, uvažovala byste o takovém návrhu?“

K téhle otázce pomoc nepotřebovala. „Samozřejmě že ne. Proč bych měla?“

„Takže vy si nemyslíte, že smrt pana Dahlmanna a další okolnosti volají po projednání všeho, co se soutěží souvisí?“

Vystrčila hlavu vpřed, čímž mi něco připomněla. Nemohl jsem si ale vzpomenout, co to bylo. Řekla pomalu, zřetelně a rozhodně: „Nemyslím si vůbec nic, pane Wolfe.“

Vrátila hlavu do původní polohy a já jsem si vzpomněl. Sup, kterého jsem viděl v zoo – přesně tentýž pohyb. Kromě tohohle se mu ale nijak nepodobala; sup samozřejmě nemohl vypadat tak elegantně jako ona a neměl rtěnku, náušnice a vlasy.

„Ale stejně,“ trval na svém Wolfe, „jsou další ega a další názory. Přijímám platnost vašeho, ale jejich nemohou být odsunuty stranou. Každý z vás investoval spoustu času, energie a důvtipu. Kolik času jste na tom od počátku strávila?“

„Nevím. Stovky hodin.“

„Pravidla nezakazovala cizí pomoc. Pomáhal vám někdo?“

„Ne. Moje přítelkyně má velkou knihovnu a nechávala mě v ní celé noci a brzy ráno, než jsem šla do práce, ale nepomáhala mi. Jsem skutečný odborník na výzkum. Když nám dali pět hádanek, které jsme měli rozluštit za týden, abychom postoupili – to bylo osmadvacátého března – vzala jsem si týden neplaceného volna.“

Wolfe přikývl. „Ostatní samozřejmě přinesli podobné oběti a prožili obdobné napětí. Podívejte se na ně teď. Jsou tady volky nevolky zadržováni, daleko od svých operačních základen, a nijak to nezavinili – možná jen jeden z nich, ale to je diskutabilní. Zatímco vy jste doma a můžete v klidu pokračovat, jako by se nic nestalo. Máte obrovskou výhodu, což je šťastná náhoda. Nemáte z toho výčitky svědomí? Můžete to ospravedlnit?“

„Nemusím to ospravedlňovat. Uzavřeli jsme dohodu a já ji neporušuju. A já nemůžu v klidu pokračovat, protože teď bych byla v knihovně a pracovala. Vzala jsem si další týden volna, ale dnešek jsem musela strávit s policií, na konferenci a teď tady s vámi. Budu pracovat v noci, ale nevím, co mě čeká zítra.“

„Přijala byste pozvání na schůzku s ostatními, kde byste projednali novou dohodu?“

„Ne. Není co projednávat.“

„Jste obdivuhodně cílevědomá, slečno Tescherová.“ Wolfe se pohodlně opřel, lokty položené na opěradlech, konečky prstů u sebe. „Musím vám říct o slečně Frazeeové – je v situaci podobné té vaší. Bydlí v Los Angeles, kde s ní tři stovky její přítelkyň, členek ligy, které je prezidentkou, spolupracovaly během celé soutěže. Předpokládáme, přestože to nemáme potvrzeno, že jim zavolala hádanky, které byly včera rozdány, a ony na nich už pilně pracují. Situace podobná vaší, i když ne stejná. Máte k tomu něco?“

Beze slova na něj zírala.

„Protože,“ pokračoval Wolfe, „i když nijak neporušují pravidla dohody, je to jistě nespravedlivá výhoda – i proti vám, protože jste už ztratila den a nedá se odhadnout, jak vás budou všichni obtěžovat po zbytek týdne; avšak přítelkyně slečny Frazeeové mohou v klidu pokračovat. Nemyslíte, že to stojí za diskusi?“

Ze Susanina výrazu jsem poznal, že by to nejraději projednala se slečnou Frazeeovou sama, a to za pomoci zubů a nehtů. Než stihla cokoli říct, Knudsen vstal, ukázal prstem na další dva a na Susan a zamířil ke dveřím. Všichni se postavili a následovali ho. Wolfe seděl a zíral na jejich vzdalující se záda. Jelikož jsem nevěděl, zda jednání zcela odročili nebo si pouze udělali přestávku, zůstal jsem na místě až do chvíle, kdy Schultz, který vyšel poslední, za sebou zavřel dveře do haly. Pak jsem si řekl, že bych to měl raději prošetřit, položil jsem blok, šel ke dveřím, otevřel je a překročil práh. Čtveřice byla v úzkém hloučku vedle velkého ořechového věšáku.

„Můžu pro vás něco udělat?“ zeptal jsem se vesele.

„Ne,“ řekla Susan. „Máme poradu.“

Vrátil jsem se do kanceláře, zavřel dveře a řekl Wolfovi: „Mají poradu. Kdybych šel do předního pokoje a dal ucho ke klíčové dírce u dveří do haly, mohl bych to zachytit. Koneckonců, je to váš dům.“

„Pff,“ odfrkl si a zavřel oči. Pořádně jsem si zívnul, protáhl se a pohlédl na náramkové hodinky. Bylo právě za pět minut tři čtvrtě na sedm.

Už podruhé ten den jsme museli dlouho čekat. V šest čtyřicet pět jsem pustil rádio, abych si poslechl výsledky zápasu Giants – Phillies a nijak mě to nenadchlo. Zašel bych si pro sklenici mléka, protože večeře měla být pozdě, ale dalo se tam jít jedině přes halu a já jsem nechtěl rušit poradu. V šest padesát pět jsem připomněl Wolfovi, že Harold Rollins dorazí za pět minut a on jen přikývl, aniž by otevřel oči. V sedm nula dva zazvonil zvonek u dveří a já jsem šel otevřít.

Pořád stáli v hloučku u věšáku, ale odskočili od sebe, když jsem vešel, a podívali se na mě. Na verandě stál samotný muž. Prošel jsem okolo skupinky, otevřel dveře a řekl: „Pan Rollins? Pojďte dál.“

Rád bych ho byl zavedl do předního pokoje a nechal ho tam do chvíle, kdy skončí porada a my se dozvíme výsledek, ale pokud by si to tak Wolfe přál, byl by to řekl, a já jsem naprosto ochoten dělat věci tak, jak to chce on, pokud se jeho ego nesrazí s mým. A tak jsem vzal Rollinsovi klobouk a kabát a zavedl ho do kanceláře. Byl jsem už uvnitř a zavíral za sebou dveře, když se ozval Susanin hlas. „Pane Goodwine!“

Postrčil jsem dveře, aby se otevřely do haly. Když jsem se přiblížil, zeptala se: „Nebyl to jeden z nich? Ten, co se jmenuje Rollins?“

„Správně. Harold Rollins, z Burlingtonu v Iowě, profesor historie na univerzitě v Bemisu.“

Podívala se na své kolegy. Hlavy všech se pohnuly, pár centimetrů doleva a zase zpátky. Pohlédla na mě. „Pan Wolfe se mě ptal, jestli mám něco k tomu, co mi řekl o slečně Frazeeové. Ptal se, zda si myslím, že to stojí za diskusi. Teď k tomu nemám nic, ale budu mít. Je naprosto nemístné očekávat –“

Rychlé zatahání za rukáv z Knudsenovy strany ji zastavilo. Střelila po něm pohledem a pak ke mně naklonila hlavu. „Bez komentáře!“ řekla pronikavě a obrátila se k věšáku pro svůj kabát. Muži se zároveň natáhli pro své.

„Pokud vám to, pánové, nevadí,“ řekl jsem přátelským tónem, „má babička z Ohia se mě vždycky ptala, jestli mi někdo vyřízl jazyk. Vždycky jsem o tom přemýšlel. Bylo tomu tak i ve vašem případě?“

Ani pípnutí. Nic. Vzdal jsem se, otevřel dveře a nechal je vyjít.

8. kapitola

Než jsem se vrátil ke svému stolu, postaral jsem se o světla v kanceláři. Je zde osm různých svítidel – jedno na stropě pod velkou koulí z orientálního alabastru, které se rozsvěcelo vypínačem na zdi, jedno na stěně za Wolfovou židlí, jedno na jeho stole, jedno na mém stole, jedno zaplavující velký glóbus a tři u polic s knihami. To na Wolfově stole je určeno výlučně k práci, jako třeba ke křížovkám. Světlo na zdi za ním je na čtení. Všechny ostatní má rád rozsvícené, takže jsem je rozsvítil, pak jsem se posadil, vzal svůj poznámkový blok a pohlédl na Harolda Rollinse.

„Odešli?“ zeptal se Wolfe.

„Ano, pane. Bez komentáře.“

Rollins se pohodlně usadil do červeného koženého křesla, jako doma, přestože by mu úplně stačilo jedno poloviční. Nebyl hubený z podvýživy jako Carol Wheelocková; vypadal dostatečně zdravě, totiž to, co z něj zbývalo. Ani na jeho obličeji nebylo mnoho zajímavého, kromě širokých ohebných úst a brýlí v tlustých černých obroučkách. Jeho nos a brada nebyly prakticky vidět, pokud jste se na ně nesoustředili.

S takovými brýlemi je to těžké odhadnout, ale zřejmě si mě také prohlížel. „Vy jste Goodwin, že ano?“ zeptal se.

Přiznal jsem to.

„Pak jste to byl vy, kdo na mě poslal toho Youngera. Nečekáte, že vám budu vděčný, že ne? To tedy nejsem.“ Obrátil se k Wolfovi. „Můžeme hned začít. Přistoupil jsem na tuto schůzku a dostavil se jen kvůli ukrácení času. Nacházím se v této groteskní situaci, přičemž nemám viditelnou šanci vyjít z toho se ctí, takže proč přijít o příležitost setkat se s geniálním slídilem?“ Usmál se a potřásl hlavou. „Bez urážky, opravdu. Sotva jsem v pozici, v níž můžu někoho urážet. O čem budeme mluvit?“

Wolfe ho pozoroval. „Myslím, pane Rollinsi, že vaše zoufalství je přehnané. Mým klientem je firma Lippert, Buff a Assa, avšak v mnoha ohledech se vaše zájmy shodují s jejich a jejich čest a hrdost souvisí s vaší. Oboje může být zachráněno, a navíc můžete získat podstatnou finanční částku. Vám se návrh pana Youngera nelíbí?“

Stále se usmíval. „Samozřejmě vím, že bych měl brát ohledy.“

„Na pana Youngera?“

„Na vás všechny. Váš pohled na věc se zcela liší od mého, vlastně se mi zdá naprosto zavrženíhodný, avšak zapletl jsem se do toho kvůli své nepozornosti. Kopu si vlastní hrob, to je pravda; ale – protože si to uvědomuju a přiznávám, můžu být ještě naštvaný na slimáky a červy. Můžete mi vrátit mou práci?“

„Práci?“

„Ano. Jsem profesor historie na univerzitě v Bemisu, ale dlouho už to tak nebude. Jistě vás pobaví poslechnout si – ne, to není ten správný úhel pohledu. Mě pobaví vám sdělit – tak je to lepší. Jednoho dne v září loňského roku mi jeden můj kolega ukázal inzerát na tuhle soutěž a nejapně prohlásil, že jakožto studenta a učitele historie by mě to mělo zajímat. Jako hádanka byla ta věc zcela zřejmá a plytká, stejně jako ta druhá, kterou mi moji kolegové ukázali. Byl jsem zvědavý, jak dlouho ta jalovost potrvá, a bral další, když se objevily, a po nějaké době jsem si uvědomil, že mě to skutečně zaujalo. Dokázal jsem je dát dohromady bez jediné knihy, ale dvanáctá mě natolik sužovala, že jsem porušil zákaz, jen abych se jí zbavil.“

Sešpulil rty. „Řekl jsem, že jsem se soutěže neúčastnil?“

„Ne.“

„No, neúčastnil. Považoval jsem to za rozptýlení, za zábavnou hračku. Ale poté, co jsem vyřešil těch dvanáct i s tou poslední, která, musím připustit, byla skutečně důmyslná, poslal jsem vstupní formulář s odpověďmi. Kdybyste se mě ptali, proč jsem to udělal, bylo by to zbytečné. Myslím, že ve spodní sféře mé duše se primitivní žádosti skrytě plouží blátem a nějak se jim to podařilo, nejsou se mnou v přímém spojení. Následující den jsem byl zděšen, co jsem to udělal. Dostal jsem profesuru ve věku třiceti šesti let. Byl jsem váženým a schopným vědcem, kterému vyšly již dvě knihy, a měl jsem jasně určené ambice, které jsem byl odhodlán uskutečnit. Kdybych vyhrál cenu v parfémové soutěži – parfému zvaného Pour Amour – poskvrnilo by to mou kariéru, a kdybych vyhrál nějakou senzační cenu, půl nebo čtvrt milionu, nikdy bych to nepřežil.“

Usmál se a zavrtěl hlavou. „Ale vy nebudete věřit, že jsem byl zděšen, protože když mi oznámili, že jsem postoupil do vyššího kola s jednasedmdesáti dalšími, a zaslali mi pět nových hádanek, které jsem měl vyřešit za týden, našel jsem odpovědi za čtyři dny a odeslal je. Můžu se obhajovat pouze tím, že schizofrenie musí mít mnoho podob a projevů, nebo se můžu uchýlit k démonologii. Jednou na mě udělaly velký dojem Roskoffovy Geschichte des Teufels – Dějiny ďáblů. Nicméně jsem zaslal odpovědi, byl jsem požádán, abych přijel do New Yorku, což jsem učinil před pouhými čtyřiadvaceti hodinami; a nyní jsem zapleten nejen do parfémové soutěže – budou mi říkat Pour Amour Rollins – ale i do vraždy, celostátně známého případu. Jsem vyřízený. Pokud nerezignuju, vyhodí mě. Můžete mi sehnat místo?“

Přál jsem si, aby si sundal brýle, abych mu viděl do očí. Se svým blahovolným držením těla a povzneseným hlasem a úsměvem to zvládal dobře, srdnatý a chrabrý chlápek odmítající prolít krev pod koly kalamity. Avšak nehodlal jsem mu spolknout teorii, že půl milionu dolarů se dá označit za „kalamitu“, i pro muže tak vzdělaného, jako je on, a chtěl jsem vidět jeho oči. Jediné, co jsem viděl, byl odraz stropního světla na jeho čočkách.

„Sice vás tady drží,“ připustil Wolfe, „ale stále si myslím, že vaše zoufalství je přehnané. Můžete z peněz za cenu zahájit akademická stipendia.“

„Na to jsem už myslel. To by moc nepomohlo.“ Usmál se. „Nejjednodušší způsob by byl přiznat se k vraždě. To by stačilo.“

„Ne bez důkazů. Můžete nějaké poskytnout?“

„Obávám se, že ne. Nedokázal bych popsat jeho byt a nevím, jaký typ zbraně byl použit.“

„Pak by to bylo beznadějné. Možná by bylo lepší najít vraha a stát se hrdinou veřejnosti. Chvála by zmírnila hanbu. Nejste profesionální slídil, vím, ale máte dobré intelektuální vybavení. Mohl byste začít vzpomínáním na všechny detaily včerejší schůzky. Jak se všichni chovali a mluvili? Jaké známky ziskuchtivosti nebo fanatismu vykazovali? A zvláště – co říkali, když pan Dahlmann vytáhl ten papír a řekl, že na něm jsou správné odpovědi?“

„Nic. Vůbec nic.“

„Jistě to byl šok. Ale pak?“

„Ani potom.“ Úsměv byl teď ještě nadřazenější. „Myslím, že vám nemusím vykládat, jaká tam vládla atmosféra. Byli jsme tygři chystající se skočit na stejnou oběť. Supi kroužící okolo, připravení vrhnout se na mrtvolu jako první a dostat srdce a játra. Společenská zdvořilost byla vynucená a násilná. Rozešli jsme se okamžitě po skončení schůzky, každý svíral v rukou svoji obálku a přál těm ostatním nějaké zničující neštěstí, cokoli až po smrt.“

„Takže nemáte tušení, kdo z nich, pokud někdo, si myslel, že pan Dahlmann žertoval?“

„Ani nejmenší.“

„A co vy?“

„Ach.“ Rollins vypadal potěšeně. „To už je lepší, jen jsem si myslel, že budete rafinovanější. Policie mé odpovědi nevěřila a vy také nebudete. Opravdu nevím. Bylo to pro mě něco jako noční můra. Můj démon mě tam přivedl s jediným cílem vyhrát soutěž vlastním důvtipem a genialitou. Zda papír, který nám ukázal, obsahoval správné odpovědi, či nikoli, bylo naprosto lhostejné. Kdyby mi ho neopatrná náhoda položila do cesty, spálil bych ho, aniž bych se na něj podíval, ne na rozkaz svědomí, ale hrdosti. Je mi líto, že jsem vás zklamal, ale nemůžu říct, jestli jsem si myslel, že Dahlmann žertuje nebo ne, protože jsem o tom vůbec nepřemýšlel. A teď chcete vědět, co jsem dělal ten večer po skončení schůzky.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Ani ne. To už jste samozřejmě řekl policii a oni jsou mnohem lépe vybaveni na sledování pohybu a prověřování alibi než já. A já navíc nevyšetřuju vraždu.“

„A co přesně děláte?“

„Pokouším se vymyslet, jak urovnat soutěž způsobem přijatelným pro všechny strany. Říkáte, že s vámi mluvil pan Younger? Co říkal?“

„Řekl mi, co mu Goodwin pověděl o slečně Frazeeové, a chtěl, abychom se k němu já a paní Wheelocková přidali, společně najali právníka a zahájili soudní proces. Ale také chtěl, abychom navrhli slečně Tescherové a Frazeeové, že si nás pět rozdělí celkovou sumu prvních pěti cen rovnoměrně mezi sebe. Řekl jsem mu, že dost dobře nemůžeme udělat oboje.“

„Čemu dáváte přednost?“

„Ani jednomu. Když platím, chci poroučet. Dahlmann řekl, že jsou tyhle hádanky mnohem zapeklitější než všechny předchozí a já mu věřím. Pochybuju, že by na ně mohly přítelkyně slečny Frazeeové přijít, a byl bych překvapený, pokud by je odhalila slečna Tescherová. Až odtud odejdu, půjdu do jedné z nejlepších soukromých knihoven v New Yorku a strávím tam noc a už vím, po které knize sáhnu jako první. Toto je jeden z veršů:

To Jack mne učil milovat,

řka, že mne přes práh přenese,

chtěl se mi celý odevzdat,

já však vzala jsem si Charlese.“

Pozvedl ruku k brýlím, ale jen si je trochu nadzvedl na nose. „Napadá vás při tom něco?“

„Ne,“ řekl Wolfe rozhodně.

„Mě ano. Ne nějaká součást hádanky, ale její příchuť. Netuším, jak se jmenovala, ale myslím, že vím, kde ji najít. Možná se mýlím, ale pochybuju, a jestli ne, mám jeden hotový.“

Zřejmě to skutečně měl. Možná měl šťastné tušení, nebo věděl hodně o příchutích, nebo měl ten papír z Dahlmannovy peněženky a připravoval si půdu pro pozdější vysvětlení, kde a jak odpovědi vzal. Jistě bych na něj mohl udělat dojem otázkou, zda kniha, po níž sáhne jako první, budou Paměti Giacoma Casanovy, ale mohl by mě podezřívat, kdybych mu také řekl, že se jmenovala Christine a že by se měl podívat do druhého svazku, na strany sto sedmdesát dva až dvě stě jedna, edice Aventuros.

Wolfe náhle prohlásil: „Pak vás nemůžu zdržovat, pokud hodláte pracovat. Neodvážil bych se vzbudit hněv démona.“ Položil ruce na hranu stolu, aby odstrčil svou židli, a zvedl se. „Doufám, že se ještě uvidíme, pane Rollinsi, ale pokusím se vám překážet v práci, jak nejméně to bude možné. Omluvíte mne.“ Zamířil ke dveřím a byl pryč.

Rollins se na mě podíval. „Co to bylo, urazil jsem ho? Nebo jsem se nějak prozradil a on si šel pro pouta?“

„Zapomeňte na to.“ Postavil jsem se. „Necítíte nic?“

Začichal. „Nic zvláštního. Co je to?“

„Samozřejmě,“ usoudil jsem, „nejste čmuchal. Je to srnčí na smetaně s petrželí, kerblíkem, šalotkou, majoránem a bobkovým listem. To je jeho démon, jeden z nich. Má jich celou kolekci. Už odcházíte? Jestli vás to neobtěžuje, mohl byste mi říct, co bylo číslo devět? Myslím, že to bylo takhle:

Zákon jím kdysi stanovený

bránil nám manželi se stát,

rozhodl se jej nepřestoupit,

nepřestal mne však milovat.“

Otočil se ke dveřím a jeho úsměv byl super-nadřazený. „To bylo jasné. Aspasia a Perikles.“

„Ah, jistě. Měl jsem to vědět.“

Vešli jsme do haly a pomohl jsem mu do kabátu. Když jsem otevřel dveře, zeptal se: „Nebyla zde slečna Tescherová, když jsem přišel?“

Řekl jsem, že ano.

„Kdo byli ti tři muži?“

„Poradci, které si přivedla s sebou. Měl jste je slyšet. Dostali pana Wolfa do kouta.“

Chtěl se mě zeptat na něco víc, pak si to rozmyslel a odešel. Zavřel jsem dveře a zamířil do kuchyně, říci Wolfovi o Aspasii a Periklovi, ale zvonící telefon mě přiměl k návratu do kanceláře. Zvedl jsem sluchátko, vyměnil si pár vět s volajícím, a pak šel do kuchyně, kde Wolfe diskutoval s Fritzem, a oznámil mu: „Talbot Heery přijede ve čtvrt na deset.“

Již s napjatými nervy zaburácel: „Nebudu při večeři spěchat!“

Omluvným tónem jsem mu řekl, že je mi líto, ale že bude muset. Zbývá mu totiž jen hodina a půl.

9. kapitola

Předmětem hovoru u Wolfova jídelního stolu, ať už jsme měli společnost či nikoli, mohlo být cokoli od politiky po nemoci, pokud to nesouviselo se současným případem. Práce byla tabu. Ten večer nebyl žádnou výjimkou. Přesto jsme byli velmi blízko porušení tohoto pravidla. Wolfe patrně během dne našel chvilku času, aby zběžně prolistoval encyklopedické články o kosmetice, a u večeře měl potřebu se o to se mnou nesouvisle podělit. Začal poté, co jsme dojedli kaštanovou polévku a čekali na Fritze, až přinese jídlo, doslovnou citací zákona, který byl schválen v anglickém parlamentě v roce sedmnáct set sedmnáct. Bylo v něm následující:

‚Všechny ženy jakéhokoli věku, postavení, profese nebo vzdělání, ať už panny, paní či vdovy, které budou po vstoupení tohoto zákona v platnost zneužívat, svádět a lákat muže do manželství za pomoci jakéhokoli z předmětů Jejího Veličenstva; parfémů, líčidel, kosmetických koupelí, umělých zubů, falešných vlasů, španělské vlny, plechových korzetů, obručí, bot s vysokými podpatky, vycpaných boků, budou potrestány v souladu se zákonem zaměřeným proti čarodějnictví, a jako přečin bude toto manželství po usvědčení prohlášeno za zrušené a neplatné.‘

Zeptal jsem se, co je to španělská vlna, a dostal jsem ho. Nevěděl to, a protože nesnáší, když nezná význam jakéhokoli slova nebo fráze, které vidí nebo slyší, zeptal jsem se, proč se nepodíval do slovníku. Řekl, že to udělal, ale nebylo to tam. Další informace se týkala skotské královny Marie, která se údajně pravidelně koupala ve víně, stejně jako služebně starší dvorní dámy, ale ty mladší si to nemohly dovolit a musely používat mléko. Dalším tématem bylo, že když byly při vykopávkách ve starých egyptských hrobkách objeveny vázy s mastmi, aromatické látky v nich stále voněly, po třech a půl století. Dále, že v době Caesarovy manželky byla v Římě móda odbarvovat si vlasy mýdlem, které se dováželo z Galie. Dále, že Napoleon chtěl, aby Josefína používala kosmetiku, a dovážel ji pro ni z Martiniku. A dále, že si Kleopatra a další Egypťanky malovaly oči po stranách zeleně a víčka, řasy a obočí černě. Černou barvu nanášely z černidel slonovinovou tyčinkou.

Připustil jsem, že je to velmi zajímavé, a odpustil si poznámku, že nám to skutečně pomůže při zjišťování, kdo otočil Dahlmannovu peněženku, protože to už by se dotklo práce. I poté, co jsme dojedli sýr, dopili kávu a odešli z jídelny přes halu do kanceláře, jsem ho nechal odpočívat v pokoji, šel ke svému stolu a vytočil číslo Lily Rowanové. Když jsem jí řekl, že zítra nebudu moci přijít na Polo Grounds, začala Wolfa častovat různými jmény a vymyslela dokonce několik nových, které ukázaly její široké zkušenosti a jemný cit pro jazyk. Zatímco jsme si povídali, rozezněl se zvonek u dveří, ale Fritz byl s Heeryho příchodem obeznámen, a tak jsem v klidu pokračoval a náležitě konverzaci zakončil. Když jsem zavěsil a otočil se, Heery seděl v červeném koženém křesle.

Výborně se do něj hodil, jak na výšku, tak na šířku, mnohem lépe než Rollins nebo paní Wheelocková. Ve večerním saku a bílé košili, vypadal ještě širší než předtím. Zřejmě si to u nás prohlédl, protože řekl: „Je to velmi pěkná místnost. Velmi osobní. Máte rád žlutou, že?“

„Patrně ano,“ zamručel Wolfe. Podobné poznámky ho rozčilovaly. Protože závěsy, potahy, polštářky a pět okolních křesel bylo žlutých, zdálo se to poněkud zjevné.

„Žlutá je problematická,“ prohlásil Heery. „Má velké výhody, ale také mnoho nedostatků. Žlutá zimnice. Žlutá závist. Je velmi oblíbená k balení předmětů, ale Luis Dahlmann mi ji nedovolil použít. Dříve jsem ji používal hodně. Vidět všechnu tu žlutou mi ho připomnělo.“

„Pochybuju,“ řekl Wolfe suše, „že jste potřeboval tuhle výzdobu, abyste si v této chvíli vzpomněl na pana Dahlmanna.“

„To je vtipné,“ na to Heery, dokonale vážný.

„Nebylo to tak myšleno.“

„Ale je, protože to je omyl. Teď jsem si na něj vzpomněl za dnešek poprvé. Chvíle poté, co jsem slyšel o jeho smrti a o tom, jak zemřel, jsem měl hlavu plnou myšlenek na to, jak to ovlivní soutěž a mou práci, což mě zatím neopustilo. Neměl jsem dosud čas myslet na Louise Dahlmanna. Viděl jste už všechny soutěžící?“

„Jenom čtyři. Pana Youngera navštívil pan Goodwin.“

„Dostal jste se někam?“

Wolfe nenáviděl, když musel pracovat ihned po večeři. Řekl podrážděně: „Zprávy podávám pouze svým klientům, pane Heery.“

„To je také vtipné. Vaším klientem je Lippert, Buff a Assa. Jsem jedním z jejich největších zákazníků – jejich provize z mého obchodu činily za minulý rok přes půl milionu. Platím veškeré výdaje za soutěž a samozřejmě i ceny. A vy mi ani nechcete říct, jestli jste se už někam dostal?“

„Samozřejmě ne.“ Wolfe se na něj zamračil. „Jste skutečně tak hloupý, jak se zdá? Víte velmi dobře, jaké mám vůči svému klientovi závazky. Máte jedinou možnost: zavolejte jim a přimějte je, aby mi dali instrukce – lépe pana Buffa nebo pana Assu.“

Zdálo se, že je vhodná chvíle, aby mu Heery nabídl, že mu urazí hlavu, ale místo toho se zvedl, vrazil ruce do kapes, rozhlédl se a zjevně pohledem hledal něco, na co by se dalo koukat, protože se vydal přes pokoj ke glóbusu, kde se zastavil a hleděl na něj. Zezadu vypadal ještě širší než zepředu. Krátce poté se obrátil, vrátil se a opět se posadil.

„Zaplatili vám zálohu?“ zeptal se.

„Ne, pane.“

Vyndal z náprsní kapsy tenké černé kožené pouzdro, otevřel je a odtrhl list modrého papíru, vytáhl maličké plnicí pero, položil papír na stůl u svého lokte a něco psal. Pak pero i pouzdro odložil, poslal třepetající se papír na Wolfův stůl a řekl: „Tady je deset tisíc dolarů. Teď jsem vaším klientem já nebo má firma. Jestli chcete víc, řekněte si.“

Wolfe se natáhl po šeku, roztrhl ho napůl, a pak zas, a zas, a naklonil se napravo, aby ho hodil do koše na odpadky. Potom se opět narovnal. „Pane Heery. Nikdy nejsem příliš úslužný, když je moje zažívání přerušeno, a vy mě pokoušíte. Bylo by lépe, kdybyste odešel.“

Ať se propadnu, jestli se na mě Heery nepodíval. Chtěl jsem mu ušetřit rozpaky, kdyby se snažil nabídnout mi dvacku, možná dokonce i víc, aby dosáhl svého, a byl by opět odmítnut, a také jsem si říkal, že chce-li mu Wolfe skřípnout nos, mohl bych pomoci, a tak jsem se mu podíval do očí a řekl: „Až půjdete, pokud ještě pořád hledáte lepší čas a místo, máme vzadu malý dvorek.“

Začal se smát – skutečně zdravým, srdečným smíchem. Přestal jen na chvilku, aby stačil říct: „Vy jste ale tým, vy dva,“ a pak se řehtal dál. Seděli jsme a zírali na něj. Vytáhl složený kapesník, několikrát do něj zakašlal a uklidnil se.

„Dobrá,“ řekl. „Povím vám, jak to je.“

„Já vím, jak to je.“ Wolfe byl dobře navztekaný.

„Ne, nevíte. Šel jsem na to špatně, takže začnu znova. Pro LBA toho je v tomhle zmatku v sázce hodně, ale pro mě ještě víc. Kdyby tahle soutěž vybouchla, mohlo by mě to zničit. Vyslechnete mě?“

Wolfe se opřel, oči zavřené. „Poslouchám,“ zamručel.

„Musíte znát okolnosti. Začal jsem obchodovat před dvaceti lety s pár šestáky. Tvrdě jsem pracoval, ale zároveň jsem měl i štěstí, a mým největším štěstím bylo, že jsem zaujal muže jménem Lippert, který pracoval v reklamě. Firma se tenkrát jmenovala McDade a Lippert. Moje zboží bylo dobré, ale Lippert byl lepší než dobrý, byl skvělý, a během deseti let se moje společnost dostala na špičku s obrovskými zisky. Bylo to fantastické. Pak Lippert zemřel. Setrvačnost nás na vrcholku udržela několik dalších let, ale pak jsme začali klesat. Ne moc, byly i dobré časy, ale pomalu jsme šli z kopce. Pořád jsem měl dobrou organizaci a dobré zboží, ale Lippert už nebyl, a to byla příčina toho všeho.“

Pohlédl na svůj složený kapesník, jako by se divil, k čemu ho má, a dal ho zpět do kapsy. „V roce devatenáct set padesát lidé z LBA navrhli několik názvů nové řady, kterou jsme se chystali uvést na trh, a z toho seznamu jsem si vybral Pour Amour. Až později jsem se dověděl, že to byl nápad mladého muže jménem Louis Dahlmann, který u nich tehdy nepracoval dlouho. Víte něco o tom, co se děje uvnitř reklamních agentur?“

„Ne.“

„Je to velmi tvrdé, zvláště u těch velkých. Většina těch, kteří něco dokázali a dostali se na vrchol, stráví hodně času podrážením nohou těm, kteří se pokouší vyšplhat. Samozřejmě to více či méně platí ve všech oborech, protože tak jsou lidé stvořeni, reklamní agentury jsou ale jedny z nejhorších, myslím ty velké. Trvalo mi dva roky, než jsem přišel na to, kdo vymyslel název Pour Amour, a další rok, než se mi podařilo získat Dahlmanna jako svého poradce. V té době už se natolik předvedl, že ho nemohli zadržet. Hodně se o něm mluvilo – možná jste o něm slyšeli?“

„Ne.“

„Nebyl moc oblíbený. Byl příliš arogantní, pokud si myslel, že jste hlupák, řekl vám to. Ale měl jeden z vynikajících mozků, které se nedají nijak nahradit, a ten jeho byl extra třída. Neříkám, že Oliver Buff, Pat O’Garro a Vern Assa nejsou chytří. Buff je v něčem skutečně schopný. Je to dobrá vůdčí osobnost. Lippert ho vyškolil a věděl, k čemu se hodí. Nyní je jedním z vedoucích představitelů firmy. Pro navržení rámcové kampaně pro představitele velké celonárodní společnosti je stejně dobrý jako kdokoli jiný a lepší než většina z nich, ale takový přístup nikdy kosmetiku neprodával a nikdy ji prodávat nebude. Jsem už řadu let jedním z velkých zákazníků firmy a on osobně ještě nikdy nepřišel s nápadem, který by měl cenu pěťáku.“

Heery mávl rukou. „Pak je tu Pat O’Garro. O propagaci ví asi tolik jako já o sanskrtu, ale jako obchodník je špičkový. Dokázal by prodat ohřívací láhev člověku, který je na cestě do pekla, a většinu zákazníků, které LBA v současné době má, malých i velkých, zajistil on, ale to se mnou nijak nesouvisí. Nepotřebuju někoho, kdo by mne prodal LBA, ale někoho, kdo dokáže zajistit, aby moje výrobky šly na dračku od Bostonu přes Los Angeles a New Orleans po Chicago, a O’Garro není ten člověk. Ani Vern Assa. Ten začal jako reklamní textař a to mu jde pořád nejlíp. Má dobrou pověst a teď je ve vedení firmy – stejně jako O’Garro, samozřejmě. Během těch let po Lippertově smrti jsem hodně analyzoval Verna i jeho práci a byla to skutečná kvalita, to poznám, ale něco tomu chybělo – nebyl tu duch starého Lipperta. Nejde jenom o slova, musíte mít nápady, než se ke slovům vůbec dostanete, a LBA nic takového neměla, dokud nepřišel Louis Dahlmann.“

Zavrtěl hlavou. „Myslel jsem, že mám nadobro po starostech. Připouštím, že jsem ho neměl rád, ale rád můžete mít spoustu lidí. Byl mladý a do roka se dostal do vedení firmy – mohl si to vynutit, kdykoli chtěl – už dávno tomu všemu velel a měl skutečně osobní zájem na tom, abych byl jejich zákazníkem, protože to na něj dělalo dobrý dojem. Teď je mrtvý a já jsem s LBA skončil. Už jsem se rozhodl, končím s nimi, ale tenhle zatracený zmatek okolo soutěže se musí uklidnit. Dnes ráno, když přišli s návrhem, že vás najmou, jsem neměl utříděné myšlenky a souhlasil jsem s tím. Ale v současné situaci, kdy jsem se rozhodl je pustit k vodě, jakmile se tohle urovná, nemá smysl, aby byla LBA vaším klientem. Stejně to budou moje peníze, které dostanete. Ten šek jste roztrhal trochu neuváženě.“

„Ne za daných okolností,“ řekl Wolfe.

„Všechny okolnosti jste neznal. Teď je znáte – přinejmenším to hlavní. Další věc, nějaké důležité rozhodnutí týkající se této soutěže může být učiněno každou minutu a může se to stát velmi rychle, podle toho, co uděláte nebo neuděláte, a jak to vypadá teď, oni vás najali a oni to rozhodnou. Já to tak ale nenechám. Mám v sázce víc než oni.“ Vyndal z kapsy své černé kožené pouzdro. „Tak na kolik to mám napsat? Deset tisíc stačí?“

„Takhle to nejde,“ namítl Wolfe. „To víte sám. Uznávám, že vaše důvody jsou oprávněné, avšak připouštíte, že jste jim odsouhlasil, aby mě najali. Existuje jednoduché řešení: zavolejte jim a řekněte jim, že si přejete je nahradit jako můj klient, a když to přijmou, mohou mi zavolat a oznámit mi to.“

Heery na něj pohlédl. Položil dlaně na opěradla křesel, roztáhl prsty a pevně je sevřel. „To by bylo obtížné,“ prohlásil. „Mé vztahy s nimi jsou v posledním roce, zvláště s Buffem, trochu –“ Nedopověděl a za vteřinu dořekl rozhodně: „Ne, to udělat nemůžu.“

Wolfe zabručel: „Mohl bych jim zavolat sám a říct jim, co chcete. Na vaši žádost.“

„To by bylo stejně špatné. Dokonce horší. Rozumíte, potřebuju se teď vyhnout přímé roztržce.“

„To předpokládám. Pak se ale obávám, že budete muset přijmout status quo. Chápu vás, pane Heery. Jste na tom zainteresován stejně hluboce jako oni, a jak říkáte, peníze, které mi vyplatí, budou pocházet od vás. Přinejmenším máte nárok dostávat ode mne zprávy z první ruky. Chcete, abych jim zavolal a získal povolení vám je podávat? To by nemělo vnést nepřijatelné napětí do vašich vztahů. Řeknu jim, že váš požadavek je přirozený a oprávněný.“

„To by snad šlo,“ připustil Heery zdráhavě.

„Mám to udělat?“

„Ano.“

Zazvonil telefon. Zvedl jsem ho, vyměnil si pár slov s volajícím, požádal ho, aby počkal, a obrátil se k Wolfovi se sdělením, že si s ním přeje hovořit Rudolf Hansen. Natáhl se pro své sluchátko, pak změnil názor, vstal z křesla a zamířil ke dveřím. Když obcházel roh svého stolu, mávl dlaní, což znamenalo, abych zavěsil, až to zvedne – zřejmě abych mohl bavit společnost. Slabé zaskřípění, které se k nám doneslo z haly, mě upozornilo, že jsem zapomněl namazat kuchyňské dveře. Když jsem uslyšel Wolfův hlas, zavěsil jsem.

Heery ani já jsme nepromluvili. Vypadal zamyšleně a já ho nechtěl rušit od přemítání nad jeho problémy. Strávili jsme v tichém společenství několik minut, než se Wolfe vrátil, přešel ke svému křeslu a usadil se.

Oslovil Heeryho. „Pan Hansen byl s panem Buffem, O’Garrem a Assou. Chtěli ode mne zprávu, kterou jsem jim poskytl. Nemají žádné námitky proti tomu, abych vás informoval, kdykoli o to požádáte.“

„To je od nich zatraceně laskavé,“ utrousil Heery beze stopy vděčnosti. „Měli oni nějaké zprávy?“

„Nic závažného.“

„Tak jsem tam, kde jsem začal. Dostal jste se někam?“

„Teď vám můžu odpovědět. Nikoliv.“

„Proč ne?“

Wolfe se vyburcoval. „Pane Heery. Řeknu vám přesně totéž, co jsem sdělil panu Hansenovi. Pokud mne mé rozhovory se soutěžícími přivedly k nějakým závěrům, mohl bych se o ně chtít podělit či nikoli, ale žádné závěry jsem si neudělal. O dohady, pokud jsem k nějakým došel, není vhodné se dělit, pokud je nepotřebuju prověřit, což nepotřebuju. Přerušil jste proces trávení nejen mé večeře, ale také informací a dojmů, které jsem posbíral během dlouhého a náročného dne. Ti čtyři muži sem chtěli přijít. Řekl jsem jim, ať mne buď nechají na pokoji, dokud nebudu mít něco, o čem stojí za to mluvit, nebo si najmou někoho jiného.“

„Ale není čas! Co budete dělat teď?“

Trvalo dalších pět minut, než se nám podařilo se ho zbavit, ale nakonec odešel. Doprovodil jsem ho ke dveřím a vrátil se ke stolu, vzal jsem psací stroj a pokračoval tam, kde jsem přerušil práci na svých poznámkách z rozhovoru se slečnou Frazeeovou. Mělo by to být hotovo, než půjdu do postele, a bylo už deset pryč, takže jsem usilovně pracoval. Chtěl jsem Wolfovi ještě něco říct a položit mu pár otázek, ale měl jsem moc práce a on byl navíc hluboce zabraný do knihy. Než jsem se vrátil do kanceláře, poté, co jsem Heeryho vyprovodil, stihl se stavit u knihovny, rozsvítit světlo na stěně a usednout ke stolu s otevřenou Krásou obětovanou popelu od Christophera La Farge. Tak by se zrovna neměl chovat ten, kdo se chystá na náročnou práci s vražedným termínem, pokud ovšem není génius.

Dokončil jsem slečnu Frazeeovou a pustil se do paní Wheelockové, když zazvonil zvonek u dveří. Když jsem zamířil do haly, vsadil jsem pět ku jedné, že ti co neberou ohled na Wolfův požadavek, aby měl klid budou LBA a jejich právník. Ale mýlil jsem se. Ťuknutím do vypínače jsem rozsvítil na verandě a jediný pohled přes výplň dveří mi stačil. Vrátil jsem se zpět do kanceláře a řekl Wolfovi:

„Mrzí mne, že vás musím vyrušit –“

„Nikoho,“ zavrčel. „Nikoho na světě.“

„Dobře. Je to Cramer.“

Sklopil knihu, rty pevně sevřené. Pomalu a věcně zahnul roh stránky a položil zavřenou knihu na stůl. „Dobrá,“ řekl zachmuřeně. „Ať jde dál.“

Zvonek se znova rozdrnčel.

10. kapitola

Wolfe a inspektor Cramer z manhattanského oddělení vražd se do sebe vlastně nikdy otevřeně nepustili, přestože byly doby, kdy Cramerova velká červená vrásčitá tvář prakticky bělela a jeho statná široká ramena se vypětím scvrkávala. Vždycky uhodnu, v jakém tónu se debata ponese, přinejmenším její začátek, podle toho, jak mě pozdraví, když ho pouštím dovnitř. Když mi říká Archie, což se nestává často, tak nás chce požádat o službu a je odhodlaný zapomenout na staré rány a chovat se přátelsky. Když mi říká Goodwine a ptá se, jak se mám, také něco chce, ale myslí si, že na to má nárok. Když mi říká Goodwine, ale nijak se nezajímá o mé zdraví, přišel kvůli tomu, čemu říká spolupráce a hodlá si ji vynutit. Když mi neříká vůbec nijak, je připraven střílet od boku a dává si pozor.

Tentokrát mi neříkal Archie, ale zeptal se, jak se mám, a poté se usadil do červeného koženého křesla, přijal pivo, které mu Wolfe nabídl, a omluvil se, že přišel tak pozdě, aniž by předem telefonoval. Zatímco Fritz servíroval pivo, šel jsem si do kuchyně pro sklenici mléka. Když jsem se vrátil, Cramer držel v ruce z poloviny vypitou sklenici a olizoval si pěnu ze rtů.

„Doufám,“ prohlásil, „že jsem nepřerušil něco důležitého.“ Byl strohý, ale on by byl strohý určitě i při modlení.

„Mám případ,“ řekl Wolfe, „a zrovna jsem pracoval.“ Krása obětovaná popelu od Christophera La Farga je román ve verších, který se odehrává na Rhode Islandu. Veršované romány nečtu, ale pochybuju, že to má co dělat s parfémovou soutěží, nebo vůbec jakoukoli kosmetikou. Kdyby to byla Krása z popela, bylo by to něco jiného.

„Jo,“ řekl Cramer. „Ta Dahlmannova vražda.“

„Ne, pane.“ Wolfe si nalil pivo. „Jsem si vědom, že nesouhlasíte s tím, aby se soukromí detektivové zabývali vraždami ve vašem rajónu – nebesa jsou svědkem, že bych to vědět měl – a jsem rád, že tomu tak není. Nevyšetřuju vraždu.“

„To je skvělé. Mohl byste mi říct, kdo je váš klient? V tomhle případě, na kterém pracujete?“

„Jako laskavost?“

„Je mi jedno, jak to nazvete, prostě mi to řekněte.“

„Není žádný důvod, proč bych to říct neměl – důvěrně, samozřejmě. Je to firma, reklamní agentura, zvaná Lippert, Buff a Assa.“

Pozvedl jsem obočí. Cramer zjevně nebyl jediný, kdo měl zájem o přátelskou službu. Wolfe byl téměř laskavý.

„Slyšel jsem o nich,“ řekl Cramer. „Vlastně právě dneska. To je ta firma, u které byl Louis Dahlmann.“

„Správně.“

„Kdy vás najali?“

„Dnes.“

„Aha. A dnes k vám také přišli čtyři lidé, když nepočítám vaše klienty, kteří byli na včerejší schůzce s Dahlmannem, a za dalším Goodwin zašel do hotelu. Ale nevyšetřujete vraždu?“

„Ne, pane.“

„Blbost.“

Zdálo se, že líbánky skončily a nebude trvat dlouho a začnou lítat chlupy, ale Cramer se spokojil s hlasitým zaklením. Dopil pivo a položil prázdnou sklenici. „Podívejte,“ řekl. „Slyšel jsem, že hodně nabádáte lidi, aby byli rozumní. Dobře. Kdyby si kdokoli, kdo vás zná a ví, kdo sem dnes přišel, nemyslel, že vyšetřujete vraždu, bylo by to od něj rozumné? Víte zatraceně dobře, že nebylo. Já rozumný jsem. Jestli mi to chcete zkusit vymluvit, prosím.“

Wolfe vydal zvuk, který podle jeho názoru mohl být přátelským smíchem. „To by byl pro mne nový zážitek, pane Cramere. Byly doby, kdy jsem se vás snažil přemluvit, abyste rozumný byl. Můžu vám říct, také důvěrně, co je mým úkolem. Samozřejmě víte o parfémové soutěži a o peněžence, která se ztratila z Dahlmannovy kapsy. Mám se postarat o uspokojivé urovnání okolností soutěže tak, že zjistím, kdo peněženku ukradl a co v ní bylo, abych dokázal, že nic z jejího obsahu nemělo se soutěží žádnou souvislost. Také se hodlám postarat o to, aby jisté události, zejména zadržování čtyř soutěžících v New Yorku, nezabránily spravedlivému a poctivému rozdělení cen. Pokud vás zajímá, proč jsem k vám tak otevřený, je to proto, že se naše zájmy vzájemně dotýkají, ale nekolidují. Pokud, nebo až najdu něco, co byste mohl potřebovat, dostanete to.“

„To bude pěkný kus práce,“ sledoval ho Cramer nepříliš laskavým pohledem. „Jak chcete zjistit, kdo vzal peněženku, aniž byste hledal vraha?“

„Možná to nepůjde. Tam se naše zájmy stýkají. Ale vražda mě nezajímá.“

„Rozumím. Je to vedlejší produkt. A vy říkáte, že na tom papíru, který Dahlmann vytáhl a zase vrátil do peněženky, odpovědi nebyly.“

„No,“ sešpulil Wolfe rty. „Ne kategoricky. V tomto bodě jsem zdrženlivý. To vám řekli moji klienti a bylo by ode mne neslušné, kdybych jim odporoval. V každém případě to ilustruje rozdíl mezi vaším a mým cílem. Protože jedním z mých cílů je zajistit spravedlivé a uspokojivé rozdělení cen, je pro mne nejdůležitější obsah toho papíru. Pro vás ale není vůbec důležitý. Vás nezajímá, zda na tom papíru odpovědi byly, ale jestli si soutěžící mysleli, že tam jsou. Pokud byste měl dobré důkazy, že si někdo z nich myslel, že Dahlmann pouze žertuje, mohl byste ho vyloučit z kruhu podezřelých. Mimochodem, máte nějaký takový důkaz?“

„Ne. A vy?“

„Ne, pane. Nemám celkově vůbec žádný důkaz.“

„Věříte, že ho zabil jeden ze soutěžících?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Už jsem řekl, nevyšetřuju vraždu. Považuju za pravděpodobné, že jeden z nich vzal peněženku – což je pouze dohad, nikoliv přesvědčení.“

„Chcete říct, že mohli být dva – jeden ho zabil a druhý vzal peněženku?“

„Vůbec ne. Samozřejmě mám jen kusé informace. Dokonce jsem ani nečetl večerní noviny, s vědomím, že se na to stejně nedá spolehnout. Máte důvod si myslet, že byli dva?“

„Ne.“

„Předpokládáte, že ten, kdo ho zabil, vzal také peněženku?“

„Ano.“

„Pak já také. Jak už jsem řekl, není zde opravdu žádný rozpor. Souhlasíte?“

Cramer si dolil ještě trochu piva, které zůstalo v láhvi, chvíli počkal, až poklesne pěna, napil se, položil sklenici a olízl si rty.

Pohlédl na Wolfa. „Něco vám povím. Dosud nikdy, když jsem na vás narazil při plnění povinností, se to bez konfliktu neobešlo, ale netvrdím, že to není možné. Teď to vypadá, pokud vás vezmu za slovo – říkám pokud –, že bychom spolu mohli vyjít. Myslím, že nám vaši klienti něco zatajují. Víc se starají o to, co bude s jejich zatracenou soutěží, než co se stane vrahovi, a proto jsem ochoten vám věřit, že pracujete na tom, na čem říkáte. Myslím, že vám to zřejmě řekli přímo a rád bych věděl, co přesně vám řekli, ale samozřejmě neočekávám, že mi to povíte. Myslím, že co se týče soutěže, zvláště toho papíru, který měl Dahlmann v peněžence, máte informací dost, a víte věci nebo se dozvíte věci, které my nevíme a možná se dozvědět ani nemůžeme. Bůh ví, že nečekám, že je z vás dostanu, ale doufám, že si uvědomíte, že vás to nebude nijak bolet, když mi svěříte cokoli, co bych mohl použít.“

„To je škoda,“ řekl Wolfe.

„Co je škoda?“

„Že jste se tentokrát rozhodl na mě při této příležitosti apelovat, místo vašich obvyklých vynucovacích prostředků, protože tentokrát jsem na to zařízený. Pan Rudolf Hansen, který je jedním z nich, učinil náš rozhovor zcela důvěrným, když si ode mne vzal dolar jako zálohu. Jsem jeho klientem. Je škoda, že mi nedáte šanci, abych pozvedl svůj štít.“

Cramer si odfrkl. „Na to vám akorát kašlu. Já jsem proti vám stál bez štítu mockrát. Ale tohle je něco jiného. Nemůžete mi nic říct, protože je to všechno důvěrné, hm?“

„Ne, pane.“ Wolfe byl trochu ublížený. „Souhlasil jsem s úskokem pana Hansena jen proto, abych ho potěšil. Co mi však bylo svěřeno pod rouškou důvěrnosti může pomoci v souvislosti se soutěží, ale nepomůže to nalézt vraha – když už víte o peněžence a tom papíru. Totéž platí o mých rozhovorech se soutěžícími, až na to, že jsem zatím nedošel k názoru, že by jeden z nich vzal tu peněženku. Myslím, že to mohl udělal kterýkoli z nich a právě v důsledku toho mohl Dalhmanna zabít, aby ji získal. Kromě toho nemám nic než hrstku dohadů, které jsem se právě snažil utřídit, když jste mě vyrušil. Žádný z nich nestojí za diskusi – alespoň ne do chvíle, než je důkladně promyslím. Můžu se zavázat k tomuto: když dojdu k nějaké domněnce, která se mi bude zdát, dám vám vědět dříve, než něco podniknu. Mezitím by bylo jednodušší, kdybych znal pár detailů.“

„Hm. Ještě jste nečetl ani noviny?“

„Ne, pane.“

„Rád vám tu námahu ušetřím a poskytnu vám stručný výtah. Byl zavražděn mezi jedenácti třiceti a třetí hodinou ranní, jedním výstřelem zezadu, s polštářkem místo tlumiče, revolverem dvaatřicítkou. To se zjistilo podle kulky, zbraň nebyla nalezena. Budova má samoobslužný výtah, není tam recepční a zatím jsme nenašli nikoho, kdo by Dahlmanna viděl vrátit se domů nebo někoho, kdo by ho šel navštívit. Chcete slyšet všechna negativa?“

„Dávám přednost pozitivům.“

„To já taky, ale žádná nemáme, anebo jich je zatraceně málo. Zatím žádné otisky prstů, které by nám nějak pomohly, žádná další vodítka z té budovy, nic v jeho papírech nebo ostatních věcech, žádné taxi, které by si odtamtud někdo zavolal, žádný telefon na to číslo v hotelu, a tak dál, podle obvyklého postupu. Ale to jste už věděl. Kdybychom se někam tak byli dostali, neseděl bych tady a nezdržoval vás od práce.“

„Váš obvyklý postup je bezchybný,“ řekl Wolfe zdvořile.

„Děkuju mnohokrát. Co se týče alibi, nikdo není úplně krytý. Dostat se ven z velkého hotelu a zase se vrátit, aniž by si vás někdo všiml, není tak těžké, pokud opravdu chcete. Ta Tescherová tvrdí, že šla po schůzce do knihovny ke své přítelkyni a pracovala tam na té soutěži až do čtyř hodin do rána, ale v místnosti s ní nikdo nebyl a všichni v domě spali. To mě přivádí k tomu, kvůli čemu jsem vlastně přišel – k tomu hlavnímu. Zjistili jsme, že je v okolí pár lidí, kteří měli na Louise Dahlmanna spadeno – tři nebo více žen z osobních důvodů, dva nebo tři muži z osobních důvodů a několik dalších lidí z důvodů obchodních. Dokonce někteří z jeho spolupracovníků. Prověřujeme je, zjišťujeme, kde včera v noci byli, ale skutečnost, že zmizela jen jeho peněženka a nic jiného, může znamenat, že je to mrhání časem a schopnostmi. V peněžence nebyly žádné peníze; bankovky nosil srolované v jiné kapse. Peněženka byla spíš pouzdro na karty, řidičský průkaz a tak podobně.“

Hovor o kapsách mu něco připomněl. Sáhl do své náprsní kapsy, vytáhl doutník a stiskl ho v prstech. „Takže,“ řekl, „jsem si myslel, že byste mi mohl odpovědět na jednu otázku. Teď, když jste mi řekl, po čem jdete, jsem o tom ještě víc přesvědčený. Byl zavražděn, aby někdo získal peněženku, nebo ne? Pokud ano, byl to jeden ze soutěžících a můžeme více či méně zapomenout na ostatní, alespoň prozatím, a bylo to kvůli soutěži, a jak už jsem řekl, o tom máte nejvíce informací vy. Neptám se po Goodwinových poznámkách nebo vašich rozhovorech s klienty a s tím právníkem. Ptám se pouze, zda si myslíte, že byl zavražděn, aby někdo získal tu peněženku.“

„Opakuju, pane Cramere, že vraždu nevyšetřuju.“

„Zatraceně, kdo říká, že jo? Jak chcete, abych vám to řekl?“

Wolfova ramena se zvedla a zase poklesla. „Na tom nezáleží. Chcete jen můj názor. Velmi tíhnu k přesvědčení, že ten váš člověk, tedy vrah, a můj člověk, tedy zloděj, jsou jedna a tatáž osoba. Dalo by se tedy říct, že má odpověď na vaši otázku je ano. Stačí vám to?“

Podle výrazu na Cramerově tváři to zřejmě nestačilo. „Nelíbí se mi to ‚velmi tíhnu k přesvědčení‘,“ namítl. „Víte zatraceně dobře, co mám na mysli. A ten trik s důvěrným rozhovorem. Proč by to nemohlo být takhle: po skončení včerejší schůzky to Dahlmannovi spolupracovníci ještě jednou probrali a rozhodli se, že je nebezpečné, aby ten papír měl u sebe v peněžence, a jeden z nich k němu zašel, aby ten papír dostal a zničil. Když tam přišel, dveře nebyly zamčené, a tak vešel a objevil Dahlmanna na podlaze mrtvého. Vzal z jeho kapsy peněženku a vypadl. Neptejte se mne, proč nezavolal policii, zeptejte se jeho; mohl si myslet, že ho budou podezřívat. V každém případě ji nezavolal, ale musel upozornit své společníky, ti se spojili se svým právníkem, a poté, co to zevrubně probrali, se rozhodli najmout vás.“

„A proč?“

„Abyste našel způsob, jak se s tím vypořádat, aby jim soutěž nevybuchla jako nadržená sopka. Samozřejmě že se soutěžící museli dozvědět nejen to, že byl Dahlmann zavražděn, ale i to, že zmizela jeho peněženka, a bylo jasné, že budou podezírat jeden druhého, že odpovědi získal, a vznikne z toho jeden velký zmatek. Ale tím já se nehodlám zabývat, to je jejich věc, a vaše. Moje starost je, že pokud se to odehrálo takhle, nebudu se zajímat o soutěžící, protože nebyl zavražděn kvůli tomu, aby někdo získal peněženku. A můžete mi říct jediný důvod, proč by se to nemohlo odehrát právě takhle?“

„Ne, pane.“

„A to, že to jejich právník zařídil tak, aby to bylo zcela důvěrné, nezapadalo by to do toho?“

„Ano,“ připustil Wolfe. „Ale je fakt a ne názor, že pokud se to stalo takto, nejsem si toho vědom. Řekli mi, že žádný ze společníků včera v noci do jeho bytu nešel, a nemám žádný důvod je podezírat, že mě oklamali. Pokud ano, jsou to blázni.“

„To tvrdíte jako fakt.“

„Ano.“

„No,“ uznal Cramer, „nezdá se mi, že byste lhal.“ Najednou zneklidněl, když si uvědomil, že takhle si věci neujasní. Bezděčně zamumlal: „Víte, co mám na mysli.“ Stiskl doutník mezi zuby a začal ho žvýkat. Když nemohl rozžvýkat Wolfa, musel stačit doutník. Ještě nikdy jsem neviděl, že by si nějaký zapálil.

„Ano,“ řekl Wolfe shovívavě, „vím, co máte na mysli.“

Cramer vyndal doutník z úst. „Před chvílí jste se mě zeptal, zda se domnívám, že ten, kdo ho zavraždil, vzal tu peněženku, a já jsem řekl ano, ale měl jsem říct možná. Na té druhé možnosti něco je. Kdybych měl nějaké podklady, na jejichž základě bych mohl věřit, že jeden z Dahlmannových společníků – nebo jich bylo více – za ním včera v noci zašel, bylo by to něco docela jiného, protože by to vysvětlilo zmizení peněženky a já bych se mohl přestat soustředit na soutěžící. Řeknu vám upřímně, že žádné takové podklady nemám. Žádný z nich – Buff, O’Garro, Assa, Heery, právník Hansen – žádný z té party nemůže dokázat, že se včera v noci na Perryho ulici nezastavil, ale nemám nic, co by nasvědčovalo možnosti, že se tak stalo. Pochopte, nesnažím se na něj uvalit obvinění z vraždy; jak už jsem řekl, mohl najít Dahlmanna mrtvého a vzít jen peněženku. V tom případě by to byl ten, který zajímá vás, a já bych měl volnou cestu k nalezení vraha.“

„Veskrze uspokojivé,“ řekl Wolfe suše.

„Hm. Říkáte, že pokud tam včera v noci jeden z nich šel, nic o tom nevíte, a já vám věřím, ale co když vám to zatajili? Myslíte, že ne? Skutečně?“

„Ne, pokud očekávali, že si zasloužím svůj honorář.“ Wolfe pohlédl na hodiny. „Je půlnoc, pane Cramere. Můžu říct jen tolik, že vaši teorii absolutně odmítám. Nejen z několika osobních důvodů – jak jste řekl, ohledně soutěže jsem dobře informován – ale také kvůli jiným věcem. Pokud tam jeden z těch mužů včera v noci zašel a objevil Dahlmanna mrtvého, proč by byl tak hloupý, že by vzal tu peněženku, když věděl, že se bude pohřešovat, což naprosto zničí celou soutěž? Musel mít ten papír, samozřejmě, protože kdyby ho měl mrtvý u sebe, našla by ho policie a možná i novináři, a proč tedy nevzal jen ten papír a nenechal peněženku ležet?“

„Proboha,“ prohlásil Cramer, „tak jste přece jen lhal.“

„Vážně? Proč?“

„Protože tohle je hloupé a vy hloupý nejste. Jde tam, najde mrtvolu a je nervózní. Lidé obvykle znervózní, když najdou mrtvolu. Chce se otočit na podpatku a vzít nohy na ramena, což chtějí všichni, obzvlášť je-li sebemenší důvod se obávat, že budou podezřelí, ale přinutí se vyndat peněženku z kapsy mrtvého. Může mít dokonce v úmyslu vytáhnout ten papír a peněženku vrátit, a tak ji začne prohledávat, ale vzpomene si na otisky prstů. Mohl by ji otřít, než ji vrátí zpět, ale nějaký by tam mohly omylem zůstat. A i kdyby, mohl by to zkusit, kdyby v klidu zvážil veškeré důsledky zmizení celé peněženky, ale on klidný není, nemá čas a on musí co nejrychleji vypadnout. A tak zmizí, i s peněženkou. Omlouvám se, že plýtvám vaším drahocenným časem na věci z mateřské školky, ale řekl jste si o to.“

Postavil se, pohlédl na doutník ve své ruce, hodil ho do mého odpadkového koše, a netrefil se. Zlobně na něj pohlédl, pak se obrátil na Wolfa. „Pokud je to to jediné, co dokážete vymyslet, půjdu.“ Obrátil se.

„Patrně,“ řekl Wolfe, „nevěříte tvrzení pana Hansena a ostatních, že pan Dahlmann s tím papírem pouze žertoval?“

Cramer se zdržel ve dveřích dost dlouho na to, aby stihl zavrčet: „Blbost. Vy snad jo?“

Když jsem ho vyprovodil a vrátil se do kanceláře, byl Wolfe stále u svého stolu, třel si palcem a ukazováčkem ušní lalůček a zíral do prázdna. Odložil jsem prázdnou sklenici od mléka na jeden z pivních tácků, odnesl vše do kuchyně, umyl a otřel sklo, zlikvidoval láhve a uklidil tácy. Fritz chodí spát v jedenáct, když ho nepožádáme, aby zůstal déle. V kanceláři mezitím nerušeně pokračovala ušní masáž. Řekl jsem: „Mohl bych přepisování poznámek dokončit dnes v noci, pokud nemám na ráno žádné jiné úkoly. Mám nějaký program?“

„Ne.“

„Skvělé,“ zaradoval jsem se, „není kam spěchat. Dvacátého dubna je až za týden. Za tu dobu stihnete přečíst dvacet knih.“

Zavrčel: „Sežeňte Saula a požádejte ho, aby se mnou posnídal v osm hodin v mém pokoji. Dejte mi pro něj dvě stě dolarů – ne, raději tři sta, zamkněte sejf a jděte spát. Chci mít trochu klidu.“

Poslechl jsem, samozřejmě, ale překvapilo mě to. Byl by schopen vyhodit pár stovek – přesněji tři – z peněz od LBA do vzduchu, jen abych si myslel, že na něco přišel? Saul Panzer byl nejlepší člověk v New Yorku na jakoukoli práci, ale co to mělo být? Sledovat pět lidí – to těžko. Sledovat jednoho – ale koho a proč? A když ne sledovat, tak co? Co se mě týče, nic, co jsme zatím slyšeli nebo viděli, na nikoho neukazovalo. Co se týče jeho, nevěřil jsem tomu. Chtěl prostě společnost ke snídani a neměl jsem to být já. Dobře.

Sehnal jsem Saula v jeho bytě na Východní Třicáté osmé ulici, pozval ho na ráno, vzal peníze ze zásuvky na hotovost v sejfu, ten jsem uzamkl, dal peníze Wolfovi a zeptal se: „Takže to dneska v noci nemusím přepisovat?“

„Ne. Jděte spát. Já mám ještě nějakou práci.“

Šel jsem. Vyšel jsem schody a zastavil se na odpočívadle. Napadlo mě, že by nám mohlo pomoct, kdybych se připlížil zpět a přistihl ho nad knihou, ale usoudil jsem, že by se jen zatvrdil a četl by celou noc.

11. kapitola

Po ránu čtu obvykle Timesy a Gazette si nechávám k moučníku, ale ten čtvrtek jsem věnoval Gazette větší pozornost, protože má lepší cit na důležitost vraždy. Jeho menší komentovaná zpráva o kariéře a osobnosti skvělého mladého reklamního génia, který byl zastřelen zezadu, neříkala, že ve městě je nejméně stovka krásných a elegantních žen, které by měly dobrý důvod ho zničit, ale vyvolávala takový dojem, aniž by uváděla něčí jména.

To však byla jen taktická kostička, hozená lovcům senzací. Hlavní příběh se týkal soutěže a byl napsaný bombasticky, přičemž hlavním zdrojem informací byla slečna Gertrude Freazeeová z Los Angeles. Na třetí straně byla její fotka, na které její jedinečná kombinace neobvyklých prvků působila ještě pitoreskněji než ve skutečnosti, čemuž se dalo těžko uvěřit. Seznámila reportéra podrobně s Ligou přírodních žen, řekla mu všechno o schůzce v úterý večer, včetně toho, že Dahlmann ukázal ten papír a co o něm řekl, a obšírně vysvětlila svá práva jako soutěžící v rámci stanovených pravidel a uzavřené dohody.

Co se ostatních soutěžících týče, Susan Tescherová z časopisu Clock byla pro novináře nedostupná, zřejmě po konzultaci se svými třemi upovídanými poradci. Harolda Rollinse sice zastihli, ale ten odmítl podat jakoukoliv informaci či komentář; dokonce ani nevysvětlil, proč by pro něj výhra půl milionu babek znamenala osudovou ránu. Paní Wheelocková, která žila na tabletkách, a Philip Younger, který se potýkal se záchvaty, byli zjevně stejně hovorní jako slečna Frazeeová. Oba byli pobouření, nevlídní a útoční, ale v jednom bodě se neshodovali. Younger si myslel, že jediné správné východisko z toho zmatkuje rozdělit cenu na pět stejných dílů, zatímco paní Wheelocková s tím nesouhlasila. Slibovala si sama tu největší a tvrdila, že těch pět hádanek by se mělo zrušit a nahradit pěti novými za okolností, které by poskytovaly každému z nich stejné možnosti.

Možná jsem se měl soustředit pouze na část spojenou se soutěží, když si nás nenajali na vyšetření vraždy, ale byl jsem v kuchyni jenom s Fritzem a ten mlčel jako zařezaný. Byla tam řada fakt, která nám Cramer nesdělil – že měl Dahlmann na sobě tmavomodrý oblek; že jel z Churchillu do svého bytu taxíkem a dorazil tam krátce před 11.30; že ta žena, která ho objevila, když mu nesla snídani, se jmenovala Elga Johnsonová; že jeho byt sestával ze dvou pokojů a koupelny; že kulka proletěla srdcem a zasáhla žebro; a mnoho dalších stejně důležitých detailů. Jméno vraha tam neuváděli.

Protože jsem vstal brzo, byl jsem už po snídani, stihl jsem si přečíst noviny a seděl jsem v kanceláři u psacího stroje, když dorazil Saul Panzer. Saul nevypadá jako rozený Američan. Nos má dvakrát větší, než by se hodilo, nikdy nevypadá, že se právě oholil, jedno rameno je o centimetr výš než druhé a obě jsou shrbená a rukávy jeho kabátu jsou příliš krátké. Avšak pokud a kdykoli bych se nacházel na stromě, jehož kmen by usilovně hlodalo komando bobrů, zatímco by okolo hladově obcházeli tygři lidožrouti, pohled na přibližujícího se Saula by byl absolutně nádherný. Nikdy jsem ho neviděl vyvedeného z konceptu.

Přišel přesně v osm a šel rovnou nahoru, zatímco jsem se vrátil k psacímu stroji. Za pět minut devět sešel zpět dolů a já o něm nevěděl, až dokud mě nezavolal ode dveří v hale. „Chcete si za mnou zasunout řetízek?“

Otočil jsem se. „S radostí. K tomu přece je, kvůli takovým, jako jste vy.“ Zvedl jsem se. „Snídaně byla příjemná?“

„Víte sám, že ano.“

Přišel jsem k němu. „Potřebujete profesionální vedení?“

„Určitě ano.“ Stál u věšáku a bral si své věci. „Půjdu na to od lesa.“

„To je ono.“ Otevřel jsem dveře. „Pokud vám někdo podřízne krk nebo něco, stačí zavolat.“

„Rád, Archie. Vy jste pro to ten správný.“

„Fajn. Buďte ve střehu.“

Když odešel, zavřel jsem za ním dveře a vrátil se k práci. Bývaly dny, kdy mě naštvalo, že Wolfe zadal Saulovi úkol, aniž by mi řekl, o co jde, a jemu nařídil, ať mi nic neříká, ale to už je minulost. Už mě to nerozčilovalo; pouze mě to trochu trápilo, protože jsem to nedokázal uhodnout. Seděl jsem u stolu dobrých deset minut ve snaze přijít tomu na kloub, ale pak jsem došel k názoru, že je to asi stejně užitečné jako číst román ve verších, a vrátil jsem se k psacímu stroji.

Moje rychlost při přepisování rozhovorů závisí na okolnostech. Jednou jsem v časové tísni dělal po tři hodiny deset stránek za hodinu, ale průměrně je to asi šest až sedm a je o mně známo, že se někdy i flákám a napíšu čtyři až pět. To ráno jsem na to šlápl, abych měl co nejvíce hotovo, než Wolfe v jedenáct sjede dolů ze zimní zahrady, protože pro mě jistě už bude mít přichystané nějaké úkoly. Vyrušovaly mě však telefony – jeden od Rudolfa Hansena, který chtěl zprávy o tom, jak pokračujeme, jeden od Olivera Buffa, který chtěl totéž, jeden od Philipa Youngera, který žádal, abych mu domluvil schůzku s LBA, a rozčílil se, když jsem byl vyhýbavý, a jeden od Lona Cohena z Gazette, který chtěl vědět, jestli mu neřeknu nějakou žhavou novinku ohledně Dahlmannovy vraždy. Protože jsem měl moc práce, nezačal jsem se s ním dohadovat, že vraždu nevyšetřujeme; jen jsem mu řekl, že musí do fronty, a neobtěžoval jsem se zjišťovat, jak ví, že jsme ve hře. Zřejmě od slečny Frazeeové. Bez ohledu na přerušování jsem dokončil Wheelockovou, Youngera a Tescherovou do jedenácti hodin a začal Rollinse.

Ozval se zvuk Wolfova výtahu. Wolfe vešel do kanceláře, řekl mi dobré ráno, přistoupil ke svému křeslu, kde usadil svá hřmotná kila, a promluvil. „Nechal jsem si noviny v pokoji. Můžu si půjčit vaše?“

Měl jsem je položit na jeho stůl, protože jsem věděl, že měl u snídaně společnost. Podal jsem mu je a pokračoval v přepisování. Probral ranní poštu, což byly většinou oběžníky a vyžádané oběžníky ze slavných případů, a pak se vrátil k novinám. To bylo v pořádku, protože tam mohlo být něco, co mohlo ovlivnit denní program. Wolfe nečte příliš rychle a já bušil do stroje ze všech sil, abych byl hotový, než dočte noviny. Do poledne chybělo ještě deset minut, když jsem vytáhl poslední stránku s Rollinsem ze stroje, porovnal jsem originál a kopie a obrátil jsem pohled k němu.

Noviny už ležely na stole a on byl ponořený do Krásy obětované popelu. Žádná otřepaná poznámka se pro tuto situaci nehodila. Bylo to vážné a mohl jsem být kritický. Sepnul jsem zápisky, nadepsal desky ‚Lippert, Buff a Assa‘, vložil je dovnitř a šel jsem uklidit šanon do skříně. Vrátil jsem se ke stolu, odsunul věci stranou, obrátil se k němu a oznámil mu: „Jsem hotov. Hansen a Buff telefonovali a ptali se, jak nám to jde; řekl jsem jim, že nemají pospíchat. Philip Younger chtěl, abyste mu zařídil schůzku s LBA, ale odkázal jsem ho na později. Lon Cohen chce jméno vraha s fotkou do páté hodiny odpoledne. To je všechno. Jsem připraven na instrukce.“

Dočetl odstavec – ne, byl to verš. Prostě něco dočetl, a pak ke mně přes knihu pozvedl zrak. „Žádné nemám,“ prohlásil.

„Ach. Takže snad zítra? Nebo někdy příští týden?“

„Nevím. Trochu jsem o tom včera v noci přemýšlel a nevím.“

Zíral jsem na něj. „Máte nejvyšší čas,“ řekl jsem důrazně. „Tak daleko jste to ještě nikdy zajít nenechal. Vzal jste případ před pouhými čtyřiadvaceti hodinami. Proč ho neodmítnete? Že máte tu drzost sedět na zadku a číst poezii, je už tak dost špatné, ale že mi říkáte, abych dělal totéž…“ Postavil jsem se. „Končím.“

„Neřekl jsem vám, abyste četl poezii.“

„Klidně byste mohl. Končím a jdu na baseballový zápas.“

Zavrtěl hlavou. „Nemůžete skončit uprostřed případu a nemůžete jít na zápas, protože bych vás neměl po ruce, kdybych vás najednou potřeboval.“

„Potřeboval k čemu? Abych vám přinesl pivo?“

„Ne.“ Položil knihu, hluboce si povzdechl a opřel se do křesla. „Předpokládám, že to tak musí být. Zlobíte se, protože jsem nedal dohromady seznam výletů, na nichž byste podnikal hrdinské kousky. Samozřejmě že o situaci přemýšlíte stejně jako já. Chápu vaši dychtivost pustit se do práce. Co byste navrhoval?“

„To nezáleží na mně. Kdybych tady přicházel s nápady já, tohle by byl můj stůl a tohle váš.“

„Nechávám to nicméně na vás. Prosím, posaďte se, abych se na vás mohl dívat, aniž bych si natahoval krk. Děkuju. Není nic, co byste mohl ohledně kteréhokoli z těch lidí udělat, co už neudělala nebo nedělá policie, s nesrovnatelně většími zdroji a počty lidí. Mají je pod dohledem, zkoumají jejich minulost, zjišťují, zda někdo z nich měl zbraň, prověřují alibi, obtěžují je dlouhými a opakovanými výslechy – chcete v něčem z toho s policií soutěžit?“

„Víte zatraceně dobře, že ne. Chci, abyste začal pracovat a dal mi nějaké instrukce. Pokud to ovšem nemá na starost Saul?“

„Saul dostal malý úkol, kterého jsem vás chtěl ušetřit. Přijměte mé rozhodnutí, že v daném okamžiku nemůže ani jeden z nás dělat nic. Může to trvat i týden, dokud nevyprší konečný termín. Pánové Hansen, Buff, O’Garro a Assa – a pan Heery také – se velmi mýlí, když si myslí, že viník musí být odhalen před termínem; naopak, bude to mnohem vhodnější po něm, pokud –“

„To nebude k ničemu dobré. Nemůžete je napínat tak dlouho. Vyhodí vás.“

„Pochybuju. Taky k tomu budu mít co říct. A navíc, chtěl jsem říct, že to bude mnohem vhodnější po termínu, pokud se něco nestane, a spíš si myslím, že se něco stane. Napětí je obrovské, nejen pro viníka, ale i pro ostatní, ať už tak nebo tak. Proto nemůžete jít na baseballový zápas; musíte být po ruce. Také kvůli telefonům. Budou stále naléhavější a musí být vyřizovány diskrétně, ale pevně. S některými můžu pomoci, ale bude pro mě nejlepší, když budu do problému natolik ponořen, že budu nedostupný. Samozřejmě se jim nesmí nic říct o mém přesvědčení, že řešení může počkat až po termínu.“

„Řekněme tak do čtvrtého července,“ řekl jsem ostře.

„Ještě předtím nebo vůbec.“ Byl tolerantní. „Obvykle beru vaše otravování jako nutné zlo; občas to posloužilo svému účelu, ale tohle může chvíli trvat a chtěl bych, abyste mě toho ušetřil. Ujišťuju vás, Archie –“

Zazvonil telefon. Zvedl jsem ho a formální ženský hlas mi sdělil, že si pan O’Garro přeje hovořit s panem Wolfem. Zjevně se v LBA vrátili k původnímu vzoru chování. Řekl jsem jí, že je pan Wolfe zaneprázdněn, ale že pan O’Garro může mluvit s panem Goodwinem, pokud chce. Zopakovala, že chce pana Wolfa a já na to, že je mi líto, ale že to není možné. Řekla mi, ať počkám, a po chvíli se zeptala, jestli bych mohl zavolat pana Goodwina, na což jsem odpověděl, že už se stalo. Pak se ve sluchátku ozval mužský hlas: „Haló, Goodwine? Tady Pat O’Garro. Chci mluvit s Wolfem!“

„To jsem pochopil, ale mám přísné instrukce, že ho nemám vyrušovat, což se tudíž neodvažuju. Když je ponořen do případu, jako právě nyní do vašeho, nebylo by to špatné jen pro mne, kdybych ho vyrušil, ale i pro případ. Dal jste mu k rozlousknutí tvrdý oříšek a raději byste ho s ním měl nechat o samotě.“

„Můj bože, my musíme vědět, co dělá!“

„Ne, pane. Omlouvám se, ale opravdu se mýlíte. Buď se na něj spolehnete, že to vyřeší, nebo ne. Když na něčem pracuje tak tvrdě jako na tomhle, nikdy nikomu neříká, co dělá, a je velká chyba se ho ptát. Jakmile se objeví něco, co byste rád věděl, nebo potřebujete vědět, nebo s čím můžete pomoci, dozvíte se to bez prodlení. Řekl jsem panu Hansenovi a také panu Buffovi o včerejší návštěvě inspektora Cramera.“

„Já vím. V kolik se dnes odpoledne můžu zastavit?“

„Kdykoli se vám to hodí. Budu tady a můžete se podívat na přepisy rozhovorů se soutěžícími, pokud chcete. Pan Wolfe bude u sebe a nebude dostupný. Když je do něčeho ponořen, tak jako do tohoto, je těžké ho dostat i k jídlu.“

„Ale zatraceně, co dělá?“

„Používá mozek, který jste si najali. Copak jste se, pánové, nerozhodli, že potřebujete speciální mozek? Dobrá, dostali jste ho.“

„To určitě ano. Uvidíme se odpoledne.“

Řekl jsem, že to bude skvělé, zavěsil a otočil se, abych se Wolfa zeptal, zda to takhle bude stačit. On však již zvedl knihu, otevřel ji a já jsem ho nechtěl vyrušovat.

12. kapitola

Připouštím, že existují situace, kdy to nejlepší, co můžete udělat, je nalíčit past, a pak trpělivě čekat, až do ní oběť spadne, a v takovém případě jsem schopen čekat velmi trpělivě. Ale my jsme žádnou past nenalíčili. Čekat, že oběť past nalíčí sama, a pak do ní skočí, vyžadovalo větší trpělivost, než jakou jsem měl.

Wolfe se mě ptal, co navrhuju, a mě napadla nejméně desítka skvělých věcí, z nichž ani jedna za nic nestála, když jste ji prozkoumali zevrubně. Jednu jsem Wolfovi po večeři předložil: pozvat všechny soutěžící do kanceláře a říci jim, že podle původního předpokladu Dahlmann uložil posledních pět hádanek do bezpečnostního trezoru, avšak zjevně tak neučinil, protože žádný nebyl nalezen, a tudíž neexistuje seznam odpovědí, podle kterých by se dalo řešení soutěžících zkontrolovat, a tak budou muset jiné, zatím neurčené hádanky nahradit ty, které už byly rozdány. Zeptal se, k čemu by to bylo. Řekl jsem, že bychom viděli jejich reakci. Namítl, že jejich reakce už známe a navíc, LBA by striktně odmítla postup, který by z nich udělal spolek hloupých packalů.

V pátečních novinách nebylo nic důležitého, ale přinejmenším neoznámili, že by Cramer našel vraha a případ by byl vyřešen.

Telefony klientů začaly kulminovat krátce po pátečním obědě. Wolfe se před tím zmatkem schoval do svého pokoje. Dočetl už Krásu obětovanou popelu a začal číst Večírek pro jednoho. Vrchol spočíval ve třech scénách, přičemž hrdinou první byl Patrick O’Garro. Byl to jeho již třetí telefonát za dvacet čtyři hodin; hovořil velmi stručně a k věci. Chtěl mluvit s Wolfem a já jsem mu dal obvyklou dávku. Zeptal se, jestli mám nějaké zprávy, a já řekl, že ne.

„Dobře,“ prohlásil, „to stačí. Toto je oficiální oznámení, že naše dohoda s ním je zrušena a že již dále firmu Lippert, Buff a Assa nezastupuje. Tento rozhovor se natáčí. Může poslat účet za výdaje k tomuto datu. Slyšel jste mě?“

„Samozřejmě že vás slyším. Rád bych řekl víc, protože moje telefonní rozhovory nejsou natáčeny příliš často, ale nemám co dodat. Sbohem.“

Šel jsem do haly a po schodech nahoru k Wolfovu pokoji, zaklepal jsem na dveře a vstoupil. Seděl ve velkém křesle vedle okna, v košili a rozepnuté vestě, v rukou knihu.

„Vypadáte dobře a bezstarostně,“ řekl jsem uznale, „ale dáváte přednost křeslu dole, a tak tam můžete jít, pokud chcete. Právě volal O’Garro a zrušil náš úkol. Jsme vyhozeni. Řekl, že se náš rozhovor nahrává. Zajímalo by mě, proč se člověk cítí důležitě, když se jeho slova v telefonním rozhovoru nahrávají? Nemyslím jeho, myslím sebe.“

„Hloupost,“ řekl.

„Ne, opravdu. Skutečně jsem se cítil důležitý.“

„Zmlkněte.“ Zavřel oči. V minutě je však zase otevřel. „Velmi dobře. Budu dole za chvilku. Je to zapeklitá svízel.“

Souhlasil jsem a odešel. Když jsem scházel dolů po schodech, měl jsem smíšené pocity. Být vyhozen od takového případu nebyla jistě žádná legrace, nepomohlo by to nijak naší prestiži a snížilo by to naše příjmy asi o devadesát pět procent na pouhé přehnané zisky za konzultace, ale nepropukl jsem v pláč, zatímco jsem se procházel po kanceláři a čekal na další vývoj. Alespoň bude muset ten tlustý kovboj hýbnout zadkem a něco předvést. Alespoň si jeho oči odpočinou od námahy způsobené nepřetržitým čtením. Alespoň nebudu muset vymýšlet další vysvětlení, proč nemůžou mluvit s géniem, který právě přemýšlí.

Zazvonil telefon, zvedl jsem ho a známý baryton oznámil: „Tady Rudolf Hansen. Chci mluvit s panem Wolfem.“

Neobtěžoval jsem se. Řekl jsem stroze: „Nemůžu nic dělat. Mám příkazy nevyrušovat.“

„Nesmysl. Už ho vyrušil vzkaz od pana O’Garra. Nechte mě s ním promluvit.“

„Nedal jsem mu vzkaz od pana O’Garra. Když mi řekne, abych ho nevyrušoval za žádných okolností, myslí to vážně.“

„Vy jste mu ten vzkaz nepředal?“

„Ne, pane.“

„A proč ne?“

„Můj bože, kolikrát to musím opakovat? Ne-ru-šit.“

„To je jistě velmi zvláštní způsob – to je jedno. Tak jako tak. Pan O’Garro se příliš unáhlil. Jeho vzkaz je tímto zrušen, z mého titulu poradce firmy Lippert, Buff a Assa. Pan Wolfe je příliš svévolný a my bychom byli rádi lépe informováni, ale máme v něj plnou důvěru a přejeme si, aby pokračoval. Řekněte mu to – ne, já mu to řeknu. Zastavím se o něco později. Teď tu mám nějaké povinnosti.“

Poděkoval jsem mu za zavolání, zavěsil a opět vyšplhal schody vedoucí k Wolfovu pokoji; a sakra, on nečetl. Knihu odložil a seděl s rukama položenýma na ní.

„Řekl jsem, že přijdu za chvíli,“ zavrčel.

„Jo, ale už nemusíte. Dejte se rovnou do práce. Hansen volal jako poradce firmy. O’Garro se unáhlil, tvrdí. Mají ve vás plnou důvěru, což ukazuje, jak málo – no, dobře. Máte u toho zůstat. Neptal jsem se, jestli byl náš rozhovor natáčen.“

Zvedl knihu. „Velmi dobře. Teď můžete logicky očekávat oddech.“

„Ne na dlouho. Hansen sem zaskočí později.“

Něco zamručel a já jsem odešel.

Oddech trval dobrých deset minut, možná jedenáct, a byl ukončen v nejhorší možné chvíli. Pustil jsem si televizi, baseballový zápas – Giganti proti Dodgerům – a Willie Mays byl u pálky při čtvrté směně s výsledkem dva ku jedné, když zazvonil telefon. Stáhl jsem zvuk, ale nechal obraz, zvedl sluchátko a dostal dvojitou ránu. U ucha jsem slyšel Olivera Buffa, který prohlásil, že se O’Garro i Hansen příliš unáhlili a pochopili všechno špatně a rozhovořil se o tom; zároveň mé oči zíraly na Mayse, který vystřelil měkkou ránu do krátkého středového pole, kterou bych chytil konečkem nosu. Otočil jsem se k televizi zády, ale Buffa jsem vyslechnout musel. Když skončil, šel jsem vypnout televizi a znova vyšplhal schody.

Wolfe se na mě podezřívavě zamračil. „Je to jen podfuk?“ zeptal se.

„Pokud je mi známo, tak ne,“ řekl jsem. „Zní to jako jejich hlasy.“

„Pff. Myslím vy. Telefonát pana Hansena vyvrátil ten od pana O’Garra. Mohl jste si oba vymyslet; bylo by to pro vás typické.“

„Samozřejmě že jsem mohl, ale neudělal jsem to. Požádal jste o příměří co se týče mých útoků a dostal ho. Tentokrát to byl Buff. LBA si zřejmě háže mincí a dává mi zprávy po každém kole. Buff vyvrátil O’Garra i Hansena. Řekl, že měli poradu, a že se právě rozhodli. Chtějí, abyste jim osobně referoval o svém postupu, jsou všichni v kanceláři LBA, včetně Talbotta Heeryho, a nemůžou odejít, aby přišli sem, takže máte jít vy tam. Ihned. Jinak bude dohoda zrušena. Řekl jsem mu, že za prvé nikdy nechodíte ven, když máte případ, a za druhé, že vás nemám rušit a že to nehodlám udělat. To už slyšel předtím. Řekl, že tam máte být do čtyř hodin, nebo bude konec. Teď je čtvrt na čtyři. Můžu něco navrhnout?“

„Co?“

„Pokud od té bandy ještě někdy vezmete nějakou práci, třeba zjistit, kdo krade sponky na papír, chtějte to písemně, s podpisem všech. Unavuje mě běhat po schodech nahoru a dolů.“

Neslyšel mě. S loktem položeným na opěradle křesla si jemně mnul koneček nosu palcem a ukazováčkem. Po chvilce promluvil. „Jak jsem řekl včera, napětí je velké a něco muselo prasknout. Pochybuju, že to je tohle. Tohle je zřejmě jen výsledek frustrace, ale mohlo by být zajímavé ho blíže prozkoumat. Jak dlouho vám bude trvat, než se tam dostanete?“

„V tuhle dobu patnáct až dvacet minut.“

„Stačí. Dohodněte se s nimi. Se všemi.“

„Jistě. Mám jim prostě jen říct, že jsem vy, nebo si mám půjčit jeden z vašich obleků a pár polštářů?“

„Vy jste vy, Archie. Ale musím vám vysvětlit vaši pozici. Pořád jste žádal instrukce, tak tady je máte. Posaďte se.“

Přisunul jsem si křeslo.

13. kapitola

Má návštěva v jejich kanceláři to odpoledne zřejmě stála LBA asi tři papíry, možná dokonce pět. Později jsem našel příležitost to celé Wolfovi popsat, s přesvědčením, že by to měl mít na paměti, až se bude rozhodovat o velikosti účtu, což jistě udělal, jak ho znám.

Z orientační tabule v hale moderního mrakodrapu v centru města jsem se dozvěděl, že LBA má šest pater, což mi otevřelo oči a přimělo mě jedno si vybrat. Zvolil jsem dvacet dva, protože bylo označené Ředitelství, našel jsem správný výtah, vyjel nahoru a objevil se v místnosti, v níž byste mohli klidně hrát badminton; museli byste ovšem dát pryč koberce. Stály zde polstrované židle, rozmístěné zdánlivě ledabyle, moderní lampy okolo sebe šířily jemné světlo a působilo to velice kultivovaně. Dvě nebo tři židle byly obsazené a na vzdáleném konci, tváří k výtahům, seděla za dlouhým úředním stolem aristokratická bruneta s pěknými malými oušky. Když jsem se přiblížil, zeptala se mě, co pro mě může udělat. Sdělil jsem jí své jméno a řekl, že chci vidět pana Buffa.

„Máte domluvenou schůzku, pane Goodwine?“

„Ano, ale pod pseudonymem – Nero Wolfe.“

To ji jen zmátlo a vzbudilo v ní podezření, ale nakonec se mi to podařilo urovnat a ona zvedla telefon a požádala mě, abych počkal. Právě jsem se šel posadit, když se otevřely dveře a objevil se v nich Vernon Assa. Chvíli postál, otíral si čelo a krk kapesníkem, a pak přišel ke mně. Malí podsadití lidé mají tendenci se potit, ale myslím si, že by nejvyšší představitelé LBA mohli dokončit své otírání před tím, než vstoupí do hlavní přijímací kanceláře.

„Kde je pan Wolfe?“ zeptal se.

„Doma. Zprávu podám já. Vám všem.“

„Nemyslím, že –“ Zaváhal. „Pojďte se mnou.“

Prošli jsme se rozlehlou chodbou s kobercem. Třetí dveře zleva byly otevřené a my jsme vstoupili dovnitř. Ocitli jsme se v dost široké místnosti, která by jistě byla po odchodu uklízeček velmi pěkná, ale teď tu byl velký nepořádek. Lesklý povrch velkého mahagonového stolu uprostřed měl většinu svého lesku pošpiněnou cigaretovým popelem a kousky papíru a devět nebo deset křesel stojících okolo na tom bylo podobně. Na mahagonu ležely nedopalky cigaret, které se vysypaly z popelníku.

Tři muži, Assu nepočítaje, na mě hleděli a já hleděl na ně. Talbott Heery nevypadal tak vysoký a statný, když se sesunul ve svém křesle natolik, že byla většina jeho těla skrytá pod stolem. Buff měl bílé vlasy rozcuchané a červený obličej oteklý. Seděl naproti Heerymu a musel se celý otočit, aby na mě viděl. Rudolf Hansen měl na dlouhém úzkém krku pod pravým uchem velkou šmouhu. Stál po straně se založenýma rukama a pokleslými rameny.

„Goodwin tvrdí, že má nějaké zprávy,“ řekl jim Assa. „Poslechneme si, co nám může říct.“

„Vám všem,“ namítl jsem, nijak útočně. „Včetně pana O’Garra.“

„Má schůzku a nemůže tu teď být.“

„Pak počkám.“ Posadil jsem se. „Zrušil dohodu a nebylo by to k ničemu dobré, kdybych se domluvil s vámi, kdyby zavolal okamžitě po mém návratu a všechno zrušil.“

„To byla jeho vlastní iniciativa,“ řekl Buff, „a neschválená.“

„Není ve vedení firmy?“

„Je.“

„Dobře. Počkám. Pokud tady překážím, řekněte mi, kde.“

„Sežeňte ho,“ žádal Heery. „Smlouvu na tu zatracenou zubní pastu může získat kdykoliv.“

Začali útočit, ne na mě, ale jeden na druhého. Seděl jsem, sledoval bzukot a poslouchal je. LBA byla ve varu a já jsem se to snažil všechno pojmout, s vědomím, že Wolfe bude chtít doslovné zprávy, ale začínalo to být trochu zmatené. Nakonec se dohodli, nechápal jsem přesně, jak, ale Buff vzal telefon a hovořil, a za okamžik se otevřely dveře a v nich se objevil Patrick O’Garro. Stále byl celý v hnědém a z jeho živých hnědých očí šlehaly plameny.

„Jste všichni slabomyslní?“ vyštěkl. „Řekl jsem, že budu souhlasit s čímkoli, co rozhodnete. Nemám v úmyslu –“

Zarazil jsem ho. „Zadržte, pane O’Garro. To je moje chyba. Přišel jsem podat zprávy od pana Wolfa a vy musíte být přítomen. Jsem ochoten počkat, ale oni spěchají – tedy někteří.“

Řekl něco ostrého Heerymu, ostatní se přidali a já jsem se obával, že se to tam už zase začíná vařit, ale Buff vstal, vzal O’Garra za paži a postrčil ho do křesla. Pak se vrátil do svého křesla, které stálo hned po mé levici.

„Dobrá, Goodwine,“ prohlásil. „Posloucháme.“

Vytáhl jsem z kapsy papír a rozložil ho. „Za prvé,“ oznámil jsem, „zde je dopis pro pana Hansena, podepsaný panem Wolfem. Tvoří ho pouze jediná věta. Cituju: ‚Tímto vás propouštím jako svého zástupce a nařizuju vám, abyste mne nezastupoval v žádné záležitosti.‘ Pan Wolfe mi řekl, abych vám to předal před svědky.“ Podal jsem to Assovi, který to předal Hansenovi. Ten na papír letmo pohlédl, složil ho a uložil do kapsy.

„Pokračujte,“ řekl škrobeně.

„Ano, pane. Je potřeba zvážit tři body. Prvním je práce samotná a to, jak jste se s ní vypořádali. Za ty roky, co jsem u pana Wolfa, jsem viděl spoustu zatracených bláznů, kteří byli jeho klienty, ale vy jste málem zlomili veškeré rekordy. Zjevně jste –“

„Proboha,“ zaprotestoval O’Garro, „tomu říkáte podávání zpráv? Chceme vědět, co udělal!“

„No, to se nedozvíte. Zjevně jste se nezbavili své falešné představy, co ta práce obnáší. Řeknu to takto: i kdyby už teď věděl, kdo tam šel a ukradl peněženku – a kdo zabil Dahlmanna, zahrňme taky – a vše, co by ještě potřeboval, by byl jeden další důkaz, o němž by byl přesvědčen, že ho dnes v noci získá – kdyby tohle všechno věděl, neřekl by nikomu z vás ani jedinou zatracenou věc. Ne, dokud by to neměl stoprocentně prověřené. Vzhledem k tomu, jak jste vyvedení z míry, všichni kromě pana Hansena, nevím, jak dalece tomu rozumíte, ale možná že chápete.“

„Já ne,“ řekl Buff. „Zdá se mi to nesmyslné. Najali jsme ho a zaplatíme mu.“

„Pak vám to přeslabikuju. Co by se stalo, kdyby vás informoval o všem, co přesně udělal, dělá a dělat hodlá? Ví bůh, ale soudě podle toho, jak se dnes odpoledne chováte, by nastal pěkný zmatek. Někdo z vás by volal každých deset minut, aby zrušil to, co ten předchozí řekl, a zadal nové instrukce. Pan Wolfe nemá instrukce rád, prostě bere práci, a to jste měli vědět, než jste si ho najali… Vy jste to tušil, nebo snad ne, pane Hansene? Řekl jste, že budete všichni odkázáni na jeho blahovůli.“

„Ne přesně takhle.“ Právníkovy oči, které se setkaly s mými, byly studené a tvrdé. „Wolfovy metody a způsoby však znám, to ano. Připouštím, že ty protichůdné vzkazy, které jsme vydávali dnes odpoledne, byly nerozumné, ale jsme pod velkým tlakem. Musíme alespoň vědět, zda už zaznamenal nějaký pokrok.“

„Dozvíte se to hned, jakmile bude připraven vám to říci. On je také pod tlakem. Musíte uvážit, že nepracuje pro vás… nebo vás… nebo vás… nebo vás… nebo vás. Pracuje pro firmu Lippert, Buff a Assa. Můžu říci toto – pokud muži, kteří jsou pověřeni jednat jménem firmy, to chtějí odvolat, můžeme se dohodnout jinak. Jen nápad: chcete požádat pana Heeryho, zda to chce převzít a nechat se panem Wolfem zastupovat namísto LBA?“

„Ne,“ vyhrkl O’Garro. Assa pohlédl na Hansena a právník zavrtěl hlavou. Buff prohlásil: „Nevím, proč by to mělo situaci nějak zlepšit. Naše zájmy jsou totožné.“ Heery, který vysílal pohled po všech přítomných, odpověděl: „Pokud to tak chcete, řekněte to.“

Nikdo nereagoval. Dal jsem jim čtyři vteřiny a pokračoval: „Další bod. Řekl jsem vám, že inspektor Cramer z oddělení vražd přišel včera v noci za panem Wolfem. Necituju ho, ale když odešel, pan Wolfe měl celkový dojem, že Cramer není zcela srozuměn s myšlenkou, že Dahlmanna zabil a ten papír z peněženky vzal jeden ze soutěžících. Někdo ho mohl zabít z úplně jiného důvodu, aniž by ukradl peněženku či cokoli jiného, a později jeden z vás za Dahlmannem mohl jít a najít ho mrtvého. Podívali jste se, zda má peněženku v kapse; byla tam, a vy jste nechtěli, aby byla nalezena u mrtvého kvůli riziku, že by obsah papíru mohl být zveřejněn, a tak jste vzali peněženku a zmizeli. To by –“

Všichni mi do toho skočili. Hansen prohlásil: „Absurdní. Pan Wolfe si jistě –“

„Ještě minutku,“ zastavil jsem ho. „Pan Wolfe řekl Cramerovi, že podle jeho názoru je pravděpodobné, že peněženku vzal jeden ze soutěžících, přičemž vrah a zloděj peněženky jsou jedna a tatáž osoba, což však neznamená, že může hodit Cramerův nápad do odpadků jako přelud. Nemá žádný důkaz, že se to neodehrálo právě takhle; má jen to, co jste mu řekli. Takže pokud nechce riskovat, že z něj uděláte hlupáka, což – věřte mi – nechce, musí s tím počítat jako s možností, a jak vám v takovém případě může říct, co dělá a hodlá dělat? Říct komu? Jeho klientem je Lippert, Buff a Assa, ale žádná taková osoba neexistuje, musel by to být jeden z vás, jenže by to mohl být právě ten, který šel za Dahlmannem a vzal peněženku. Z toho důvodu –“

„Už na první pohled je to absurdní,“ prohlásil Hansen. „To by –“

„Nechte mě to dopovědět. Proto má pan Wolfe dvojí důvod, proč vás neinformuje o každém svém kroku – za prvé to nedělá nikdy s nikým, a za druhé mu jeden z vás může něco zatajovat a chtít ho svést z cesty. Nemyslím si, že by vás z toho podezříval, ale je naprosto jisté, že to nechce riskovat. Nemá žádný smysl snažit se mě přesvědčit, že je to absurdní, protože expert na absurdity je pan Wolfe, ne já, a já bych to stejně nepředal dál. To je asi tak všechno, až na jednu drobnost, totiž že už má až po krk toho, jak ho pořád postrkujete. Musel jsem ho vyrušit, abych mu řekl o tom, co jste dnes odpoledne předvedli, protože jsem se ho musel zeptat, jestli chce, abych sem zašel, a tak vám nyní předávám zprávu, že toho má po krk. Je ochoten s vámi pokračovat pouze za předpokladu, že je vám odpovědný pouze za výsledky práce tak, jak byly na počátku stanoveny, které dodá co nejrychleji a ke všeobecné spokojenosti, podle svých nejlepších schopností a úsudku. Pokud si přejete, aby za těchto okolností pokračoval, dobře. Pokud ne, je ochoten pracovat pro pana Heeryho, i když pochybuju, že by to šlo bez souhlasu a schválení LBA, protože jste v tom všichni společně.“

„Co teď?“ zeptal se Hansen, studenější než kdy předtím. „Propustil mě jako svého zástupce. Co bude dělat?“

„To nevím, ale můžu hádat, protože to znám velmi dobře. Myslím, že inspektorovi Cramerovi řekne všechno, co ví, včetně toho, co se mohl dozvědět od okamžiku, kdy se setkal s vámi, a zapomene na to.“

„Pryč s ním!“ vyštěkl O’Garro. „Ať táhne k čertu!“

Buff ho krotil: „Uklidni se, Pate.“

„Myslím, že jsme něco přehlédli,“ řekl Assa. „Motáme do toho své osobní pocity, a to je špatně. To jediné, co všichni chceme, je zachránit soutěž, a měli bychom si položit otázku, zda to dokážeme spíš s Wolfem nebo bez něho. Dovolte mi zeptat se na tohle, Goodwine. Souhlasím s panem Hansenem, že myšlenka inspektora Cramera je absurdní, ale předpokládejme, že Wolfe našel nějaký důkaz, nebo si myslí, že našel, že jeden z nás šel do Dahlmannova bytu, našel ho mrtvého a vzal peněženku. Komu by to oznámil?“

„To by záleželo na okolnostech. Pokud by jeho klientem ještě byla LBA, pak jí. Byl najat – podle Hansenových slov – aby zjistil, kdo vzal peněženku a má ten papír. Pokud by udělal to, k čemu byl najat, nebo si myslel, že byl, přirozeně by to řekl svému klientovi a nikomu jinému. Jednalo by se o dva trestné činy, krádež peněženky a neoznámení nalezení mrtvého, ale to by ho nezatěžovalo. Ale nemohl by to oznámit klientovi, kdyby už žádného neměl, a myslím, že v takovém případě by se asi svěřil Cramerovi.“

„Tohle,“ řekl Hansen, „je zjevně vyhrožování.“

„Ano?“ Zazubil jsem se na něj. „To je špatné, myslel jsem, že prostě jen odpovídá na otázku. Smažme to.“

Talbott Heery, kterého ode mne dělila mahagonová deska stolu, se náhle postavil v celé své výšce a šířce, a zlostně se rozhlížel. „Jestli jsem kdy viděl spolek hlupáků,“ sdělil jim, „pak je to tohle. Víte zatraceně dobře, že Nero Wolfe je naše jediná naděje, že se z toho dostaneme a zachráníme si kůži, ale poslouchejte se!“ Opřel se pěstmi o stůl. „Řeknu vám to rovnou: jakmile vyprší smlouva, s Heery Products jste skončili! Kdybych tušil –“

„Nahraj to, Tale.“ O’Garro zvýšil hlas a zněl ironicky. „Běž dolů a nahraj to! Zvládneme to bez tebe a bez Nera Wolfa taky! Nevím –“

Ostatní se přidali a zase se to začalo vařit. Byl jsem zcela ochoten sedět a sledovat cvrkot, ale Oliver Buff se zvedl, vzal mě za rukáv, prakticky mě postavil a táhl mě ke dveřím. Zuby měl zapřené o spodní ret, ale musel je uvolnit, aby mohl promluvit. „Kdybyste počkal venku,“ řekl a vystrčil mě do haly, „pošleme pro vás.“ A zavřel dveře.

Venku mohlo znamenat tady, ale poslouchání za dveřmi je neslušné, pokud nemůžete rozlišit slova, a já jsem brzy zjistil, že nemůžu, a tak jsem se odebral širokou chodbou s kobercem až do přijímací místnosti. Pár polstrovaných židlí bylo obsazeno, ale jinými lidmi než při mém příchodu. Když jsem se jen tak pocházel, aniž bych si přivolal výtah, aristokratická brunetka za pultem na mě pohlédla. Nechtěl jsem, aby si dělala starosti, a tak jsem k ní šel a řekl jí, že už mají všechny důkazy a já teď jen čekám na rozsudek. Měla chuť se na mě usmát – měl jsem na sobě tmavě hnědý proužkovaný oblek, který mi dobře padl, solidní světle hnědou košili a jemnou vlněnou kravatu v trochu tmavším odstínu – ale rozhodla se, že bude lepší počkat na rozsudek. Usoudil jsem, že je na můj vkus příliš opatrná a vydal se po koberci k zástupu širokých skříní se skleněnými čely, které zakrývaly jednu celou stěnu a části dvou dalších. Byly plné nejrůznějších předmětů všech velikostí, tvarů, barev a materiálů.

Protože jsem detektiv, brzy jsem vyzkoumal, co to je: vzorky výrobků klientů LBA, těch minulých i současných. Říkal jsem si, že je to velmi demokratické, mít je zde, v přijímací místnosti ředitelství, místo dole na nižším poschodí, kde je jen chátra a lůza. Celkem tam muselo být několik tisíc různých věcí, od svíček do zapalování přes zaoceánské parníky, papírové kelímky až po léky – přestože v případě parníků, vozidel, ledniček a dalších neskladných předmětů zde byly jen fotografie. Byl zde roztomilý maličký model kompletně vybavené supermoderní kuchyně, ani ne půl metru dlouhý, který bych vzal domů jako domeček pro panenky, kdybych měl ženu a měli bychom dítě a to dítě by bylo holčička, která by měla ráda panenky. Zrovna jsem se podruhé díval do oddělení výrobků Heery Products, které samo o sobě obsahovalo asi stovku vzorků, a snažil se rozhodnout, co si myslím o žluté barvě použité na obaly, když brunetka zavolala moje jméno a já jsem se otočil.

„Můžete jít dovnitř,“ řekla, a ať se propadnu, jestli ten úsměv málem nevylezl na světlo. Samozřejmě měla spoustu času si mě prohlédnout zezadu a já jsem nikdy neměl oblek, který by mi slušel lépe. Oplatil jsem jí přesvědčivým přátelským pohledem, a vešel jsem do dveří vedoucích do vnitřní haly.

V zasedací místnosti ředitelství, nebo kde jsme to byli, se nedalo poznat z výrazů jejich tváře, kdo vlastně vyhrál. Nikdo z nich nevypadal šťastně, ani plný naděje. Heery stál u okna, obrácený ke všem zády, což jsem považoval za taktické, protože technicky vzato byl mimo. Ostatní na mě nehleděli nijak přátelsky, když jsem se přiblížil k velkému stolu.

Hansen promluvil. „Rozhodli jsme se, že chceme, aby Nero Wolfe pokračoval v práci na případu podle svých nejlepších schopností a úsudku, jak jste řekl, přičemž budete dodržovat všechna naše práva a privilegia. Včetně práva být informováni o záležitostech, které se týkají našich zájmů, což si však může zatím ponechat pro sebe.“

Měl jsem vytažený svůj blok a dělal jsem si poznámky. Pak jsem se zeptal: „Jednomyslně? Pan Wolfe to bude chtít vědět. Souhlasíte, pane Buffe?“

„Ano,“ prohlásil pevně.

„Pane Asso?“

„Ano,“ povzdechl unaveně.

„Pane O’Garro?“

„Ano,“ řekl drsně.

„Dobře,“ vrátil jsem blok do kapsy. „Budu se ze všech sil snažit pana Wolfa přesvědčit, aby pokračoval, a pokud se vám do hodiny neozvu, je všechno v pořádku. Chtěl bych dodat ještě maličkost: jako jeho důvěrný asistent jsem v tom poněkud také a kříží se to s mými úkoly, když mám strávit polovinu času odpovídáním na vaše telefony, a tak vás osobně žádám, abyste přibrzdili.“

Chtěl jsem odejít, ale Buff mě chytil za rukáv. „Chápete, Goodwine, že ten termín je nutný. Jen pět dní. A doufáme, že to chápe Wolfe.“

„Samozřejmě. Do středy před půlnocí. Právě proto nemůže být vyrušován.“

Ponechal jsem je jejich neštěstí. Když jsem procházel přijímací místností, zastavil jsem se u brunetky a řekl jí: „Vinen ve všech bodech obžaloby. Na viděnou v chládku.“ Byl to pro ni šok.

14. kapitola

V příštích dvou dnech, v sobotu a v neděli, jsem si uvědomil, že má osobní žádost byla chybou. Čtvrtek a pátek byly dost špatné, ale aspoň mě jejich telefonáty sem tam zaměstnaly, ale když se i oni odmlčeli – tedy téměř – má trpělivost prošla tvrdší zkouškou než kdy předtím. Mohli byste si myslet, že po tolikaleté spolupráci s Wolfem bych už na to mohl být zvyklý, a já do jisté míry jsem, ale on neustále láme rekordy. Poté, co jsem ho zpravil o celém průběhu schůzky v LBA, včetně popisu budovy, případ prakticky nijak nezmínil po více než šedesát hodin. Do pondělního rána jsem už byl ochoten uvěřit, že to myslel vážně, když řekl, že bude vhodnější překročit termín, a musel jsem připustit, že je to přinejmenším originální nápad, použít konečný termín jako startovní čáru.

Strávil jsem většinu víkendu potloukáním se po domě, ale příležitostně jsem měl povoleno jít na procházku okolo bloku a dokonce jsem vyřídil i několik telefonátů. V sobotu odpoledne jsem se zastavil v západním Manhattanu na oddělení vražd na krátkou návštěvu u seržanta Purleyho Stebbinse. Přirozeně byl podezřívavý, myslel si, že mě Wolfe poslal, abych něco vyslídil, i kdyby třeba jen stůl a pár židlí, ale také si myslel, že bych mohl mít něco zajímavého, a tak jsme si chvíli povídali. Když jsem se zvedl, že půjdu, prohlásil, že vlastně není kam spěchat. Později, když jsem už opět doma informoval Wolfa a sdělil mu, že sázím dvacet ku jedné, že toho policajti vědí asi tolik, co my, jeho jediný komentář bylo lhostejné zamručení.

V pozdním nedělním odpoledni jsem utratil šest babek z peněz od LBA na kupování drinků pro Lona Cohena v Yadenově baru. Řekl jsem mu, že chci veškeré informace o Dahlmannově případu a on mi nabídl udělat kopii podkladů ke včerejšímu článku z Gazette. Velmi mi tím pomohl. Mezi nezveřejněnými posbíranými pomluvami bylo například to, že Dahlmann nezaplatil dluh z pokeru ve výši devadesát tisíc dolarů. V jeho peněžence byly nejrůznější fotografie dam z vysoké společnosti, zcela nahých. Podfoukl prominentního politika v reklamní smlouvě. Všichni členové jeho firmy ho měli plné zuby a spikli se proti němu. Jedna z několika desítek žen, s nimiž si zahrával, se jmenovala Ellen Heeryová – Talbottova manželka. Byl ruským špiónem. Věděl něco na jistého filantropa a vydíral ho. A tak dále. Obvyklá úroda, prohlásil Lon, plus několik fantastických vlastností, které dokreslovaly jeho vynikající osobnost. Lon samozřejmě nevěřil, že Wolfe nevyšetřuje vraždu, a téměř odmítl přijmout další skleničku, když zjistil, že pro něj nemám žádné informace.

Řekl jsem Wolfovi o těch pomluvách, ale zjevně mě neposlouchal. Byla neděle večer, kdy se zvláště baví tím, že vypíná televizi. Samozřejmě ji musí nejprve zapnout, což dělá s přestávkami po celý večer a což vyžaduje spoustu námahy. S tou se vypořádal tak, že nainstaloval dálkové ovládání na svůj stůl. Tak může vypínat všech dvacet programů za jeden večer, aniž by se unavil. Obvykle u toho nejsem, jelikož trávím většinu svých nedělních večerů snahou potěšit nějakou svou partnerku, ať už to je kdokoli, pokud splňuje jistá kritéria, ale tuhle neděli jsem zůstal doma. Pokud mělo v tom extrémním napětí něco bouchnout, jak Wolfe prohlásil, že očekává, chtěl jsem u toho být. Když jsem šel spát, velmi brzy, právě vypínal pořad Stříbrný lem.

Výbuch, pokud je to to správné slovo, nastal krátce po desáté v pondělí ráno v podobě telefonátu, nikoli pro Wolfa, ale pro mě.

„Nezníte jako Archie Goodwin,“ prohlásil mužský hlas.

„No, ale jsem. Vy zníte jako Philip Younger.“

„To bych měl. Jste Goodwin?“

„Ano. Ten, který odmítl vaši skotskou.“

„To zní líp. Chci vás okamžitě vidět. Jsem ve svém pokoji v Churchillu. Přijeďte sem, jak nejrychleji můžete.“

„Už letím. Vydržte!“

To ukazuje, v jakém jsem byl stavu. Měl jsem se ho zeptat, co se děje. Měl jsem alespoň zjistit, zda na něj někdo nemíří. Když už jsme u zbraní, měl jsem se držet svých zásad a vzít si ji s sebou. Ale já jsem byl tak otrávený nicneděláním, že jsem vítal úplně všechno a rychle. Vplul jsem do kuchyně a řekl Fritzovi, aby sdělil Wolfovi, kam jsem šel, popadl svůj klobouk a kabát, když jsem míjel věšák, seběhl schůdky z verandy a letěl ještě rychleji na Desátou avenue pro taxík, pod kapkami začínajícího dubnového deště.

Když jsme se plížili městem jako tisícikolová housenka, zamumlal jsem k taxikáři: „Zkuste chodník.“

„Je teprve pondělí,“ poznamenal chmurně. „Máte celý týden.“

Konečně jsme dorazili k Churchillu a já jsem šel dovnitř, svezl se výtahem, ignoroval recepční v osmnáctém poschodí, zamířil ke dveřím číslo osmnáct set dvacet šest, zaklepal a uslyšel výzvu, abych vešel. Younger, bdělý a oblečený už příliš jako Old King Cole nevypadal, si se mnou chtěl potřást rukou, proti čemuž jsem nic nenamítal.

„Trvalo vám to dost dlouho,“ postěžoval si. „Já vím, já vím, já bydlím v Chicagu. Posaďte se. Chci se vás na něco zeptat.“

Pomyslel jsem si, můj bože, všechno to bylo na nic, má další nápad, jak rozdělit poklad a nalákal mě sem, aby ho udal. Přitáhl jsem si židli a on se posadil na kraj postele, která nebyla ustlaná.

„Právě mi něco přišlo poštou,“ řekl, „a já si nejsem jistý, co s tím mám dělat. Mohl bych to dát policii, ale to nechci. Ti, které jsem viděl, na mě dojem neudělali. Znáte nadporučíka Rowcliffa?“

„Samozřejmě. Dá se s ním mluvit.“

„To nechci. Pak jsou tu ti pánové přes reklamu, kteří byli s Dahlmannem ten večer, kdy jsem se s nimi seznámil, ale od té doby už jsem se s nimi párkrát viděl a taky na mě moc nezapůsobili. Chtěl jsem zavolat jednomu známému z Chicaga, právníkovi, ale musel bych toho spoustu vysvětlovat po telefonu, celý ten zmatek. A tak jsem si vzpomněl na vás. Vy o tom víte všechno, a když jste tu byl posledně, nabídl jsem vám skleničku. Když někomu jen tak bez přemýšlení nabídnu skleničku, je to dobré znamení. Vystačím s tím jako s ničím jiným. Musím s tím něco udělat, a to hodně rychle, a první věc je vám to ukázat a zjistit, co vy na to.“

Vytáhl z kapsy obálku, pohlédl na ni, pak na mě, a podal mi ji. Prohlédl jsem si obálku z obyčejného levného bílého papíru, která měla roztřepené okraje v místě, kde byla otevřená. Na stroji psaná adresa hlásila Pan Philip Younger, hotel Churchill. Žádná zpáteční adresa, vepředu ani vzadu. Třícentová známka, razítko Hlavní pošta, 23.00 hod., 17. duben 1955. Uvnitř byl jediný složený papír, který jsem vyndal a rozložil. Byl to středně velký list, na němž nebylo nic natištěno, ale byla zde spousta textu psaného strojem. Nahoře bylo velkými písmeny nadepsáno: ODPOVĚDI NA PĚT HÁDANEK, ROZDANÝCH 12. DUBNA. Pod tím byla jména pěti žen, s krátkým komentářem ke každé. Zůstal jsem jako zkamenělý, když jsem je pročetl a zjistil, že jsou pravé.

„Hm,“ konstatoval jsem, „to je zajímavé. To má být vtip?“

„To je ten problém – nebo jeho část. Nejsem si tím jistý. Myslím, že to jsou skutečné odpovědi, ale nevím. Musel bych jít do knihovny a přesvědčit se. Měl jsem to v úmyslu, ale pak mě napadlo, že je to dynamit, a vzpomněl jsem si na vás. Není to ten první – hej, dejte mi to! To je moje!“

Roztržitě jsem ten papír složil, dal ho do obálky a strkal jsem si ji do kapsy. „Jistě,“ řekl jsem, „vemte si to.“ Vzal si ji. „Je to vážně trochu problém. Počkejte chvilku.“ Posadil jsem se a přemýšlel. „Mně to připadá,“ řekl jsem, „že máte zřejmě pravdu, nejprve se to musí prověřit. Ale policie vás zřejmě stále sleduje. Chodil jste v posledních dnech do knihovny?“

„Ne. Rozhodl jsem se tam nechodit. Nevyznám se v žádné místní knihovně a ty dvě ženy, Frazeeová a Tescherová, mají příliš velkou výhodu. Rozhodl jsem se proti tomu raději bojovat.“

Souhlasně jsem přikývl. „Pak ale pokud policajti vystopují, že jste šel do knihovny teď, jen dva dny před konečným termínem, bude je zajímat, proč jste začal tak náhle, a budou to chtít zjistit. Člověk, pro kterého pracuju, Nero Wolfe, je velký čtenář a má obrovskou knihovnu. Všiml jsem si názvů knih zmíněných na tom papíru a nepřekvapilo by mě, kdyby je všechny měl. Stejně tak vám neublíží, když se s ním o tom poradíte.“

„Radím se s vámi.“

„Jo, ale já s sebou nemám knihovnu. A pokud vás policajt vystopuje u nás, bude to jedno. Vědí, že ohledně té soutěže Wolfe zastupuje firmu Lippert, Buff a Assa a všichni soutěžící už u něj byli, kromě vás.“

„To se mi právě nelíbí. On je zastupuje a já proti nim bojuju.“

„Pak jste to neměl ukazovat ani mně. Pracuju pro pana Wolfa a pokud si myslíte, že mu o tom neřeknu, musíte vzít zpět svůj výrok, že jste ze sebe už šestadvacet let neudělal blázna. Hloupost.“

Vypadal potěšeně. „Koukejme,“ řekl, „vy si to pamatujete.“

„Já si pamatuju všechno. Takže máte na výběr mezi tím, jestli to panu Wolfovi řeknu já nebo vy, přičemž ve druhém případě můžete použít jeho knihovnu.“

Příliš neváhal. Šel otevřít skříň a vyndal klobouk a svrchník. Když dával ruku do rukávu, prohlásil: „Nepředpokládám, že po ránu pijete.“

„Ne, díky.“ Mířil jsem ke dveřím. „Ale jestli si chcete dát vy, poslužte si.“

„Přestal jsem před šestadvaceti lety.“ Pokynul mi, abych vyšel první, pak mě následoval, zavřel za sebou dveře a přesvědčil se, že jsou zamčené. „Ale,“ pokračoval, „teď, když si můžu díky svému zeti dovolit menší luxus, chci mít něco po ruce pro návštěvy.“ Když jsme zatočili za roh chodby, dořekl: „Některé návštěvy.“ Cestou dolů ve výtahu mě napadlo, že bude potřebovat ty hádanky, a zeptal jsem se ho, jestli je má s sebou. Měl.

Zjistit, zda vaše taxi v dopravě v centru města někdo sleduje, vyžaduje příliš mnoho manévrování, což zdržuje. My jsme proto s Youngerem usoudili, že je nám to jedno, takže jsme sice občas ze zvědavosti mrkli do zpětného zrcátka, ale jinak jsme si toho nevšímali. U chodníku před starým honosným domem na Západní Třicáté páté ulici jsem zaplatil řidiči, vystoupil jsem, zavedl Youngera na verandu a stiskl zvonek. Za okamžik nám otevřel Fritz, který mi ve chvíli, kdy jsem Youngerovi pomáhal z kabátu, nataženým prsteníkem naznačil, že Wolfe má v kanceláři nějakou návštěvu. Přikývl jsem, že rozumím, a zavedl Youngera přes halu do předního pokoje, kde jsem ho požádal o chvilku strpení. Místo toho, abych vešel do kanceláře dveřmi, které vedou přímo odtud a jsou zvukotěsné, jsem se vydal přes halu.

Wolfe seděl ve svém křesle a na stole před ním ležel sloupeček knih; on však nečetl. Zamračeně hleděl na paní James R. Wheelockovou z Richmondu ve Virginii, která seděla v červeném koženém křesle a zamračený pohled opětovala. Když jsem se přiblížil, obrátily se jejich zamračené pohledy na mě. Přivítal jsem se s nimi trochu mdle, protože jsem se zároveň snažil přečíst název knihy ležící na vrcholku hromádky: Dopisy Dorothy Osbornové siru Williamu Templeovi. To mi stačilo. Řekl jsem paní Wheelockové dobré ráno, sdělil Wolfovi, že ho Fritz potřebuje kvůli něčemu v kuchyni, a vyšel jsem ven.

Když za mnou přišel do kuchyně, už se nemračil a jeho oči zářily. Promluvil jsem první. „Jen jsem se vás chtěl zeptat, jestli tušíte, kdo rozeslal ty odpovědi.“

Na moment jsem ho dostal. Pak odpověděl: „Aha, pan Younger je dostal taky?“

„Ano. Proto se mnou chtěl mluvit. Sedí v předním pokoji. Chtěl zjistit, zda jsou ty odpovědi správné, a já jsem mu nabídl, aby použil naši knihovnu, ale vidím, že paní Wheelocková měla tentýž nápad.“

„Ne. Jen mi to chtěla říct a poradit se se mnou. Navrhl jsem jí, aby se podívala po knihách; naštěstí jsem je měl všechny. Nedoufal jsem v nic tak provokativního, jako je tohle. Jsem velmi spokojen.“

„Jo. Čekání se vyplatilo. Je to pro mě trochu ponižující, přinést domů plátek slaniny a najít vás, jak jeden takový už dávno porcujete, ale to je vlastně jedno, hlavně že to máme. Mám poslat svůj kousek zpátky?“

„V žádném případě.“ Sešpulil rty a za moment pokračoval: „Řeknu jí to. Vy to řekněte jemu. Přiveďte ho za tři minuty.“ A zmizel.

Vrátil jsem se do přední místnosti a našel Youngera na křesle pod oknem, v každé ruce jeden papír, z nichž na jednom byly zřejmě hádanky. „Nejste jediný,“ řekl jsem mu. „Paní Wheelocková je dostala taky a přišla je ukázat panu Wolfovi. Teď tam s ním sedí. On má všechny knihy a odpovědi už stihli prověřit – a není to žádný vtip.“

Pohlédl na mě úkosem. „Doslala – úplně stejné?“

„Neviděl jsem to, ale samozřejmě, že ano.“

„Zkontrolovali to všechno?“

„Tak.“

Postavil se. „Chci ty její vidět. Kde je?“

„Uvidíte.“ Pohlédl jsem na hodinky. „Za minutu a dvacet vteřin.“

„Neuvěřitelné. Takže to není past. Napadlo mě, že se mě někdo snaží falešně obvinit, ale nemohl jsem přijít na to, jak. Přišlo jí to ranní poštou?“

Řekl jsem mu, že se mu paní Wheelocková jistě ráda svěří se všemi detaily a hned po vypršení určeného času jsem otevřel dveře do kanceláře a pozval ho dovnitř. Prohnal se jimi, zamířil přímo k paní Wheelockové a zeptal se: „Kde jsou ty vaše?“

Šel jsem k němu a vzal ho za loket, upozornil ho na Wolfa, zavedl ho ke křeslu, a pak řekl Wolfovi: „Pan Younger chce znát podrobnosti. Jestli jsou odpovědi paní Wheelockové stejné jako jeho, kdy je dostala, a tak dále.“

Wolfe zvedl ze svého stolu list papíru. Younger vyskočil z křesla a šel k němu. Přidal jsem se k nim a stejně učinila i paní Wheelocková. Nemuseli jsme příliš dlouho porovnávat, abychom zjistili, že jeho dopis je kopií jejího. Obálky, včetně razítka pošty, byly totožné, kromě jména. Když byl Younger v tomto směru uspokojen, pozvedl jednu z knih, Casanovovy Paměti, a otevřel ji. Paní Wheelocková mu řekla, že to není nutné, protože se jedná o správné odpovědi, o čemž není pochyb. Nevypadalo to, že změnila svůj postoj k jídlu v Churchillu, ale z jejích hluboko posazených tmavých očí probleskovaly ohníčky vzrušení. Younger však v knize stejně zalistoval, nalezl správnou stránku a všichni jsme ještě stáli okolo Wolfova stolu, když zazvonil telefon.

Šel jsem ho vzít k vlastnímu stolu a ze sluchátka se ozvalo obvyklé: „Chci mluvit s panem Wolfem. Tady Talbott Heery.“

Možná že už se to profláklo. Řekl jsem Wolfovi, ten zvedl sluchátko a já jsem si ponechal svoje.

„U telefonu Nero Wolfe. Přejete si, pane Heery?“

„Volám ze své kanceláře. Harold Rollins, jeden ze soutěžících, je u mě. Právě přišel, před pár minutami, aby mi ukázal něco, co mu přišlo dnešní ranní poštou. Držím to právě v ruce. Je to list papíru se strojopisem, nadepsaný ‚Odpovědi na pět hádanek, rozdaných 12. dubna‘ a dále jména pěti žen a komentář ke každé. Samozřejmě nevím, zda jsou ty odpovědi správné, ale Rollins tvrdí, že jsou. Prý přišel ke mně, protože to anuluje soutěž a má společnost je za to zodpovědná. Poradím se o tom s právníkem – ne Rudolfem Hansenem – ale vám volám prvnímu. Máte mi k tomu co říct?“

„Moc ne, takhle spatra. Pan Rollins je s vámi?“

„Je v mé kanceláři. Šel jsem telefonovat do jiné místnosti. Můj bože, tím je to ztracené. Co teď?“

„Musíme to trochu promyslet. Můžete panu Rollinsovi říct, že není sám. Paní Wheelocková a pan Younger rovněž dostali poštou takové dopisy, jaký jste právě popsal. Leží zde přede mnou na stole – tedy, ty dopisy. Paní Wheelocková a pan Younger jsou tady se mnou. Zřejmě všech pět –“

„Musíme něco udělat! Musíme –“

„Prosím, pane Heery.“ Už roky studuju Wolfův trik, jímž se mu daří zastavit člověka, aniž by musel zvednout hlas, ale pořád to nechápu. „Jistě se musí něco udělat, v tom s vámi souhlasím, ale tohle nezvyšuje naléhavost. Spíš naopak. Nemůžu to probírat teď, a stejně nepracuju pro vás, ale myslím, že bude nutné poradit se se všemi, jichž se to týká. Řekněte prosím panu Rollinsovi, ať přijde dnes v devět hodin večer ke mně. Já pozvu všechny ostatní a tímto zvu i vás. V mé kanceláři v devět hodin, pokud vám nedám vědět jinak.“

„Ale co budeme –“

„Ne, pane Heery. Musíte mě omluvit. Mám práci. Na shledanou, pane.“

Zavěsili jsme a Wolfe se obrátil na společnost. „Pan Rollins dostal stejný papír a přinesl ho panu Heerymu. Dá se logicky předpokládat, že ty dvě další – slečny Frazeeová a Tescherová – rovněž. Slyšeli jste, co jsem řekl o schůzce zde v devět hodin večer, vaše přítomnost bude žádoucí. Přijdete?“

„Jsme tady teď,“ řekl Younger. „Tohle celou věc rozmetá na kousky. Proč to chcete odkládat? Sežeňte je hned!“

„Nechci čekat až do večera,“ řekla paní Wheelocková tak napjatým hlasem, že jsem čekal, jestli se nezačne třást, ale zatím jsem nic nepozoroval.

„Budete muset, madam.“ Wolfe byl odměřený. „Musím si tenhle podivný trik dobře promyslet a poradit se se svými klienty.“ Pohlédl na hodiny. „Jen devět hodin.“

„Neodpověděl jste na mou otázku,“ postěžovala si. „Musím to ukázat policii a dovolit jim, aby si to vzali?“ Svůj list už měla v rukou, stejně jako Younger.

„Jak chcete – nebo spíš, jak jste ochotná. Pokud to neuděláte, tak až se dozvědí, že vám to přišlo, což se jistě dozvědí, budou dopálení, ale to už jsou. Takže je to na vás.“

Vstal jsem a připravil se na půl cesty ke dveřím, abych je vyprovodil, ale oni se k odchodu neměli. Chtěli vědět všechno možné. Younger byl tak tvrdohlavý, že jsem ho nakonec musel vzít za ruku a vyvinout menší tlak, a když jsem ho konečně dostal ven v klobouku a v kabátě a pak přes práh na verandu, už dávno neměl náladu nabízet mi skleničku. Odešli spolu a já jsem doufal, že Younger sveze paní Wheelockovou zpět do hotelu. Neměla fyzičku ani elán na autobus v centru města.

Vrátil jsem se do kanceláře a řekl Wolfovi: „Vím, že raději takové věci promýšlíte sám, ale něco mě napadlo. Co se týče soutěže, teď už nezáleží na tom, kdo vzal peněženku. Odpovědi teď znají všichni a bude nezbytná nová smlouva, takže co máme dělat teď?“

Zamručel. „Pořád máme práci. Víte, k čemu jsem byl najat.“

„Ano, pane. To bych vědět měl. Ale co když klient ztratí zájem o to, k čemu vás původně najal?“

„To budeme řešit, až to nastane. V tomto okamžiku je dost věcí, kterými se můžeme zabývat. Říkal jsem vám, že v takovém napětí se musí něco stát, přestože musím přiznat, že tohle jsem mezi možnosti neřadil. Zavolejte všem ostatním a upozorněte je na schůzku dnes večer, ale volejte z kuchyně nebo z vašeho pokoje. Musím pracovat. Nemám nejmenší ponětí, jakým způsobem schůzku řídit, a musím něco vymyslet. Po tom všem teď musíme jednat rychle, nebo budete mít pravdu – žádnou práci už mít nebudeme. Mohl bych potřebovat – k sakru!“

Telefon vyzváněl. Automaticky jsem zvedl sluchátko, dříve než mi došlo, že má operační základna byla přesunuta. Naléhavý mužský hlas mě nežádal, ale nařizoval, a já jsem přikryl mluvítko a obrátil se na Wolfa. „Buff. Před výbuchem. Vás a jen vás.“

Natáhl se po sluchátku. Já jsem si své nechal u ucha.

15. kapitola

„Nero Wolfe u tele-“

„Tady Buff. Jsou vaše telefony natáčeny?“

„Pokud vím, tak ne. Myslím, že prostě musíme předpokládat, že nejsou, stejně jako musíme předpokládat, že nás nepřeruší atomová bomba. Jinak se život stává –“

„Nemohl jsem se dovolat Hansena, a tak volám vám.“ Buff spustil záplavu slov. „Je tady městský detektiv, nadporučík Rowcliff, sedí v mé kanceláři. Šel jsem telefonovat do jiné místnosti. Tvrdí, že podle jejich informací jedna ze soutěžících, Susan Tescherová, dostala dnešní ranní poštou seznam odpovědí na pět hádanek. Zeptal se mě, než mi to řekl, kolik kopií odpovědí vůbec existuje, a já jsem odpověděl, co jim tvrdíme pořád dokola, že pouze ta jediná v bezpečnostním sejfu, pokud víme. Nezmínili jsme se o kopii, kterou udělal Goodwin. Ale když ta žena dostala kopii poštou, policie –“

„Okamžik, pane Buffe. Tři další soutěžící také dostali kopie poštou, a předpokládám –“

„Tři další! Co pak – kdo je poslal?“

„To nevím. Já ne a pan Goodwin také ne.“

„Kde je ta kopie, kterou udělal?“

„Uvnitř mého sejfu. Tam ji uložil a musí tam stále být. Počkejte minutku na telefonu, než se podívá.“

Položil jsem sluchátko, šel k sejfu, otevřel vnější dveře a vytočil čtyřstupňovou kombinaci k vnitřním dvířkům. Chvilku to trvá. Když jsem je otevřel, našel jsem na vrcholku hromady papírů listy ze svého poznámkového bloku. Vyndal jsem je, ujistil se, že jsou tam všechny čtyři, dal je zpátky, zavřel vnitřní i vnější dvířka, oznámil Wolfovi. „Nedotčeno“, vrátil se zpět do křesla a zvedl sluchátko.

Wolfe promluvil: „Pane Buffe? Kopie pana Goodwina zůstala v mém sejfu, kde je i nyní. Paní Wheelocková a pan Younger už u mě byli a pan Heery volal, že pan Rollins je u něj v kanceláři. Mluvil jste s panem Heerym?“

„Ano. Telefonoval Assovi. Právě jsme vám chtěli volat, když přišel ten detektiv. Co je zač ta večerní schůze?“

„V devět hodin se v mé kanceláři sejdou všichni, kterých se ta věc týká. Pan Goodwin se chystal –“

„To může počkat.“ Buff nyní zněl mnohem víc jako výkonný představitel firmy než předtím. „Co policie? Lhali jsme jim. Řekli jsme jim, že nevíme o jiné kopii, než je ta v bezpečnostním sejfu. To jsem právě zopakoval i tomu detektivovi. Čeká v mé kanceláři. Co s tím?“

„Hm.“ Wolfe byl uvážlivý. „Nebyli jste pod přísahou. Policii neformálně lže velmi často spousta lidí, včetně mě. Právo lhát ve svém vlastním zájmu je vysoce ceněno a hojně využíváno. Avšak policie vyšetřuje vraždu a počet existujících kopií odpovědí se teď stane středem jejich zájmu. Do této chvíle by se jen zlobili, kdyby vaši lež objevili, pokud ji však odmítnete odhalit nyní a oni na to přijdou později, budou vzteklí. Navrhuju, abyste to řekli okamžitě.“

„Přiznat, že jsme lhali?“

„Jistě. Není to žádný hřích a nebudete potrestáni. Nikdo by neměl lhát, pokud není dost mazaný, aby poznal správnou dobu, kdy má přiznat barvu a umí to udělat elegantně. Co se týče té večerní schůzky –“

„To můžeme probrat později. Zavolám vám.“

Zavěsil. Wolfe položil sluchátko, odstrčil telefon na stranu, těžce si povzdechl až k místu, kde jako obvykle mezi vestou a kalhotami vykukoval pruh jeho žluté košile, opřel se a zavřel oči.

„Samozřejmě víte,“ řekl jsem, „že teď dostaneme společnost.“

„Tomu se nedá zabránit,“ zamumlal.

Protože telefonní čísla LBA a Churchillu jsem si pamatoval, jediná, která jsem si musel poznamenat do svého bloku, byla do časopisu Clock a kanceláří Hansena a Heeryho. Když jsem to udělal, šel jsem do kuchyně, kde Fritz právě namáčel jehněčí srdce do kyselého mléka a nejrůznějších bylinek a koření. Zeptal jsem se, jestli můžu použít jeho telefon a pustil se do toho. Čtyři z nich – Wheelocková, Younger, Heery a Buff – již byli pozváni a připomene se jim to telefonicky později. Rollins byl zřejmě také pozván, ale to jsem musel ještě ověřit. Dva z nich, O’Garra a Assu, jsem sehnal bez větších problémů, jedním telefonátem, ale s těmi ostatními jsem strávil zatraceně času. Čtyři telefonáty do pokoje Gertrudy Frazeeové, číslo osmnáct set čtrnáct, v hotelu Churchill, vždy po čtyřiceti minutách, nikdo nezvedl. Třikrát jsem zkoušel Rudolfa Hansena, ale ten naštěstí zavolal sám a samozřejmě musel mluvit s Wolfem. Trval jsem na svém, že nemůže, a přestože odmítl přijmout pozvání na večer, věděl jsem, že ho nic neudrží. Také jsem sehnal Harolda Rollinse, který mi řekl jednou povýšenou větou, že přijde, a zavěsil.

Se Susan Tescherovou to bylo horší. Nejprve mi v Clocku řekli, že je na poradě. Pak mi oznámili, že tam dnes není. Ptal jsem se po panu Knudsenovi, po tom vysokém a kostnatém, ale ten na chvilku odešel. Ptal jsem se po panu Schultzovi, vysokém a rozložitém, ale ten byl zaneprázdněn. Ptal jsem se po panu Hibbardovi, vysokém a hubeném, z právního oddělení, a ať se propadnu, jestli jsem ho nesehnal. Řekl jsem mu o schůzce, kdo na ní bude, a varoval jsem ho, že pokud tam slečna Tescherová nepřijde, mohla by se zítra ráno ocitnout tváří v tvář fait accompli. Prohlásil jsem to s vědomím, že každý právník si musí říct, že člověk, který používá slova jako fait accompli, je mužem, s nímž se musí počítat. Když jsem začal vytáčet číslo Churchillu, abych se znova pokusil o slečnu Frazeeovou, rozdrnčel se zvonek u dveří. Šel jsem do haly, abych se podíval přes jednosměrně průhledný vchod, a pak otevřel dveře do kanceláře. Wolfe se zjevně ani nehnul.

Oznámil jsem: „Stebbins.“

Otevřel oči. „Aspoň lepší než pan Cramer. Přiveďte ho.“

Šel jsem a odjistil dveře, doširoka je otevřel a prohlásil vlídně: „Dobrého dne přeju. Čekali jsme vás.“

„To se vsadím.“ Prudce prošel okolo mě, až se zvedl vítr, mihl se kolem věšáku a klobouk si sundával ve dveřích do kanceláře. Než jsem zajistil dveře a dostihl ho, stál před Wolfovým stolem a hovořil, „… kopie odpovědí ze soutěže, kterou Goodwin pořídil minulou středu. Kde je?“

Chcete-li vidět Purleyho Stebbinse za zvláště nepříznivých podmínek, měli byste ho vidět u Nera Wolfa. Je si vědom toho, že pokud jde o sbírání důkazů, je Wolfe pro něj i pro Cramera dohromady víc než rovnocenný soupeř. Jeho výcvik a zkušenosti toto skóre potvrzovaly, ale on tomu odmítal uvěřit. Výsledkem toho je, že mluví příliš hlasitě a příliš rychle. Viděl jsem Purleyho při práci s různými postavami, kdy si dával na čas s hlavou i s jazykem, a není vůbec špatný. Avšak nesnáší, když má útočit na Wolfa, a tak vždycky přijde sám, místo aby někoho za sebe poslal.

Wolfe na něj zamumlal: „Posaďte se, pane Stebbinsi. Jak víte, nerad natahuju krk.“

To bylo právě ono. Purley by rád odpověděl: „K čertu s vaším krkem,“ a málem to udělal, ale pak se zarazil a sesunul se do křesla. Nikdy si nesedá do toho červeného koženého.

Wolfe na mě pohlédl. „Archie, řekněte mu o té kopii, kterou jste pořídil.“

Poslechl jsem. „Minulou středu jsem šel k bezpečnostnímu sejfu s Buffem, O’Garrem a Heerym. Vzali tu skřínku a otevřeli ji. Rozřízl jsem dvě obálky, jednu s hádankami a druhou s odpověďmi, a obsah opsal na čtyři listy ze svého poznámkového bloku. Originály jsem vrátil do obálek, obálky do skřínky a skřínku do trezoru. S kopiemi jsem šel rovnou domů a dal je do sejfu okamžitě poté, co jsem přišel. Od té doby tam jsou, právě tak jako teď.“

„Chci je vidět,“ zaskřípěl Purley.

Wolfe mu odpověděl: „Ne, pane. Nebylo by to k ničemu, pokud byste si je nevzal a neprozkoumal, a pokud byste se jich zmocnil, už byste je nepustil. A bylo by to beztak zbytečné. Protože se pan Buff rozhodl vám o tom říct, věděli jsme, že přijdete, a kdyby se s nimi něco stalo, pan Goodwin mohl udělat duplikáty a dát je do sejfu. Ne. Řekli jsme vám, že tam jsou.“

„Jsou tam po celou dobu od chvíle, kdy je tam Goodwin minulou středu dal?“

„Ano. Stále.“

„Ani jednou jste je od té doby nevyndali?“

„Ne.“

Purley obrátil svou velkou ošlehanou tvář ke mně. „A vy?“

„Ne. Počkejte chvilku, já ano. Před hodinou. Buff telefonoval a ptal se, kde jsou, a pan Wolfe mi řekl, abych se šel přesvědčit. Vyndal jsem je, prohlédl a dal je zase zpátky. To bylo jedinkrát, kdy byly venku ze sejfu od chvíle, kdy jsem je tam uložil.“

Škubl hlavou zpět k Wolfovi a vyštěkl: „Tak k čemu jste si je sakra pořizoval?“

Wolfe přikývl. „To je dobrá otázka. Abych na ni mohl správně odpovědět, musel bych se v myšlenkách vrátit do toho dne a vyvolat veškeré své dojmy, domněnky a hypotézy, jenže mám práci a nemám čas. Takže vám pouze povím, že jsem měl jisté neurčité představy, které nikdy nedozrály. To vám musí stačit.“

Purleyho čelist pracovala. „Já si myslím,“ řekl.

„Prosím?“

„Řekl jsem, já si myslím. Totéž co inspektor. Chtěl přijít, ale přišel pozdě na schůzku s komisařem, a tak poslal mě. Myslíme si, že odpovědi jste soutěžícím rozeslal vy.“ Sklapnul čelist. Pak ji zase povolil. „Nebo si myslíme, že jste to udělat mohl, a chceme to vědět. Nemusím vám říkat, jaký má při vyšetřování této vraždy význam, zda jste to byl vy či nikoliv – k čertu, nemusím vám říkat vůbec nic. Ptám se vás přímo: rozeslal jste kopie těch odpovědí soutěžícím?“

„Ne, pane.“

„Víte, kdo to udělal?“

„Ne, pane.“

Purley přešel ke mně. „Poslal jste je vy?“

„Ne.“

„Víte, kdo to byl?“

„Ne.“

„Myslím, že oba lžete,“ zavrčel. To byl právě ten případ. Mluvil příliš rychle.

Wolfe pozvedl ramena a zase je nechal klesnout. „Potom,“ prohlásil, „se rozhovor stává bezpředmětným.“

„Jo, to vím.“ Purley polkl. „Beru to zpátky. Beru to zpátky, protože chci požádat o službu. Inspektor mi řekl, abych to nedělal. Řekl, že pokud Goodwin napsal ty kopie, nepoužil by svůj psací stroj, a možná má pravdu, ale přesto žádám, abyste mě na tom psacím stroji nechali napsat něco“ – namířil na něj palec – „a vzít to s sebou. Můžu?“

„Jistě,“ souhlasil Wolfe. „Je to dost drzé, ale raději tohle, než ten rozhovor protahovat. Mám práci a je skoro čas oběda. Archie?“

Přitáhl jsem si stroj k sobě, vložil do něj papír, uvolnil křeslo a Purley se k němu posadil a začal bušit. Psal jen ukazováky, ale šlo mu to dost dobře. Stál jsem mu za zády a přes jeho rameno sledoval, jak píše:

Mnozí malí muži utíkali a rychlá

hnědá liška přeskočila líný měsíc

a nadešel čas, aby všichni dobří

lidé spasili zemi 234567890 -

ASDFJKLŮQWERTZUIOPYXCVBNM,.

Když papír vytáhl a složil, řekl jsem nápomocně: „Mimochodem, mám jeden starý psací stroj nahoře ve svém pokoji, také ho někdy používám. Můžete si vzít i jeho vzorek. Pojďme.“

To byla chyba, protože kdybych to nebyl řekl, mohl jsem mít to potěšení slyšet ho, jak Wolfovi za něco děkuje, což by se stalo poprvé. Místo toho mi odsekl: „Ten si můžete strčit někam,“ zvedl klobouk ze země vedle svého křesla a odebral se pryč. Když jsem dorazil do haly, viděl jsem, že nechal otevřené hlavní dveře. Nezavřel za sebou, což bylo podle mého názoru na seržanta dost malicherné. Šel jsem dveře zavřít a zajistit a vrátil jsem se do kanceláře.

Wolfe stál u polic s knihami a vracel do nich Casanovu, Dorothy Osbornovou a další knihy. Protože do oběda zbývalo pouhých deset minut, nikdo nemohl očekávat, že se vrátí k práci. Stál jsem a pozoroval ho.

„Patrně,“ řekl jsem, „byla změněna pravidla, o čemž jste mi mohl říct. Nikdy jsme to přímo nevyslovili, ale vždycky jsem měl pocit, že když si chcete nechat něco pro sebe, můžete mě umlčet kouřovou clonou, ale že byste mi neřekl přímou lež. Můžete v mé přítomnosti lhát jiným, což často děláte, ale ne mně, když jsme sami. Takže jsem vám věřil, když jste tvrdil, že odpovědi, které dostali soutěžící poštou, jsou pro vás překvapením. Nic tím nesleduju, jen si myslím, že by bylo dobré dát mi vědět, když změníte pravidla.“

Uložil poslední z knih, pěkně a do rovna s hranou police, a otočil se. „Já jsem pravidla nezměnil.“

„Takže si to myslím všechno špatně? Je pro vás pohoda, říkat mi přímou lež, když jsme sami?“

„Ne. Nikdy tomu tak nebylo.“

„A teď?“

„Ne.“

„Nelhal jste mi s těmi odpověďmi?“

„Ne.“

„Chápu. Pak bych měl raději držet od vás všechny stranou. Pokud jste dosud nezačal vymýšlet program na dnešní schůzku, což jste zjevně nezačal, jsem rád, že je to na vás a ne na mně.“

Šel jsem ke svému stolu a posunul psací stroj zpět na místo, abych měl co dělat. Rád si myslím, že mám jasno, a během poslední hodiny jsem se zcela upnul na myšlenku, že už vím, co bylo úkolem Saula Panzera; nerad někomu naletím, zvlášť vlastní vinou. Jak jsem odstrkoval psací stroj, neúmyslně jsem ho shodil na zem a Wolfe na mě překvapeně pohlédl.

16. kapitola

Do čtyř hodin věděli o večerní schůzce všichni s jedinou výjimkou. Wheelockovou, Youngera, Buffa a Heeryho jsme upozornili my. O’Garra, Assu, Rollinse a Hansena již ani kontaktovat nebylo potřeba. Co se týče Susan Tescherové, Hibbard jí zavolal a prohlásil, že slečna přijde a pokud může on také, a já na to, že bude vítán. Výjimkou byla Gertrude Frazeeová. Po obědě jsem se jí pokusil dovolat pětkrát, třikrát z kuchyně a dvakrát ze svého pokoje, a nesehnal jsem ji.

Když jsme ve čtyři hodiny s Fritzem slyšeli, jak Wolfův výtah stoupá ke střeše, šli jsme do kanceláře a udělali pár předběžných příprav. Mělo by jich přijít deset – jedenáct v případě, že seženu Frazeeovou, a tak jsme museli přinést židle z předního pokoje a z jídelny. Wolfe slíbil občerstvení, takže jsme museli postavit vedle gauče stůl, pokrytý žlutým lněným ubrusem, s ubrousky a dalším příslušenstvím. Fritz už začal dělat jednohubky a další drobnosti a naplnil vakuovou basu ledem. Nebylo třeba kontrolovat zásoby lihovin, protože to dělá každý týden Wolfe osobně. Nesnáší, když kdokoliv, dokonce i policajt nebo žena, žádají něco, co nemá. Když si byl jist, že má všechno pod kontrolou, vrátil se Fritz do kuchyně a já šel ke svému stolu, vzal telefon a znova se snažil zastihnout Frazeeovou.

A hergot! Byla tam. Uslyšel jsem její hlas a ona připustila, že si mě pamatuje. Byla trochu studená a ptala se, co chci, ale přehlédl jsem to.

„Volám proto,“ řekl jsem, „abych vás pozval na schůzku v kanceláři pana Wolfa dnes večer v devět hodin. Budou zde ostatní soutěžící, pan Heery a členové firmy Lippert, Buff a Assa.“

„Proč?“

„Abychom probrali současnou situaci. Protože soutěžící dostali odpovědi z nějakého neznámého zdroje, musí zde být –“

„Já jsem žádné odpovědi z žádného zdroje nedostala, známého či neznámého. Očekávám odpověď do středečního rána od svých přátel doma a budu mít správné odpovědi včas. O takových fintách už jsem slyšela dost.“

Tím skončila.

Zavěsil jsem, usadil se a přemýšlel. Pak jsem zavolal domácím telefonem do zimní zahrady Wolfovi.

„Chcete, aby dnes večer přišla slečna Frazeeová?“ zeptal jsem se ho.

„Chci, aby přišli všichni. Přece jsem to řekl.“

„Jo, slyšel jsem. Pak pro ni budu muset zajet. Právě mi řekla do telefonu, že žádné odpovědi nedostala a že o takových fintách už slyšela dost. A zavěsila. Pokud je čistá, obálku a papír roztrhala a spláchla je do záchodu a teď si na tom trvá. Chcete ji tady?“

„Ano. Co zavolat znova?“

„To je k ničemu. Nemá náladu si povídat.“

„Pak budete muset jet.“

Řekl jsem dobře a šel do kuchyně požádat Fritze, aby za mnou zajistil dveře, vzal jsem si svůj klobouk a kabát a odešel jsem.

Hodiny nad výtahy v Churchillu ukazovaly pět sedmnáct. Cestou taxíkem jsem zvažoval tři různé přístupy, a ani jeden z nich se mi moc nezdál, takže jsem byl pohroužen do sebe a nevšiml si chlápka, který vstoupil do výtahu těsně předtím, než se dveře zavřely, a postavil se ke mně zády. Ale když vystoupil v osmnáctém jako já, přišel k recepční a řekl jí: „Slečna Frazeeová, osmnáct set čtrnáct,“ podíval jsem se a poznal jsem ho. Byl to Bill Lurick z Gazette, který se zajímá o menší záležitosti než vražda pouze v případě, že se zrovna žádná nestane. Řekl jsem si, bože, oni ji odkráglovali, a přidal jsem do kroku, abych ho zastihl ještě na chodbě a pozdravil ho.

Zastavil se. „Ahoj, Goodwine. Co ty tady? Co je?“

„Mě se neptej. Vybírám předplatné na časopisy. Co přivedlo tebe?“

„Pořád tajnůstkář. Tajuplný vyhýbavý typ. Ne jako já, nepovím jenom to, co nevím.“ Šel dál. „Slyšeli jsme, že slečna Gertrude Frazeeová pořádá tiskovou konferenci.“

Samozřejmě to byl vtip, ale když jsme zahnuli za roh a přišli ke dveřím osmnáct set čtrnáct, pohlédl jsem otevřenými dveřmi dovnitř a viděl jsem, že přesně tak to je. Viděl jsem tři muže a jednu ženu, z nichž jsem dva znal: Ala Riordana z agentury Associated Press a Missy Cobburn z listu World-Telegram. Lurick se zeptal muže stojícího u dveří, jestli něco zmeškal, a ten mu řekl, že ne. Frazeeová prý trvá na tom, že se počká, až dorazí Timesy, a Lurick na to, že to je klasika, že nezačne den posledního soudu, dokud Timesy nebudou připraveny to krýt. Chodbou přišel další muž, pozdravil se s ostatními, vešel dovnitř a někdo řekl: „Tak, slečno Frazeeová. Tohle je Charles Winston z Timesů.“

Ozval se její hlas: „Z New York Times?“

„Správně. Všechno ostatní jsou napodobeniny. Myslíte si, že Louise Dahlmanna zavraždil jeden ze soutěžících?“

„Nevím a nezajímá mě to.“ Neviděl jsem ji, ale mluvila nahlas a zřetelně. „Požádala jsem vás, abyste sem přišli, protože by americká veřejnost měla vědět, zvláště americké ženy, že je tu páchán obrovský podvod. Tři lidé mě obvinili, že jsem dostala poštou seznam odpovědí na soutěžní otázky, což není pravda. Tvrdí, že ostatní soutěžící dostali odpovědi také a já nevím, jestli to je pravda nebo ne, ale nemají žádné právo mě obviňovat. Je to urážka amerických žen. Je to lest, která má zničit celou soutěž a znemožnit vyplacení cen těm, kteří si to zaslouží, což je rovněž opovrženíhodné. A jsem to já, koho chtějí podvést. Bojí se té publicity, které by se konečně Lize přírodních žen dostalo, bojí se, že bude vyslyšeno velké poselství amerických žen –“

„Promiňte, slečno Frazeeová. Potřebujeme fakta. Kdo jsou ti tři lidé, kteří vás obvinili?“

„Jeden je policista, nemá uniformu, jeho jméno neznám. Další byl muž jménem Hansen, právník, křestním jménem myslím Rudolf, zastupuje pořadatele soutěže. Třetí je muž jménem Goodwin, Archie Goodwin, který pracuje pro toho detektiva Nera Wolfa. Všichni v tom jedou spolu. Je to špinavé spiknutí –“

Vytáhl jsem svůj poznámkový blok, stejně jako novináři, především kvůli té nové možnosti zúčastnit se tiskové konference, aniž bych zaplatil poplatky Sdružení amerických novinářů, a všechno jsem si to zapsal, ale pochybuju, že to k něčemu bylo. Postupně se vyvinula hra kdo s koho. Ona se chtěla soustředit na Ligu přírodních žen, o které už všichni slyšeli dost. Oni naopak chtěli znát podrobnosti o údajném seznamu odpovědí, který soutěžící obdrželi, což by jim zajistilo první stránky, protože to souviselo s vraždou, kdyby se jim ovšem podařilo to z ní dostat. Což dost dobře nešlo, protože ona neustále tvrdila, že žádný takový seznam nikdy nedostala a nic o něm neví. Přesto se ji snažili přesvědčovat až do chvíle, kdy Lurick náhle prohlásil: „Hej, Goodwin je tady!“ a zamířil ke dveřím.

Místo abych se stáhl, překročil jsem práh a opřel se zády o otevřené dveře, protože nejdůležitější bylo mít jistotu, že mě nezavřou na špatné straně. Všichni se ke mně nahrnuli a nalepili se na mě, takže jsem neměl dost prostoru ani na délku lokte, abych si dal blok do kapsy. Doráželi na mě s otázkou, jestli soutěžící dostali seznam odpovědí, a pokud ano, kdy a jak a od koho?

Choval jsem se k nim jako k přátelům. Vždycky je nejlepší chovat se k novinářům jako k přátelům, když vám zrovna nestojí přímo na nose. „Zadržte,“ řekl jsem. „V jaké pozici je člověk, když se na něj valí davy ze dvou stran?“

Charles Winston z Timesů odtušil: „Nenormální.“

„Díky. Právě tohle slovo jsem hledal. Velmi rád bych viděl své jméno v novinách, stejně jako jméno svého zaměstnavatele, jímž je Nero Wolfe, psáno s ‚e‘ na konci, a tohle je obrovská šance, ale budu se jí muset vzdát. Jak jste si všichni uvědomili, kdyby soutěžícím někdo poslal poštou seznam odpovědí, bylo by to horké téma v případu vraždy, a tak mi nepřísluší o tom s vámi hovořit. Je to úkolem policie a okresního státního zástupce.“

„No tak, Archie,“ řekl Missy Cobburn.

„Tak ven s tím,“ vyzval mě Bill Lurick.

„Vy tvrdíte,“ zeptal se Charles Winston z Timesů zdvořile, ale pevně, „že soukromá osoba by měla odmítnout podat tisku jakékoli informace týkající se případu vraždy a že jediným zdrojem takových informací pro veřejnost by měly být náležitě zplnomocněné úřady?“

Nechtěl jsem naštvat Timesy. „Poslouchejte, přátelé,“ řekl jsem, „existuje tu příběh, který dostanete, ale ne ode mě, z důvodů, které si prozatím okamžik nechám pro sebe, takže neplýtvejte časem a dechem na moji osobu. Zkuste inspektora Cramera nebo úřad okresního státního zástupce. Slyšeli jste, že slečna Frazeeová zmínila Rudolfa Hansena, toho právníka. Řekl jsem, že jde o něco většího, takže to máte jisté, ale budete to muset vzít odtamtud. Cigarety na mých holých prstech u nohou vám určitě nepomůžou, abyste ze mě dostali víc.“

Ještě chvíli se snažili, ale brzy to jeden z nich nevydržel a zamířil si to chodbou pryč a ostatní samozřejmě nechtěli, aby všechno schlamstl sám, a vydali se za ním. Zůstal jsem stát u dveří, dokud poslední z nich nezmizel za rohem. Pak jsem se obrátil, dveře nechal otevřené a vešel dovnitř. Gertrude Frazeeová, ve svém muzejním oblečku, který měla na sobě i před pěti dny, minus klobouk, seděla v polstrovaném křesle přistaveném ke zdi a upírala na mě své studené oči.

Promluvila. „Nemám vám co říct. Můžete jít. Prosím, zavřete dveře.“

Už jsem zapomněl, že se její rty pohybují v pravém úhlu na svůj sklon a její čelist přímo nahoru a dolů, což je velmi nezvyklé, a tak jsem se musel na její slova usilovně soustředit. „Jednu věc musíte připustit, slečno Frazeeová,“ řekl jsem upřímně. „Nepokusil jsem se zhatit vaši tiskovou konferenci, nebo ano? Držel jsem se stranou, a když ke mně přišli, co jsem udělal? Odmítl jsem jim říct jedinou věc, protože jsem si říkal, že by to vůči vám nebylo fér. Byla to vaše konference a já jsem neměl žádné právo vám ji nabourat.“

Neroztála ani trochu. „Co chcete?“

„Teď nic, myslím. Chtěl jsem vám vysvětlit, proč mám dojem, že byste mohla mít dnes večer zájem přijít na schůzku do kanceláře pana Wolfa, ale teď si myslím, že vás to zajímat nebude.“

„Proč ne?“

„Protože už jste svoje dostala. Nejen to, všechno jste prozradila. Nezúčastnění se o té schůzi neměli dovědět, zvláště ne tisk, ale teď půjdou tihle novináři po každém a jistě na to přijdou a budou stanovat na verandě pana Wolfa. Nebyl bych překvapen, kdyby dokonce dostali pozvání dovnitř. Ostatní budou vědět, že už tisk slyšel vaše podání příběhu, a přirozeně budou chtít uplatnit svoji verzi. Takže kdybyste tam byla, mohla by se tam před novináři strhnout tahanice, a to byste nechtěla. A beztoho, jak už jsem řekl, vy už jste svoje dostala.“

S její jedinečnou podobou tváře nebylo nic jisté, ale nabyl jsem přesvědčení, že ji mám, kde potřebuju, a tak jsem dokončil: „Takže si myslím, že vás to zajímat nebude a celý tenhle výlet byl zbytečný. Omlouvám se, že jsem vás obtěžoval. Pokud vás vůbec zajímá, co se na té schůzce stane, přečtěte si ranní tisk, zvláště Timesy.“ Obrátil jsem se a chtěl odejít.

Její hlas mě zastavil. „Mladý muži.“

Otočil jsem se k ní.

„V kolik hodin je ta schůzka?“

„V devět večer.“

„Přijdu.“

„Jistě, slečno Frazeeová, jestli chcete, ale za daných okolností pochybuju –“

„Přijdu tam.“

Zazubil jsem se na ni. „Slíbil jsem své babičce, že se nikdy nebudu hádat s dámou. Tedy nashle večer.“

Při odchodu jsem za sebou pomalu přivíral dveře, až zaklaply.

Než jsem se dostal domů, bylo šest a Wolfe už měl být zpátky ze své zimní zahrady, jenže nebyl. Šel jsem do kuchyně, kde Fritz plnil rozehřátou troubu dvěma bohatě naditými kachňátky, a zeptal jsem se ho, co se děje. Odpověděl mi, že Wolfe už ze střechy odešel, ale vystoupil z výtahu o patro výš a šel do svého pokoje. To bylo neobvyklé, ale ne znepokojivé a já jsem se pustil do dalších příprav na večerní schůzku. Když jsem tam došel, stůl přistavený ke gauči v kanceláři byl dokonale připraven: osm značek whisky, dva druhy džinu, dva koňaku, karafa s portským, sherry, armagnac, čtyři ovocná brandy a široký výběr osvěžujících nápojů a likérů. Suchá sherry byla v lednici, stejně jako třešně, olivy, cibule a citrónová kůra, kde zůstanou až do chvíle, kdy povečeříme. Když jsem aranžoval láhve, přistihl jsem se, jak přemýšlím, kterou z nich by si vybral vrah, ale urychleně jsem opravil vraha na zloděje peněženky, protože nás vražda nezajímala.

V šest třicet jsem si řekl, že bych měl raději zjistit, jestli se Wolfovi přetrhla tkanička od bot, nebo co se děje. Vyšel jsem jedno patro po schodech, zaklepal na jeho dveře, a když jsem uslyšel zamručení, vstoupil jsem. Zastavil jsem se a zíral na něj. Celý oblečený, na nohou boty, ležel na posteli, na přehozu z černého hedvábí. Něco absolutně neslýchaného.

„Co vám je?“ zeptal jsem se.

„Nic,“ zavrčel.

„Mám zavolat doktora Vollmera?“

„Ne.“

Přistoupil jsem blíž. Vypadal kysele, ale na to ještě neumřel. „Slečna Frazeeová přijde,“ řekl jsem mu. „Pořádala tiskovou konferenci. Chcete si to poslechnout?“

„Ne.“

„Pak mě omluvte, že jsem vyrušoval,“ řekl jsem ledově a chtěl odejít, ale po třech krocích na mě zavolal a já jsem se zastavil. Zvedl se na lokty, přehoupl nohy přes okraj postele, narovnal se a zhluboka se nadechl.

„Udělal jsem velikou chybu,“ prohlásil.

Čekal jsem.

Znova se nadechl. „Kolik je hodin?“

Řekl jsem, že půl sedmé a pět minut.

„Dvě a půl hodiny a ještě večeře. Byl jsem si jistý, že mi tento vývoj sám od sebe dodá dost materiálu na účinnou lest, ale mýlil jsem se. Netvrdím, že jsem úplný hlupák. Příliš jsem spoléhal na svou genialitu a důvtip, ovšem na pevných základech, opírajících se o zkušenosti. Ale zmýlil jsem se. Různí lidé se snažili za mnou dnes odpoledne zajít a já jsem odmítal se s nimi setkat. Myslel jsem, že dokážu něco vymyslet bez jejich náznaků nebo podnětů, ale nešlo to. Měl jsem se s nimi sejít. Ach, můžu pokračovat; nejsem zcela bez nápadů; můžu to dokonce pořád ještě nějak zachránit; ale zpackal jsem to. Teď jste se mě zeptal, jestli si chci poslechnout o slečně Frazeeové, a já jsem řekl, že ne. To bylo hloupé. Povězte mi to.“

„Ano, pane. Jak už jsem řekl, pořádala tiskovou konferenci. Když jsem tam přišel –“

Přerušil nás náhlý zvuk venkovního zvonku. Pohlédl jsem na Wolfa se zvednutým obočím. Vyštěkl: „Běžte! Kohokoliv!“

17. kapitola

Byl to Vernon Assa.

Do červeného koženého křesla se hodil o něco lépe než paní Wheelocková. Přinejmenším byl boubelatý a jeho opálená kůže se dobře hodila k červené, ale byl příliš malý. Zkoumal jsem v tom křesle již mnoho lidí a jen jednomu jedinému přesně padlo. Někdy o něm budu muset vyprávět.

Mohli byste si myslet, že po tom, co bylo řečeno nahoře, bude Wolfe mazat příchozímu med kolem pusy, ale to on ne. Když sešel dolů poté, co se učesal a zastrčil si košili, šel ke svému křeslu a řekl úsečně: „Mám pár minut, pane Asso. Co pro vás můžu udělat?“

Assa na mě pohlédl. Myslel jsem si, že zase začne starou písničku o tom, že chce mluvit s Wolfem soukromě, ale zjevně se jen chtěl dívat na něco přitažlivého, než si utřídí myšlenky. Vzpomněl jsem si, že na první návštěvě toho spolku LBA byl právě on ten netrpělivý, který neustále štěkal na Hansena, aby pokračoval, a říkal Wolfovi, že ztrácí čas, teď ale vypadal rozvážněji.

Podíval se na Wolfa. „Ohledně té schůzky dnes večer. Budete ji muset zrušit.“

„Skutečně?“ Wolfe se zájmem pozvedl hlavu. „A proč?“

„No… to je zřejmé. Nebo snad ne?“

„Mně ne. Obávám se, že mi to budete muset vysvětlit podrobněji.“

Assa se v křesle zavrtěl. Všiml jsem si, že se nemůže pohodlně usadit. „Uvědomujete si,“ řekl, „že náš hlavní problém je vyřešen, díky vám. Problém, kvůli němuž jsme k vám minulou středu v panice přišli. Nebyla šance, že se podaří soutěž dokončit bez zmatku a neshod poté, co se stalo s Dahlmannem a po zmizení peněženky, ale když jsme k vám tenkrát přišli, vypadalo to, že směřujeme k totální katastrofě, a tomu jste zabránil. Hansen si je jistý, že z právního hlediska jsme čistí. Když soutěžící dostali odpovědi způsobem, jakým se to stalo, a slečně Frazeeové nijak nepomůže zapírat, že je obdržela také, a když my teď označíme původní hádanky za neplatné a nahradíme je jinými, což samozřejmě uděláme, musí nás podržet kterýkoli soud v zemi. Pořád je s tím spojena spousta nesnází, ale s tím se nedá nic dělat. Zachránil jste soutěž před totální zkázou fantastickým zásahem, a proto vám gratuluju.“

„Pane Asso.“ Wolfe ho pozoroval přivřenýma očima. „Hovoříte jménem mého klienta, firmy Lippert, Buff a Assa, nebo sám za sebe?“

„No… jsem členem firmy, jak víte, ale přišel jsem sem ze své vlastní iniciativy a na vlastní zodpovědnost.“

„Vědí vaši společníci, že jste tady, a proč?“

„Ne, nechtěl jsem začínat dlouhou a složitou diskusi. Rozhodl jsem se přijít za vámi teprve před půl hodinou. Vaše schůzka začíná v devět a teď už je skoro sedm.“

„Aha. A vy předpokládáte, že jsem rozeslal ty odpovědi soutěžícím, nebo to někomu nařídil.“

Assa si přejel jazykem rty. „Neřekl jsem to takhle otevřeně, ale myslím, že na tom nezáleží. Goodwin je stejně vaším důvěrníkem. Nelze najít důvod, proč by jeden ze soutěžících rozesílal odpovědi, pokud by zavraždil Dahlmanna a našel je v té peněžence, takže zbýváte jedině vy.“

„Není to nemožné,“ namítl Wolfe. „Ne, pokud by ke svému úžasu nezjistil, že v situaci, kterou zavinil, jsou pro něj víc než zbytečné.“

Assa přikývl. „To jsem zvážil, samozřejmě, ale pořád si myslím, že to není možné. Svým společníkům jsem se o své cestě k vám nezmínil také proto, že si uvědomuju, že nemůžete prozradit, co jste udělal, abyste nás zachránil. Nečekám, že to přiznáte dokonce ani mně, a určitě byste to neudělal, kdyby jeden nebo dva z nich přišli se mnou, zvláště Hansen. Stejně bychom nechtěli, abyste to oznámil, protože jsme vás najali a z právního hlediska by to vypadalo, že jsme to udělali sami, což by znamenalo katastrofu. Takže chápete, proč jsem to neřekl tak otevřeně.“

„Děkuju za shovívavost,“ řekl Wolfe suše. „Ale proč je potřeba schůzku odvolat?“

„Protože nemůže být k ničemu dobrá a naopak může uškodit. K čemu by mohla být dobrá?“

Wolfe měl stále přivřené oči. „Může mi to pomoci vydělat si svou mzdu. Přijal jsem Hansenovu definici své práce: ‚zjistit, kdo vzal peněženku a získal ten papír.‘ Což se zatím nestalo.“

„Taky být nemusí, ne teď, protože problém se soutěží je vyřešen. Svou mzdu jste si už zasloužil a dostanete ji.“

„Připustil jste, pane Asso, že mluvíte jen sám za sebe.“

Červený koneček jeho jazyka se opět objevil a navlhčil rty. „Mzdu vám zaručuju,“ prohlásil.

Wolfe zavrtěl hlavou. „Obávám se, že je to nepřijatelné. Mám zodpovědnost vůči svému klientovi a jeho zodpovědnost zaplatit mi není možné přenést na někoho jiného. Co se týče zrušení schůzky, to je vyloučeno. Kdyby mě o to požádali jednomyslně pánové Buff, O’Garro, Hansen, Heery – a vy, a uvedli přesvědčivé důvody, mohl bych to zvážit, ale zřejmě bych také odmítl. Takhle to však nebudu ani zvažovat.“

Assa pohlédl na mě. Pak mrknul na stůl s občerstvením, vrátil se pohledem ke mně a řekl: „Máte tam láhev pernodu. To je moje oblíbené pití. Můžu si nalít?“

Řekl jsem, že jistě může, a zeptal se, jestli chce led, a on na to, že nechce. Dal jsem mu pernod a staromódní sklenku a on si nalil na dva prsty tlusté jako jeho vlastní, a ať se propadnu, jestli ji do sebe nehodil, jako kdyby to byla sklenka bourbonu. Já pernod sice nepiju, ale existuje něco jako zdravý rozum. A to nebylo všechno, on si nalil znova, tentokrát jen na jeden prst, a pak, aniž by si usrkl, položil sklenici na malý stolek u svého lokte vedle láhve.

Několikrát polkl, aby alkohol lépe strávil. „To je velmi svévolný přístup, pane Wolfe,“ prohlásil. Odmlčel se a hledal další slova. „Upřímně řečeno, nechápu, čeho se snažíte dosáhnout. Svou mzdu dostanete a z našeho hlediska, co se týče soutěže, už nezáleží na tom, kdo peněženku ukradl. Samozřejmě že to je pořád důležité kvůli té vraždě, ale k tomu jsme vás nenajali. To je věc policie. Proč tedy na té schůzce tak trváte?“

„Abych dokončil svou práci, ke které jsem se zavázal.“

„Ale máte sklon zničit, co už jste udělal. Policie teď ví – jak jsme jim na vaši radu řekli – že od minulé středy máte kopii odpovědí. Netuším, do jaké míry se dá věřit taktu policie, to netuším, ale je možné, že se to jeden nebo více soutěžících dozvěděli, a pokud ano, jen bůh ví, co se na té schůzce stane. V koutě se můžete ocitnout dokonce i vy, a pak budete nucen přiznat, že jste odpovědi odeslal sám, a LBA za to bude zodpovědná a budeme v ještě větších problémech než předtím.“

„To byste jistě byli,“ připustil Wolfe. „Ale pokud se obáváte tohoto, můžete na to zapomenout. K ničemu takovému se přiznávat nebudu.“

„A co tedy?“

„To vám nemůžu říct. Mám několik domněnek a chci si je ověřit. Proto ta schůzka, které se nehodlám vzdát.“

Assa na něj půl minuty mlčky upřeně hleděl. Pak konečně prolomil ticho. „Když ten váš Goodwin přišel minulý pátek do naší kanceláře, aby vám donesl vzkaz, že můžete pokračovat, chtěl to mít jednomyslně. Nechal hlasovat a já jsem volil jako ostatní. Teď ale hlasuju proti, takže už to jednomyslné není. Žádám vás, abyste pozastavil operace, dokud se neporadím se svými společníky – řekněme do zítřejšího poledne. Nejen že vás žádám, nařizuju vám to.“

Wolfe vrtěl hlavou. „Obávám se, že vás nemůžu poslechnout, pane Asso. Čas je teď důležitý, teď když už se sirka zapálila a hoří. Je příliš pozdě.“

„Pozdě na co?“

„Přestat.“

Assa sklopil zrak. Podíval se na svou pravou dlaň, nenašel tam nic povzbuzujícího, zkusil levou, ale ani tam nic nebylo. „Velmi dobře,“ řekl, beze spěchu se zvedl a zamířil ke dveřím. Když zvážíte, jaký směr události nabraly, nedivil bych se, kdyby mi Wolfe řekl, abych se na něj vrhl a zamkl ho v předním pokoji až do devíti hodin. Ale neřekl mi to, takže jsem vstal a následoval hosta do haly. Neměl jsem mu za zlé, že mi nepoděkoval za pomoc při oblékání kabátu a otevření dveří, protože byl zjevně zamyšlen.

Vrátil jsem se do kanceláře a hleděl na Wolfa. „Předpokládám,“ poznamenal jsem, „že je jedno, kdo škrtl sirkou, hlavně když to chytlo.“

„Ano. Sežeňte pana Cramera.“

Posadil jsem se ke stolu a začal vytáčet číslo. Obvykle nebylo touhle dobou možné Cramera jen tak sehnat, ale když se dělo něco velkého, nebo se to naopak odmítalo stát, jedl někdy u svého stolu v kanceláři, místo aby šel domů kvůli tomu, čemu říkal večeře. A tohle byl ten případ. Z toho, jak na mě zavrčel, jsem poznal, jak moc je to právě takhle.

Wolfe si vzal sluchátko. „Pane Cramere? Myslel jsem si, že by vás mohla zajímat schůzka, která se koná dnes večer v mé kanceláři. Budeme projednávat Dahlmannův případ. Bude to –“

„Kdo to bude projednávat?“

„Všichni zúčastnění – což znamená všichni, o kterých vím. Schůzka bude věnována krádeži peněženky, kterou mám vyšetřit, ale nepochybně se dotkne i věcí, které se týkají vás, a tak vás zvu, abyste přišel – jako pozorovatel.“

Ticho. Cramer buď přežvykoval kus hovězího sendviče, nebo to, co právě slyšel.

„Co máte?“ zeptal se.

„Pro sebe logická očekávání. Pro vás možnost příhodného rozřešení. Už jsem někdy plýtval vaším časem na hlouposti?“

„Ne. Na hlouposti ne. Nemá smysl ptát se vás po telefonu… Stebbins k vám přijede za deset minut.“

„Ne, pane. Ani vy. Potřebuju trochu času, abych si uspořádal myšlenky, a navíc budu za chvilku večeřet. Schůzka bude v devět hodin.“

„Vezmu Stebbinse s sebou.“

„Jak si přejete. Prosím.“

Zavěsili jsme.

„Víte zatraceně dobře, že Purley s sebou přinese pouta a že se nerad vrací s prázdnou.“

Přestal jsem, protože se opřel, zavřel oči a jeho rty se začaly pohybovat, dovnitř a ven, dovnitř a ven… Konečně pracoval. Šel jsem přes halu pro další dvě židle.

18. kapitola

Pokud se večírek dá označit za úspěšný, když na něj přijdou všichni pozvaní, pak o tom našem nebylo pochyb. Někteří přišli dokonce příliš brzy. Gertrude Frazeeová se dostavila v osm třicet pět, když jsme Wolfe a já ještě seděli v jídelně, a právě když jsem si s ní dával kávu, přišel Philip Younger a po něm Talbott Heery. Patrick O’Garro a Oliver Buff přišli společně a téměř v závěsu profesor Harold Rollins. Když se objevil inspektor Cramer a seržant Stebbins, chybělo do deváté deset minut. Chtěli vidět Wolfa okamžitě, jak jinak, a já jsem je zavedl do jídelny a zavřel je tam s ním. Pak jsem se vrátil k hlavním dveřím, které jsem otevřel Vernonu Assovi, který stále ještě neměl náladu někomu za něco děkovat, a pak Susan Tescherové z časopisu Clock. Tak trochu jsem doufal, že uvidím pana Tita osobně, ale ona s sebou přivedla pouze pana Hibbarda, toho vysokého a hubeného. Bylo přesně devět, když se ukázala paní Wheelocková a ani ne o třicet vteřin později se objevil Rudolf Hansen. Nejen že všichni přišli, ale všichni se dostavili před devátou s výjimkou Hansena, a ten přišel jen o fous.

Šel jsem se mrknout do dveří kanceláře a viděl jsem, že má Fritz u stolku s občerstvením všechno pod kontrolou. Zjevně měli všichni žízeň nebo se jim nechtělo mluvit, tak místo toho pili. Potěšený, že večírek začíná dobře, jsem šel do jídelny oznámit Wolfovi, že máme plný dům a jsme připraveni na jeho vstup. Když jsem ale vešel, zavřel jsem za sebou a zůstal stát. Cramer, který seděl a svou velkou hrubou pěstí bušil do stolu, četl Wolfovi zákon zakazující srocování a Purley stál za ním a vypadal spokojeně. Přiblížil jsem se. Cramer byl naštvaný a neměl v úmyslu nechat Wolfa, aby svolal schůzku lidí podezřelých z vraždy, a očekával, že on, Cramer, tam bude tiše sedět a dělat si poznámky jako nějaká zatracená stenografka (což jsou Cramerova slova, ne moje; já znám nejméně tři stenografky, které byly naprosto – no zkrátka, znám stenografky).

Slyšel jsem, jak Cramer v té hádce s Wolfem asi dvacetkrát prohrál. To, co si přál, bylo zhola nemožné. Nejprve chtěl předem vědět, co přesně bude Wolfe říkat, což bylo směšné, protože on to většinou neví ani sám. Za druhé chtěl, aby bylo jasné, že bude moci převzít velení v jakékoli chvíli, zcela bez závazků, zatímco Wolfe trval na tom, že postup bude ponechán na něm a obejde se bez provokací, jako je vytahování zbraní nebo tahání za vlasy. Protože bylo naprosto jisté, že by Cramer vůbec nepřišel, kdyby si nemyslel, že Wolfe má něco, co on nutně potřebuje, mohl se tohoto bodu stejně dobře vzdát, ale to on nikdy nedělal. Jediné, čeho dosáhl, bylo pozdržení začátku pondělní večerní schůzky o čtvrt hodiny. Skočil jsem jim do hádky, abych jim oznámil, že publikum je připraveno a čeká, a pak jsem se vrátil do kanceláře.

Za pozornost stojí několik detailů. Slečna Frazeeová okupovala červené kožené křeslo, které bylo rezervováno pro inspektora Cramera, a já jsem ji musel přemluvit, aby si sedla jinam. Buff a Hansen se natěsnali k zadnímu konci gauče u zdi, kde by se na ně Wolfe musel dívat skrze mě, a tak jsem je přesunul do křesel, přičemž se Buff cestou zastavil u stolku, aby si doplnil sklenku whisky. Hibbard se usadil vedle slečny Tescherové do první řady, a když jsem ho požádal, aby se přesunul dozadu, myslel jsem si, že konečně promluví, ale ovládl se a šel beze slova. Vernon Assa mi dělal starosti. Opíral se o zadní zeď, zíral přímo před sebe, v ruce staromódní pohár, v němž byl zřejmě pernod. Když jsem k němu přišel, stočil ke mně pohled a mně se nelíbily jeho oči. Mohl být opilý, velmi opilý, ale když jsem mu navrhl, aby se posadil do křesla, prohlásil dokonale vyrovnaným hlasem, že je mu dobře tam, kde je. Když jsem se obrátil, abych ho tam zanechal, vcházel právě Wolfe s Cramerem a Stebbinsem.

Wolfe přešel ke své židli. Cramer se na chvilku zastavil, aby si prohlédl shromáždění, a pak se šel usadit do červeného koženého křesla. Pro Purleyho jsem postavil židli u zdi, aby mohl pozorovat publikum, a nemusel jsem mu ani říkat, že je jeho. Hovor ustal a všechny oči se zastavily na Wolfovi, který položil sepjaté ruce na stůl a pohyboval hlavou zleva doprava a zase zpátky.

Nadechl se. „Dámy a pánové. Nejprve vám musím vysvětlit přítomnost inspektora Cramera z newyorského oddělení policie. Je zde přítomen jako host, ne aby –“

Ze zadní části místnosti se téměř současně ozvaly dva zvuky – první z hrdla, částečně zabublání a částečně výkřik, a pak rána, jak něco spadlo na zem. Všichni jsme se reflexívně otočili, takže jsme viděli, jak Vernon Assa zavrávoral naším směrem, prsty obou rukou si držel pusu, a pak se sklátil na zem. Ve vteřině jsem byl u něj a Purley Stebbins vedle mě a Cramer hned za ním, takže jsem se stáhl zpět ke stolu pro telefon a vytočil číslo doktora Vollmera. Zvedl to na druhé zazvonění a já jsem ho požádal, aby okamžitě přijel. Když jsem zavěsil, Cramer na mě zavolal, abych sehnal doktora, a já mu odpověděl, že už se stalo. Postavil se, spatřil Susan Tescherovou a Hibbarda, jak se vydali přes práh do haly, a vykřikl: „Zpátky!“ Pak přišel ke mně. „Zavolám naše. Dejte je do jídelny a zůstaňte tam s nimi. Rozuměl? Bez legrace.“ Už vytáčel číslo.

Rozhlédl jsem se kolem. Všichni se chovali slušně kromě Susan Tescherové a jejího tichého partnera, který nebyl dalek omdlení. Nikdo nekřičel. Wolfe seděl vzpřímeně, rty pevně sevřené, z očí jen úzké štěrbinky. Na mě se nepodíval. O’Garro, Heery a Hansen obklopili ležícího Assu, ale Purley, který u něj klečel, jim nařídil, aby šli dál. Šel jsem ke dveřím do haly a obrátil se.

„Pojďte všichni tudy,“ řekl jsem. Nikdo se nepohnul. „Raději nebudu křičet,“ dodal jsem, „protože inspektor telefonuje. Chce, abyste opustili tuto místnost a prosím čtyři muže, aby s sebou vzali židle.“

To pomohlo, když jsem je něčím zaměstnal. Philip Younger vzal židli a šel a ostatní za ním. Otevřel jsem dveře do jídelny a všichni tam zamířili. Fritz stál vedle mě a já jsem mu řekl, že budeme mít hojnou společnost, takže může nechat dveře nezajištěné. Ozval se zvonek u hlavního vchodu, Fritz šel otevřít, pozval doktora Vollmera dovnitř a já jsem jej zavedl do kanceláře.

Nechal jsem dveře z jídelny do haly otevřené, stál uvnitř a prohlížel si své stádo. Paní Wheelocková se sklátila na židli, stejně tak učinil Philip Younger. Doufal jsem, že Younger nedostane záchvat. Většina ostatních zůstala stát a já jsem jim řekl, že si stejně dobře můžou sednout.

Jediný, kdo si stěžoval, byl Rudolf Hansen. Odporoval mi. „Vernon Assa je můj klient a přítel a mám právo vidět, zda se mu dostane náležité –“

„Už se mu dostalo. Je u něj doktor, a to výborný.“ Zvýšil jsem hlas. „Zachovejte všichni klid. Bude lepší, když zmlknete.“

„Co se mu stalo?“ zeptala se Gertrude Frazeeová.

„Nevím. Ale jestli chcete něčím zaměstnat svůj mozek, tak těsně předtím, než pan Wolfe vstoupil, stál Assa u stěny se sklenicí v ruce a v té sklenici byl nápoj. Slyšeli jste, jak na zem spadlo sklo, ale neviděl jsem žádné stopy rozlité tekutiny. Můžete si to přebrat a popřemýšlet o tom.“

„Ve sklenici měl pernod,“ řekl Patrick O’Garro. „Viděl jsem, jak si ho nalil. Vždycky pil pernod. Položil sklenici na stůl, když ho Hansen zavolal, a šel –“

„Zadrž, Pate,“ vyštěkl Hansen. „Tohle může být – doufám, že ne – ale může to být velmi vážná věc.“

„Vidíte,“ řekl jsem stádu. „Radil jsem vám, abyste mlčeli, a pan Hansen, který je právník, se mnou souhlasí.“

„Chci si zavolat,“ řekl Heery.

„Telefon je obsazený. Ale stejně jsem jen dočasný hlídací pes. Brzo dostanu volno a vy můžete –“

Odmlčel jsem se a natáhl krk, abych viděl nově příchozí, kterým Fritz právě otevíral – dva zaměstnanci města v uniformách. Vydali se halou přímo ke mně, ale já jsem ukázal na kancelář a oni zatočili doprava. Od této chvíle to vypadalo jako přehlídka. O minutu později přišli další dva v uniformách, a pak tři v civilu, z nichž dva jsem znal, a netrvalo dlouho a objevil se jeden s malou černou taškou. Moje stádo se více méně usadilo a já jsem usoudil, že nebude potřeba odchytit doktora Vollmera, aby se podíval na Youngera. Přišli další dva, a když jsem viděl, že jedním z nich je nadporučík Rowcliff, trochu se mi rozechvěly svaly. Má na mě takový vliv. On a jeho kolega vešli do kanceláře, ale krátce poté se zase vrátili a zamířili k jídelně, a já jsem uhnul na stranu, aby mě nezašlápli.

Vešli, kolega zavřel dveře a Rowcliff se zahleděl na stádo. „Zůstanete tady pod dohledem, dokud vám nebude řečeno jinak. Vernon Assa je mrtvý. Jsem nadporučík George Rowcliff a vy jste nyní zadrženi jako očití svědci.“

To mu bylo podobné. Vlastně to byl celý on. Proč si k čertu myslel, že je zajímá, jestli je George Rowcliff nebo Cuthbert Rowcliff? A taky to řekl špatně. Kdyby byli zadrženi, byli by vzati do vazby a v takovém případě by mohli požadovat, aby se směli spojit se svými právníky, než odpoví na jakékoli otázky, což je obvyklá opatrnost, a to by zastavilo kola spravedlnosti na dlouhé hodiny. Byl jsem překvapen, že si toho Hansen ani Hibbard nevšimli, ale mohli si říct, že by to znělo, jako by nabízeli své služby, a nechtěli být neetičtí. Právníci jsou velmi ohleduplní.

Opět jsem se ocitl v nezvyklé pozici. Chtěl jsem otevřít dveře a odejít za a) abych zjistil, jestli mě Wolfe nepotřebuje, za b) abych viděl odborníky při práci a za c) abych rozčílil Rowcliffa v případě, že by měl pocit, že zadržuje i mě. Na druhé straně se mi ale zdálo pravděpodobné, že to individuum, které mělo nervy spáchat vraždu ve Wolfově kanceláři, přímo jemu před nosem, je tady v jídelně a já jsem ho nechtěl nechat jenom s paviánem, jako je Rowcliff, který by ho měl hlídat. Opíral jsem se o zeď a uvažoval o tom, když se otevřely dveře a dovnitř vešel inspektor Cramer. Zastavil se u stolu a rozhlédl se.

„Pan Buff,“ řekl. „Buff a O’Garro a Hansen – a myslím Heery. Vy čtyři pojďte sem, prosím.“ Pohnuli se. „Stůjte tady přede mnou. Něco vám ukážu a zeptám se vás, jestli to můžete identifikovat. Podívejte se na to tak zblízka, jak chcete, ale nedotýkejte se toho. Rozumíte? Nedotýkejte se.“

Řekli, že rozumí, a on zvedl ruku. Palec a prsteníček svíraly roh hnědé kožené peněženky. Kvarteto na ni zíralo. O’Garrova ruka se k tomu natáhla a Cramer uhnul. Nikdo nepromluvil.

„Uvnitř jsou vyraženy iniciály ‚L.D.‘,“ řekl Cramer, „a obsahovala věci označené jménem Louise Dahlmanna, ale ptám se vás, zda to můžete identifikovat jako peněženku, kterou měl Dahlmann u sebe na té schůzce minulé úterý.“

„Samozřejmě že ne,“ řekl Hansen stroze. „Pozitivně identifikovat? Jistě ne.“

Zpoza něho se ozval hlas: „Vypadá jako ona.“ Gertrude Frazeeová se postavila, aby pomohla. Rowcliff ji vzal za loket, aby ji usadil zpátky, ale ona se silně ohradila. „Vypadá přesně jako ona!“

„Fajn,“ řekl Cramer, „nežádám vás, abyste na to přísahali, ale můžete mi říct aspoň tohle – je to hodně podobné té peněžence, kterou měl na té schůzce, nebo vidíte nějaký rozdíl? Ptám se vás, pane Hansene.“

„Nemůžu odpovědět. Na té schůzce jsem nebyl. Ani pan Buff.“

„Ach,“ Cramera to nevyvedlo z konceptu. Ani inspektor si nemůže pamatovat všechno. „Vy, pane O’Garro? Otázku jste slyšel.“

„Ano,“ řekl O’Garro.

„Pane Heery?“

„Vypadá tak. Měl ji Assa?“

Cramer přikývl. „V náprsní kapse.“

„Věděla jsem to!“ vykřikla slečna Frazeeová. „Léčka! Podvod! Věděla jsem celou tu dobu –“

Rowcliff jí sevřel ruku a ona se prudce otočila a použila druhou, aby mu vlepila facku, a já jsem si poznamenal, že mám Lize přírodních žen poslat příspěvek. Ostatní začali klást Cramerovi dotazy, nebo na něj mluvit, ale on pozvedl dlaň. „Všichni budete mít příležitost promluvit, než odtud odejdete. Habaděj příležitostí. Zůstaňte tady, dokud pro vás nepošleme.“

„Jsme zatčeni?“ zeptal se Harold Rollins povýšeněji než kdy předtím.

„Ne. Jste zadrženi z moci policie na místě násilné smrti, k níž došlo ve vaší přítomnosti. Každému, kdo dává přednost zatčení, bude vyhověno.“ Obrátil se a hledal mě pohledem. Když mě našel, řekl: „Pojďte se mnou, Goodwine,“ a zamířil ke dveřím.

19. kapitola

Myslel jsem, že mě bere do kanceláře, ale ne, řekl mi, abych počkal v hale, a v kanceláři stejně nebylo místo. Skupina specialistů zkoumala každičký kout a Fritz seděl na Wolfově křesle za jeho stolem a pozoroval je. Wolfa nebylo nikde vidět. Ode dveří jsem sledoval, jak jde Cramer k jednomu z nich, co seděl u mého stolu a předává mu peněženku, kterou opatrně uložil do malé krabice. Pak vydal několik příkazů, přistoupil ke mně, řekl: „Wolfe je nahoře ve svém pokoji,“ a zamířil ke schodům. Následoval jsem ho.

Wolfovy dveře byly zavřené, Cramer je však otevřel, aniž by se namáhal zaklepat, a vešel. To byla nevychovanost. Nepochybně převzal v kanceláři velení, protože tam zemřel člověk násilnou smrtí v jeho přítomnosti, to však neplatilo pro zbytek domu. Teď ale nebyla nejvhodnější chvíle číst mu občanský zákoník, a tak jsem šel za ním a zavřel za sebou dveře.

Aspoň že Wolfe nešel spát. Seděl ve velkém křesle pod lampou a četl. Zvedl k nám oči, odložil knihu na stůl, a když jsem přisunoval Cramerovi židli, zachytil jsem její název: Montaignovy eseje. Byl to jeden z těch několika desítek kusů, které si nechával na policích ve svém pokoji, takže z kanceláře nevynesl nic, co by mohlo být na překážku spravedlnosti.

„Byl mrtvý, když jste odešel?“ zeptal se Cramer.

Wolfe přikývl. „Ano, pane. Na to jsem si počkal.“

„Pořád je mrtvý.“ Cramer není vtipálek; pronesl to jako fakt. Posunul svou židli o kousek dozadu a shrnul koberec. „Byl to kyanid. Musíme si to ještě ověřit, ale byl. Našli jsme zmačkaný papír na podlaze pod jedním koncem gauče. Toaletní papír. Jiný, než máte v koupelně.“

„Díky,“ řekl Wolfe suše.

„Jo, vím. Vy jste to neudělal. Byl jste se mnou. Goodwin ne, ne po celou dobu, ale jsem ochoten být realista. Na papíru zbylo trochu bílého prášku, a když jsme na to dali kapku vody, byl cítit kyanidem. Sklenice zřejmě také, ale ta byla víc cítit alkoholem.“ Podíval se na mě. „Posaďte se, Goodwine. Víte, co to bylo za pití?“

„Ne,“ odpověděl jsem, „ale O’Garro tvrdí, že to byl pernod. Řekl, že ho viděl, jak si to nalévá a pokládá na stůl, když na něj Hansen zavolal. A když –“

„K čertu s vámi,“ vybuchl Cramer, „vy jste měl odvahu přijít s tím za nimi? Víte zatraceně dobře –“

„Hloupost,“ řekl jsem rozhodně. „Na nic jsem se neptal. Řekl mi to sám. A když tady Assa byl dnes večer ještě před večeří, tak taky pil pernod – nebo ho spíš hltal a tvrdil, že je to jeho pití.“

„On tu byl? Před večeří?“

„Ano. Jedině že by pan Wolfe řekl, že nebyl.“

„Co chtěl?“

„Zeptejte se pana Wolfa.“

„Ne,“ řekl Wolfe důrazně. „Můj mozek je zmaten. Řekněte panu Cramerovi, co řekl pan Assa a co já. Všechno.“

Vzal jsem si židli, posadil se a na chvilku zavřel oči, abych si uspořádal myšlenky. Měl jsem dlouhý a náročný trénink, ale poslední hodina odklidila detaily někam dozadu a já jsem se musel naladit. Udělal jsem to, otevřel oči a podal zprávu. Když jsem se dostal na konec, kdy Assa řekl „Velmi dobře,“ a odešel, dodal jsem: „To je všechno. Kdybychom to měli nahrané, přivítal bych porovnání. Nějaké dotazy?“

Žádná odpověď. Cramer si vrazil do pusy doutník a žvýkal ho. „Běžte dolů do kanceláře,“ řekl, „a přineste psací stroj a nějaký papír. Řekněte Stebbinsovi, že jsem to přikázal, vezměte to někam a napište to. Všechno.“

„To může počkat,“ řekl Wolfe nevrle, „až to tady skončíme. Chci, aby byl tady.“

Cramer nenaléhal. Vyndal si doutník z úst a řekl: „A pak jste mi zavolal.“

„Ano. Hned, jak Assa opustil dům.“

„To je zlé, že jste mi neřekli, co se stalo. Assa mohl být naživu.“

„Možná.“

Cramer vyvalil oči. „Bože, vy to připouštíte?“

„Připustím cokoliv, co si budete přát. Měl jsem důvod ke smutku už předtím, pane Cramere, to ale nebylo nic ve srovnání s tímto. Nevěděl jsem, že zahanbení může ranit tak hluboce. Ještě jednu ránu a dostane se to až na kost. Kdyby měl pan Assa tu peněženku, myslím u sebe – pak by to bylo hotové. To by mě dodělalo.“

„Měl.“

„Měl co?“

„Měl tu peněženku. V náprsní kapse. Byla identifikována jako Dahlmannova – uspokojivě identifikována. Nebyl v ní žádný papír, na němž by byly odpovědi.“

Wolfe polkl. Pak znova. „Jsem tak pokořen, že to nelze vyslovit, pane Cramere. Běžte a najděte vraha. Ale zamkněte mě tady; jenom bych vám to kazil. Zbytek domu je váš.“

Cramer i já jsme na něj hleděli, ovšem nikoli soucitně. Oba jsme ho znali příliš dobře. Přirozeně byl zahořklý, protože si připravil scénu k jednomu ze svých skvělých představení, v nichž vždycky hraje hlavní roli, a vlastně zahájil první jednání, když mu prominentní osobnost, podle všeho zločinec, zemřel přímo před očima. Bylo to jistě znepokojující, ale ani Cramer, ani já jsme nebyli tak naivní, abychom věřili, že je pokořen tak, že to nelze vyslovit.

Cramer mu nešel poklepat na rameno. Jen se zeptal: „Co když nebyl zavražděn? Co když si svůj nápoj namíchal sám?“

„Pff,“ řekl Wolfe a já jsem zvedl ruku, abych zakryl smích. Pokračoval: „Kdyby to udělal, měl by ten papír s kyanidem v kapse, když odcházel, ať už šel odkudkoliv, než by přišel sem. Při takovém výběru míst, kde můžete ukončit svůj život, odmítám uvěřit, že si vybral to publikum, o němž věděl, že se sejde v mé kanceláři – a s tou peněženkou ve své kapse.“

„Něco se mohlo stát poté, co sem přišel.“

„Nevěřím tomu. Měl spoustu příležitosti hovořit se svými společníky předtím.“

„Mohl chtít na někoho hodit podezření.“

„Pak to na inteligentního člověka udělal velice nešikovně. Pokud ovšem neznáte podrobnosti, které se ke mně nedostaly?“

„Ne. Myslím, že byl zavražděn.“ Cramer to zdůraznil obrácením ruky. „Pokud vám rozumím, poté co k vám přišel a pokusil se vás přimět, abyste zrušil dnešní schůzku, jste došel k názoru, že zabil Dahlmanna a vzal peněženku, a měl jste v úmyslu to z něj dnes večer dostat. Je to tak?“

„Ne, pane. Zapomínáte, že se o vraždu nezajímám. Předpokládal jsem, samozřejmě, že věci týkající se vraždy přijdou na přetřes, a proto jsem vás sem pozval. Také jsem došel k názoru, že Assa vzal tu peněženku.“

„Samozřejmě že to udělal,“ vyštěkl Cramer. „Přirozeně. Protože si byl jistý, že jste odeslal ty odpovědi soutěžícím vy, takže věděl, že to nikdo jiný udělat nemohl a jediný způsob, jak to mohl vědět, je zřejmý.“

„Nic takového.“ Wolfe nezněl poníženě, ale neříkám, že ponížený nebyl. Zkrátka byl jen výjimečně adaptabilní. „Naopak. Protože dychtil ponechat mi zásluhu za odeslání odpovědí, přestože věděl, že jsem to neudělal. Kdyby nevěděl, kdo je odeslal, nebyl by takový krok riskoval, takže je odeslal sám a získal je z papíru v Dahlmannově peněžence. Odmítám tu málo pravděpodobnou možnost, že je opsal z originálů v bezpečnostním trezoru, protože by se tam neodvážil jít sám a tu skříňku si vyžádat. Ten vynikající nápad, který zachránil soutěž, a za který zahrnoval chválou mě, byl jeho vlastní. Takže buď tu peněženku vzal sám, nebo věděl, kdo to udělal. Ale ta první možnost je pravděpodobnější, protože řekl, že za mnou přišel z vlastní iniciativy a na vlastní zodpovědnost, aniž by se poradil se svými společníky. A samozřejmě chtěl, aby ta schůzka byla zrušena.“

„A proč ne?“ zeptal se Cramer. „Proč jste ji nezrušil?“

„Protože jsem měl dvojí závazek, a to nikoli vůči němu. Jedním byla má zodpovědnost vůči klientovi, firmě Lippert, Buff a Assa, provést práci, k níž jsem byl najat, a dalším má zodpovědnost vůči sobě, že se nenechám oblafnout.“ Náhle se odmlčel, stiskl rty a napolo přivřel oči. „Nenechat se oblafnout,“ řekl hořce, „a podívejte se na mě.“

Zase oči otevřel. „Oblafnutý, ovšem, ne panem Assou, který se snažil zachránit parfémovou soutěž, ale člověkem, který už jednou vraždil a byl připraven vraždit podruhé. Předpokládal jsem, že Assa vzal Dahlmannovu peněženku, ale ne že ho zabil; což je koneckonců vaše starost, ne moje. Teď je to jiné. Domnívat se, že Assa byl zavražděn pouze proto, že někdo věděl, že on ukradl tu peněženku a rozeslal odpovědi soutěžícím, by bylo infantilní. Předpokládat, že Assa věděl, že Hansen nebo Buff nebo O’Garro nebo Heery vzali peněženku a rozeslali odpovědi a že jeden z nich ho zabil, aby zabránil odhalení, by bylo hloupé. Jediná přijatelná domněnka je, že Assa věděl, nebo měl důvod věřit, že jeden z nich Dahlmanna zavraždil. Kvůli tomu už by stálo za to zabíjet, ale pane bože, ne v mé kanceláři!“

„Jo, to bylo dost drzé.“ Cramer si vyndal doutník z úst, tedy to, co z něj zbylo. „Proč právě ti čtyři? A co soutěžící?“

„Nesmysl. Nestojí za úvahu. Pošlete je domů. Nebo snad máte pocit, že to má cenu probrat?“

„Ne,“ usoudil Cramer, „ale domů je nepošlu. Byli tady, když dal někdo jed do pití. Teď jednoho po druhém vyslýchají. Předpokládal jsem, že vám nebude vadit, když použijeme místnosti na tom poschodí a sklep.“

„Nejsem v situaci, v níž by mi mohlo cokoliv vadit.“ Skutečně ho to hluboce ranilo. „Respektuju váš obvyklý postup, pane Cramere, rozhodně je vyslechněte, ale pochybuju, že byl tak nešikovný, aby ho někdo mohl vidět. Můžete také získat víc, než chcete. Slečna Frazeeová může prohlásit, že viděla každého z nich, včetně dalších soutěžících, jak do jeho nápoje něco sype. Radím vám, abyste jí neříkali, že jste našli ten papír. Mimochodem, minulou středu jste mi řekl, že žádný z těch pěti mužů – včetně Assy – nemůže dokázat, že nešel za Dahlmannem tu noc, kdy byl zavražděn. To pořád platí?“

„Ano. Proč?“

„Chtěl jsem to vědět.“

„Kvůli čemu? Hledáte teď vraha? Můj bože, mohl bych vás tu zamknout!“

„Pořád mám svou práci, zjistit, kdo vzal peněženku. Ti, kteří si možná myslí, že se teď spokojím s tím, že ji vzal pan Assa, se mýlí.“ Náhle, bez varování, Wolfe vybuchl. „K čertu, copak někdo může beztrestně zabíjet v mé kanceláři, s mým likérem v mé sklenici?“

„Je to ostudné,“ souhlasil Cramer. „Ale držte se své práce a moji nechte na pokoji. Nerad bych vás zase viděl pokořeného. Někdy bych vás rád pokořil sám, ale nelíbí se mi, když to dělá někdo jiný a ještě ke všemu vrah. Stejně, pokud to je někdo z těch čtyř, dva z nich jsou vašimi klienty.“

„Ne. Mým klientem je obchodní firma.“

„Dobře, ale držte se stranou. Nerad se dívám na váš obličej, ale existují výjimky. Nemám rád ještě další věci. Vypadáte přesvědčený, že soutěžící jsou z toho venku.“

„Taky jsem.“

„Proč? Co víte, o čem jste mi neřekl?“

„Nic podstatného.“

„Znáte nějaký motiv, který někdo z těch čtyř mužů měl, aby zabil Dahlmanna?“

„Ne. Jenom že mu všichni zjevně záviděli. Vy o nějakém víte?“

„O žádném, který by se zdál dostatečně dobrý. Teď se podíváme blíž. Máte vůbec nějaké informace, které by jakkoli ukazovaly na jednoho z nich?“

„Na žádného víc než na druhého.“

„Pokud na něco přijdete, chci to vědět. Držte se stranou. Další věc, kterou nemám rád, je to vaše ohánění se klienty. Znám vás – vstupte!“

Zase nevychovanost. Nebyly to jeho dveře, na které někdo klepal. Otevřely se a vstoupil čmuchal.

„Inspektore, volá vás nadporučík. Je v kuchyni s jednou z těch žen.“

Cramer řekl, že hned přijde, a vstal. Čmuchal odešel. Cramer mě oslovil. „Vezměte si stroj a napište ten rozhovor s Assou. Přeneste si ho nahoru a pište to tady, abyste mohl hlídat svého šéfa. Nechceme, aby ho zas někdo ponižoval.“ Vyšel ven.

Pohlédl jsem na Wolfa a on na mě. Jeho pohled by se mi nelíbil, kdyby ten výraz chladné zuřivosti patřil mě. „Nějaké instrukce?“ zeptal jsem se.

„Momentálně ne. Můžu vás zavolat kdykoliv během noci. Nebudu se snažit usnout. S vrahem, který se potuluje po mém domě, a s prázdnýma rukama i hlavou…“

„Nepotuluje se. Měl byste si dát šlofíka, za zavřenými dveřmi, samozřejmě. Zůstanu nablízku, dokud společnost neodejde – a mimochodem, co občerstvení? Kvůli nezvaným hostům nezbydou žádné marinované houbičky a ani mandlové kuličky. Sendviče a kávu?“

„Ano.“ Zavřel oči. „Archie. Nechte mě samotného.“

„Rád.“

Opustil jsem ho a šel dolů. Když jsem otevřel dveře do kuchyně, abych Fritze požádal o sendviče a kávu, viděl jsem jen Cramera, Rowcliffa, Susan Tescherovou a Hibbarda a vycouval jsem. Tři hosté v uniformě byli v hale, jeden hlídal hlavní vchod. Dveře do jídelny a předního pokoje byly zavřené. Ty do kanceláře rovněž, tak jsem je otevřel a vešel. Tělo už bylo pryč. Necelá desítka specialistů stále něco zkoumala a Purley Stebbins a čmuchal z kanceláře okresního státního zástupce vyslýchali Patricka O’Garra, který seděl u stolku s občerstvením. To mohlo trvat celou noc; brát jednoho po druhém a ptát se, kdo byl kde a kdy. Fritz stále seděl za Wolfovým stolem a já jsem se vydal k němu.

„Pěkný večírek.“

„To není žádná legrace, Archie. Nechutné!“

„Já nežertuju. Snažím se vám ulevit. V tomto pokoji zjevně nic není volně k dispozici, včetně občerstvení, takže se obávám, že budete muset udělat sendviče a kávu. V kuchyni najdete pár týpků, ale nevšímejte si jich. Když si budou stěžovat, řekněte jim, že to máte nařízeno. Neobtěžujte se nosit něco nahoru panu Wolfovi. Kouše si nehty a nechce být vyrušován.“

Fritz řekl, že by měl asi dostal pivo, a já na to dobře, když se mu to chce riskovat, a on odešel. Co se týče mě, ulehčil jsem Fritzovi od strážní povinnosti a navíc ještě nenastal správný čas, abych řekl Purleymu, že mi Cramer nařídil odnést psací stroj do jiné místnosti, a požádal ho, aby mi to laskavě dovolil; a stejně se mi ho nechtělo tahat dvě patra nahoru; a mohlo být zajímavé a poučné pozorovat zkušené detektivy řešící zločin.

Když už jsme u těch zkušených detektivů, já jsem jím byl také, ale samozřejmě jsem se tím nechlubil. Šel jsem ke svému stolu, vyndal svou zbraň z pouzdra, dal ji do zásuvky a zásuvku zamkl. V této zprávě jsem se o tom vůbec nemusel zmiňovat, ale nechtěl jsem to přikrášlovat a nechtěl jsem ani vynechat to, jak jsem se cítil, když jsem ji – po několika dnech, kdy jsem se pohyboval ozbrojený – chytře připravil k vraždě přímo zde v kanceláři. K čertu s ní. Bylo by dokonalé, kdybych ji krátce poté, co jsem se jí zbavil, skutečně potřeboval, ale ani takového uspokojení se mi nedoslalo.

Vzal jsem papír a kopírák z jiné zásuvky, posunul psací stroj k zadní straně Wolfova stolu, posadil se do Wolfova křesla a začal psát.

20. kapitola

Byl bych neskutečně vděčný, kdyby vědci na chvíli zastavili své obětavé snahy najít způsob, jak zrušit války, vyhladit nemoci, pohánět vlaky atomy nebo prodloužit délku lidského života na pár století, a všichni se soustředili na to, jak mě po ránu probudit, aniž bych se rozčílil. Možná by to zvládl houf krásných panen v hedvábných, žlutých, téměř průsvitných šatech, které by byly bosé a zpívaly Ach, jaké překrásné ráno a rozhazovaly nade mnou okvětní lístky růží, ale muselo by se to vyzkoušet.

To úterní ráno bylo otřesné. Spal jsem pouhé tři hodiny a probudil mě řev telefonu, což je jeden z nejhorších možných způsobů. Překulil jsem se, otevřel oči, abych zahlédl na budíku sedm dvacet pět, natáhl se a strhnul tu zatracenou věc z vidlice.

„No?“

„Dobré ráno, Archie. Můžete být do třiceti minut dole? Snídám se Saulem, Fredem, Orriem a Billem.“

To mě probudilo úplně, i když na můj vztek to nemělo žádný vliv. Řekl jsem Wolfovi, že se pokusím, vstal jsem z postele a šel do koupelny. Obvykle ještě pár minut jen tak naprázdno zívám, než se pustím do nového dne, ale teď nebyl čas. Když jsem se holil, přál jsem si, abych se ho byl zeptal, jaký program mě čeká, takže bych věděl, co si obléknout, ale kdyby to mělo být něco zvláštního, byl by mi to řekl, takže jsem prostě hrábl po košili na vršku hromádky.

Když jsem přesně za půl hodiny sešel do přízemí, seděli v jídelně u kávy. Pozdravil jsem se s nimi, Fritz mi přinesl pomerančový džus, a já jsem se posadil a pořádně se napil.

„To je příšerný zvyk,“ prohlásil jsem, pořád nazlobeně, „zaskočit mě neočekávanou party.“

Bill Gore se zasmál. Řekl jsem mu něco legračního kdysi dávno ve čtyřicátém sedmém a od té doby se směje úplně pokaždé, když otevřu klapačku. Bill není moc chytrý, ale je tvrdý a vytrvalý. Orrie Cather je bystřejší a nestydí se za to a od té doby, co před několika lety opustil myšlenku, že by nebylo špatné převzít moje místo, pomáhá s různými zvláštními úkoly, když mu Wolfe zavolá. Fred Durkin je prostě Fred Durkin a je si toho vědom. Je přesvědčen, že Wolfe může vždycky dokázat, kdo je vrah, pokud bude ochoten strávit nad tím půl hodiny. Myslí si, že Wolfe dokáže cokoli na světě. Jedinečného Saula Panzera jste už poznali.

Když jsem dopil pomerančový džus a začal se krmit palačinkami, Wolfe začal vykládat. Řekl, že překvapení bylo neplánované; zavolal jim poté, co jsem šel spát, když vymyslel plán.

„Skvělé,“ přikývl jsem a roztíral máslo, aby se rozpustilo, „máme plán. Pro tyto pány?“

„Pro nás pro všechny,“ odpověděl. „Vysvětlil jsem jim situaci do té míry, do jaké ji potřebují znát. Je to plán ze zoufalství, který má šanci na úspěch tak jednu ku dvaceti. Strávil jsem nad tím v noci dlouhé hodiny a tohle je to nejlepší, co se dalo vymyslet. Jak víte, domníval jsem se, že jeden z těch čtyř mužů – Hansen, Buff, O’Garro a Heery – zavraždil Dahlmanna a vzal peněženku, a protože se to Assa dověděl, nebo si to myslel, byl zavražděn také.“

„Vím, že tohle jste řekl Cramerovi.“

„To jsem řekl i sobě.“

„Proč by jeden z nich zabíjel Dahlmanna?“

„Nevím, ale pokud to udělal, jistě nějaký důvod měl. To ještě zbývá odhalit, zároveň s jeho totožností. Hledat motiv by si vyžádalo dlouhé a namáhavé vyšetřování a samotný motiv je stejně k ničemu. Chci se raději zaměřit na totožnost. Který z těch čtyř? Znovu a znovu jsem procházel všechna slova, která utrousili, jak k vám, tak ke mně; jejich tóny, pohledy a gesta. Nebylo v tom žádné vodítko – alespoň pro mě. Zkoušel jsem pátrat ze všech možných úhlů a zjistil jsem, že všichni už buď byli vyšetřováni policií nebo jsou vyšetřováni teď, nebo jsou beznadějně slabí. Všechno, k čemu jsem došel do pěti hodin ráno, co alespoň malinko slibovalo nějaký výsledek bez vleklého a pracného postupu, byla možnost nalézt uspokojivou odpověď na otázku: kde vzal vrah jed?“

Přežvykoval jsem palačinku se šunkou a pohlédl na něj. „Dobrý bože, jestli je to to nejlepší, co můžeme udělat. Cramer na to už vyslal armádu. Nás je šest a nemáme žádné odznaky, a –“ Zarazil jsem se, protože jsem zaznamenal jeho pohled. „Vy něco máte?“

„Ano. Stéblo, kterého se můžeme zachytit. Nedá se logicky předpokládat, že rozhodnutí zabít pana Assu padlo teprve včera odpoledne, následkem situace, vzniklé poté, co soutěžící dostali odpovědi poštou? Různé okolnosti podporují takové –“

„Neobtěžujte se. Už jsem o tom trochu přemýšlel. Tohle beru.“

„Pak se někdy během včerejšího odpoledne, ne dřív, rozhodl, že pan Assa musí být zabit, a přišel na nápad použít kyanid a dát mu ho do pití. Správně?“

„Ano.“

„A kde k čertu sehnal kyanid?“

„To jsem nemohl – ach. To je trošku zvláštní.“

„To jistě. Vybral si kyanid, protože věděl, že si ho bleskově pořídí, nebo šel ven a nějaký koupil? Těžko. Mohl si ho jistě snadno opatřit – třeba v prodejně fotografických materiálů – ale nebyl na hlavu padlý. Ne. Věděl, kde ho najít, snadno dostupný; věděl, kde ho vzít, aniž by si ho někdo všiml. Kde? Je tisíc možností a může to být kterákoli z nich, ale nesnažil jsem se o nich spekulovat, protože jedna se mi přímo nabízela – nebo vám. Já jsem ji neviděl, ale vy ano.“

„Zadržte.“ Položil jsem šálek s kávou. „Já jsem ji viděl?“

„Ano.“

„A řekl vám o ní?“

„Ano.“

„To je zajímavé.“ Zavřel jsem oči, otevřel je a plácl do stolu. „Ach, jistě. Ty vitríny v kanceláři LBA. Mohlo mě to napadnout samotného, kdybych zůstal vzhůru celou noc – ale nepamatuju si, že bych tam viděl kyanid.“

„Protože jste ho nehledal. Řekl jste, že tam jsou tisíce věcí od stovek firem. Půjdeme se na to podívat.“

„Poté, co to zmizelo? Jestli to vzal, už to tam není.“

„Tím líp. Jestli vzal jen tolik, kolik potřeboval, najdeme zbytek. Jestli vzal včera všechno nebo potom zbytek odstranil, zjistíme, kde to bylo – nebo nezjistíme. Ale musí existovat seznam předmětů v těch skříních. Není třeba snažit se tam vniknout před úředními hodinami, takže máme spoustu času. Teď podrobnosti. Budu tam s vámi, ale měli byste vědět, co jsem vymyslel pro různé eventuality – vy všichni. Fritzi! Kávu!“

Sdělil nám podrobnosti.

Pokud někdo tuto událost považuje za výjimku z Wolfova pravidla nikdy neopouštět dům při práci, říkám ne. Nebyla to práce. Šel po člověku, který zneužil jeho pohostinnosti, což bylo neodpustitelné, a přiměl ho sypat si popel na hlavu před Cramerem, což bylo nesnesitelné. Mám důkaz. Jednoho pozdějšího dne, když kontroloval účet s výdaji, který jsem připravil pro LBA, tam nechal účtenku za jedno taxi, které vezlo Freda, Orrieho a Billa, ale vyškrtl to druhé, v němž jsme jeli on, Saul a já.

Zbývala minuta do půl desáté, když nás šest nastoupilo do výtahu v moderním mrakodrapu v centru města, ale když jsme ve dvacátém druhém patře vystoupili, aristokratická bruneta s pěknými malými oušky již za svým dlouhým pultem konala svou práci. Náhlé zjevení bandy několika mužů ji trochu polekalo, ale když jsem se přiblížil, poznala mě a vzpamatovala se.

Popřál jsem jí dobré ráno. „Obávám se, že budeme trochu vyrušovat, ale máme tady nějakou práci. To je Nero Wolfe.“

Wolfe, stojící u mého lokte, přikývl. „Musíme udělat inventuru obsahu těch skříní. Smrt pana Assy – jistě o tom víte.“

„Ano, já… vím.“

„Proto je nutné pustit se do toho okamžitě.“

Pohlédla za nás a já jsem se otočil a udělal totéž. Naše komando se do toho skutečně pustilo bez prodlení. Saul Panzer otevřel prosklené dveře poslední vitríny u levé zdi a vytáhl svůj poznámkový blok. Fred Durkin stál u té poslední u pravé zdi a Bill a Orrie u zdi na konci místnosti, která sestávala ze spousty skříní v délce asi patnácti metrů. Ulevilo se mi, když jsem viděl, že všechny mají otevřené dveře. Při své minulé návštěvě jsem si nevšiml žádných zámků, ale mohly být skryté. Přinesli jsme s sebou různé klíče, nutnost je použít by ale věc zkomplikovala.

„Nic o tom nevím,“ řekla brunetka. „Kdo vám řekl, abyste to udělali?“

„Je to součástí práce,“ odpověděl Wolfe, „kterou mi zadali pánové Buff, O’Garro a Assa minulou středu. Obraťte se na ně. Pojďme, Archie.“

Zamířili jsme ke skříním u pravé zdi, které stály nejblíže k výtahům, a když jsme k nim došli, Fred se šel připojit k Saulovi u levé zdi. Bylo to podle bojového plánu, který jsme sestavili v hlavním stanu. Neobtěžoval jsem se vytahovat svůj blok, protože jsem chtěl mít obě ruce volné, abych mohl hýbat věcmi, pokud to bude nutné. V první vitríně to potřeba nebylo. Byl zde obrázek zaoceánského parníku, miniaturní sáčky s řadou umělých hnojiv, kartony cigaret, vysavač a spousta dalších předmětů. Spodní police druhé skříně nebyla o nic slibnější, ležel zde přívěsný lodní motor, mýdla a čisticí prostředky, hotové polévky a pivo v lahvích i v plechovkách, avšak ve druhé polici stálo balené zboží, jemuž jsem věnoval více pozornosti. Nezdálo se pravděpodobné, že by se kyanid hodil k ovesným vločkám, koláčům a nudlím, ale plán mi určil prohlédnout každičký balíček. Právě jsem to dělal, s Wolfem za zády, když se ozval autoritativní hlas.

„Vy jste Nero Wolfe? Co se děje?“

Narovnal jsem se a otočil. Sto osmdesát centimetrů vysoký úředník z ředitelství s vystouplou čelistí hleděl na Wolfa a nepřipouštěl žádné hlouposti. Protože nepřijel výtahem, musel být uvnitř budovy a bruneta ho zavolala.

„Vysvětlil jsem to,“ odpověděl Wolfe, „té dámě u pultu.“

„Vím, co jste jí řekl, a zní to podezřele. Běžte pryč od těch skříní a nedotýkejte se jich, než to prověřím.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Lituju, pane…“

„Jmenuju se Falk.“

„Lituju, že vás nemůžeme poslechnout, pane Falku. Najali mě pan Buff a pan O’Garro – a pan Assa, který je mrtvý. Už jsme začali a hodláme to dokončit. Vypadáte bojovně, ale radím vám, abyste se poradil s panem Buffem nebo panem O’Garrem. Kde jsou?“

„Nejsou tady.“

„Musíte vědět, kde jsou. Zavolejte jim.“

„To mám v úmyslu, ale vy do té doby nebudete na ty skříně sahat.“

„Ne, pane.“ Wolfe byl pevný, ale klidný. „Beru ohled na váš duševní stav, pane Falku, poté, co se stalo včera v noci, ale musíte chápat, že nejsem bandita a tito muži pracují pro mě. Nemělo by trvat dlouho, než seženete pana Buffa nebo pana O’Garra. Rozhodně to udělejte.“

Jak je vedoucí pracovník dobrý, můžete zjistit i podle toho, jak dlouho mu trvá, než pochopí, že prohrál v hádce, a Falk uspěl. Otočil se na podpatku a odešel rázným krokem přes koberec ke dveřím vedoucím dovnitř chodby. Wolfe a já jsme obnovili činnost, dokončili polici s balíčky a přešli k další – vědra a plechovky s barvou, elektrické žehličky atd.

Během příští půlhodiny výtahy přivezly osm nebo devět lidí, ne víc, a většinu z nich zase odvezly, ale nikdo nás neobtěžoval. Celkem to bylo pěkné tiché místo k práci. Jednou jsme s Wolfem mysleli, že přihořívá, když jsme se dostali k lékům firmy Jonáš Hibben a Co., ale zdály se nedotčené, s žádným prázdným místem, a nebyla tam žádná krabička nebo sklenice, ze které by někdo mohl odebrat dávku kyanidu. Nakonec jsme to vzdali. Byli jsme zrovna u poslední skříně u zdi, když na nás Saul zavolal, abychom se šli na něco podívat. Přešli jsme místností k místu, kde se on a Fred soustředili na druhou polici poslední skříně ve své řadě.

Ozdobná malá kartička – všechny byly ozdobné a malé – ji označovala jako výstavku firmy Allcoranské laboratoře s.r.o. Bylo tam několik desítek krabiček, malých i větších, přičemž ty malé stály vepředu a velké vzadu, a tři řady hnědých lahví, všechny stejně velké, řekl bych asi půllitrové.

Saul řekl: „Prostřední řada, čtvrtá láhev zleva, musíte odklonit tu před ní, abyste viděli cedulku.“

Wolfe přistoupil blíž. Místo toho, aby odklápěl přední láhev, zvedl ji mezi palcem a ukazovákem, aby lépe viděl, a já jsem mu nahlížel přes rameno. Nemusel jsem ani přimhouřit oči. Nahoře na cedulce bylo velkými černými písmeny vytištěno KCN. Dole stálo červeně, rovněž velkými písmeny, JED. Mezi tím a pod nápisem JED bylo něco menšími písmeny, ale nesnažil jsem se to přečíst. Láhev byla tak tmavá, že jsme ji museli vyndat ven a podívat se proti světlu na obsah, což stejně nestačilo, ale bylo vidět, že uvnitř je něco bílého téměř až k hrdlu.

„Dnešní úkol splněn,“ řekl jsem. „Bylo to tu a našli jsme to.“

Wolfe jemně a opatrně vrátil láhev, kterou předtím zvedl. „Dotýkal jste se toho?“ zeptal se Saula. Věděl zatraceně dobře, že ne, protože jsme dostali příkaz ničeho se nedotýkat, dokud nevíme, co to je, nebo aspoň že to není to, co jsme hledali. Saul řekl, že ne, a Wolfe zavolal Billa a Orrieho, aby přišli a vzali s sebou židle, a Saul s Fredem si šli také pro židle. Postavili čtyři židle do řady před skříň, zády k vitríně, a čtveřice se usadila, tváří do místnosti a k výtahům. Vypadali tak velice působivě, všichni čtyři, a žádná sklenice s jedem nikdy nebyla střežena lépe.

Takový pohled se naskytl čtyřem párům očí, když Oliver Buff, Patrick O’Garro, Rudolf Hansen a Talbott Heery vystoupili z výtahu do přijímací místnosti.

„Dobré ráno, pánové!“ zazpíval Wolfe tak nepříjemným hlasem, jaký jsem u něj snad nikdy neslyšel.

Zamířili k nám.

21. kapitola

Zřídka vám to k něčemu pomůže, prakticky nikdy, ale pokaždé to uděláte. Když čtyři lidé vstoupí do místnosti a jeden z nich spatří šest mužů, sedících před skříní, v níž se nachází láhev s jedem, z níž nedávno část obsahu přemístil na kousek toaletního papíru, aby tak zavraždil člověka, snažíte se pozorovat jejich tváře jako ostříž a hledáte znamení, který z nich to je. Tentokrát to bylo ještě víc k ničemu než jindy. Všichni za sebou zřejmě měli těžkou a bezesnou noc a možná vůbec ani nešli spát. Vypadali na to a jistě se žádnému z nich nelíbilo, co viděl. Tři z nich – Buff, O’Garro a Hansen – promluvili najednou. Chtěli vědět, kdo a co a proč a kdy a vůbec se nestarali o přítomnost zákazníka, který seděl na druhé straně místnosti.

Wolfe byl kousavý. „Myslím, že by bylo lepší se někam uklidit. Tady je to trochu moc veřejné.“

„Kdo jsou ti muži?“ zeptal se Buff.

„Pracují pro firmu Lippert, Buff a Assa, přese mě. Teď jsou –“

„Odveďte je pryč!“

„Ne. Střeží předmět v této skříni. Mám v úmyslu říct policii, aby přijela a předmět si vzala, a do té doby zde tito čtyři muži zůstanou. Všichni jsou ozbrojeni, takže vám –“

„Proč, vy zatracený –“ vyštěkl O’Garro, ale Hansen stiskl jeho paži a řekl: „Pojďme dovnitř,“ a obrátil ho. Buff vypadal, že se každou chvíli zadusí, ale ovládl se a šel napřed, se svým partnerem a právníkem v zádech, pak Heery, Wolfe a nakonec já. Když jsem prošel dveřmi do chodby, obrátil jsem se, abych se podíval na ty čtyři hlídače, a Orrie na mě mrknul.

Zasedací místnost byla nyní v mnohem reprezentativnějším stavu než posledně, všechno na svém místě. Ve vteřině, kdy za námi zapadly dveře, se O’Garro začal rozčilovat, ale Hansen opět stiskl jeho paži a zavedl ho do křesla na vzdálenější straně velkého stolu a usadil se tam i sám, takže oba seděli zády k oknům. Wolfe a já jsme se posadili na bližší stranu, Heery na jeden konec, po Wolfově levici, a Buff na druhý, po mé pravici.

„Co to je, ten předmět ve skříni?“ zeptal se O’Garro, když se Wolfe posadil. „Čeho se snažíte dosáhnout?“

„Bude lepší,“ řekl Wolfe, „když mi dovolíte popsat situaci. Potom můžeme –“

„My situaci známe,“ vložil se do toho Hansen. „Chceme vědět, co si myslíte, že děláte.“

„To je jednoduché. Připravuju se na zjištění, který z vás čtyř zavraždil Louise Dahlmanna, vzal peněženku a zabil Vernona Assu.“

Tři z nich na něj jen zírali. Heery prohlásil: „Ježíši. Je to tak jednoduché?“

Hansen řekl: „Radím vám, pane Wolfe, abyste volil slova – i chování – s větší opatrností. Tohle by vás mohlo stát licenci a velkou část vaší pověsti a možná i víc. Podívejme se na fakta. Co je ten předmět ve skříni?“

„Láhev kyanidu draselného neboli cyankáli z výstavky výrobků firmy Allcoranské laboratoře s.r.o., s otevřeným uzávěrem, z níž byla téměř jistě část odebrána. To se dá ověřit.“

„Tam v té skříni?“ Hansen tomu nemohl uvěřit.

„Ano, pane.“

„Smrtelný jed tam, na očích veřejnosti?“

„Ale no tak, pane Hansene. Nepředstírejte nevědomost, která nemůže být skutečná. Veřejnosti jsou přístupné desítky smrtelných jedů na tisících pultech, včetně kyanidu s jeho rozmanitým využitím. To musíte vědět, ale pokud chcete, aby bylo zřejmé, že jste byl udiven mým oznámením, máte na to svědky. Mám se zeptat i ostatních, zda byli udiveni i oni?“

„Ne. Radím ti, Olivere, a tobě taky, Pate, abyste neříkali vůbec nic a neodpovídali na žádné otázky. Ten člověk je proradný.“

Wolfe poklonu přešel. „To všechno urychlí,“ řekl souhlasně. Jeho oči kmitaly. „Musím říct policii o té lahvi s jedem dost brzo, takže čím méně mě budete přerušovat, tím lépe, ale pokud všichni odmítnete cokoli říct, budu jen ztrácet čas a můžu jim stejně dobře zavolat hned. Je zde jedna nebo dvě věci, které bych měl vědět – například, můžu si to vyjasnit? Samozřejmě pan Buff a pan O’Garro se zde objevili včera odpoledne. A vy, pane Hansene?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Přibližně od čtyř hodin do nějakých pár minut po šesté.“

„A vy, pane Heery?“

„Byl jsem tu dvakrát. Zastavil jsem se na pár minut, když jsem šel na oběd, a okolo půl páté jsem tu byl půl hodiny.“

„To je dost zlé.“ Wolfe položil dlaně na stůl. „Teď, pánové, budu tak stručný, jak to půjde. Až skončím, můžeme zvážit, zda se mám ohradit proti obvinění pana Hansena ze zrady. Až do chvíle, než pan Assa včera večer zkolaboval v mé kanceláři, jsem se zabýval pouze prací, k níž jsem byl najat, a ne vraždou. Pozval jsem pana Cramera na schůzku, protože jsem očekával, že můj postup vyloučí jak soutěžící, tak vás, jako primární cíle jeho vyšetřování, což bylo jistě žádoucí. Mým hlavním cílem bylo ukázat soutěžícím, že odpovědi, které obdrželi poštou, znemožnily pokračování s hádankami, které jim byly rozdány minulý týden, a že je marné bránit se nevyhnutelnému; a získat od nich jednomyslný souhlas s rozdáním nových hádanek, jakmile bude obnovena svoboda jejich pohybu.“

„To říkáte teď.“ Neskočil na to Hansen.

„Ještě to vysvětlím. Byl jsem si jistý, že to dokážu, protože neměli žádnou vhodnou alternativu. Pak bych s nimi skončil a oni by odešli a mohl bych sledovat druhý cíl, s vámi. Připouštím, že druhý plán nebyl příliš jasný a jeho průběh byl špatně zmapován až téměř do sedmi hodin včerejšího večera, kdy zavolal pan Assa. Pane Hansene, věděl jste, že za mnou Assa včera v tu hodinu přišel?“

„Ne. Nevím to ani teď.“

„A vy, pane Buffe?“

„Ne.“

„Pane O’Garro?“

„Ne!“

„Pane Heery?“

„Nevěděl.“

Wolfe přikývl. „Jeden z vás lže, a to může být k něčemu dobré. Přišel za mnou a povídali jsme si. Pan Goodwin byl u toho a zapsal průběh rozhovoru pro pana Cramera. Mohl by vám o tom teď podat zprávu, ale to by trvalo moc dlouho, takže to shrnu. Pan Assa řekl, že mluví sám za sebe, ne za firmu; že se neporadil se svými společníky. Pogratuloval mi k tomu, co nazval výtečným zásahem – zaslání odpovědí soutěžícím a tedy záchraně soutěže před zkázou. Nabídl mi osobní záruku vyplacení mé mzdy. Napil se pernodu a nalil si další. Začal a skončil požadavkem, abych včerejší schůzku odvolal. Já jsem popřel, že bych odpovědi soutěžícím rozeslal a schůzku jsem odvolat odmítl. Odešel ve špatné náladě.“

Wolfe se nadechl. „Víc jsem nepotřeboval. Pan Assa samozřejmě předstíral, že jsem odpovědi rozeslal já, a jeho ochota vzdát mi za to soukromě čest mohla znamenat jedině to, že je poslal sám a že je získal z papíru v Dahlmannově peněžence nebo že věděl, kdo to udělal. To první je mnohem pravděpodobnější. Tím byly druhý cíl schůzky a cestička zcela jasné. Chtěl jsem se soutěžícími pokračovat podle plánu, získat jejich souhlas s novou dohodou, a pak je propustit. Poté, co by odešli, jsem si chtěl promluvit s panem Assou a vámi ostatními v přítomnosti pana Cramera. Nedomníval jsem se, že Assa zabil Dahlmanna; naopak, předpokládal jsem, že ne, protože v takovém případě by se těžko odvážil se natolik prozradit a přijít ke mně. Domníval jsem se, že Assa zašel do Dahlmannova bytu, našel ho mrtvého a vzal peněženku – což je jedna z teorií pana Cramera, jak víte. Pokud by se tak stalo, muselo by se to říct panu Cramerovi, a to čím dřív tím líp – líp nejen kvůli spravedlnosti, ale mému klientovi, firmě Lippert, Buff a Assa. Uvedlo by to do rozpaků jednoho člověka, Vernona Assu, ale bylo by to ku prospěchu všech ostatních. Vyloučilo by to soutěžící z podezřelých z vraždy a podstatně by to snížilo břemeno podezření ležící na vás ostatních. Měl jsem v úmyslu vám to celé vyložit a požádat vás, abyste mi pomohli na Assu zatlačit, a očekával jsem, že uspěju.“

Znova se nadechl, ještě více zhluboka. „Doznávám se vám, jak vidíte, k neslýchaně hrubé chybě. Pramenilo to z toho, že jsem náležitě nezvážil možnost, že pan Assa sám byl oklamán nebo že si něco špatně spočítal. Teď si to vyčítám, ale na druhé straně, kdybych v devět hodin včera večer věděl, co přesně –“

„Můžete si odpustit ta kdyby,“ řekl Hansen studeně. „Omluvte se sám sobě, my na to zvědaví nejsme. Jak se Assa přepočítal?“

„Když si myslel, že muž, který mu přiznal, že vzal Dahlmannovu peněženku, mluvil pravdu, když tvrdil, že Dahlmanna už našel mrtvého. Když zamítl možnost, že ve skutečnosti Dahlmanna zabil.“

„Počkejte chvilku,“ namítl Heery. „Sám jste si to o Assovi myslel.“

„Ale Assa přišel ke mně a navíc, řekl jsem, že jsem se zmýlil. Bylo to bolestně zřejmé, nepochybně, když Assa zemřel před mýma očima. Nebylo třeba žádného zvláštního úsilí ke zjištění, co se stalo; jedinou otázkou bylo, kdo z vás to zařídil. Kdo –“

„Mně to není jasné,“ řekl O’Garro.

„Pak to vysvětlím.“ Wolfe se posunul v křesle, které bylo téměř dostatečně velké, ale na které nebyl zvyklý. „Protože je láhev pod dohledem, pak s velkou jistotou. Včera odpoledne se Assa nějak dověděl, že jeden z vás měl u sebe Dahlmannovu peněženku. Zda se to dozvěděl náhodou nebo vynaložením vlastního úsilí, na tom nezáleží; zjistil to a postavil se vám. Vy –“

Heery do toho skočil. „Právě jste řekl, že jste se domníval, že Assa vzal peněženku Dahlmannovi sám. A měl ji v kapse.“

„Pfff.“ Wolfe začal být podrážděný. „Jestli ji vzal Assa, kdo ho zabil a proč? Jeho smrt všechno změnila, včetně mých domněnek. Postavil se jednomu z vás s vědomím, že máte tu peněženku. Vysvětlil jste, že jste tu noc šel do Dahlmannova bytu, našel ho mrtvého, peněženku vzal, a Assa vám věřil. Buď jste mu řekl, že jste rozeslal odpovědi soutěžícím, nebo neřekl. V prvním případě si Assa vymyslel, že mi za to složí hold naslepo; v případě druhém byl skutečně přesvědčen, že jsem to udělal. Probrali jste spolu situaci a rozhodli se, co dělat, nebo jste to neudělali; Assa to také mohl zvážit jen sám a naplánovat vlastní postup. Bylo by zajímavé vědět, zda trval na tom, že si tu peněženku vezme k sobě, nebo zda jste ho k tomu přiměl. Kdybych to věděl, mohl bych snáze uhodnout, kdo z vás to je.“

Wolfův hlas byl teď ostřejší. „Ať už jste o jeho návštěvě u mě věděl dopředu nebo ne, její výsledek znáte. Řekl vám, že jsem odmítl schůzku zrušit a oba jste samozřejmě museli přijít. Z čehož vyvstává zajímavá věc. Pokud to byla jeho zpráva o rozhovoru se mnou, co tak zvýšilo vaše znepokojení, až jste se rozhodl ho zabít, pak jste šel do skříně pro jed po sedmé hodině. Pokud bylo vaše osudné rozhodnutí učiněno dříve, než přišel ke mně, mohl jste jít do skříně dřív. To první se však zdá pravděpodobnější. Strach sám sebe přiživuje. Nejprve jste byl spokojen, že vám Assa věřil a neměl nejmenší podezření, že jste zavraždil Dahlmanna, ale takový druh uspokojení je infikován rakovinou – rakovinou smrtelného strachu. Strachu, že vás může Assa podezřívat nebo že už vás podezřívá; strachu, že když vás nebude podezírat on, pak budu já; strachu, že když ne já, potom policie. Když vám Assa řekl, že se mu nepodařilo přesvědčit mě, abych schůzku zrušil, strach se stal agresivním; přestože jste mu věřil, když řekl, že mi nijak nenaznačil, co o té peněžence ví, nedalo se odhadnout, co udělá nebo řekne pod mým nátlakem za přítomnosti ostatních. Jak jsem řekl, zdá se, že právě tehdy se strach proměnil v panický teror, takže jste se rozhodl ho zabít. Z toho důvodu –“

„To jsou žvásty,“ řekl Hansen odměřeně. „Čisté spekulace. Jestli máte fakta, jaká jsou?“

„Tam venku, pane Hansene.“ Wolfe ukázal prstem přes rameno ke dveřím. „Mohl by to být dokonce rozhodující důkaz, kdyby se na té lahvi našly otisky prstů, ale pochybuju, že jste – jeden z vás – natolik ztratili hlavu. To je můj fakt a ospravedlňuje to mou další otázku. Pan Assa odešel z mé kanceláře včera deset minut po sedmé. Kdo z vás šel do této budovy po tomto čase? Vy, pane Hansene?“

„Ne. Už jsem vám řekl. Byl jsem tady po čtvrté hodině, ale odešel jsem před půl sedmou.“

„Vy, pane Heery?“

„Řekl jsem vám, kdy jsem tady byl.“

„Pane O’Garro?“

„Neodpovídej, Pate,“ poručil mu Hansen.

„Pfff.“ Wolfe byl znechucen. „Na něco, co se dá tak snadno prověřit? Když vám to stojí za to –“

„Já budu radši,“ řekl O’Garro, „když to vyjde najevo tady a hned.“ Jeho vztek byl ten tam. Choval se velmi opatrně a hleděl přímo na Wolfa. „Byl jsem tady včera odpoledne. Viděl jsem Assu a několikrát jsem s ním mluvil, ale vždy v přítomnosti jiných lidí. Odešli jsme společně s Buffem okolo půl osmé a setkali se s Assou v restauraci. Něco jsme snědli a odtamtud jsme šli k vám – tedy Buff a já. Assa se po cestě někde kvůli nějakému úkolu krátce zastavil a dorazil sám.“

„Co to bylo za úkol?“

„Nevím. Neřekl to.“

„A co v restauraci povídal o své návštěvě u mě?“

„Nic. Vůbec to nezmínil. Poprvé jsem o tom slyšel tady od vás.“

„Kdy jste se domluvili, že se sejdete v restauraci?“

„Já jsem se nedomlouval.“

„A kdo?“

O’Garrova čelist pracovala. Jeho oči opustily Wolfovu tvář. „Na to neodpovím,“ prohlásil.

„Chtěl jste,“ připomněl mu Wolfe, „aby se to řeklo tady a hned.“

„To stačí,“ řekl Hansen autoritativně. „Jako tvůj poradce, Pate, ti nařizuju, a tobě taky, Olivere, abyste už na další dotazy neodpovídali. Řekl jsem, že tenhle člověk je proradný, a opakuju to. Byl vaším důvěrným zaměstnancem a nyní se snaží ohrozit vás obviněním ze závažného trestného činu. Neodpovídejte mu. Pokud máte ještě co dodat, Wolfe, posloucháme.“

Wolfe ho ignoroval a pohlédl na Buffa. „Naštěstí, pane Buffe, mi pan O’Garro ušetřil snahu přesvědčovat vás, abyste neposlechl svého zástupce, protože mi řekl, že jste odtud odešli okolo půl osmé.“ Jeho oči stále kmitaly. „Popírám, že bych byl zrádce. Mým klientem je obchodní firma zvaná Lippert, Buff a Assa. Až do okamžiku smrti pana Assy jsem byl výlučně oddán zájmům svého klienta a pracoval jsem na úkolu, který mi zadal. Jistě, to dělám stále, ale okolnosti se změnily. Otázka je, co bude nejlépe vyhovovat zájmům obchodní firmy za těchto nových okolností? Jak teď můžu dokončit svou práci a zjistit, kdo vzal peněženku, aniž bych odhalil vraha? Nemůžu.“

Wolfe položil dlaně na stůl. „Pan Dahlmann, který byl zjevně mužem, jenž mohl dodat vitalitu a energii, kterou dříve dodával pan Lippert, byl zavražděn – jedním z vás. Pan Assa, který nerozvážně podstoupil velké osobní riziko pro záchranu firmy, byl rovněž zavražděn – jedním z vás. Kdo je potom zrádce? Kdo dostal firmu do prekérní situace, z níž se nikdy nemusí vzpamatovat? Pokud se vám zdá logické očekávat ode mě, že budu brát ohled v první řadě na zájmy klienta, jak tomu také je, stejně logicky očekávám já od vás, že uděláte totéž; a jste zabednění, pokud nevidíte, že tyto zájmy vyžadují odhalení vraha tak rychle a jistě, jak to jen bude možné.“

Jeho oči se zastavily na právníkovi. „Pane Hansene. Jste poradcem firmy Lippert, Buff a Assa?“

„Jsem.“

„Jste osobním právním zástupcem pana Buffa?“

„Soukromě? Ne.“

„Nebo pana O’Garra?“

„Ne.“

„Pak vás obviňuji ze zrady vašeho klienta. Prohlašuji, že zrazujete životní zájmy svého klienta, když radíte těmto mužům, aby odmítali odpovídat na mé dotazy. Ne, ne, neobtěžujte se něco namítat. Sepište dvacetistránkovou zprávu zítra ve svém volnu.“ Pohlédl na členy firmy. „Zaznamenal jsem, že jste nepoložili otázku ohledně motivu. Sám jsem s tím nepřišel, protože o tom nevím skoro nic – tedy, o motivu zabít Dahlmanna. Pan Cramer jich má samozřejmě spoustu, dobré, špatné, nijaké. Já nemám nic ohledně pana Hansena a skoro nic ohledně pana Heeryho a časový rozvrh to stejně dost mění. Ohledně pana O’Garra taky nic. K panu Buffovi nic rozhodujícího, jen podklady ke spekulacím. Pochopil jsem, že více méně zdědil nejvýznamnější postavení ve firmě po smrti Lipperta, který ho vyškolil; že se od smrti pana Lipperta proslavil v postavení vedoucího člena a pevně k tomu přilnul; že jeho schopnosti jsou zanedbatelné až na jednu úzkou oblast; a že se všeobecně očekávalo, že nebude trvat dlouho a pan Dahlmann se stane pánem namísto sluhou. Nevím, jak moc tyto vyhlídky pana Buffa hnětly, ale vy to vědět musíte.“ Zaměřil se na vedoucího člena. „Zvláště vy, pane Buffe. Byl byste tak laskav a prozradil mi to?“

Buff hodil pohledem směrem k Hansenovi, ale právník pro něj neměl žádné instrukce, a tak se vrátil k Wolfovi. Jeho kulatá červená tvář byla nateklá a těstovitá a pramen bílých vlasů, který mu visel přes čelo, mě znechucoval a měl jsem chuť mu říct, aby si ho sčísnul zpět. Seděl po mé pravici přes roh konferenčního stolu a byl tak blízko, že jsem to klidně mohl udělat sám.

Nebyl rozhořčený. Byl to velký a důležitý člověk a tohle byla velmi závažná věc. „Váš pokus vymyslet pro mne motiv,“ řekl Wolfovi, „není příliš úspěšný. Všichni jsme měli na Dahlmanna trochu zlost. Šel nám na nervy. Myslím, že někteří z nás ho nenáviděli – například tady O’Garro. O’Garro ho nenáviděl vždycky. Ale ve snaze dát mi motiv jste něco přehlédl. Pokud jsem ho zabil, abych zabránil tomu, že mě vytlačí z LBA, musel bych být blázen, kdybych potom bral peněženku? Právě zmizení peněženky dostalo LBA do těch závažných nesnází. Copak jsem blázen?“

„V žádném případě.“ Wolfe se mu podíval do očí. „Mohl jste tam jít pouze proto, abyste dostal peněženku, a vzal jste si s sebou zbraň, protože jste byl odhodlán ji získat, a možnost zbavit se ho byla neodolatelná, když už jste byl u něj. Na odchodu jste jistě vzal peněženku. Proto jste přece přišel; a v žádném případě jste nechtěl, aby ji našli u jeho těla s tím papírem uvnitř. Nebyl jste v takovém stavu, abyste mohl v klidu zvážit následky jejího zmizení. Mimochodem, co jste udělal s tím papírem? Musel být v té peněžence, protože jste rozeslal odpovědi soutěžícím.“

„To už zachází příliš daleko, Wolfe.“ Buff trochu zvýšil hlas. „Nejprve jste pouze navrhl motiv a teď mě obviňujete. Máte tady svědky, na to nezapomeňte. Ale to, co jste řekl o životních zájmech této firmy, že jsou prvořadé, to dávalo smysl a souhlasím s vámi. V době, jako je tahle, nemůžeme brát osobní ohledy v potaz. Takže vám musím říct o malé chybě, kterou udělal O’Garro – neříkám, že to udělal s rozmyslem, mohl to být náhlý popud, že nám domluvil schůzku s Assou v tom podniku. Byl ve své kanceláři, přišel ke mně a řekl, že Assa volal a on se s ním domluvil, že se sejdeme v restauraci u Graingera ve čtvrt na osm.“

Myslel jsem, že mu O’Garro jednu natáhne, a O’Garro si to zřejmě myslel taky. Seděl naproti mně, po Buffově pravici, vstal z křesla s planoucíma očima, obě pěsti připravené, ale neudělal to. Položil pěsti na stůl, opřel se o ně a naklonil se směrem k Buffovi, až jeho tvář nebyla ani třicet centimetrů od jeho společníka.

„Jsi příliš starej na to, abych tě uhodil,“ procedil mezi zuby. „Příliš starej a mizernej špinavec. Řekl jsi, že jsem nenáviděl Dahlmanna. Možná jsem ho nemiloval, ale není pravda, že jsem ho nenáviděl. To ty. Pozoroval jsi, jak jde nahoru a chystá se převzít velení a vykopnout tě – není divu, žes ho nenáviděl – a můj bože, já jsem tě litoval!“

O’Garro se narovnal a pohlédl na nás. „Litoval jsem ho, pánové. Tak hloupý jsem byl. Litoval jsem ho.“ Podíval se na Wolfa. „Ptal jste se, kdo domluvil tu schůzku s Assou a já jsem se zdržel komentáře. Byl to Buff a to on také přišel do mé kanceláře a řekl mi to. Nějaké další otázky?“

„Jedna nebo dvě pro pana Buffa.“ Wolfe si ho prohlížel s přimhouřenýma očima. „Pane Buffe. Kdy jste byl s panem Assou včera odpoledne sám, kde a jak dlouho?“

„Odmítám odpovědět.“ Buff měl problémy s hlasem. „Odmítám odpovědět na radu svého poradce.“

„Kdo je vaším poradcem?“

„Rudolf Hansen.“

„On tvrdí, že není.“ Wolfovy oči se přesunuly. „Pane Hansene? Jste teď poradcem pana Buffa?“

„Ne.“ Znělo to tvrdě. „V této situaci bych jím nemohl být, ani kdybych chtěl, protože by došlo k možnému střetu zájmů. Jeho zástupce se jmenuje Arnold Duffen a má kancelář několik bloků odtud.“

Buff na něj pohlédl. Kulatá červená tvář byla ještě rozteklejší. „Možná se mi Arnolda nepodaří okamžitě sehnat, Rudolfe. Chci se s tebou soukromě poradit. Teď.“

„Ne. Není to možné.“

„Pak se ho musím pokusit sehnat.“ Buff vstal ze svého křesla. „Ne odtud. Ze své kanceláře.“

Chytil jsem ho za paži, abych ho zastavil. Chtěl se vytrhnout, ale neberu vraha za ruku stejně jako nymfu, a tak skončil zpátky v křesle. Pustil jsem ho, ale vstal jsem a postavil se vedle něho.

„Rád bych si s vámi, pánové,“ řekl Wolfe, „vyměnil náležité zdvořilosti, ale musím předat zodpovědnost za tu láhev jedu co nejdříve. Musím ještě čekat?“

Tři vteřiny bylo ticho, a pak O’Garro řekl: „Použijte telefon po své levici.“

22. kapitola

Nejdůležitější výsledek z hlediska obyvatel státu New York se dostavil o pár měsíců později, v červnu, kdy byl Oliver Buff souzen a usvědčen z vraždy prvního stupně, jejíž obětí byl Vernon Assa, když se Cramerovi a kanceláři okresního státního zástupce podařilo dát dohromady řadu důkazů, mezi nimiž nakonec byl i jeden dobrý otisk prstu z láhve kyanidu. Ale z našeho hlediska přišel nejdůležitější výsledek mnohem dříve, vlastně hned další den, kdy Rudolf Hansen po obědě zavolal a domluvil si schůzku za sebe, O’Garra a Heeryho u Wolfa v šest hodin. Přišli přesně, jakmile Wolfe sešel dolů ze zimní zahrady. Když jsem je zavedl do kanceláře, viděl jsem, že se O’Garro usadil do červeného koženého křesla, s tím, že na něj má nárok, když se mu podařilo přežít. Možná se jeho jméno teď dostane do názvu firmy. Jistě nějaká nová potřebovali.

Stále vypadali, že by jim neuškodilo se prospat, řekněme tak týden, ale aspoň se učesali. Byli skleslí, ale zdvořilí. Po zmínce o posledním vývoji, včetně prohlášení Buffovy sekretářky, že v pondělí odpoledne viděla Assu v Buffově kanceláři, jak spolu mluvili a on měl v ruce hnědou peněženku, se Hansen vzdal. Řekl, že přes všechno ostatní bude velká úleva, když bude soutěž pokračovat způsobem, který nezanechá žádné skuliny pro kontroverze nebo soudní spory, a v souvislosti s tím požádal Wolfa o pomoc. Wolfe chtěl vědět, o jakou.

„Chceme, abyste se o to postaral,“ řekl Hansen. „Chceme, abyste napsal ty hádanky, dal je soutěžícím, stanovil podmínky a termíny a poté, co budou sebrány odpovědi, abyste je zkontroloval a udělil ceny. Chceme to celé nechat na vás. Heery odmítá, aby to provedla LBA, a za daných okolností mu to nemůžeme zazlívat a navíc to jsou jeho peníze. Budete mít veškeré pravomoci. Nikdo se vám do toho nebude plést. Za tuto službu vám LBA zaplatí padesát tisíc dolarů plus výdaje.“

„Nevezmu to,“ řekl Wolfe chabě.

„Zatraceně, musíte!“ vyštěkl Heery.

„Ne, pane. Nemusím. Párkrát jsem už hodně pokoušel svou důstojnost, abych se udržel, ale nebudu psát hádanky pro parfémovou soutěž. Tím nechci zpochybňovat důstojnost kohokoli jiného, kdo to dělá. Důstojnost je jako tvář; nenajdete dvě totožné. Prosím vás, abyste nenaléhali; nebudu o tom přemýšlet. Přiznám se, že by mě mé odmítnutí mohlo bolet víc, kdybych neposílal firmě Lippert, Buff a Assa účet na přesně stejný obnos – padesát tisíc dolarů. Plus výdaje.“

„Za co?“ Hansen byl studený.

„Za práci, na kterou jsem byl najat a kterou jsem dokončil.“

„To jsme projednali,“ řekl O’Garro. „Nevidíme to tak.“

„Neudělal jste svou práci,“ vysvětlil Hansen.

„Ne? A kdo tedy?“

„Nikdo. Okolnosti mimo naši i vaši kontrolu. Pokud to někdo udělal, pak to byl sám Buff, když rozeslal odpovědi soutěžícím. Také Assa, když zjistil, že Buff měl tu peněženku, ale hlavní bylo, že soutěžící dostali odpovědi. To zachránilo soutěž.“

„Uznáváte to?“

„Samozřejmě že to uznáváme. Je to zřejmé.“

„Dobře. Předpokládám, že to bylo nevyhnutelné.“ Wolfe se obrátil. „Archie, dejte panu Hansenovi dolar.“

Vyndal jsem jeden a šel mu ho nabídnout, ale Hansen si ho nevzal. „Co to znamená?“ zeptal se.

„Najímám vás jako svého zástupce, jako předtím. Chci, aby to, co vám teď řeknu, bylo chráněno důvěrným vztahem mezi vámi a mnou. Protože zájmy pana O’Garra a pana Heeryho se shodují s mými, věřím v jejich diskrétnost. Můžete tento vztah kdykoliv ukončit. Tak jste mi to řekl. Začali jsme spolu důvěrným rozhovorem a také jím skončíme.“

Hansen si vzal dolar, nijak nadšeně, a já jsem se vrátil ke svému stolu. „Pokračujte,“ řekl.

„Vynutili jste si to.“ Wolfe se mračil. „Raději bych si to nechal pro sebe, ale raději tohle, než protahovat spor. Až dostanete seznam výdajů, doprovázející můj účet, bude tam položka ‚Jeden psací stroj z druhé ruky, osmdesát dva dolarů‘. Teď leží na dně řeky, protože jsem chtěl vyloučit možnost odhalení, ale mám několik stránek, které na něm byly napsány – nebo spíš vím, kde jsou, a můžu je snadno získat – a pokud si opatříte od inspektora Cramera jeden z listů odpovědí, které obdrželi soutěžící, nebo dobrou kopii, zařídím, abyste si to mohli porovnat. Zjistíte, že odpovědi zaslané soutěžícím byly napsané na stroji, který je uveden na mém seznamu výdajů.“

Heery se rozesmál. Pod tlakem událostí jsem zapomněl, jak vypadá zdravý smích, a tentokrát to skutečně myslel vážně. Po chvilce upřímného řehotu se zastavil, aby vypustil: „Vy ohromnej mizero!“ a ještě si trochu zařičel. Hansen a O’Garro – ten hluboce zachmuřený – to přežvykovali.

Když se Heery uklidnil natolik, aby bylo slyšet normální hlas, Hansen promluvil. „Chcete říct, že jste rozeslal odpovědi soutěžícím?“

„Rozeslal je člověk, jemuž jsem to nařídil. Můžu vám sdělit, kdo to je, ale raději bych to nedělal.“

„Myslím, že nebudeme naléhat, viď, Pate?“

„Ne.“ O’Garro se pořád mračil. „To je neuvěřitelné.“

„Není divu,“ řekl Hansen Wolfovi, „že jste chtěl důvěrný rozhovor. Tohle všechno mění.“

„To by mělo,“ řekl Wolfe suše. „Protože jste právě prohlásil, že rozeslání odpovědí soutěžícím zachránilo soutěž. Bylo to také pro jejich dobro, tedy pro většinu z nich. To bylo jedním z mých cílů a dalším, samozřejmě, bylo přimět někoho, aby něco udělal. Nevěděl jsem koho a jak, ale myslel jsem, že by to mohlo vyprovokovat akci, což se stalo.“

„Což se jistě stalo,“ souhlasil O’Garro. „Příliš velkou akci, ale tomu jste zabránit nemohl.“

„Měl jsem tomu zabránit. Pan Assa mohl být naživu. Zpackal jsem to.“ Wolfe stiskl rty. Pak je uvolnil. „Chcete, abych donesl ty stránky, které byly napsány na tom stroji, abyste měli srovnání?“

„Ne,“ řekl Hansen. „Pate?“

„Ne.“

„Ale,“ řekl Hansen Wolfovi, „pořád chceme, abyste vedl tu soutěž. Peníze samozřejmě dostanete navíc k účtu, který nám posíláte. Nebude to –“

„Ne!“ vykřikl Wolfe a já jsem mu to neměl za zlé. Odmítnout padesát táců jednou, abyste si zachovali důstojnost, je dost těžké, a být nucen je odmítat víckrát, je už příliš. Snažili se naléhat a zvláště Heery se nechtěl vzdát, ale nakonec toho museli nechat. Když odcházeli a já je doprovázel do haly, zatáhli mě za věšák a pokusili se přesvědčit mě, abych ho k tomu přiměl, a měli narážky typu, že to pro mě bude hračka, ale nedal jsem jim žádnou naději. Jejich problémem jsem se vůbec nezaobíral. Měl jsem svůj vlastní, a když jsem za nimi zavřel dveře a vrátil se do kanceláře, otevřel jsem ho bez úvodu.

„Skvělé,“ řekl jsem Wolfovi, „byl to výtečný zásah. Bylo to dokonalé a úžasné. Ale nejen že jste změnil pravidla a řekl mi přímou lež, také jste na to navršil další, když jste mi řekl, že jste pravidla nezměnil. Jaký to může mít vliv na důvěrný vztah? Proč bych vám měl ještě někdy něco věřit?“

Pohnul rty. Myslel si, že se usmívá. „Můžete mi věřit vždycky, Archie. S vaší pamětí, která je jedinečná, si jistě vzpomenete na má slova. Dal jsem vám dvě kategorické odpovědi týkající se té záležitosti, když jsme byli o samotě. Nejprve jsem řekl, že jsem nedoufal v nic tak provokativního, jako je tohle. To byla pravda; nedoufal jsem v to; byl jsem si tím jist, když jsem to vymyslel. A za druhé jsem řekl, že tohle jsem mezi možnosti neřadil. To bylo rovněž pravda; nebyla to možnost, byla to jistota. Nikdy jsem vám neřekl přímou lež a také nikdy neřeknu – a pokud jsem se vytáčel, bylo to pouze ve snaze ušetřit vám nutnost lhát panu Stebbinsovi nebo komukoli jinému, kdo by vás pokoušel. Citoval jsem se správně?“

Zamručel jsem. Nemůžu dost dobře zapírat svou jedinečnou paměť.

„Navrhujete, aby slovní úskoky nebyly nadále v naší soukromé konverzaci povoleny? Žádnému z nás?“

„To ne, pane.“

Odfrkl si. „To bych vám radil. Nevydrželi bychom spolu ani týden.“

A zazvonil si pro pivo.