Piknik na čtvrtého července

Rex Stout

I.

Flora Korbyová otočila hlavu s tmavě hnědými vlasy bez kloboučku směrem ke mně a pohlédla na mne tmavě hnědýma očima.

„Asi jsem si měla vzít svoje auto a vést vás.“

„To je v pohodě,“ ujistil jsem ji. „Klidně bych mohl zavřít jedno oko.“

„Prosím, jen to ne,“ žadonila. „Už tak jsem celá omámená. Dáte mi svůj autogram – tedy až zastavíme?“

Jelikož byla nadmíru reprezentativní, nevadil mi její předpoklad, že řídím jen jednou rukou, poněvadž ji chci chytit pravicí kolem ramen. V tom se ovšem pletla. Tyhle doby už jsem měl dávno za sebou. Nemělo však smysl jí vysvětlovat, že Nero Wolfe, jenž seděl na zadním sedadle, chová k pohybujícím se vozidlům hlubokou nedůvěru a k smrti nerad se v nějakém vozí, pokud za volantem nesedím já –a tak jsem byl rád, že mám záminku řídit jen jednou rukou, protože to pro něj takhle bylo napínavější.

A vlastně si to mohla spočítat sama. Jediný vnější zájem, kterým si Wolfe dobrovolně nechává narušovat své osobní pojetí komfortu, nemluvě o luxusu, totiž představuje restaurace Rusterman’s. Její zakladatel Marko Vukčič býval Wolfeovým nejstarším a nejbližším přítelem. Když zemřel, přenechal restauraci zaměstnancům a učinil Wolfea správcem své pozůstalosti; kromě toho zanechal Wolfeovi dopis, v němž ho žádal, aby dohlédl na zachování úrovně a pověsti jeho restaurace. Wolfe tak tedy činil: jednou či dvakrát týdně a někdy i častěji restauraci bez ohlášení navštívil a nutno říci, že nikdy nepronesl ani slovo kritiky – tedy, skoro ani slovo. O to více však reptal, když ho vrchní číšník Felix požádal, aby promluvil na pikniku Svazu amerických pracovníků v pohostinství neboli SAPP u příležitosti výročí Dne nezávislosti.

Wolfe nejenže reptal, Wolfe to přímo odmítl. Felix mu však nedal pokoj a Wolfe nakonec podlehl, neboť Felix si jednoho dne přivedl do kanceláře posily: Paula Raga, šéfkuchaře omáčkové kuchyně v hotelu Churchill; prezidenta SAPP Jamese Korbyho; H. L. Griffina, dovozce potravin a vína, který dodával obtížně dostupné laskominy nejen do restaurace Rusterman’s, ale i na Wolfeův stůl; a Philipa Holta, ředitele organizací SAPP. Ti všichni měli na pikniku rovněž hovořit a jejich hlavní argument zněl, že na této akci jednoduše nemůže nevystoupit muž, jehož zásluhou zůstala Rusterman’s i po smrti Marka Vukčiče nejlepší restaurací v New Yorku. A jelikož je Wolfe marnivý jako tři pávi, a pokud měl navíc někdy někoho rád, tak to byl právě Marko, nakonec se podvolil. Vedl ho k tomu i další důvod: Philip Holt musel souhlasit, že nechá na pokoji Fritze, Wolfeova šéfkuchaře a domovníka. Fritz totiž již tři roky příležitostně docházel do restaurace Rusterman’s coby konzultant a Holt jej stále obtěžoval přesvědčováním, aby vstoupil do SAPP. Umíte si představit, jak se to Wolfeovi líbilo.

A protože jsem to já, kdo provádí vše, co je třeba učinit v souvislosti s Wolfeovou prací a zřídkavými společenskými aktivitami – až na to, že on sám si myslí, že všechno dělá on, ale to teď raději nechme stranou –, zůstalo na mně, abych ho čtvrtého července odvezl na místo konání pikniku, jmenovitě na Culp’s Meadows na Long Islandu. Koncem června mi zatelefonoval James Korby a představil mi svou dceru Floru. Ta mi oznámila, že cesta do Culp’s Meadows je nebývale komplikovaná, já jí odpověděl, že všechny cesty na Long Island jsou komplikované, a ona na to, že nás tam raději odveze svým autem.

Faktem je, že se mi její hlas líbil, ale zároveň jsem si zachoval jistou předvídavost a okamžitě mě napadlo, že pro mého zaměstnavatele by bylo novým a vzrušujícím zážitkem sledovat mě, jak řídím jednou rukou, a tak jsem Floře odpověděl, že sice budeme muset jet ve Wolfeově autě a za volantem budu muset sedět já, ale jinak bych jí byl hluboce vděčný, kdyby mohla jet s námi a ukazovat nám cestu. Tak se i stalo a právě toto byl důvod, proč – když jsme po nějakých padesáti kilometrech jízdy longislandskými čtyřproudovkami a dalších patnácti kilometrech mimoúrovňových křižovatek a ošemetných zatáček konečně projeli branou do Culp’s Meadows – byly Wolfeovy rty sevřené tak pevně, že jako by žádné ani neměl. Za celou cestu ‚promluvil pouze jednou: přibližně na sedmém až osmém kilometru, když jsem se prohnal kolem jakéhosi loudy.

„Archie. Však vy víte.“

„Ano, pane.“ Samozřejmě jsem stále nespouštěl oči z vozovky. „Jenže já jsem na jízdu s rukou takhle na sedadle instinktivně zvyklý a mám strach ji z toho sedadla sundat, protože kdybych jednal proti instinktu, byl bych nervózní a nervóznímu člověku se špatně řídí.“

Pohled do zrcátka mi ukázal, jak se jeho rty svírají, a sevřené zůstaly až do konce.

Při průjezdu branou do Culp’s Meadows a následnými klikatými uličkami podle instrukcí Flory Korbyové jsem řídil oběma rukama. Bylo tři čtvrtě na tři, takže jsme dorazili včas, neboť projevy měly začít ve tři hodiny. Flora si byla jistá, že za hlavním stanem budeme mít vyhrazeno místo k parkování, a když jsem se propletl několikaakro-vou plochou s parkujícími auty, zjistil jsem, že má pravdu. Odbočil jsem a zastavil automobil tak, že měl masku chladiče jen necelé dva metry od plachty stanu. Flora vyskočila, otevřela zadní dveře na své straně a já učinil totéž na straně své. Wolfe upřel pohled nejprve na ni a poté na mě. Byl rozpolcen. Nechtěl dát přednost ženě, dokonce ani mladé a krásné, ale zároveň mi nevyhnutelně musel ukázat, co si myslí o řízení jednou rukou. Opět zabodl oči doprava a pak konečně pohnul svou sedminou tuny a vystoupil na Flořině straně.

II.

Stan vztyčený na dřevěném pódiu asi metr nad zemí nebyl o mnoho větší než Wolfeova kancelář, a tak přetékal lidmi. Proklestil jsem si cestu k hlavnímu vchodu a pak ven, kde se pódium rozšiřovalo v otevřené prostranství. Vzduch byl krásně čerstvý, od oceánu dovádivě foukal vánek a slunce vydatně svítilo. Hezký čtvrtý červenec. Na rozšířeném pódiu stála řada namačkaných židlí, z nichž většina byla prázdná. O stavu trávníku nemohu podat žádnou zprávu, protože mi ve výhledu zacláněla desetitisícovka a možná i více pracovníků restaurací a jejich hostů. Zhruba tisícihlavý dav tvořil neprodyšnou masu obrácenou čelem k pódiu – zřejmě šlo o ty, kteří chtěli být během projevů vepředu –, zatímco ostatní se rozptýlili opodál a jejich hloučky sahaly až k okraji hájku a řadě přístřešků.

Za mým ramenem se ozval Flořin hlas: „Už půjdou ven, takže jestli se vám líbí nějaká židle, zmocněte se jí. Kromě těch šesti vepředu, ty jsou pro řečníky.“

Přirozeně už jsem jí začínal říkat, že chci sedět vedle ní, ale nakonec jsem se k tomu nedostal, protože se ze stanu vyhrnuli lidé a mířili k rozšířené části pódia. S myšlenkami na to, jak Wolfea upozornit, že židle, již se chystá asi na hodinu obsadit, dosahuje sotva poloviční šíře jeho zadnice, abych mu poskytl čas potlačit impulzy, jsem si začal klestit cestu k okraji vstupu, a když exodus konečně prořídl, vešel jsem do stanu. Vedle lůžka, které se na protější straně dotýkalo plachty, postávala v hloučku pětice mužů. Na lůžku ležel jakýsi chlap. Nero Wolfe se po mé levici skláněl nad stolem a civěl na obsah kovového pouzdra s odklopeným víkem. Učinil jsem krok stranou, abych lépe viděl, a spatřil jsem sbírku nožů s kostěnými rukojeťmi. Bylo jich osm a délka jejich čepelí se pohybovala od patnácti do třiceti centimetrů. Nebyly nijak nablýskané, ale vypadaly ostře a mnohaletým užíváním se šíře čepelí povážlivě zúžila. Dotázal jsem se Wolfea, čí hrdlo se chystá podříznout.

„To jsou Dubois,“ řekl. „Opravdové staré Dubois. Ty nejlepší. Patří panu Korbymu. Přinesl si je sem na soutěž v krájení a vyhrál, jak se sluší a patří. S radostí bych mu je ukradl.“ Otočil se. „Proč nenechají toho člověka na pokoji?“

Otočil jsem se také a skrz mezeru v hloučku jsem viděl, že na lůžku leží Philip Holt, ředitel organizací SAPP. „Co je s ním?“ zeptal jsem se.

„Něco špatného snědl. Snad hlemýždě. Zřejmě nějaký špatný druh hlemýžďů. Doktor mu napsal něco na střeva, aby se s tím mohl lépe vypořádat. Tak proč ho nenechají s jeho střevy na pokoji?“

„Půjdu se zeptat,“ řekl jsem a dal se do pohybu. Když jsem se přiblížil k lůžku, James Korby právě říkal: „Myslím, že i přes lékařovo doporučení bychom ho měli odvézt do nemocnice. Jen se podívejte, jakou má barvu!“

Malý, zavalitý a plešatý Korby vypadal spíše jako zákazník než pracovník restaurace, což byl možná důvod, proč stál v čele SAPP právě on.

„Souhlasím,“ řekl Dick Vetter energicky. Nikdy jsem neviděl Di-cka Vettera osobně, ale dost často jsem ho vídal v jeho televizním pořadu – po pravdě řečeno až příliš často. I kdybych si však jeho stanici nepouštěl, stejně bych se mu nevyhnul, protože nějakých dvacet milionů Američanů – vesměs ženského pohlaví – bylo skálopevně přesvědčeno, že právě on je nejmladším a nejpohlednějším moderátorem v éteru. Flora Korbyová mi předem sdělila, že zde dnes Dick Vetter bude a proč. Jeho otec pracoval třicet let jako poskok v jedné restauraci na Broadwayi, a protože stále nechtěl odejít, pracoval tam dodnes.

Paul Rago nicméně nesouhlasil a také to dal najevo. „To by byla škoda,“ prohlásil, ale řekl to dlouze, spíše jako „škoda“. Díky širokým plecím, sto osmdesáti centimetrům výšky, ulízaným černým vlasům s náznaky šedivění a knírku se zašpičatělými konci, který byl stále ještě černý, vypadal spíše jako mexický velvyslanec než jako šéf přes omáčky. „Vždyť jde o nejvýznamnějšího člověka v celém svazu – pochopitelně s výjimkou prezidenta – a kromě toho by měl vystoupit s projevem. Třeba toho bude schopen, než domluvíme my ostatní.“

„Promiňte, prosím,“ ozval se H. L. Griffin, dovozce potravin a vína. Byl to vychrtlý zakrslík s dlouhou úzkou bradou a jedním okem vadným, nicméně hovořil s autoritou člověka, jehož firma okupovala v jistém obchodním mraveništi ve městě celé jedno patro. „Možná nemám na názor právo, jelikož nejsem členem vaší slovutné organizace, ale poctili jste mne pozváním k účasti na vaší oslavě nezávislosti země a já jsem si vědom význačného postavení a všeobecné popularity Phila Holta mezi vašimi členy. Rád bych pouze podotkl, že pan Rago má podle mého názoru pravdu, že pro členstvo by bylo zklamáním, pokud by jej nespatřilo na pódiu. Doufám, že nejsem příliš opovážlivý.“

Vně stanu se z reproduktorů v rozích pódia ozval dunivý hlas, který svolával účastníky pikniku roztroušené na louce, aby se dostavili k pódiu a připravili se k poslechu. Zatímco si skupinka u lůžka i nadále vyměňovala argumenty, připojil se k ní newyorský policista, jenž stál až dosud zdvořile stranou. Pohlédl na Philipa Holta, leč nenabídl žádnou radu. Rovněž Wolfe přistoupil k lůžku, aby se podíval. Já osobně bych řekl, že ideálním místem pro Holta by byla pořádná postel s atraktivní sestřičkou, která by ho hladila po čele. Nejméně třikrát jsem byl svědkem, jak se celý otřásl. Nakonec Holt celý spor rozsoudil sám, když zamumlal na ostatní, aby ho nechali na pokoji, a otočil se na bok čelem k plachtě. Flora Korbyová k němu přistoupila, přehodila přes něj přikrývku a já si všiml, že Dick Vetter jí přitom náznakem pomohl. Skrz stan profukoval vánek a kdosi poznamenal, že Holt by neměl ležet v průvanu – Wolfe mi tedy poručil, abych zavřel chlopeň zadního vchodu, což jsem také učinil. Chlopeň však nechtěla držet dole, a tak jsem ji přichytil plastovou páskou uvázanou na mašličku. Všichni včetně policisty se pak odšourali předním vchodem k pódiu a já vyrazil odzadu za nimi. Když Korby procházel kolem stolu, zastavil se a zakryl pouzdro s opravdovými starými Dubois víkem.

Projevy trvaly hodinu a osm minut a deset tisíc členů SAPP je přijalo vstoje jako správné dámy a gentlemanové. Pravděpodobně doufáte, že vám je teď přetlumočím slovo od slova, ale bohužel jsem si je nezapisoval a neposlouchal jsem je ani dost pozorně na to, abych si je dokázal vrýt do paměti. Kromě toho se řečníci ve svých vlasteneckých projevech nepředháněli ani co do množství, ani co do hlasitosti. Ze své židle v zadní řadě jsem viděl na velkou část obecenstva a byl to pohled za všechny peníze.

Prvním řečníkem byl jakýsi neznámý muž – očividně ten, který svolával publikum, když jsme byli ve stanu – a po několika trefných poznámkách nám představil Jamese Korbyho. Zatímco Korby řečnil, zvedl se Paul Rago ze židle, prošel uličkou uprostřed a vstoupil do stanu. Jelikož se předtím horlivě vyslovoval pro vystoupení Philipa Holta, myslel jsem si, že ho chce živého či mrtvého vyvléci ven, ale tak to nebylo. Během minutky se totiž Rago vrátil, a učinil tak v nejvyšší čas, neboť sotva se opět usadil, Korby dokončil řeč a uvedl právě Raga.

Během Korbyho projevu se všechny obličeje tvářily vážně, ale Ragův přízvuk zněl v reproduktorech tak, že než se Paul Rago pořádně zahřál, obecenstvo se již uculovalo. Když se pak Korby zvedl ze židle a vyrazil uličkou pryč, předpokládal jsem, že ignoruje Raguv projev, protože Rago předtím ignoroval ten jeho, ale možná jsem se pletl, neboť Korbyho návštěva ve stanu byla ještě kratší než Ragova. Po chvíli vyšel ven, vrátil se na židličku a pozorně se zaposlouchal do Ragova přízvuku.

Následně vystoupil dovozce H. L. Griffin a konferenciér mu musel snížit mikrofon. Jeho hlas zněl v reproduktorech lépe než ostatní a i samotný jeho projev byl zatraceně dobrý. Zdálo se mi, že by bylo fér toho skrčka pořádně ocenit, takže jsem musel bezděky souhlasit s obecenstvem, které mu tleskalo tak, že Griffin slezl z pódia až za dobrou minutu. Opravdu diváky probudil a oni mu provolávali slávu ještě ve chvíli, kdy se otočil a zamířil uličkou ke stanu. I konferenciérovi pak nějakou dobu trvalo, než publikum uklidnil. Právě ve chvíli, kdy se chystal představit Dicka Vettera, však slavná televizní hvězda náhle vyskočila a s odhodlaným výrazem ve tváři rovněž vyrazila do uličky – nebylo těžké uhodnout proč. Vetter se jistě domníval, že Griffin chce využít nadšených ovací, kterých se mu dostalo, a dovléci Philipa Holta na pódium. Vetter mu v tom chtěl zabránit, ale nakonec nebylo potřeba. Když byl totiž dva kroky před vchodem do stanu, vynořil se Griffin z plachtoví sám. Vetter uhnul stranou, aby ho nechal projít, a vnořil se do stanu místo něj. Griffin pak pokračoval v chůzi ke své židli v první řadě, což v obecenstvu opět vyvolalo ojedinělé provolávání slávy, takže konferenciér znovu musel diváky uklidnit, aby se dostal dál. Konečně se mu podařilo představit Dicka Vettera, jenž mezitím vyšel ze stanu a zamířil k mikrofonu –ten musel být opětovně zvednut, což se povedlo právě včas.

Právě když Vetter začal mluvit, Nero Wolfe se náhle vztyčil a vyrazil ke stanu. Zvedl jsem obočí. Snad se nechce nechat zatáhnout do těch potíží s Holtem, pomyslel jsem si, ale pak jsem spatřil výraz v jeho tváři a došlo mi to. Hrany dřevěné židličky se mu už skoro hodinu zarývaly do zadku, což mu dost silně bralo náladu, takže se chtěl trochu uvolnit, než ho předvolají k mikrofonu. Když procházel kolem mě, účastně jsem se na něj zašklebil a opět jsem dopřál sluchu Vetterovi. Jeho mýdlový hlas (říkám schválně mýdlový) se linul z reproduktorů jako proud mýdlových bublin, takže jsem si zhruba po dvou minutách začal říkat, že je jenom fér, když zakrslík Griffin mluví jako muž, zatímco pohledný mladý idol milionů Vetter zní jako šlehačka, jenže vtom jsem si všiml, že si kdosi žádá mou pozornost. Wolfe stál ve vchodu do stanu a prstem mě volal k sobě. Když jsem vstal a zamířil k němu, opět zmizel ve stanu a já ho následoval. Wolfe přešel k zadnímu vchodu, zvedl chlopeň, protáhl své rozložité tělo otvorem a přidržel chlopeň i mně. Když jsem se ocitl venku, sešel pět schodů na zem, vyrazil k autu, stiskl kliku zadních dveří a zatáhl. Nic se nedělo. Otočil se ke mně.

„Odemkněte.“

Postavil jsem se vedle něj. „Chcete něco?“

„Odemkněte, nasedněte a nastartujte. Jedeme.“

„No to určitě. Máte mít přece projev.“

Wolfe mě zpražil pohledem. Zná intonaci mého hlasu stejně dobře jako já jeho. „Archie,“ řekl, „nechovám se výstředně. Mám pro odjezd pádný a přesvědčivý důvod, který vám cestou vysvětlím. Odemkněte ty dveře.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Neodemknu, dokud ten důvod neuslyším. I když připouštím, že je to vaše auto.“ Vytáhl jsem klíče z kapsy a podal mu je. „Zde. Já rezignuji.“

„Nu dobrá.“ Zatvářil se pochmurně. „Ten muž na lůžku je mrtev. Zvedl jsem přikrývku, abych mu ji upravil. A jeden z těch nožů mu až po rukojeť vězí v zádech. Je mrtev. Jestli na to někdo přijde dřív, než stačíme odjet, víte, co se stane. Strávíme tady celý den, celou noc, celý týden, budeme tady věčně. Což je nesnesitelné. Doma můžeme na otázky odpovídat stejně dobře jako tady. Odemkněte ty dveře, zatraceně!“

„Jak je mrtvý?“

„Řekl jsem vám, že je mrtvý.“

„No dobře. Ale neměl byste se nechat mýlit. A vy se nenecháte mýlit. Dobře víte, že v tom vězíme tak jako tak. Oni nás nebudou vyslýchat doma, normálně nás odvezou zpátky sem. Budou už na nás čekat na verandě a vy se domů vůbec nedostanete.“ Strčil jsem klíče zpátky do kapsy. „Ujet, když jste na řadě s projevem, to by bylo moc hezké. Takže jediná otázka zní, jestli to ohlásíme hned, nebo raději vystoupíte s projevem a přenecháte nález té mrtvoly někomu jinému. Čekám na odpověď.“

Wolfe mě přestal probodávat pohledem. Dlouze a zhluboka se nadechl, a když opět vyfoukl vzduch, řekl: „Přednesu ten projev.“

„Dobře. Byla by hanba ho promarnit. Měl bych ještě otázku. Když jste teď zvedal tu chlopeň, abyste vyšel ven, nevšiml jsem si, že byste odvazoval pásku. Znamená to, že už byla rozvázaná!“

„Ano.“

„To je ovšem hezké.“ Otočil jsem se, zamířil ke schodům, vystoupal po nich, přidržel Wolfeovi chlopeň a následoval ho do stanu. Wolfe zamířil dopředu a vyšel druhým vchodem ven, zatímco já přistoupil k lůžku. Philip Holt ležel čelem ke stěně s přikrývkou vytaženou až ke krku. Odhrnoval jsem ji, až jsem spatřil rukojeť nože asi dva a půl centimetru napravo od lopatky. Čepel vězela až po střenku v Holtově těle. Odhrnul jsem přikrývku ještě více, sebral jsem Holto-vu ruku, na deset vteřin jsem na ni silně přitiskl koneček prstu, a když jsem ho uvolnil, viděl jsem, že kůže zůstala bílá. Vytrhl jsem z přikrývky trochu chmýří a přidržel je Holtovi na půl minuty před nosními dírkami. Žádný pohyb. Přitáhl jsem přikrývku zpátky tak, jak jsem ji našel, přešel jsem ke kovovému pouzdru na stole a zvedl z něj víko. Nejkratší nůž, ten s patnácticentimetrovou čepelí, byl pryč.

Když jsem odešel k zadnímu vchodu a nadzvedl chlopeň, Vetterovy mydliny či šlehačka – podle toho, co je vám milejší – linoucí se z reproduktorů náhle ustaly, a když jsem scházel z pěti schodů, dav účastníků pikniku opět propukal v nadšení.

Náš sedan parkoval jako třetí auto napravo od schodů. Jako druhý nalevo stál plymouth z roku 1955 a já s potěšením uzřel, že v něm stále sedí pasažérka, které jsem si již dříve všiml – žena s širokým obličejem, hranatou bradou a nedbale upravenými šedými vlasy. Seděla na předním sedadle, avšak ne za volantem.

Obešel jsem auto na její stranu a promluvil skrz otevřené okénko. „Promiňte, že ruším. Mohu se vám představit?“

„Není třeba, mladíku. Jmenujete se Archie Goodwin a pracujete pro Nera Wolfea, toho detektiva.“ Všiml jsem si jejích unavených šedých očí. „Zrovna teď jste s ním byl tamhle.“

„Přesně tak. Doufám, že vám nebude vadit, když se vás na něco zeptám. Jak dlouho už tady sedíte?“

„Dost dlouho. Ale to je v pořádku, všechny projevy slyším. Právě teď začíná mluvit Nero Wolfe.“

„A sedíte tu už od začátku prvního projevu?“

„Ano, přesně tak. Trochu jsem se přejedla pohoštění a nechtělo se mi stát v tom davu, a tak jsem se přišla posadit do auta.“

„To znamená, že jste tady už od chvíle, kdy ty projevy začaly?“

„Vždyť to říkám. Proč to chcete vědět?“

„Jen si něco ověřuji. Pokud vám to nevadí. Viděla jste během doby, co jste tady, někoho vcházet nebo vycházet ze stanu?“

Ženiny unavené oči se trochu probudily. „Ha,“ řekla, „takže se něco ztratilo. Což mě nepřekvapuje. Co se ztratilo?“

„Pokud je mi známo, tak nic. Pouze si ověřuji určitou skutečnost. Pochopitelně jste viděla vycházet a vcházet pana Wolfea a mne. Vcházel či vycházel ze stanu kromě nás dvou ještě někdo další?“

„Mě neošálíte, mladíku. Něco se ztratilo a vy jste detektiv.“

Zašklebil jsem se na ni. „No dobrá, ať je po vašem. Ale přesto to chci vědět, pokud proti tomu nic nemáte.“

„Nemám. A jak vám říkám, sedím tu už od chvíle, kdy začaly ty projevy, vlastně jsem přišla ještě před nimi. Za tu dobu do stanu nevkročil nikdo kromě vás a Nero Wolfea, ani já ne. Celou dobu sedím tady. A jestli si chcete proklepnout i mě, tak se jmenuji Anna Banauo-vá a můj manžel Alexander Banau pracuje jako vrchní v Zoller’s.“

Z útrob stanu se ozval křik, usilovný křik z velmi zdravých plic. Vyrazil jsem po schodech ke stanu a prohnal se skrz chlopeň dovnitř. Flora Korbyová stála u lůžka zády k plachtě a rukou si zakrývala ústa. Zklamal jsem se v ní. Připouštím sice, že když žena nalezne mrtvolu, má právo křičet, ale mohla s tím alespoň počkat, až Wolfe dokončí svůj projev.

III.

Bylo krátce po čtvrté, když se Flora Korbyová dala do křiku. A bylo přesně 16:34, když mi pohled ze stanu skrz štěrbinu v chlopni zadního vchodu – třetí takový pohled, který se mi podařilo vrhnout –prozradil, že plymouth s paní Annou Banauovou je pryč. V 16:39 dorazil soudní lékař s taškou a zjistil, že Philip Holt je stále mrtvý.

V 16:48 se dostavili soudní vědci s fotoaparáty, sadami na snímání otisků prstů a dalším náčiním a Wolfe se mnou i ostatními jsme byli vyvedeni na otevřené pódium, kde se nás ujala ostraha. V 17:16 jsem pak napočítal celkem sedmnáct policistů, státních i místních, v uniformě i bez. Když hodiny ukazovaly 17:30, zamumlal na mě Wolfe hořce, že tohle se určitě protáhne přes celou noc. V 17:52 mi začal hlavní detektiv jménem Baxter klást natolik osobní otázky, že jsem se s konečnou platností rozhodl se téhle hry neúčastnit. A bylo 18:21, když jsme všichni odjeli z Culp’s Meadows na oficiální místo určení.

V našem autě jsme jeli čtyři: jeden policista v uniformě seděl s Wolfem na zadním sedadle a jeden ve vlastních šatech si hověl vedle mě vepředu. Také tentokrát jsem měl vedle sebe někoho, kdo mi ukazoval cestu, ale ruku kolem ramen jsem si v tomto případě odpustil.

Policisté s námi hovořili i separátně, ale větší část výslechů představovala panelová diskuse na otevřeném prostranství, takže jsem docela dobře věděl, jak se věci mají. Nikdo nikoho neobviňoval. Všichni tři hlavní protagonisté – Korby, Rago i Griffin – uvedli pro svou návštěvu stanu během projevů přibližně stejný důvod: obávali se o Philipa Holta a chtěli se přesvědčit, zda je v pořádku. Čtvrtý přednášející Dick Vetter udal důvod, který jsem u něj předpokládal: domníval se, že by Griffin mohl Holta dovést na pódium, a chtěl mu v tom zabránit. Vetter byl mimochodem jediný, kdo ohledně svého zadržování tropil povyk. Prohlásil, že nebylo snadné uvolnit se pro toto odpoledne ze všech povinností a že má v šest hodin zkoušku ve studiu, na níž musí být absolutně nezbytně přítomen. V 18:21, kdy jsme všichni vyráželi na oficiální místo určení, už byl zralý na pouta.

Nikdo z vyslýchaných si nebyl naprosto jist, že Holt v době jeho návštěvy ve stanu ještě stále žil; všichni předpokládali, že jednoduše usnul. Všichni kromě Vettera navíc uvedli, že přistoupili blíže k lůžku, aby se podívali na Holtův obličej, a nezjistili na něm nic podezřelého. Nikdo z vyslýchaných na Holta nepromluvil. Na otázku: „Kdo to podle vás udělal a proč?“ uvedli všichni stejnou odpověď: někdo musel vniknout do stanu zadním vchodem, bodnout Holta a ztratit se. Skutečnost, že ředitel organizací SAPP trpěl bolestmi žaludku a ve stanu ho navštívil lékař, rovněž nebyla žádným překvapením.

Floru jsem z toho vynechával, protože jsem věděl stejně dobře jako vy, že v tomhle nejede, ovšem policisté měli jiný názor. Zaslechl jsem, jak jeden říká druhému, že to zřejmě udělala ona, protože pobodání nemocného chlapa se hodí spíše na ženu než na muže.

Vzhledem k hypotéze, že někdo vešel do stanu zadním vchodem, bylo velmi důležité zjistit, jakým způsobem byla zajištěna chlopeň. Vypověděl jsem, že než jsme odešli ze stanu, uvázal jsem chlopeň páskou, což mi potvrdili všichni s výjimkou Dicka Vettera, který prohlásil, že si toho nevšiml, neboť právě pomáhal přehazovat přes Holta přikrývku. Wolfe i já jsme pak uvedli, že když jsme během Vetterova projevu vstupovali do stanu, visela již chlopeň volně. Za těchto okolností nebylo důležité, kdo chlopeň odvázal, neboť vrah se mohl snadno protáhnout zvenku štěrbinou a škubnutím uzel uvolnit, nýbrž kdy se tak stalo. V této otázce nebyl nikdo schopen pomoci. Všichni čtyři řečníci uvedli, že si nevšimli, zda byla páska při jejich příchodu do stanu uvázaná, nebo ne.

Takhle se tedy věci měly, když jsme z Culp’s Meadows odjížděli. Oficiálním místem určení se nakonec ukázala budova, ve které jsem již jednou či dvakrát byl, ovšem nikoliv jako podezřelý z vraždy –byla to budova okresního soudu zasazená v zadní části hebkého zeleného trávníku se skupinkou vzrostlých stromů. Nejprve nás na těsnali do jakési místnosti v přízemí a po dlouhém čekání jsme byli odvedeni o patro výše do dveří s nápisem OKRESNÍ STÁTNÍ ZÁSTUPCE.

Nejméně 91,2 procent okresních státních zástupců ve státě New York se domnívá, že by byli dokonalými nájemníky guvernérova sídla v Albany, a tato skutečnost by měla být při hodnocení chování okresního státního zástupce Jamese R. Delaneyho vedena v patrnosti. Nejméně čtyři členové skupiny řečníků, a dost možná i všech pět, pro něj představovali spořádané a významné občany zastávající funkce, v nichž mohou ovlivňovat významné segmenty jeho elektorátu. Jeho přístup, s nímž uchopil vzniklý problém, vyvolával dojem, že pouze řídí schůzi jakési místní rady svolané s cílem vyrovnat se s choulostivou a obtížně řešitelnou naléhavou situací – výjimku, jak jsem si povšiml, tvořily okamžiky, kdy se díval na Wolfea a na mne nebo s námi hovořil. V takových chvílích přestával jeho úsměv fungovat, jeho tón se přiostřil a jeho oči nabraly jiný pohled.

Vybaven stenografkou ťukající do stroje u vedlejšího stolku to s námi – nebo lépe řečeno s nimi – celou hodinu probíral za skrovné účasti hlavního detektiva Baxtera a dalších policistů přítomných na místě činu, aby nakonec vyslovil svůj soud.

„Zdá se, že jsme se shodli,“ prohlásil, „že nějaká neznámá osoba vstoupila do stanu zadním vchodem, bodla oběť a ztratila se. Vzniká otázka, jak mohla tato osoba vědět, že ve stanu bude mít po ruce nůž – ovšem ona to vědět nemusela. Mohla se k vraždě odhodlat až ve chvíli, kdy ty nože spatřila, případně mohla mít u sebe jinou zbraň, a když spatřila nože, pomyslela si, že některý z nich by mohl lépe posloužit jejímu záměru, a použila raději ten. Obojí je možné. Zároveň nutno přiznat, že celá tato hypotéza je velmi přijatelná a žádná z dosud známých skutečností s ní není v rozporu. Souhlasíte, hlavní detektive?“

„Jo,“ připustil Baxter. „Teda zatím. Dokud známé skutečnosti Zůstávají skutečnostma.“

Delaney přikývl. „Zajisté. Ještě je třeba je ověřit.“ Upřel pohled k publiku. „Vy, pánové, a vy, slečno Korbyová, jistě chápete, že nyní musíte až do odvolání setrvat na jurisdikčním území státu New York a být nám k dispozici. Za tohoto předpokladu se zdá zbytečné vás jako korunní svědky nadále zadržovat. Máme vaše adresy a víme, kde vás najít.“

Obrátil se na Wolfea a jeho tón se proměnil. „U vás, Wolfe, je situace poněkud jiná. Vy jste soukromý detektiv s licencí, stejně jako tady Goodwin, a vaše předešlá pánovitá vystoupení nevzbuzují důvěru ve vaší nestrannost. Možná existují nějaké spletité a choulostivé důvody, proč vám úřady města New York ty vaše triky stále baští, ale my zde na předměstí jsme o něco prostodušší. Triky tu nemáme rádi.“

Načež sklonil bradu, takže se jeho oči pod hustým obočím poněkud sešikmily. „Schválně, jestli tu vaši historku převyprávím správně. Vy tvrdíte, že když Vetter začal hovořit, sáhl jste si do kapsy pro papír, na kterém jste měl připraveny poznámky pro projev, zjistil jste, že ho tam nemáte, napadlo vás, že jste ho asi zapomněl v autě, vyrazil jste pro něj, a když jste pak vstoupil do stanu, došlo vám, že auto je zamčené a klíče má Goodwin, a tak jste ho zavolal a on vyrazil k autu. Goodwin si poté vzpomněl, že ten papír leží na vašem stole v kanceláři, takže jste se vrátili do stanu a prošli jím zpátky na svá místa na pódiu. A další věc: když jste vyrazili k zadnímu vchodu, kterým jste chtěli odejít ze stanu k autu, páska držící chlopeň byla uvolněná, a ne uvázaná. Tohle mi tvrdíte?“

Wolfe si odkašlal. „Pane Delaney. Předpokládám, že je zbytečné napadat vaši poznámku o mé nestrannosti nebo vás žádat, abyste svou otázku formuloval méně útočně.“ Jeho ramena se o tři milimetry zvedla a opět snížila. „Ano, tohle vám tvrdím.“

„Pouze jsem se vás ptal.“

„A já vám odpověděl.“

„Ano, odpověděl.“ Oči okresního státního zástupce zabloudily ke mně. „A vaše historka, Goodwine, zní pochopitelně stejně. Pokud potřebovala trochu učesat, byl k tomu dostatek času během zmatku, který se strhl po výkřiku slečny Korbyové. Ve vašem případě to však má dohru. Tvrdíte totiž, že když jste s Wolfem opět vešli do stanu a on prošel předním vchodem k pódiu, napadla vás eventualita, že Wolfe přece jen sebral onen papír ze stolu v kanceláři a strčil si ho do kapsy, avšak během jízdy ho opět vytáhl, aby do něj nahlédl, a pak ho zapomněl v autě, takže jste se znovu vrátil k vozu, abyste se po papíru porozhlédl, a právě v tom okamžiku začala slečna Korbyová křičet. Říkám to správně?“

Jelikož jsem se rozhodl se této hry neúčastnit již ve chvíli, kdy Baxter začal být příliš osobní, pouze jsem řekl: „Sedí.“

Delaney se otočil k Wolfeovi. „Pokud vám vadí, že se chovám útočně, Wolfe, řeknu to takto: některé věci mi připadají dost těžko uvěřitelné. Že by tak výmluvný člověk jako vy potřeboval poznámky na tak krátký projev? A že byste si vy nejprve myslel, že jste ten papír nechal v autě, Goodwin si pak vzpomněl, že ho viděl ležet u vás doma na stole, a posléze ho napadlo, že by možná přece jen mohl být v autě? Kromě toho tu jsou jistá fakta. Vy a Goodwin jste navštívili stan jako poslední předtím, než do něj vešla slečna Korbyová a nalezla to tělo. To snad sami přiznáváte. Všichni ostatní tvrdí, že nevědí, zda byla páska v době jejich návštěvy stanu uvázána, nebo ne; naopak vy a Goodwin to dost dobře tvrdit nemůžete, protože jste tamtudy prošli, a tak říkáte, že jste pásku našli uvolněnou.“

Delaney naklonil hlavu. „Přiznáváte, že jste v loňském roce s Phi-lipem Holtem mluvili. Přiznáváte, že vám začal být protivný – to je váš výraz, protivný – svým naléháním, aby váš osobní kuchař vstoupil do jeho svazu. Rozbor vašich předešlých vystoupení mne přitom opravňuje říci, že člověk, kterého označíte za protivného, by si měl dávat dobrý pozor. Povím vám, že kdyby zde neexistovala eventualita, že do stanu vstoupila zezadu nějaká neznámá osoba – a já připouštím, že je to docela možné –, byli byste s Goodwinem předběžně zadržováni až do chvíle, kdy bychom vyhledali soudce a nechali ho na vás vydat zatykač jako na korunní svědky. Takhle vám to však o něco usnadním.“ Podíval se na hodinky. „Je za pět minut osm. Pošlu s vámi jednoho muže do restaurace dole na ulici a očekávám, že se sem do půl desáté vrátíte. Chci s vámi důkladně probrat všechny detaily.“ Jeho oči se přesunuly jinam. „Vy ostatní můžete prozatím odejít, ale zůstaňte nám k dispozici.“

Wolfe se postavil. „Pan Goodwin a já jedeme domů,“ oznámil. „Dnes večer už se nevrátíme.“

Delaney přimhouřil oči. „Jestli to cítíte takhle, tak tady rovnou zůstanete. Můžete si poslat pro sendviče.“

„Jsme zatčeni?“

Okresní státní zástupce otevřel ústa, zavřel je a znovu otevřel. „Ne.“

„V tom případě jdeme.“ Wolfe se choval jistě, ale ne útočně. „Chápu vaši rozmrzelost, pane, že vám někdo přerušil svátky, a beru na vědomí, že nemáte rád mne ani mou minulost či spíše to, co o ní víte. Ale nehodlám se vzdát svého pohodlí kvůli vašemu duševnímu rozpoložení. Zadržet mě můžete pouze tehdy, pokud mě obviníte, ale z čeho? Pan Goodwin i já jsme vám poskytli veškeré nám dostupné informace. Vaše narážka, že jsem schopen zavraždit člověka nebo ponoukat pana Goodwina, aby to učinil za mne, jen proto, že mne ten člověk obtěžoval, je prostě dětinská. Připouštíte, že vrahem mohl být kdokoliv z tisícihlavého srocení. Nemáte sebemenší důvod předpokládat, že pan Goodwin a já vám zatajujeme jakékoliv poznatky, které by vám mohly pomoci. Pokud se takový důvod dodatečně objeví, víte, kde nás hledat. Pojďte, Archie.“

Otočil se, vyrazil ke dveřím a já za ním. Nemohu podat zprávu o Delaneyově reakci, neboť státní zástupce seděl u stolu za mnou a bylo by netaktické ohlížet se přes rameno. Vím jen, že Baxter učinil dva kroky a zastavil se, zatímco ostatní policisté se ani nepohnuli. Bez jediného výstřelu jsme vyšli na chodbu a poté z hlavních dveří. t Po chodníku jsme pak ušli půl bloku k místu, kde stálo naše auto. Wolfe mi poručil, abych našel telefonní budku, zavolal Fritzovi a oznámil mu, kdy dorazíme na večeři, a pak už jsem zamířil do centra města.

Jelikož jsme se museli potýkat se sváteční zácpou, ukazovaly hodiny již půl desátou, když jsme konečně dorazili domů, umyli se a zasedli ke stolu k večeři. Pohybující se automobil není místem, v němž je radno sdělovat Wolfeovi špatné zprávy – a když na to přijde, tak ani ty dobré –, a navíc nemělo smysl kazit mu večeři, takže jsem počkal, až dojíme kuřecí kapsu s lanýži a brokolicí, brambory plněné bylinkami, salát a syr a až nám Fritz přinese do kanceláře kávu, a teprve poté jsem to na něj vybalil. Wolfe se právě natahoval po dálkovém ovladači televizoru, aby ho zapnul, a dopřál si tak rozkoš ho po chvíli opět vypnout, když jsem mu řekl: „Počkejte minutku. Musím vám něco sdělit. Nevyčítám vám, že máte pocit sebeuspokojení, protože jste nás z toho velice elegantně vysekal, ale je tu jeden zádrhel. Tu vraždu nespáchal nikdo, kdo by do stanu přišel zezadu. Spáchal ji někdo z řečníků.“

„To jistě.“ Wolfe byl v poklidné náladě, v „povečeřovsky“ poklid‘ né náladě, a spokojeně si lebedil ve velkém, na zakázku vyrobeném křesle za stolem. „Chcete mi snad zalichotit?“

„Ne, pane. A stejně tak se vám ani náznakem nesnažím dokázat, že jsem chytřejší než vy. Pouze mám více informací. Když jste odcházel ze stanu k autu, zaobíral jste se myšlenkami na rychlý odjezd, takže jste si možná nevšiml, že v autě nalevo sedí jakási žena. Já si toho však všiml. A když jsme se pak vrátili do stanu a vy jste vyšel předem, něco mě napadlo, vrátil jsem se tam a trochu si s ní popovídal. Přetlumočím vám to doslova, protože je to důležité.“

Což jsem také učinil. Ve srovnání s trojstrannými a čtyřstrannými rozhovory, které jsem běžně musel slovo od slova reprodukovat, to bylo docela prosté. Když jsem skončil, Wolfe se na mě škaredil a jeho nálada byla stejně černá jako káva v jeho šálku.

„Zatracená práce,“ zabručel.

„Ano, pane. Chtěl jsem vám to říct už tehdy, když jsme se domlouvali na podrobnostech, proč jsme šli k tomu autu, a na tom papíru s poznámkami, ale vtom nás, jak víte, přerušili a později už jsem nenašel vhodnou příležitost – navíc jsem si všiml, že paní Banauová zmizela i s autem, a ten pavián Baxter ranil moje city, takže jsem se zařekl, že se už v tom nebudu angažovat. Hlavním argumentem však byla samozřejmě vaše touha jet domů. Kdyby policie věděla, že to udělal někdo z nás šesti, případně ze sedmi, počítáme-li i Floru, všechny by nás zadržela jako korunní svědky a vzhledem ke státnímu svátku byste nemohl být ani propuštěn na kauci a v tom případě Bůh vám pomáhej. Já se do cely vejdu, ale vy jste příliš rozložitý. Navíc jsem si říkal, že když vás dopravím domů, budete mít chuť se mnou probrat zvýšení platu. Máte ji?“

„Držte ústa.“ Wolfe zavřel oči a po chvíli je opět otevřel. „Jsme v pěkné bryndě. Policie může tu ženu kdykoliv najít, nebo se případně může přihlásit sama. Co je vůbec zač? Popsal jste mi její slova, ale jaká“je ona sama?“

„Je dobrá. Policie jí uvěří. Stejně jako já. Vy byste jí taky uvěřil. Z místa, kde seděla, měla schody i vstup do stanu v zorném poli, bez jakýchkoliv překážek a ve vzdálenosti necelých deseti metrů.“

„Jen jestli měla oči otevřené.“

„Ona tvrdí, že ano, a to bude policistům stačit, jakmile ji najdou. A já jí taky věřím. Když mi říkala, že do stanu nevešel nikdo kromě vás a mě, myslela to vážně.“

„Stále ale existuje možnost, že ona sama nebo někdo, koho znala a chtěla ho ochránit. Ne, to je absurdní, protože v tom autě zůstala i poté, co se to tělo našlo. Jsme v pěkné kaši.“

„Ano, pane.“ Upřel jsem na něj pohled, a když jsem neviděl žádnou známku vděčnosti, kterou jsem mohl zcela po právu očekávat, pokračoval jsem: „Rád bych vám navrhl, abyste si při zvažování vzniklé situace nedělal starosti se mnou. I když jsem svůj rozhovor s tou ženou neohlásil, rozhodně to neznamená, že mě mohou obvinit ze zatajování důkazů. Vždy mohu prohlásit, že jsem jí nevěřil a neviděl důvod, proč nám to ještě více ztěžovat tím, že ji do toho zatáhnu. A i kdyby někdo mohl do stanu vniknout zadním vchodem, z okruhu podezřelých nás to v žádném případě nevylučuje. Samozřejmě budu muset nějak vysvětlit, proč jsem ji vyslýchal, ale to je hračka. Mohu tvrdit, že jsem se o Holtově smrti dozvěděl poté, co jste se vrátil na pódium přednést svůj projev, a když jsem si pak všiml, že ona sedí v autě, zamířil jsem k ní, abych ji před ohlášením nálezu mrtvoly vyslechl, jenže mě pak přerušil křik ve stanu. Takže si se mnou nelamte hlavu. Záleží jen na vás. Já nebo i vy můžeme ráno zavolat Delaneyovi a vyklopit mu to, anebo můžeme sedět na zadku a čekat, až se to provalí.“

„Fujtajbl,“ řekl Wolfe. „Amen,“ řekl jsem já.

Wolfe se slyšitelně nadechl a vypustil vzduch. „Ta žena s nimi může právě v tomto okamžiku hovořit, případně ji právě teď mohli najít. Nevytýkám vám vaše jednání, naopak vám ho schvaluji. Kdybyste se byl o tom rozhovoru zmínil, oba bychom trávili dnešní noc ve vězení.“ Zašklebil se. „Pche. Takhle se alespoň můžeme o něco pokusit. Kolik je hodin?“

Podíval jsem se na hodinky. Wolfe by musel otočit hlavu téměř do pravého úhlu, aby dohlédl na hodiny na stěně, a to bychom od něj čekali příliš. „Jedenáct osm.“

„Dokážete je sem dnes večer přivézt?“

„Pochybuji. Všech pět?“

„Ano.“

„Snad do úsvitu. Myslíte do vašeho pokoje?“

Wolfe se podrbal konečkem prstu na nose. „No dobře. Okamžitě jim zavolejte a snažte se jich sehnat co nejvíce. Dohodněte se s nimi na jedenácté ranní. Řekněte, že mám v úmyslu něco zveřejnit a musím se s nimi nejdříve poradit.“

„To by je mělo zaujmout,“ připustil jsem a natáhl se pro telefon.

IV.

Když Wolfe vyšel druhého dne dvě minuty po jedenácté ze skleníku, aby se přivítal s hosty, nebylo ještě po strážcích zákona z Long Islandu ani vidu, ani slechu. Což ovšem neznamenalo, že se nám nemohou ozvat tři minuty po jedenácté. Podle ranních novin okresní státní zástupce Delaney i hlavní detektiv Baxter svorně připustili, že do stanu mohl kdokoliv vniknout zezadu, takže je případ zcela otevřen. A pokud Anna Banauová četla noviny, což pravděpodobně činila, mohla se právě v těchto okamžicích sápat po telefonu a volat na policii.

To já absolvoval včera v noci a dnes ráno hned několik telefonátů, abych svolal všechny hosty, a navíc jeden speciální. V manhattan-ském telefonním seznamu bylo číslo Alexandera Banaua uvedeno i s adresou, ale nakonec jsem se rozhodl ho nevytáčet. A stejně tak jsem se rozhodl nevolat do restaurace Zoller’s na Dvaapadesáté. V Zoller’s jsem v životě nejedl více než dvakrát, ale znal jsem muže, který této restauraci mnoho let prokazoval přízeň, a tak jsem zavolal jemu. Ano, odpověděl mi, v Zoller’s skutečně pracuje vrchní jménem Alex a jeho jméno skutečně zní Banau. Můj známý měl Alexe rád a doufal, že můj dotaz neznamená, že se Alex řítí do nějaké bryndy. Odpověděl jsem, že mi o žádné bryndě není nic známo, že si jen chci ověřit jeden drobný detail, a s tím jsem mu poděkoval. Nato jsem se posadil a zadíval se na útržek papíru, kam jsem si napsal Banauovo domácí číslo. Svrběla mě ruka, abych je vytočil, ale co bych asi tak Ba-nauovi řekl? Kdepak.

Když se nyní zmiňuji, že jsem okolo půl jedenácté vytáhl ze zásuvky osmatřicítku Marley, přesvědčil se, že je nabitá, a strčil si ji do kapsy, neříkám to proto, abych dal najevo, že jsem byl připraven na krveprolití, nýbrž abych ukázal, že jsem paní Banauové bezvýhradně věřil. Když vám přijde na návštěvu vrah, nadto mimořádně drzý, člověk nikdy neví.

Dovozce H. L. Griffin a šéfkuchař omáčkové kuchyně Paul Rago přijeli každý zvlášť, ale Dicka Vettera přivezli Korby s Florou. Měl jsem v úmyslu posadit Floru do červeného koženého křesla, ale než jsem ji uvedl do kanceláře, vyfoukl jí to místo Rago, vysoký chlap s knírem a přízvukem, takže Flora obsadila jedno ze žlutých křesílek v řadě naproti Wolfeovu stolu; její otec se posadil napravo od ní a Vetter nalevo. Zakrslík Griffin, který na pikniku přednesl nejlepší projev, se posadil na konec řady nejblíže k mému stolu. Když Wolfe konečně sešel ze skleníku, vstoupil do kanceláře, přivítal se s hosty a zamířil ke svému stolu, ujal se Vetter slova dříve, než se hostitel stačil usadit.

„Doufám, že to nepotrvá dlouho, pane Wolfe. Ptal jsem se pana Goodwina, jestli se to nedá uspíšit, a on mi odpověděl, že nedá. Slečna Korbyová a já musíme brzy odejít na oběd, protože mám o půl druhé poradu ohledně jednoho scénáře.“

Zvedl jsem obočí. Cítil jsem se poctěn. Řídil jsem auto s rukou kolem ramen dívky, již samotný Dick Vetter pokládá za hodnou společného oběda.

Wolfe se ošil v křesle a mírně řekl: „Nebudu to protahovat déle, než je nezbytně nutné, pane. Jste se slečnou Korbyovou přáteli?“

„Jak to s tím souvisí?“

„Dost možná nijak. Ale od této chvíle není žádný aspekt vašeho života mimo rámec mé zvědavosti. Vzhledem k důvodu našeho včerejšího setkání, jímž bylo výročí zrodu této svobodné země, se mi to říká mimořádně těžko, ale musím to učinit. Jeden z vás je ničema. Jeden z vás zavraždil Philipa Holta.“

Naše představa byla, že je budeme sledovat a hlídat, kdo omdlí nebo naopak vyskočí a pokusí se utéct. Jenže to nikdo neudělal. Všichni jen tupě civěli.

„Jeden z nás?“ dotázal se Griffin.

Wolfe přikývl. „Říkal jsem si, že bude lepší, když tímto smělým konstatováním začnu, místo abych k němu postupně dospěl. Říkal jsem si.“

„To je směšné,“ vložil se do hovoru Korby. „To musí být vtip. Zvlášť po tom, co jste včera řekl tomu státnímu zástupci. Je to špatný vtip.“

„To není vtip, pane Korby. I když bych si to přál. Včera jsem si myslel, že stojím na pevné zemi, ale nestál jsem. Nyní už vím, že zde existuje svědek, spolehlivý a důvěryhodný svědek, který může dosvědčit, že v období mezi začátkem projevů a nalezením těla do stanu nikdo zadním vchodem nevnikl. A rovněž vím, že ani já, ani pan

Goodwin jsme pana Holta nezabili, takže to byl jeden z vás. Nyní si myslím, že bychom o tom měli diskutovat.“

„Říkal jste svědek?“ Rago to vyslovil jako „svědek“.

„Kdo to je?“ vyzvídal Korby. „A kde je?“

„Je to žena a její svědectví je použitelné. Pan Goodwin, který s ní hovořil, je naprosto přesvědčen o její způsobilosti a dobré víře – a pan Goodwin se nedá přesvědčit snadno. Je vysoce nepravděpodobné, že by se její svědectví dalo zpochybnit. To je vše, co jsem.“

„Já to nechápu,“ vyhrkl Vetter. „Jestli mají takového svědka, tak proč už si pro nás nepřišli?“

„Protože ho nemají. Oni o té ženě nevědí. Avšak mohou ji kdykoliv najít, případně může vyhledat ona je. Pokud se tak stane, nebudete záhy probírat tuto otázku se mnou, nýbrž se strážci zákona –stejně jako já. Pokud tu záležitost neprodiskutujete se mnou a pokud se tato diskuse neukáže jako plodná, budu pochopitelně nucen se o té svědkyni zmínit panu Delaneyovi sám. Což by se mi nelíbilo a vám jistě také ne. Po vyslechnutí jejího svědectví by se jeho chování vůči vám i vůči mně zásadně lišilo od včerejška. A teď vám chci položit několik otázek.“

„Kdo je to?“ naléhal Korby. „A kde je?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Nehodlám vám sdělit její jméno ani adresu. Všímám si vašich výrazů – především vašeho, pane Korby, a vašeho, pane Griffine. Jste skeptičtí. Ovšem jaký jiný důvod by mne mohl vést k tomu, abych vás sem předvolal a vytáhl na vás zbraň takového kalibru, než že mne k tomu donutil vývoj událostí? Proč bych si vymýšlel nebo spřádal podobnou zápletku? I já bych byl stejně jako vy mnohem raději, kdyby se věci měly tak, jak se jevily včera, totiž kdyby vrah pocházel odněkud zvenčí, ovšem tato eventualita je nyní vyloučena. Připouštím, že můžete stejně dobře podezírat také mne a pana Goodwina a že o nás můžete pochybovat stejně tak, jako já mohu pochybovat o vás. Nicméně jeden z nás Philipa Holta zavraždil a získat odpovědi na příslušné otázky je očividně v zájmu všech nás ostatních.“

Muži si vyměnili pohledy. Byly to však jiné pohledy, než jaké si vyměňovali ještě před pěti minutami. Byly to pohledy plné pochybností, podezíravosti a dohadů a rozhodně nebyly přátelské.

„Já nechápu,“ namítl Griffin, „k čemu budou ty otázky dobré. Byli jsme tam přece všichni a všichni víme, co se stalo. A také všichni víme, co kdo z nás říkal.“

Wolfe přikývl. „Jenže jsme všichni podporovali hypotézu, která z okruhu podezřelých vylučovala nás. teď už to nejde. Už nemůžeme. Minulost jednoho z nás je poznamenána něčím, co by mohlo osvětlit jeho odhodlání toho muže zabít. Proto navrhuji, abychom začali náčrtem životopisu každého z nás, a začneme u mne. Narodil jsem se v Černé Hoře a rané dětství jsem strávil tam. V šestnácti letech jsem se rozhodl trochu cestovat a během následujících čtrnácti roků jsem poznal většinu Evropy, malou část Afriky a velkou část Asie, a to v nejrůznějších rolích a při nejrůznějších činnostech. Když jsem v roce devatenáct set třicet přicestoval nikoliv bez prostředků do Spojených států, koupil jsem tento dům a zahájil kariéru soukromého detektiva. Nyní jsem naturalizovaným americkým občanem. O Phili-pu Holtovi jsem poprvé slyšel přibližně před dvěma lety, když ke mně přišel Fritz Brenner, který pro mne pracuje, aby si na něj postěžoval. Můj jediný motiv, proč mu nepřát vše dobré, nikoliv ovšem takovou krajnost jako smrt, vymizel, jak víte, v okamžiku, kdy jsme se dohodli, že přestane pana Brennera obtěžovat ohledně vstupu do vašeho svazu výměnou za můj projev na tom vašem zpropadeném pikniku. Pane Goodwine?“

Otočil jsem se čelem k publiku. „Narozen v Ohiu. Státní střední škola, kde jsem vynikal v geometrii a fotbale. Po absolutoriu, při němž jsem se vyznamenal, ale nebyl vyznamenán, jsem chodil dva týdny na univerzitu, načež jsem usoudil, že je dětinská, odjel jsem do New Yorku a získal práci jako hlídač mola. Zastřelil a zabil jsem dva lidi a taky se dost střílelo po mně, než jsem byl doporučen Neru Wol-feovi pro jakýsi úkol, který potřeboval splnit. Splnil jsem ho a přijal od pana Wolfea nabídku stálého zaměstnání, které vykonávám dodnes. Mne osobně Holtova snaha vytřískat z Fritze Brennera poplatky za členství ve svazu spíše bavila než obtěžovala. Jinak nemám nic společného s ním ani s jeho aktivitami.“

„Pokud si přejete,“ ujal se slova Wolfe, „můžete nám později položit otázky. Slečno Korbyová?“

„Totiž.,“ začala Flora. Podívala se na svého otce, a teprve když přikývl, upřela pohled na Wolfea a pokračovala: „Můj životopis nestojí moc za řeč. Narodila jsem se v New Yorku a celou dobu žiji tady. Je mi dvacet let. Phila Holta jsem nezabila a ani jsem k tomu neměla důvod.“ Otočila dlaně vzhůru. „Co dál?“

„Jestli vám mohu něco navrhnout,“ ujal se slova H. L. Griffin, „tak pokud skutečně existuje svědkyně, jak tvrdí tady Wolfe, tedy pokud taková svědkyně skutečně existuje, tak se policie všechno dozví. Například i o vás a Philovi.“

Flora po něm šlehla pohledem. „Co tím myslíte, pane Griffine?“

„Já nevím. Slyšel jsem jen, co se šušká, a oni se to doslechnou taky.“

„K čertu se šuškandou,“ vyhrkl Dick Vetter a jeho šlehačka tentokrát zněla kysele.

Flora se podívala na Wolfea. „Šuškandě se neubráním,“ prohlásila. „Rozhodně není žádným tajemstvím, že Phil Holt byl., zkrátka že měl rád ženy. Stejně tak není žádným tajemstvím, že já jsem žena, a myslím, že tajemstvím není ani skutečnost, že jsem Phila neměla ráda. Podobně jako vám, i mně byl ten člověk protivný. Tedy když něco chtěl.“

„A on chtěl vás?“ zabrblal Wolfe.

„Alespoň si to namlouval. Nic víc v tom nebylo. Pokládala jsem ho za dotěru a to je vše, co k tomu mohu říci.“

„Říkala jste, že jste neměla důvod ho zabít.“

„Pane na nebi, to jsem neměla! Dívka přece nevraždí muže jen proto, že jí neuvěří, když mu řekne ne!“

„Na co mu řekne ne? Na nabídku k sňatku?“

„Podívejte,“ vložil se do řeči Flořin otec, „pláčete na špatném hrobě. Všichni vědí, že Phil Holt byl strašný sukničkář. Nikdy však žádnou dívku nepožádal o ruku a pravděpodobně by to ani nikdy neudělal. Moje dcera je dost stará a dost chytrá, aby se o sebe postarala sama, což také dělá, ovšem ne tak, že by zapichovala mužům nůž do zad.“ Otočil se ke Griffinovi. „Mockrát ti děkuju, Harry.“

Dovozce se však nedal vyvést z rovnováhy. „Stejně by se to dostalo ven, Jime, a říkal jsem si, že bude lepší se o tom zmínit teď.“

Wolfe si změřil Korbyho pohledem. „To přirozeně vyvolává otázku, jak daleko by byl otec schopen zajít, aby zbavil svou dceru dotěry.“

Korby zasupěl. „Jestli se ptáte na tohle, tak odpověď zní ne. Moje dcera se o sebe dokáže postarat sama. Jestli potřebujete důvod, proč bych mohl mít zájem zavraždit Phila Holta, budete si muset najít něco lepšího.“

„V tom případě se o to pokusím, pane Korby. Jste prezidentem toho vašeho svazu a pan Holt v něm hrál významnou roli. Záležitosti podobných svazů, zejména pak finanční záležitosti, přitom v současné době plní první stránky novin. Máte nějaký důvod obávat se vyšetřování? A nemohl ho mít pan Holt?“

„Ne. Můžou si nás vyšetřovat, jak se jim zlíbí.“

„Předvolali si vás někdy?“

„Ne.“

„Předvolali někdy pana Holta?“

„Ne.“

„Předvolali někdy jakéhokoliv představitele vašeho svazu?“

„Ne.“ Korbyho sádelnatý obličej a olysalé temeno lehce zrůžově-ly. „Již opět pláčete na špatném hrobě.“

„Ovšem alespoň na jiném. Uvědomte si, pane, že pokud se do nás pan Delaney se vší vážností zakousne, budou záležitosti Svazu amerických pracovníků v pohostinství jednou z věcí, o něž se bude zajímat nejvíce. K vraždě Philipa Holta jsme všichni měli příležitost i snadno dostupné prostředky; tudíž se Delaney zaměří na motiv. Pokud v chodu vašeho svazu existuje jakékoliv zranitelné místo, finanční či jiné, domnívám se, že by od vás bylo moudré je nyní odhalit a zpřístupnit diskusi.“

„Žádné takové místo není.“ Korby zrůžověl ještě více. „Na mém svazu není špatného nic kromě drbů. Všechno jsou to jen drby a co by to bylo za svaz, kolem kterého by nekolovaly se vší špínou, již vyvolávají? Nejsme zranitelní vůči ničemu a nikomu.“

„Jaké drby?“

„Všechny, na jaké si vzpomenete. Že jsem podvodník. Že všichni úředníci jsou podfukáři. Že jsme zplundrovali dobročinný fond. Že jdeme na ruku velkým společnostem. Že krademe tužky a kancelářské spony.“

„Můžete být konkrétnější?“ zeptal se Wolfe. „Který drb vás nejvíce ranil?“

Korby ho už však neposlouchal. Vytáhl z kapsy složený kapesník, rozložil ho, otřel si obličej a pleš, znovu složil kapesník podél záhybů a zasunul ho zpátky do kapsy. Teprve poté upřel oči opět na Wolfea.

„Jestli chcete něco konkrétního,“ řekl, „tak to není drb. Je to striktně vnitřní záležitost svazu, ale je naprosto jisté, že se provalí, takže se klidně může provalit nejprve tady. Objevila se a momentálně jsou prošetřována jistá obvinění o úplatcích, které prý obchodníci poskytují představitelům i řadovým členům svazu. Některá obvinění se do jisté míry týkala i Phila Holta, přestože k těm jevům nedocházelo v jeho oddělení. Velice ho to rozčilovalo.“

„Byl jste terčem některých obvinění i vy?“

„Nebyl. Těším se plné důvěře svých spolupracovníků a personálu.“

„Řekl jste ‚obchodní‘. Patří mezi ně i dovozci?“

„Jistě, dovozci jsou také obchodníci.“

„Zmiňují se některá z těch obvinění o panu Griffinovi?“

„Nebudu uvádět žádná jména, pokud mě tím nepověří správní rada. Tyto věci jsou přísně důvěrné.“

„Jsem ti velmi zavázán, Jime,“ řekl H. L. Griffin, přestože jeho tón působil přesně opačně. „Takže jsme si fifty fifty.“

„Promiňte,“ ozval se Dick Vetter a postavil se. „Už je skoro dvanáct hodin a já a slečna Korbyová musíme odejít. Musíme se ještě někde zastavit na oběd a já nemohu přijít pozdě na tu poradu o scénáři. Kromě toho mi to všechno připadá jako jeden velký humbuk. Pojďte, Floro.“

Flora Korbyová na chvíli zaváhala, pak vstala ze židle a Dick Vetter vyrazil ke dveřím. Když však Wolfe vyštěkl jeho jméno, opět se obrátil. „Prosím?“

Wolfe se pootočil v křesle. „Omlouvám se. Měl jsem si pamatovat, že vás tlačí čas. Můžete nám věnovat řekněme pět minut?“

Televizní hvězda se shovívavě usmála. „Myslíte na životopis? Ale ten si můžete najít sami. Vyšel přece v tisku – před dvěma měsíci v TV Guide a ještě předtím v časopise Clock, na datum se už nepamatuji. Znovu opakuji, že je to všechno humbuk. Pokud je jeden z nás vrah, dobrá, přeji hodně štěstí, ale tato metoda vás nikam nedovede. Vždyť vám přece mohu říct jen to, co sám uznám za vhodné.“

„To jistě můžete, pane Vettere. Ale pokud následné šetření odhalí, že jste lhal nebo opomenul něco závažného, stane se to nutně terčem zvýšené pozornosti. Ty časopisové články, o kterých jste hovořil – zmiňují se i o vašem zájmu o slečnu Korbyovou?“

„Cvok.“ Mnohým z dvaceti milionů jeho obdivovatelů by se Vet-terův tón ani dikce pranic nelíbily.

Wolfe zavrtěl hlavou. „Pokud na tom trváte, pane Vettere, klidně se ke mně můžete v této věci chovat přezíravě, což ovšem nebudete moci ve vztahu k policii, jakmile se o vás začne zajímat. Již jednou jsem se vás ptal, zda jste se slečnou Korbyovou přáteli, vy jste se mě zeptal, jak to spolu souvisí, a já odpověděl, že dost možná nijak. Nyní však říkám, že nějak možná přece, jelikož Philip Holt po slečně Kor-byové pásl – byť zatím netuším, nakolik divoce. Jste tedy se slečnou Korbyovou přáteli?“

„Jistěže jsme přáteli. Vždyť ji zvu na oběd.“

„Jste jí oddán?“

Vetterův úsměv již nebyl tak shovívavý, ale stále to byl úsměv. „To je ovšem delikátní otázka,“ podotkl. „Povím vám, jak se věci mají: jsem veřejně známá postava a musím si dávat pozor na jazyk. Kdybych odpověděl, že ano, že jsem slečně Korbyové oddán, bylo by to zítra ve všech novinových sloupcích a já bych dostal deset tisíc telegramů a jeden milion dopisů. A kdybych odpověděl, že ne, že slečně Korbyové oddán nejsem, nebylo by to zdvořilé vzhledem k tomu, že stojí zde po mém boku. Takže tu otázku jednoduše pominu. Pojď, Floro.“

„Ještě jeden dotaz. Doslechl jsem se, že váš otec pracuje v jedné newyorské restauraci. Víte, zda je i on zapleten do obvinění, o nichž zde hovořil pan Korby?“

„Ach, proboha. Vždyť říkám, že je to humbuk.“ Otočil se, vzal Floru a vyrazil ke dveřím. Já se postavil, odešel jsem přes chodbu k hlavním dveřím, otevřel jim je, zavřel za nimi, zajistil dveře petlicí a vrátil se do kanceláře. Wolfe právě hovořil.

„.a ujišťuji vás, pane Rago, že mám na té věci stejný zájem jako vy – jako vy všichni s výjimkou jednoho člověka. Nechcete přece, aby se policie vrtala ve vašich věcech, stejně jako si to nepřeji já.“

Omáčkový specialista se v červeném koženém křesle napřímil a špičky kníru jako by se mu naježily.

„To jsou triky,“ odsekl s přízvukem.

„Ne, pane,“ odpověděl Wolfe. „Nemám nic proti trikům, pokud jsou účinné, ale toto je pouze otevřená diskuse o jisté politováníhodné záležitosti. Žádné triky. Odmítáte nám tedy sdělit, jaké jste s Phi-lipem Holtem udržoval styky?“

„Jsem zklamaný,“ konstatoval Rago. „Samozřejmě jsem věděl, že si děláte na živobytí detektivní prací, to ví každý, ale pro mě vaše sláva spočívá ve vašem skvělém přínosu pro kuchyni – ve vaší jarní omáčce, v ústřicovém láku, ve vašich artichauts drigants a dalších delikatesách. Vím, co o vás prohlásil Pierre Mondor. Proto je pro mě zklamáním, když jsem ve vaší společnosti a jediným tématem hovoru je ošklivost vraždy.“

„Nemám z toho o nic větší radost než vy, pane Rago. I když mě těší zjištění, že se o mně pochvalně vyslovil Pierre Mondor. Takže jak je to s tím Philipem Holtem?“

„Nu, když na tom trváte. Ale co mohu říct? Žádné styky.“

„Neznal jste ho?“

Rago rozpřáhl ruce a zvedl ramena a obočí. „Setkal jsem se s ním. Tak jako se člověk setkává s lidmi. A jestli jsem ho znal? Koho vlastně člověk zná? Znám například vás?“

„Jenže mne jste poprvé poznal až před dvěma týdny. Zatímco s panem Holtem jste se zákonitě musel vídat i dříve. Byl významným představitelem vašeho svazu, ve kterém jste aktivně působil.“

„Já ve svazu aktivně nepůsobil.“

„Vždyť jste měl včera na pikniku projev.“

Rago přikývl a usmál se. „Ano, to ano. Jenže ten jsem měl díky svému působení v kuchyni, nikoliv ve svazu. Myslím, že dokonce i já mohu prohlásit, že na omáčky jsem ze všech nejlepší. Jen díky této význačnosti bylo pokládáno za žádoucí mít na pikniku mne.“ Kuchař otočil hlavu. „Je tak, pane Korby?“

Prezident SAPP souhlasně přikývl. „Přesně tak,“ sdělil Wolfeovi. „Říkali jsme si, že by měl být přítomen nějaký zástupce prvotřídní kuchyně, a zvolili jsme Raga. Pokud je mi známo, nikdy se nezúčastnil jediné schůze svazu. I když bychom si to přáli – lidí jako on by mělo být více.“

„Jsem mužem kuchyně,“ prohlásil Rago. „Jsem umělcem. Byznys přenechávám jiným.“

To už se Wolfe opět chytal Korbyho. „Figurovalo jméno pana Raga v některém z těch obvinění, o nichž jste prve hovořil?“

„Ne. Řekl jsem, že jména uvádět nebudu, ale pana Raga mohu přesto vyloučit. Ne, nefigurovalo.“

„Když jsem se stejně ptal na pana Griffina, tak jste ho nevyloučil.“ Wolfe se otočil k dovozci. „Přejete si to nějak komentovat, pane?“

Až do této chvíle jsem nedokázal posoudit, co přesně má Griffin s levým okem. Žádné známky zranění jsem neobjevil a oko podle všeho bezvadně fungovalo, ale přesto se mi zdálo, že je v důlku zasazeno poněkud mimostředně. Z úhlu, pod kterým jsem seděl za stolem, nicméně vypadalo normálně.

Griffin zvedl dlouhou úzkou bradu. „Co čekáte, že vám řeknu?“ nadhodil.

„Moje očekávání nehrají žádnou roli. Pouze vás nabízím možnost komentáře.“

„Na toto téma komentář nemám. O žádných obviněních nic nevím. Nechci nic jiného než vidět tu svědkyni.“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Jak jsem již říkal, tu svědkyni vám nepředstavím – alespoň prozatím. Stále jste skeptický?“

„Já jsem vždycky skeptický.“ Griffinův hlas by lépe slušel člověku dvojnásobných rozměrů. „Chci vidět tu svědkyni a poslechnout si, co tvrdí. Připouštím, že nevidím žádný důvod, proč byste si její existenci vymýšlel – pokud takový důvod existuje, je pro mne zakopán příliš hluboko, protože se díky němu ocitáte na stejné lodi jako my –, avšak přesto jí neuvěřím, dokud ji neuvidím. Teprve pak jí možná uvěřím, ale možná taky ne.“

„Já myslím, že ano. Ale ještě předtím, jaký byl váš vztah k Philipu Holtovi? Jak dlouho a jak dobře jste ho znal?“

„A, k čertu s těmihle žvásty!“ Griffin vyskočil, přestože neměl příliš kam. „Kdyby v našem vztahu existovalo něco, co by mě přimělo ho zabít, myslíte, že bych vám to řekl?“ Položil dlaně na Wolfeův stůl. „Tak představíte nám tu svědkyni? Ne?“ Otočil se. „Už toho mám dost! Co ty, Jime? Rago?“

Čímž schůzka skončila. Wolfe sice mohl zahrnovat Korbyho s Ragem žvásty ještě o něco déle, ale podle všeho usoudil, že to nestojí za námahu. Muži mu položili několik dalších otázek – co prý teď Wolfe udělá, co udělá ta svědkyně, proč se s ní nemohou setkat, proč jí Wolfe vlastně uvěřil, zda se s ní setká a vyslechne ji –, avšak pochopitelně se žádné odpovědi nedočkali. Atmosféra při jejich odchodu nebyla příliš srdečná. Když jsem je odprovodil, vrátil jsem se do kanceláře a postavil se před Wolfeův stůl. Šéf se právě zakláněl s rukama zkříženýma na prsou.

„Za dvacet minut je oběd,“ prohlásil jsem zvesela.

„Ten odchod nebyl přátelský,“ zabručel Wolfe.

„Ne, pane. Nějaké instrukce?“

„Pche. To by chtělo armádu a tu já nemám. Všechny je obejít a vystopovat jejich kontakty a transakce s mužem, kterého jeden z nich zabil.“ Svěsil ruce a položil na stůl zaťaté pěsti. „Dokonce se nemohu omezovat ani předpokladem, že šlo o čin z náhlého popudu, který vyplýval z něčeho, co bylo řečeno nebo učiněno toho dne nebo někdy v bezprostřední minulosti. Potřeba či touha ho zabít mohla vzniknout týden předtím, měsíc předtím nebo i rok předtím a byla uspokojena teprve v tom stanu a pouze proto, že k tomu okolnosti nabídly vhodnou příležitost. Bez ohledu na to, kdo z nich to provedl – zda Rago, který navštívil stan jako první, nebo Korby, nebo Griffin, nebo Vetter, kteří ho v tomto pořadí navštívili po něm –, tedy bez ohledu na to muselo jít o nesmírně lákavou příležitost. Nabízela se oběť, bezmocná a odpočívající, a nabízela se i vražedná zbraň. Navíc měl pachatel pro vstup do stanu vhodnou záminku. A aby okruh podezřelých rozšířil na obrovský počet lidí, stačilo rozvázat pásku, která držela chlopeň u vchodu. I kdyby bylo tělo objeveno krátce po jeho odchodu ze stanu, třeba i jen několik vteřin poté, neexistovala by otázka, na niž by nedokázal odpovědět.“

Wolfe se odmlčel a zabručel: „Ne. Zatraceně, ne. Motiv nemusí být pohřben pouze ve spletitém klubku vztahů, nýbrž i hluboko v minulosti. Mohlo to trvat měsíce. Budu muset něco vymyslet.“

„Jo. Kdykoliv.“

„Žádné ‚kdykoliv‘ možná mít nebudu. V tom je právě ten háček. Sežeňte mi k telefonu Saula, Freda a Orrieho. Netuším k čemu, ale přesto je sežeňte. A nechte mě o samotě.“

Přešel jsem ke svému stolu a přitáhl si telefon.

Ve své paměti jsem choval jen pět případů, kdy musel Wolfe zkrátit odpolední slezinu s orchidejemi ve sklenících mezi čtvrtou a šestou, a toto byl pátý případ.

Pokud uvnitř jeho lebky došlo k nějakému novému vývoji, nebyl jsem o něm informován. Navenek k žádnému vývoji nedošlo, nepočítáme-li mé telefonáty Saulovi, Fredovi a Orriemu – třem nejlepším adresátům v případech, kdy jsme potřebovali pomoc zvenčí –, jimž jsem promptně oznámil, že mají být v pohotovosti. Po obědě Wolfe znovu usedl k pracovnímu stolu, chvíli šoupal papíry sem a tam, otevřel zásuvku, spočítal víčka od lahví za poslední týden, zavolal Fritzovi, aby mu přinesl pivo, pak ho nevypil a nakonec třikrát či čtyřikrát zvedl a opět položil právě rozečtený román Pád od Alberta Camuse. V mezičase sbíral malíčkem ze stolu smítka prachu. Když jsem pustil rádio, abychom si poslechli zprávy o čtvrté, počkal, až relace skončí, načež nastoupil do výtahu a vydal se na cestu na střechu.

Když jsem se přibližně o hodinu později přistihl, že malíčkem sbírám ze stolu smítka prachu, pronesl jsem cosi, co zde není nutné opakovat, a odešel jsem do kuchyně pro sklenici mléka.

Ve čtvrt na šest zazvonil zvonek. Vyskočil jsem a střemhlav vyrazil do haly, ovšem pak jsem si uvědomil, že je to nemužné, a zbrzdil jsem nohy do normální chůze. Skrz poloprůhledné sklo v hlavních dveřích jsem na verandě spatřil vysokého chlapíka, tenkého od hlavy až k patě. Na sobě měl hnědý oblek, kterému by neškodila žehlička, a hnědý slaměný klobouk. Zhluboka jsem se nadechl, protože jsem to zjevně potřeboval, a pootevřel jsem dveře o pět centimetrů, jak mi umožňoval řetízek na dveřích. Mužovo vzezření mne od toho odrazovalo, ale člověk nikdy neví, jaké exempláře mohou mít státní zástupce Delaney nebo hlavní detektiv Baxter mezi svými zaměstnanci.

„Přejete si?“ promluvil jsem skrz štěrbinu.

„Rád bych navštívil pana Nera Wolfea. Jmenuji se Banau, Alexander Banau.“

„Jistě, pane.“ Odhákl jsem řetízek, otevřel dveře a překročil přes práh. „Váš klobouk, pane.“ Banau mi ho podal a já ho odložil na polici. „Tudy, pane.“ Počkal jsem, až se usadí v červeném koženém křesle v kanceláři, a teprve poté jsem řekl: „Pan Wolfe je momentálně zaneprázdněn. Řeknu mu, že jste tady.“

Zamířil jsem přes halu do kuchyně, přičemž jsem cestou pozavíral všechny dveře, zavolal jsem domácím telefonem do skleníků a po třech vteřinách namísto obvyklých patnácti či dvaceti se mi v uchu ozvalo zabručení: „Ano?“

„Návštěva. Vrchní Alexander Banau.“

Chvíle ticha a pak: „Pusťte ho dál.“

„Už se stalo. Máte nějaký návrh, jak ho do šesti hodin zabavit?“

„Ne.“ O něco delší ticho. „Přijdu tam.“

Jak jsem už řekl, za celá léta, co pro něj pracuji, se to stalo teprve popáté. Vrátil jsem se do kanceláře, optal se hosta, zda si dá něco k pití, a on odpověděl, že ne. Po dvou minutách se ozval klesající a zastavující Wolfeův výtah, otevírající se a zavírající se dveře a Wolfeovy kroky. Šéf vstoupil do kanceláře, obešel červené kožené křeslo a podal návštěvníkovi ruku.

„Pan Banau? Já jsem Nero Wolfe. Jak se vede, pane?“

Očividně se snažil hrát o čas. Nerad si s lidmi podává ruku a taky to jen zřídkakdy dělá. Když se posadil do křesla, věnoval Banauovi na své poměry tak družný pohled, že se téměř blížil podlézání.

„Nuže, pane?“

„Obávám se,“ řekl Banau, „že možná budu působit poněkud nepříjemně. Nerad působím nepříjemně. Je tento pán.,“ kývl na mě, „pan Archie Goodwin?“

„Ano, to je, pane.“

„V tom případě to bude dvojnásob nepříjemné, ale nemohu si pomoci. Jde o tu včerejší tragickou událost v Culp’s Meadows. Podle novinových reportáží vychází policie z předpokladu, že vrah vnikl do stanu zezadu a po spáchání činu stejným vchodem odešel. Zhruba před hodinou jsem telefonoval na Long Island s dotazem, zda stále považují tuto verzi za pravděpodobnou, a dostalo se mi sdělení, že ano.“

Banau se odmlčel, aby si mohl odkašlat. Docela rád bych měl v tu chvíli prsty na jeho krku, abych mu pomohl. Banau pokračoval.

„V tisku se rovněž uvádí, že vy a pan Goodwin figurujete mezi vyšetřovanými, což mne chtě nechtě vede k závěru, že se vám pan Goodwin opomněl zmínit o rozhovoru, který vedl s mou ženou, když seděla v našem autě u stanu. Měl bych snad vysvětlit, že já se v tu dobu nacházel v davu vepředu, a když váš projev přerušil výkřik a nastal všeobecný poprask, s jistými obtížemi jsem si proklestil cestu k autu, nasedl jsem a odjel. Nemám podobné vřavy rád. Moje žena se mi o svém rozhovoru s panem Goodwinem zmínila až po příjezdu domů. Nepokládá za moudré mluvit se mnou během řízení. Sdělila mi, že pan Goodwin přistoupil k našemu autu a promluvil na ni přes stažené okénko. Ptal se jí, zda.“

„Pokud dovolíte,“ přerušil ho Wolfe a zamával prstem. „Váš předpoklad, že se mi pan Goodwin o tom rozhovoru nezmínil, je mylný. Zmínil se.“

„Cože! On se zmínil?“

„Ano, pane. Pokud se.“

„Takže vy víte, že si je moje choť naprosto jistá, že během projevů do stanu zezadu nikdo nevnikl? Nikdo kromě vás a pana Goodwina? Že si je tím absolutně jistá? Vy víte, že mu to řekla?“

„Ano, vím, co mu řekla. Ale pokud se.“

„A vy jste to neoznámil policii?“

„Ne, zatím ne. Rád bych teď.“

„V tom případě jí nezbývá, než aby to učinila sama.“ Banau se postavil. „Je to ještě nepříjemnější, než jsem se obával. Musí s nimi okamžitě hovořit. Je to příšerné, muž vašeho postavení i ti ostatní. Je to příšerné, ale musí se to učinit. V zemi, kde platí zákon, je třeba zákon dodržovat.“

Otočil se a zamířil ke dveřím.

Zvedl jsem se z křesla. Zastavit ho a sfouknout to s ním by nebyl žádný problém, ale zarazil mě výraz na Wolfeově tváři. Vypadal ulehčeně, ba dokonce potěšeně. Vytřeštil jsem na něj oči a třeštil jsem je ještě ve chvíli, kdy se za chodbou ozvalo bouchnutí hlavních dveří. Vešel jsem do haly, zjistil, že Banau je pryč a ani si nezapomněl klobouk, vrátil jsem se do kanceláře a postavil se před Wolfeův stůl.

„Prima,“ řekl jsem. „A teď chci slyšet pointu.“

Wolfe se zhluboka nadechl a vypustil z plic vzduch. „Takhle je to lepší,“ prohlásil. „Dostalo se mi takového ponížení, že už to nemůžu vystát. Při každém zazvonění telefonu jsem mohl vyskočit z kůže strachy. Copak jste si nevšiml, jak rychle jsem nahoře reagoval na vaše zvonění? Nebesa, vždyť já už se bál i odejít do tropického skleníku, abych si prohlédl Renantheru imschootianu! teď aspoň víme, na čem jsme.“

„Jo. A taky víme, kde už brzy budeme. Na vašem místě bych ho tu byl zdržel alespoň tak dlouho, abych mu řekl.“

„Mlčte.“

Poslechl jsem. Existují okamžiky, kdy je nad slunce jasné, že na něj nemám dorážet, a nejvýraznějším z nich je okamžik, kdy se Wolfe opře v křesle, zavře oči a začne pohybovat rty. Špulí je ven, zatahuje dovnitř, ven a dovnitř, ven a dovnitř. To znamená, že jeho mozek prolomil zvukovou bariéru. Už jsem zažil, jak u jednoho zapeklitého případu vydržel s těmito prostocviky téměř hodinu. A tak jsem se posadil za stůl v přesvědčení, že bude záhodno nevzdalovat se od telefonu.

Tentokrát to však Wolfeovi hodinu netrvalo, snad proto, že žádnou neměl. Za osm minut bylo po všem. Otevřel oči, napřímil se a promluvil.

„Archie. Řekl vám, kde jeho žena je?“

„Ne. Neřekl mi nic. Všechno si šetřil pro vás. Mohla být v prodejně na rohu nebo vysedávat v telefonní budce.“

„V tom případě odsud musíme zmizet,“ zavrčel Wolfe. „Zjistím, který z nich toho muže zabil, než nás všechny seberou. Motiv a důkazy počkají; momentálně ho musíme identifikovat a předhodit jako kost panu Delaneymu. Kde je Saul?“

„Čeká doma, až se mu ozveme. Fred a Orrie.“

„Potřebujeme pouze Saula. Zavolejte mu a řekněte, že tam okamžitě jedeme. Kde měl mít pan Vetter tu poradu?“

„Předpokládám, že ve studiu MXO.“

„Tak ho sežeňte. A taky slečnu Korbyovou, pokud je tam s ním. A ostatní. Musíte je všechny sehnat, než se jim ozve pan Delaney. Všichni se musí bezodkladně dostavit k Saulovi. V nejbližším možném termínu. Vyřiďte jim, že se tam setkají a budou moci vyslechnout tu svědkyni a že je to zoufale naléhavé. Pokud se budou zdráhat, promluvím s nimi já a.“

To už jsem držel sluchátko a vytáčel číslo.

V.

Jakmile se tam všichni sešli a Wolfe se pustil do díla, trvalo mu necelých patnáct minut, než se dozvěděl, který z nich to byl. Mně by to při troše štěstí trvalo patnáct dní. Jestli si rádi hrajete, zkuste se teď opřít v křesle, zavřít oči a začít špulit a zatahovat rty – schválně jak dlouho vám potrvá rozhodnout, jak byste si počínali vy. Je to docela fér hra, jelikož teď víte všechno, co věděl Wolfe a já. Ale abychom si rozuměli: nesnažte se pachatele jmenovat nebo vytahovat důkazy, které by ho usvědčily. Jde o to, jakým způsobem byste ho do toho dokázali namočit pouze s tím, co momentálně víte. Takhle to totiž udělal Wolfe a já od vás rozhodně nečekám více, než jsem čekal od něj.

Saul Panzer, podprůměrné velikosti, ale vysoce nadprůměrné fikanosti, bydlel sám v nejvyšším patře – obývák, ložnice, kuchyňka a koupelna – rekonstruovaného domu na Osmatřicáté mezi Lexing-ton Avenue a Třetí. Velký obývací pokoj osvětlovaly dvě stojací lampy a dvě lampy stolní, a to i v červenci v sedm hodin večer, neboť v pokoji byly zatažené žaluzie. Jedna stěna měla okna, druhá byla solidně zaplněna knihami a na dalších dvou se skvěly obrazy a regály poseté vším možným od minerálů po mroží kly. V zadním rohu stál velký klavír.

Wolfe vyslal oči po místnosti a řekl: „Nemělo by to trvat dlouho.“

Seděl u jedné z lamp v největším křesle, které měl Saul k dispozici a které mu bylo téměř akorát. Já se posadil na stoličku nalevo a před ním, zatímco pro Saula zbylo místo na lavici před klavírem po Wolfeově pravé ruce. Židličky pěti návštěvníků byly rozestaveny do půlkruhu naproti němu. Samozřejmě by bylo rozumné a žádoucí zorganizovat zasedací pořádek tak, aby vrah seděl vedle Saula nebo mě, ale toto řešení se v praxi nedalo uskutečnit, neboť jsme ani my, ani Wolfe zatím neměli tušení, který z návštěvníků vlastně vrahem je.

„Kde je ta svědkyně?“ naléhal Griffin. „Goodwin říkal, že tady bude.“

Wolfe přikývl. „Já vím. Pan Goodwin se někdy nevyjadřuje přesně. Onen svědek je přítomen.“ Vztyčil palec a namířil ho na lavici před klavírem. „Tam. Je to pan Saul Panzer, který je nejen důvěryhodný a spolehlivý, ale i.“

„Říkal jste, že je to žena!“

„Existuje ještě další svědek, kterým je skutečně žena; a až jeden z vás předstoupí před soud, bezpochyby se vynoří další. Naléhavost, o níž se vám pan Goodwin zmiňoval, se týká toho, co vám nyní sdělí pan Panzer. Než tak ovšem učiní, je zapotřebí drobného vysvětlení.“

„Ať nejdřív mluví on,“ prohlásil Dick Vetter, „na vysvětlování bude čas potom. Od vás už jsme toho slyšeli dost.“

„Budu stručný.“ Wolfe se nenechal vyvést z míry. „Jde o tu pásku, která přidržovala chlopeň zadního vchodu do stanu. Jak víte, než jsme odešli na pódium, pan Goodwin pásku uvázal, ale když jsme později vstoupili do stanu a opustili ho zadním vchodem, páska byla odvázána. Kým? Jistěže ne někým, kdo do stanu vnikl zvenčí, neboť existuje svědek, který uvádí, že nikdo ne.“

„Toho svědka právě chceme vidět,“ skočil mu do řeči James Korby. „Goodwin říkal, že tady bude.“

„Uvidíte ho, pane Korby, až přijde čas. Mějte, prosím, trpělivost. Tak tedy tu pásku rozvázal někdo, kdo do stanu vstoupil zepředu –jeden z vás čtyř. A proč? Podle všech předpokladů rozvázal pásku sám vrah, aby posílil pravděpodobnost, že Philipa Holta ubodal někdo, kdo do stanu vnikl zezadu. Tento předpoklad se téměř blíží jistotě. V takovém případě mi připadalo vysoce žádoucí zjistit, kdo tu pásku rozvázal; a tak jsem si zajistil služby zde přítomného pana Panzera.“ Wolfe otočil hlavu. „Saule, mohu poprosit?“

Saul držel ruku na černém koženém kufříku, který ležel vedle něj na lavici. „Chcete to slyšet všechno, pane Wolfe? I to, jak jsem k nim přišel?“

„Myslím, že prozatím ne. Snad později, pokud to budou chtít vědět. To, co máte, je důležitější než to, jak jste to získal.“

„Ano, pane.“ Saul otevřel kufřík a cosi z něj vytáhl. „Radši bych opravdu nevysvětloval, jak jsem k tomu přišel, protože by to někomu mohlo způsobit potíže.“

„Jaképak ‚mohlo‘?“ vyjel jsem po něm. „Ty víš moc dobře, že to někomu potíže způsobí.“

„Dobrá, Archie, dobrá.“ Saul upřel pozornost k obecenstvu. „Mám tady fotografie otisků prstů sejmutých z pásky na chlopni zadního vchodu do stanu. Některé jsou trochu rozmazané, ale zde jsou čtyři kvalitní. Dva z nich patří panu Goodwinovi, takže zbývají dva, které je třeba identifikovat.“ Otočil se ke kufříku, vytáhl další věci a naklonil hlavu k publiku. „Představuji si to tak, že vám vezmu otisky a.“

„Ne tak rychle, Saule.“ Wolfeovy oči těkaly sem a tam. „Teď víte, jak se věci mají, a chápete, proč pan Goodwin říkal, že je to naléhavé. Ti z vás, kteří tu pásku neodvazovali, jistě nebudou nic namítat proti tomu, když vaše otisky porovnáme s fotografiemi. Pokud někdo z vás něco namítne, nemůže si pak stěžovat, že z toho vyvodíme jisté závěry. Samozřejmě existuje možnost, že žádný z vašich otisků nebude odpovídat dvěma neidentifikovaným otiskům na fotografiích –v takovém případě budou výsledky negativní a neprůkazné. Pan Panzer zde má vybavení potřebné ke snímání otisků a je v této věci expert. Podvolíte se mu?“

Přítomní si vyměnili pohledy.

„Ále co,“ řekl Vetter. „Moje otisky už jsou stejně v policejním spisu.“

„Moje taky,“ přitakal Griffin. „Nemám námitek.“

Paul Rago zničehonic vybuchl. „Zase triky!“

Všechny pohledy se upřely na něj. „Ne, pane Rago,“ řekl Wolfe, „žádné triky. Pan Panzer by raději nevysvětloval, jak k těm fotografiím přišel, ale pokud na tom trváte, klidně to udělá. Ujišťuji vás, že.“

„Já nemyslím triky, jak k nim přišel.“ Omáčkový kuchař rozpletl překřížené nohy. „Já myslím to, co jste říkal, že tu pásku odvázal vrah. To není nezbytné. Mohu říct, že je to lež! Když jsem vstoupil do stanu a podíval se na Holta, připadalo mi, že nedýchá dobře a že je tam málo vzduchu, a tak jsem šel a odvázal tu pásku, aby dovnitř mohl proudit vzduch. Takže když teď vezmete můj otisk a zjistíte, že je stejný jako ten na fotografii, co to bude dokazovat? Vůbec nic. Ni-íc! A tak tvrdím, že jsou to zase triky, a v této velkolepé svobodné zemi.“

Nesnažil jsem se v něm vyvolat paniku. Dokonce jsem se ho nechtěl ani dotknout. Kromě toho jsem měl v kapse osmatřicítku Mar-ley a Saul měl taky jednu, takže kdyby se Rago pokusil něco rozpoutat, velmi rychle bychom ho zastavili. Ovšem použití zbraně, nadto v přítomnosti ostatních lidí, je vždy až ta nejkrajnější možnost. A protože Rago seděl skoro čtyři metry ode mě, zvedl jsem se a vyrazil, protože jsem chtěl být o něco blíže. Saula ve stejném okamžiku napadlo totéž a pohled na nás dva, kterak se k němu rychle přibližujeme, byl pro Raga – i s přihlédnutím k tomu, co všechno věděl a co my jsme zatím netušili – příliš. Když jsem učinil druhý krok, vymrštil se ze židle a vrhl se ke dveřím.

To už jsem na něj pochopitelně musel vztáhnout ruku. Hmátl jsem po něm jako první, ne proto, že bych byl rychlejší než Saul, nýbrž proto, že od něj stál dále než já. A ten zatracený blázen Rago se začal prát, přestože jsem ho už držel v sevření. Kopl Saula do místa, kde to bolí, převrhl lampu a vrazil mi lebku do nosu. Když se mi následně zakousl do paže, řekl jsem si: Tak to by stačilo, pane, vytrhl jsem z kapsy svůj Marley a praštil ho nad ucho, až se skácel k zemi.

Jakmile jsem se otočil, viděl jsem, že i Dick Vetter drží kohosi v sevření, avšak ona na rozdíl od Raga nekopala ani nekousala. Ve vypjatých okamžicích lidé obvykle prozradí, co jim skutečně leží na srdci, veřejně známé postavy typu televizních hvězd nevyjímaje. V novinových sloupcích se o tom však druhého dne žádná zpráva neobjevila.

VI.

Často si kladu otázku, jak se asi Paul Rago cítil, když u soudu konaného o dva měsíce později žádné otisky prstů jako důkaz předloženy nebyly. V tu chvíli se pochopitelně dovtípil, že to byl skutečně trik a nic jiného, že Saul ani nikdo jiný žádné otisky z pásky nesejmul a že kdyby byl tehdy u Saula držel ústa a sehrál tu hru až do konce, mohl ji hrát ještě teď.

Jednou jsem se Wolfea zeptal, co by udělal, kdyby se to bylo stalo.

„Jenže se to nestalo,“ odpověděl. „A kdyby se to bylo stalo?“ trval jsem na svém. „Pche. Ta eventualita byla příliš vzdálená, než abych se jí zabýval. Bylo takřka jisté, že tu pásku odvázal vrah. A při konfrontaci s vysokou pravděpodobností, že se provalí, že je na pásce jeho otisk, zkrátka musel něco říct. Musel vysvětlit, jak se na pásku ten otisk dostal, a bylo mnohem lepší udělat to dobrovolně a nečekat, až ho k tomu donutí tíha důkazů.“

„No dobrá,“ trval jsem na svém, „připouštím, že to byl dobrý trik, ale přesto se ptám, co kdyby?“

„A já říkám, že je zbytečné zabývat se vzdálenými eventualitami. Co kdyby vás matka nechala ve věku tří měsíců v tygří kleci? Co byste udělal?“

Řekl jsem mu, že se nad tím zamyslím a dám mu vědět. Pokud jde o motiv, můžete třikrát hádat, jestli chcete, ale nevěšte hlavu, když se vám ho nepodaří najít mezi informacemi, které jsem vám o případu právě poskytl. Během oněch žvástů ve Wolfeově kanceláři totiž nepadlo jediné slovo, které by alespoň vzdáleně souviselo s příčinou smrti Philipa Holta, což mimo jiné vysvětluje, proč mají detektivové žaludeční vředy. Ne, vlastně se pletu; padla tam zmínka, že Philip Holt měl rád ženy, což s jeho vraždou bezpochyby souvisí. Jednou z žen, které se mu líbily, byla totiž i Ragova manželka, přitažlivý modrooký kousek asi dvakrát mladší než její muž, která na rozdíl od Flory Korbyové Holtovo zalíbení opětovala a taky to pádným způsobem dokázala.

Což se naopak nelíbilo Paulu Ragovi.

– 42 –