PRED POLNOCOU

Rex Stout

Náš krátky rozhovor v ten utorok večer v apríli síce nebol nijako závažný, pokiaf ide o túto vec, ale poslúži ako úvod a pomôže vysvetliť zopár neskorších reakcií Nera Wolfa. Po večeri v jedálni starého domu na západnej Tridsiatej piatej ulici, ktorá pozostávala z jedného z najlepších Fritzových jedál – z knedlí, párku a kyslej kapusty, nasledoval som Wolfa halou do kancelárie. Zo stola pri veľkom glóbuse si vzal nejaké časopisy a podišiel ku kreslu za svojím písacím stolom. Opýtal som sa ho. či treba niečo urobiť. To pre istotu. Naznačil som mu už, že mám v úmysle vziať si v utorok popoludní voľno, pretože sa začína baseballová liga na Polo Grounds; nuž a ked prišiel utorok, nechcel som už počuť nijaké poznámky o hromadení práce.

Wolfe odpovedal, že niet čo robiť, a usadil svoje rozmerné telo v kresle, jedinom, ktoré mu vyhovovalo zo všetkých kresiel na svete, a otvoril časopis. Týždenne venoval asi dvadsať minút prezeraniu reklám. Šiel som k svojmu stolu, sadol si a siahol na telefón. Ale rozhodol som sa ináč; je lepšie mať istotu. Zvrtol som sa a zbadal som, že Wolfe gáni do otvoreného časopisu. Vstal som a priblížil sa natoľko, aby som videl, na čo upiera oči. Bola to reklama cez celú stranu, čiernobiela, ktorú som, podobne ako milióny mojich spoluobčanov, poznal spamäti – ved nebola vôbec zložitá, pretože obsahovala iba šesť slov, nepočítajúc slová, ktoré sa opakovali. V strede skoro navrchu, bola malá elegantná fľaštička s nálepkou, kde bolo ozdobným písmom napísané Pour Amour, pričom Amour stálo vedľa Pour. Vpravo pod tým boli dva tie isté nápisy, takisto na strednej osi, pod nimi dalšie tri, a potom dalšie štyri a tak dalej, až na koniec strany. Dolu bolo sedem fľaštičiek krížom cez celú stranu a tvorilo základ pyramídy z dvadsiatich ôsmich fľaštičiek. Vľavo hore bola veta:

Pour Amour znamená Pre Lásku

Vpravo hore sa oznamovalo:

Pour Amour je

Pre Lásku

„Na tejto reklame sú zaujímavé dve veci,“ povedal som. Wolfe zavrčal a obrátil stránku.

„Jedna vec,“ začal som, „je samotné meno. Šesťdesiatim štyrom a siedmim desatinám percenta žien sa pri pohľade na reklamu vybaví slovo ‚amanť, a percento by sa zvýšilo, keby viacej žien vedelo, čo ‚amanť znamená. Nechcem Američanky zhadzovať. Mám medzi nimi niekoľko ozajstných priateliek. Veľmi málo z nich chce byť amantkami alebo mať amantov. takže nemôžete len tak z ničoho nič dať parfumu takéto meno. Alebo takto. Uvidia reklamu a pomyslia si: To je ale drzosť1 Myslia si, že ich smradľavý parfum mi dopomôže k amantovi. Ja im ukážem! Čo si myslia, že som? Deko za desať dolárov. Ďalšia vec…“

„Jedna stačí,“ zahundral Wolfe

„Áno. Druhá vec, toľko fľaštičiek To je proti pravidlám. Poriadna reklama na parfumy ukáže iba jednu fľaštičku aby vznikol dojem, že ide o vzácny tovar, a preto sa treba poponáhľať zadovážiť si ho. Nie ako to robí Pour Amour Tí hovoria: Podte, máme toho, koľko chcete, toto je slobodná krajina a každá žena má právo na amanta. a ked máte iný názor, dokážte to. Je to naskrze nový prístup, stopercentne americký, a zdá sa, že sa vypláca aj s tou súťažou.“

Myslel som, že sa azda teraz dočkám odpovede, ale on iba sedel a obracal strany. Vzdychol som.

„Súťaž, ako možno viete, lebo sa sem-tam dívate na niektoré reklamy skrachuje Vecné ceny za milión dolárov. Každý týždeň takmer päť mesiacov uverejňovať v časopisoch opis ženy – mohol by som vám dať presné údaje, kedže ste mi vycvičili za tie roky pamäť – ‚ženy z histórie, nie fiktívne románové hrdinky, vrátane biografie, a tieto ženy používali kozmetické prípravky‘. Bolo ich dvadsať za dvadsať týždňov.

Opis číslo jeden:

Hoci ma chcel Cisár dobyt v mene sily, ja ľúbila som Antónia. Preto sa mi na hrúd v osudnej chvíli prisala osudná zmija.

Toto bol, samozrejme, ťahák. Kleopatra. Číslo dva bolo práve také ľahké:

7 ked Aragónskeho som mala za manžela, nadchol ma Kolumbus smelý. A tak som šperky oželela, aby bol čím skôr v cieli.

Nespomínam si, že by som bol niekedy čítal, že královná Izabela používala kozmetické prípravky, ale kedže sa ludia v pätnástom storočí nekúpali, zrejme ich musela používať. Mohol by som vám odrecitovať číslo tri, štyri a päť, ale potom to už začalo byť ťažšie, a pri čísle desať som sa už ani nenamáhal to čítať. Bohvie, aké to bolo, kým došli k dvadsiatke – ako príklad vám uvediem číslo sedem či osem, už som zabudol ktoré:

Syn sa stal šľachticom, hoci ja, jeho mama, podpísai som sa nevedela. Bola som najmilšou syna pána Browna a v tom je moja sláva skvelá.

Tomu sa povie nezmysel. Ked človek uváži, kolko pánov Brownov malo synov od počiatku histórie a kolkí tí synovia…

„Pehe!“ Wolfe obrátil list. „Nell Gwynnová, anglická herečka. *

Vypleštil som oči. „Hej, počul som o nej. Ale ako to? Jeden z jej priateľov sa mohol volať Brown alebo Brownson, ale to ju ešte neurobilo slávnou. Bol to zrejme niektorý král.“

„Karol Druhý,“ povedal samoľúbo. „Syna, ktorého s ňou mal, urobil vojvodom. Ked jeho otec, Karol Prvý, išiel v mladosti do Španielska, prisvojil si meno Brown. Pravdaže, Nell Gwynnová bola milenkou Karola Druhého.“

„Amant nadovšetko. Nuž dobre, ked vy ste prečítali zo desaťtisíc kníh. A čo toto – myslím, že to bolo číslo deväť:

Zákon, čo sám bol ustanovil, bránil nám spolu zákonne ži (. Rešpektoval zákon, nezmenil ho v nový, no nemohol ma neľúbiĹ

Luskol som prstami. „Kto to je?“

„Archie!“ Obrátil hlavu ku mne. „Máte niekam ísť?“

„Nie, pane, dnes večer nie. Lily Rowanová má rezervovaný stôl vo Flamingo Room a myslela, že by som si tam mohol ísť zatanevať, ale povedal som jej, že ma možno budete potrebovať, a ona vie, aký prepotrebný…“

„Fuj!“ Začínal sa jedovať, ale usúdil, že to nestojí zato tak sa namáhať. „Mali ste v úmysle ísť a len ste chceli preniesť zodpovednosť za svoju neprítomnosť na mňa tým. že ma vyprovokujete, aby som dal k tomu podnet. Vyhrali ste. Navrhujem vám, aby ste už aj zmizli.“

Mohol som mu hocičo povedať, ale Wolfe zavzdychal a vrátil sa k časopisu, nuž som sa zdržal. Ked som zamieril do haly, zaznel mi za chrbtom jeho hlas: „Oholili ste sa a preobliekli na večeru?“

Je to nevýhoda pracovať a žiť s naozaj veľkým detektívom.

2

Kedže som vtedy prišiel domov neskoro v noci a nečakala ma nijaká naliehavá práca, bolo už deväť preč, ked som v stredu ráno zišiel do kuchyne na raňajky, ktoré pozostávali z grapefruitu, ovsenej kaše. doliek, slaniny, černicového lekváru a kávy. Wolfe, samozrejme, raňajkoval v svojej izbe ako zvyčajne a potom odišiel na strechu do skleníka na rannú besedu s orchideami

„Som rád, Archie,“ poznamenal Fritz, naberajúc na panvicu cesto na moju štvrtú dolku, „ked vás vidím raňajkovať pomaly, ako sa patrí, a nik vás nevyrušuje.“

Dočítal som odsek z Timesov položených na polici, prehltol som, upil si kávy a povedal som: „Fritz, poviem vám úprimne, vy ste jediný, koho znesiem, ked raňajkujem a čítam noviny. Ked niečo poviete, je vám úplne jedno, či vám odpoviem, alebo či vás vôbec počúvam. Jednako by som rád, aby ste vedeli, že vám rozumiem. Napríklad, čo ste povedali. Mysleli ste tým toľko, že ked ma nič nevyrušuje, nemám ani zákazníkov ani prípady a radi by ste vedeli, či bankové konto nebude natoľko nízke, že by nás to mohlo mrzieť Je tak?“

„Áno.“ Capol mi hrubú, zlatistú, okrúhlu dolku na tanier. „No ak si myslíte, že sa preto trápim, to teda nie. Tu sa nieto prečo trápiť. Ked je tu pán Wolfe a vy…“

Zazvonil telefón. Zdvihol som slúchadlo. Mali sme aparát aj v kuchyni.“ Hlboký barytón mi oznamoval, že hovorí Rudolph Hansen a chce sa zhovárať s Nerom Wolfom. Odpovedal som, že pán Wolfe úraduje až od jedenástej, ale mohol by som odovzdať odkaz. Povedal, že sa s ním musí ihned rozprávať a príde o štvrť hodiny. Odvetil som, že pred jedenástou nič nevybaví, ak mí nepovie, prečo je to také naliehavé. Povedal, že príde o pätnásť minút, a položil

Zatiaľ Fritz hodil dolku medzi odpadky, pretože pridlho stála, a začal piecť druhú

Ked sa ohlásil niekto cudzí, obyčajne som si vopred o ňom urobil menší prieskum. Lenže za štvrť hodiny by som veľmi nepokročil, a ešte k tomu ma čakala dalšia dolka a šálka kávy. Práve som skončil a odišiel do kancelárie položiť Timesy na svoj stôl, ked sa ozval zvonček. Vyšiel som do haly a predo dvermi som uvidel stáť nie jedného cudzieho človeka, ale štyroch – traja boli v stredných rokoch, jeden ich už mal za sebou. Všetci boli dobre oblečení, dvaja z nich mali tvrdé klobúky.

Otvoril som dvere iba toľko, koľko dovoľovala retiazka, a cez niekoľkocentimetrovú štrbinu som sa opýtal: „Ako sa voláte, prosím?“

„Som Rudolph Hansen, ja som telefonoval.“

„A ostatní?“

„Ale to je smiešne. Otvorte!“

„To sa len zdá smiešne, pán Hansen. V okruhu sto míl je najmenej sto ľudí, ktorí sú na zozname Sing Singu; a tí by radi povedali pánu Wolfovi svoju mienku, a možno sa o to aj pokúšajú. Pripúšťam, nie ste zbojníci, ale kedže ste štyria – prosím si mená.“

„Ja som advokát – právnik. Toto sú moji klienti. Pán Oliver Buff, pán Patrick O’Garro. Pán Vernon Assa“

Ich mená mi, pravdaže, nič nehovorili, ale aspoň som mal čas mužov odhadnúť, a ak sa vôbec vyznám v ľudských tvárach, títo sem neprišli robiť nepríjemnosti, ale chceli sa z nich dostať. Nuž som otvoril, pomohol im uložiť klobúky a kabáty na veľký starý orechový vešiak, zaviedol som ich do kancelárie a ponúkol im stoličky. Sadol som si za svoj písací stôl a oznámil im:

„Páni, ľutujem, ale je to takto. Pán Wolfe nikdy nechodí do kancelárie pred jedenástou. Toto pravidlo už porušil, ale veľmi dlho trvá, kým to urobí. Jediné, čo môžete spraviť, je rozpovedať mi celú vec a presvedčiť ma, aby som sa rozhodol ísť za ním a všetko mu rozpovedať a pokúsiť sa presvedčiť ho. Aj keby sa mi to podarilo, prešlo by zatiaľ dvadsaťpäť minút, a teraz je o dvadsať minút jedenásť, takže si môžete zatiaľ pokojne oddýchnuť.“

„Vy sa voláte Goodwin,“ oznámil Hansen. Jeho barytón neznel tak hlboko ako v telefóne. Poctil som ho červeným koženým kreslom na rohu Wolfovho písacieho stola. Dlhý tenký krk, popolavá pokožka a veľké uši boli v tom kresle ako päsť na oko. Jednoducho natretá stolička s rovným operadlom bez čalúnenia by mu lepšie pristala.

„Pán Goodwin,“ začal, „toto je dôverná a vrcholne naliehavá záležitosť. Nástojím na tom, aby ste povedali pánu Wolfovi, že sa s ním chceme ihned rozprávať.“

„Všetci nástojíme,“ ozval sa jeden z klientov rozhodne. Druhý vyskočil zo stoličky, len čo si na ňu sadol, a prechádzal sa hore-dolu. Tretí sa pokúšal udržať v roztrasenej ruke zápalku a pripáliť si cigaretu. Kedže som videl, že nemá zmysel sa s nimi naťahovať, zdvorilo som im povedal: „Dobre, pokúsim sa vám vyhovieť.“ Vstal som a vyšiel z miestnosti.

V kuchyni Fritz po raňajkách umýval riad. Nikdy by sa nebol na niečo opýtal nahlas, ak to vyzeralo na úradnú vec. Ked som vstúpil a podišiel k stolu, kde boli telefóny, opýtal sa. Zdvihol som obočie, chytil aparát a vytočil číslo skleníkov. O chvílu mi Wolfe zavrčal do ucha: „Čo je?“

„Volám z kuchyne. V kancelárii sú štyria muži v košeliach od Sulka a v topánkach od Firmana, celí prestrašení. Hovoria, že sa hned musia s vami rozprávať.“

„Dočerta…“

„Äno, pane. Iba vám oznamujem, že máme spoločnosť. Povedal som im, že sa pokúsim im pomôcť, a to je aj všetko, čo môžem urobiť.“ Zavesil som skôr. ako to mohol urobiť on. chytil som druhý telefón a vytočil číslo.

Nathaniel Parker, právnik, ktorého Wolfe volá vždy. ked je to nevyhnutné, nebol v kancelárii, ale jeho pomocník Ehr1 ich tam bol. a on už počul o Rudolphovi Hansenovi Vedel iba toľko, že Hansen je jedným zo zakladajúcich členov veľkej firmy v strede mesta a že je dosť známy ako šikovný podnikateľ. Ked som položil, povedal som Fritzovi. že máme veľmi reálny výhľad na honorár, ktorý nám zaplatí mzdy na niekoľko mesiacov, a naznačil som mu. aby ma definitívne prebral dalšou šálkou kávy

Ked sa presne o jedenástej ozval zhora zvuk Wolfovho výťahu, vyšiel som do haly, pripojil sa k nemu, ked sa zjavil, zahlásil mu, čo som zistil o Hansenovi, a nasledoval som ho do kancelárie. Ako obyčajne počkal som, kým sa každý predstaví a Wolfe sa dostane k svojmu kreslu za písacím stolom, pretože nerád podáva ruku cudzím ľudom. Hansen prvý položil na Wolfov stôl navštívenku a znova si sadol.

„To je moja navštívenka,“ začal. „Som Rudolph Hansen. advokát. Títo páni sú moji klienti – vlastne ich firma Pán Oliver Buff. Pán Patrick O’Garro. Pán Vernon Assa Čakaním na vás sme stratili hodne drahocenného času Musíme sa s vami zhovárať súkromne“

Wolfe sa zamračil. Prvé minúty s nádejnými klientmi boli preňho vždy ťažké. Zrejme sa nenájde nijaká prijateľná výhovorka, ktorou by ich mohol odmietnuť, a ked sa nenájde, bude sa musieť pustiť do práce. Pokýval hlavou. „Toto teda je súkromná vec. Pozeráte na pána Goodwina. Možno nie je nepostrádateľný, ale je neodstrániteľný.“

„Radšej by sme boli s vami osamote.“

„Tak potom bohužiaľ. Naozaj ste strácali čas.“

Pozrel na svojich klientov, ja som urobil to isté. Oliver Buff, ten, čo mal už stredný vek za sebou, mal okrúhlu červenú tvár, ktorá robila jeho vlasy belšími, a tie mu zas robili tvár červenšou. On a Hansen mali tvrdý klobúk. Patric O’Garro bol celý hnedý – mal hnedé oči, vlasy, oblek, kravatu, topánky a ponožky. Samozrejme, košeľu mal bielu Oči mal jasné, bystré a múdre. Vernon Assa bol nízky a trocha tučný, plecnatý. Asi sa práve vrátil z mesačného pobytu na Floride, alebo tam možno nemusel vôbec chodiť. Hnedý odev by mu bol výborne šiel k pleti, no mal sivé šaty a čierne topánky.

„Čo, dočerta,“ zamrmlal.

„Spusťte.“ vyzval Buff Hansena.

Sudca sa obrátil k Wolfovi. „Pán Goodwin je, prirodzene, váš zamestnanec.“

„Áno, je.“

„Zúčastňuje sa na tomto rozhovore vo funkcii vášho agenta?“

„Agenta? Veľmi správne. Áno.“

„Tak potom je to jasné. Najsamprv by som vám chcel navrhnúť, aby ste si ma najali ako poradcu a zaplatili mi dolár ako plat za moje služby.“

Vyvalil som naňho oči. Ten chlap musí byť šibnutý! Táto kancelária nebola na to, aby sa tu dávali honoráre z rúčky do rúčky.

„To nie je priam sympatický návrh,“ odvetil Wolfe sucho. „Máte na to poverenie?“ /

„Pravdaže. Ako viete, rozhovor medzi advokátom a jeho klientom je výnimočná komunikácia a nesmie sa prezradiť. Bol by som rád, keby sa medzi nami vytvoril takýto dôverný vzťah – ako medzi advokátom a klientom, a potom by som vám povedal aj o okolnostiach, ktoré viedli týchto pánov k tomu, aby vyhľadali vašu pomoc. Zjavne to nebude záruka proti úmyselnému prezradeniu z vašej strany, pretože vy môžete hocikedy náš vzťah ukončiť, ale budete môcť odmietnuť niečo prezradiť, ak vás o to požiada hociktorý nadriadený orgán bez toho, že by ste si tým privodili nejaký trest. Oni i my vám budeme vydaní na milosť, ale to, čo je o vás známe, a vaša reputácia nás plne presvedčili o vašej statočnosti a diskrétnosti. Navrhujem vám, aby ste si ma prenajali na zvláštny účel: aby som vám poradil o žiadúcnosti prevzatia prípadu, ktorý vám chce ponúknuť firma Lippert, Buff a Assa.“

„Aká je to firma?“

„Museli ste o nej počuť. Reklamná agentúra.“

Wolfove pery sa pohli zľava doprava a zase späť. To bol taký jeden jeho úsmev. „Veľmi duchaplné. Gratulujem. Ale ako hovoríte, budete mi vydaní na milosť. Hocikedy môžem náš pracovný vzťah ukončiť, a vy sa nemôžete vôbec sťažovať“

„Moment,“ prerušil ho O’Garro, striedavo pozerajúc múdrym, jasným pohľadom z Wolfa na Hansena. „Musí sa to robiť takto?“

„To je jediný spôsob, Pat,“ odvetil mu advokát. „Ked ho najmete, alebo mu veríte alebo nie.“

„Nepáči sa mi to… ale ked je to jediný spôsob…“

„Je Oliver?“

Buff prisvedčil.

„Vern?“

Assa prikývol.

„Tak ma teda najímate, pán Wolfe? Ako špecialistu?“

„Áno, Archie, dajte pánu Hansenovi dolár“

Vybral som jeden z peňaženky. Zdržal som sa ostrého komentára, ktorý by si táto transakcia rozhodne zaslúžila, prešiel som k právnikovi a podal mu ho.

„Toto vám dávam,“ povedal som mu formálne, „ako agent pána Nera Wolfa.“

„Je to dlhá história,“ začal Hansen, „ale budeme ju musieť pokial možno skrátiť. Títo páni sú zaregistrovaní v kancelárii okresného prokurátora. Hovorím vám to ako poradca vo veci prípadu, ktorý vám ponúkli a o ktorom sa chcete so mnou poradiť. Počuli ste o vražde Louisa Dahlmanna?“

„Nie.“

„Hlásili to v rozhlase.“

„Ráno nepočúvam rádio. Ani pán Goodwin.“

„Dočerta s rádiom,“ osopil sa Assa. „Rudolph, dalej!“

„Už. Jedna z dôležitých zložiek LBA – Lippert Buff a Assa, voláme ich LBA – sú Heeryho združené výrobky. Jedným z Heeryho výrobkov sú kozmetické prípravky nazvané Pour Amour. Prišli na trh pred niekoľkými rokmi a majú dosť dobrý odbyt. Vlani na jar istý mladý muž z agentúry LBA menom Louis Dahlmann prišiel na myšlienku upozorniť na tento [akt a napokon sa mu podarilo získať súhlas, aby svoj nápad dal posúdiť vedeniu firmy Heery. Vedeniu sa myšlienka páčila a začiatočný termín jej realizácie určili na dvadsiaty siedmy september. Bola to súťaž o ceny, najväčšia v histórii s prvou cenou päťstotisíc dolárov v hotovosti; druhá cena bola dvestopäťdesiattisíc, tretia stotisíc, a päťdesiatsedem menších cien To vám musím vysvetliť. Po dvadsaťpäť týždňov uverejňovali v novinách a časopisoch týždenne verše na štyri riadky, podľa ktorých

„To mi nemusíte hovoriť.“ prerušil ho Wolfe. „To poznám.“

„Zúčastnili ste sa na tom?“ vyzvedal sa O’Garro. „Na súťaži? Preboha, to nie!“

„Pokračujte,“ vyštekol Assa.

Hansen pokračoval. „Posledný termín uzavretia súťaže bol štrnásty február. Bolo vyše dva milióny súťažiacich a Dahlmann zaučil tristo mužov a žien vo vylučovaní a zaznamenávaní odpovedí. Ked skončili, mali sedemdesiatdva súťažiacich, ktorí správne vymenovali všetkých dvadsaťpäť žien. Dahlmann mal pripravené dalšie verše a dvadsiateho ôsmeho marca poslal päť z nich každému zo sedemdesiatdva súťažiacich. Tým, čo bývali dalej, letecky. Odpovede mali mať najneskorší dátum štvrtého apríla do polnoci. Bola z toho pätica. Piati súťažiaci správne uhádli mená piatich dalších žien. Dahlmann im zatelefonoval a vybavil, aby mohli prísť do New Yorku. Chceli rozdať tri hlavné ceny a aj dve z desaťtisícdolárových cien. Tí piati prišli, a včera ich pozval na večeru do hotela Churchill. Boli tam Talbott Heery od firmy Heery, aj Vernon Assa a Patrick O’Garro. Dahlmann im chcel dať ešte dalších päť štvorverší, mali ich do týždňa rozlúštiť, ale istá žena, ktorá býva v Los Angeles, namietala, vraj chce pracovať doma a trvá jej tri dni, kým sa ta dostane, preto to zariadili tak, že konečné termíny odoslania určili podľa toho, ako dlho komu potrvá cesta domov. Schôdzka sa skončila krátko pred jedenástou a všetci sa rozišli. Štyria, ktorí neboli odtiaľto, mali prenajaté izby v hoteli Churchill. Jedna zo súťažiacich menom Susan Tescherová bola z New Yorku, zrejme šla domov.“

„Ďalej, dočerta,“ skríkol Assa.

„Ved nemôžem byť stručnejší. – Aj Dahlmann zrejme išiel domov. Bol to starý mládenec a žil sám v byte na Perry Street. O siedmej ráno chodievala mu nejaká žena robiť raňajky, a ked ta v to ráno prišla, našla ho ležať na zemi v obývačke mŕtveho. Mal prestrelené srdce zozadu a poduška z divána slúžila ako tlmič výstrelu. Žena vybehla z bytu, priviedla správcu domu a upovedomili políciu; tí prišli a pustili sa do práce. Možno budete potrebovať viac podrobností o vražde, ked budú k dispozícii – našli ho iba pred štyrmi hodinami – ale možno ani nie, pretože nie na toto vás potrebujeme. Potrebujeme vás na niečo, čo je naliehavejšie ako vražda.“

Vystrel som sa. To niečo, čo bolo naliehavejšie ako vražda, nútilo človeka, aby pohol svalmi.

Hansen sa nakláňal dopredu, dlane mal opreté o kolená. „Tu je uzlový bod celého problému. Nikto okrem Louisa Dahlmanna nepoznal odpovede v tej súťaži. Napísal všetky verše sám – pôvodných dvadsať i päť dalších do prvého kola so sedemdesiatimi dvoma súťažiacimi a päť do druhého s piatimi súťažiacimi. Samozrejme, odpovede na prvých dvadsať museli poznať všetci, ktorí kontrolovali odpovede po vypršaní stanovenej lehoty, ked ich začali spracovávať. No on sám skontroloval odpovede sedemdesiatich dvoch súťažiacich z prvého kola. Verše tretej skupiny – päť veršov druhého kola – strážil skoro tak prísne ako odpovede. Napísal verše vlastnoručne na stroji a urobil iba sedem kópií. Jednu kópiu uložil do trezoru, jednu uložil – nie som si istý kde – a ostatných päť dal večer na včerajšej schôdzi piatim súťažiacim.“

„Mal ju v náprsnej taške,“ ozval sa O’Garro.

Hansen si ho nevšímal. „Teraz ide o odpovede, nie o verše. Mám na mysli odpovede na päť posledných otázok – na ostatných teraz nezáleží. Pravdaže, boli to iba mená piatich žien s vysvetlením, ktorý verš patrí ku ktorej žene. Predpokladali sme, že jestvuje iba jeden exemplár. Naklepal ho Dahlmann na hlavičkovom papieri firmy LBA, sám ho podpísal, boli na ňom iniciálky Buffa, O’Garra a Assu, odpovede boli zakryté, aby ich nevideli, potom vložil papier do trezoru v zalepenej obálke v prítomnosti piatich ľudí. Takže, ako som povedal, okrem Dahlmanna nikto nepoznal odpovede“

„Aspoň toľkoto o tom nateraz vieme,“ dodal Oliver Buff.

„Zaiste,“ súhlasil právnik. „Toľkoto vieme.“

„Bože môj, k veci,“ vyhŕklo z Assu.

„Hej. Lenže na schôdzke včera večer sa Dahlmann dopustil nesmiernej prenáhlenosti. Ked…“

„Bolo to horšie než prenáhlenosť,“ vyhlásil Buff. „Bolo to nezodpovedné! Kriminálne!“

„To je hádam trocha ostré! Ale rozhodne to bolo neuvážené. Ked sa chystal rozdať novú skupinu veršov, vybral z vnútorného vrecka niekoľko obálok, spolu s nimi aj iné veci – iné papiere a náprsnú tašku. Porozdával obálky a potom – nože to povedzte, Pat, vy ste tam boli.“

O’Garro poslúchol. „Ked im dal obálky, začal si ukladať ostatné veci späť do vrecka. Potom na chvíľu zaváhal na každého sa usmial, otvoril náprsnú tašku, vybral z nej kus poskladaného papiera, zdvihol ho do výšky a povedal, že chcel urobiť…“

„Nie tak. Povedzte presne, čo povedal.“

„Povedal: ‚Iba som sa chcel presvedčiť, či som to nezabudol tu na stole. Sú to mená žien k veršom, ktoré som vám dal.‘ Potom vložil papier späť do náprsnej tašky a tú si dal do vrecka.“

„Kriminálne!“ vyhŕkol Buff.

„Kedy sa potom stretnutie skončilo?“

„Takmer hned. Tak strašne chceli vidieť tie verše, že by sme ich neboli mohli zdržať, aj keby sme chceli, a ani sme nechceli.“

Hansen sa nahol k Wolfovi. „Tu to máme. Ked našli Dahlmannovo telo, bol úplne oblečený, v tých istých šatách. Všetko, vrátane hŕby účtov, niekoľko sto dolárov, mal vo vreckách tak, ako bolo, okrem jednej veci. Náprsná taška chýbala. Chceme – Lippert, Buff a Assa, aby ste vypátrali, kto z tých piatich ľudi ju vzal, a to podľa možnosti dnes. Sú v New Yorku. Štyria z nich dnes ráno letia, ale zadržali sme ich. Povedali sme im, že budú musieť ísť na políciu.“ Hansen pozrel na hodinky. „Máme si všeličo vybaviť u okresného prokurátora, afe to môže počkať. S čím musíte začať bezodkladne?“

„Moment,“ vzdychol si Wolfe. „Firma Lippert, Buff a Assa ma angažuje? To súhlasí?“

Hansen sa obrátil k Buffovi.

„Áno,“ odvetil Oliver Buff, „to súhlasí.“

„Mám neúnosne vysoké požiadavky. Otázka výšky honoráru je otvorená?“

„Áno.“

„Dočerta s honorárom,“ odsekol Assa hrubo.

„Kde je pán Lippert?“ opýtal sa Wolfe.

„Lippert nejestvuje, zomrel pred desiatimi rokmi.“

„Nuž teda je koniec voňavkovým súťažiam. Pán Hansen^ povedali ste, že chcete, aby som zistil, ktorý z tých piatich ľudí vzal náprsnú tašku. Na to sa nepodoberiem. Sú tu veľmi obmedzené možnosti. Čo ak to neurobil ani jeden z nich?“

„Preboha,“ vyjavené naňho pozrel Hansen, „a kto druhý?“

„Neviem. Z toho, čo ste mi povedali, pokladám za veľmi pravdepodobné, že to bol jeden z nich, ba vyzerá to tak, že iného záveru takmer niet, ale nie som o tom tak celkom presvedčený. Aspoň traja další ľudia vedeli, že papier bol v náprsnej taške: pán Heery, pán O’Garro a pán Assa.“

Assa netrpezlivo odfŕkol. O’Garro povedal: „Máte úplnú pravdu. A z búdky v Churchille som zatelefonoval Hansenovi a Buffovi a oznámil im to. Hansen povedal, že sa nedá nič robiť. Buff chcel, aby som zašiel za Dahlmannom a presvedčil ho, aby papier zničil, ale vyhovoril som mu to.“

„Dobre,“ pripustil Hansen, „ale aj tak je to bezpredmetné. Berme to tak, že našou úlohou je zistiť, kto vzal náprsnú tašku a získal ten papier. Stačí?“

„Áno,“ súhlasil Wolfe. „Rozumie sa, že vraha sa nemám usilovať odhaliť.“

„Áno. Myslím, že je to pochopiteľné. To je vec polície a musí to byť jasné. Polícii sme nepovedali nič o tom že Dahlmann včera večer vybral z náprsnej tašky lístok a ukázal ho; a ani nik z nás o tom nič nepovie, včítane pána Heeryho. Lístok sme nespomenuli a ani nespomenieme. Prirodzene, policajti sa budú vypytovať tých piatich účastníkov súťaže, možno to už aj urobili, a môžeme si byť takmer istí, že niektorí z nich povedia o tom papieriku. No jednako o tom pochybujem. Čo si to povedal, Pat?“

O’Garro pokýval hlavou. „Povedal som iba, že podľa toho, ako som ich videl včera večer, to nie sú nijakí blázni. Vôbec nie, ved ide o pol milióna dolárov, ostatné ceny nespomínam. Domnievam sa, že ani jeden z nich lístok nespomenie. Čo myslíte, Vern?“

„To isté,“ prikývol Assa, „ale možno, že tá stará veštica Frazeeová by to mohla spomenúť. Pánbohvie, čo tá povie.“

„Lenže,“ povedal Hansen Wolfovi, „ak ten papierik spomenú a policajti sa nás budú spytovať, prečo sme to sami nespomenuli, odpovieme, že sme to nepovažovali za hodné spomenutia, pretože bolo celkom jasné, že Dahlmann žartuje. Aspoň nám to bolo jasné a domnievali sme sa, že aj ostatným. Ak sa s tým polícia neuspokojí, aj tak budeme rozhodne popierať mienku, že Dahlmann mal odpovede k tým piatim veršom na lístku v náprsnej taške, a rovnako aj to, že ho niekto zabil, aby dostal papierik. Polícia býva často dosť diskrétna, ale takáto vec by sa určite dostala von.“

Naklonil sa v červenom koženom kresle, div sa z neho nezošmykol. Pokračoval: „Možno si celkom neuvedomujete zúfalosť celej situácie. Táto súťaž je najokázalejšie podujatie storočia. Ceny za milión, dva milióny súťažiacich a celá krajina čaká na výhercu. Prirodzene, mysleli sme na to, že stiahneme tých päť veršov a pripravíme päť iných, ale to by bolo riskantné. Tam by sme pripustili, že podozrievame jedného z nich, že zabil Dahlmanna, aby sa dostal k tým veršom, a tým zároveň dosvedčil, že Dahlmann mal odpovede v náprsnej taške. Hociktorý alebo aj všetci piati súťažiaci môžu odmietnuť riešiť dalšie verše na základe toho, že čestne súťažili, a to by bol príšerný bengál. Ak účastníci LBA odmietnu pokračovať dalej, ako sa dohodli, mohli by ich súťažiaci zažalovať a takmer určite dať zatknúť.“

Vybral z vrecka poskladaný papierik. Toto je zoznam, z ktorého má každý z nich kópiu.“

Susan Tescherová, New York City, pred poludním devätnásteho apríla

Carol Wheelocková, Richmond, Virgínia, pred polnocou devätnásteho apríla

Philip Younger, Chicago, Illinoiss, pred poludním devätnásteho apríla

Harold Rollins, Burlington, Iowa, pred polnocou devätnásteho apríla

Gertrude Frazeerová, Los Angeles, California, pred polnocou dvadsiateho apríla

Vložil papierik späť do vrecka a pošuchol sa na stoličke dozadu; všetkým sa uľavilo. „Toto sú posledné dátumy na poštovej pečiatke ich odpovedí, ktoré boli stanovené, ako som povedal. Výhodu má slečna Frazeeová, ktorá mala ísť lietadlom, aby dodržala termín. Kedže sú teraz všetci v New Yorku, hádam by aj mohli súhlasiť s rozšírením súťaže, ale čo ak slečna Tescherová, ktorá býva tu, odmietne? Čo ak sa ona prvá vychytí a pošle svoje odpovede pred určeným termínom? Čo z toho bude?“

Wolfe zamrmlal: „Budete v kaši.“

„Rozhodne. Jestvuje iba jediné možné východisko. Zistiť, kto vzal lístok, podľa možnosti dnes alebo zajtra, ale v každom prípade pred polnocou devätnásteho apríla, to je posledný termín. S takýmto dôkazom ich budeme mať v hrsti. Tým sa znemožní pokračovať s dalšími veršami. Vyriešte ich alebo nie, ako sa vám páči, ale aj tak vám dáme päť dalších veršov s novými termínmi a odmeníme vás na základe vašich nových odpovedí. Budú to musieť prijať. Za tých okolností nebudú mať inú možnosť. Však nie?“

„Nie,“ prikývol Wolfe. „Lenže ten, koho označíte za zlodeja odpovedí, nebude mať velkú príležitosť na lúštenie. Zatvoria ho na základe obvinenia z vraždy.“

„To ho asi čaká.“

„Hej. A odhalí sa i váš podvod. Polícia príde na vaše klamstvo, ked ste vraveli, že si myslíte, že Dahlmann včera v noci, ked ukazoval ten papierik, iba žartoval.“

„Tomu sa nevyhneme. Ale vraha aj tak chytia.“

„To je pravda. A okrem toho,“ pokračoval Wolfe, „beriete na seba neprimerané riziko, ked predpokladáte, ako vidím, že do týždňa nájdem zlodeja. Možno ho nenájdem. Ak ho nenájdem, nebudete v kaši, ale na dne. Do polnoci dvadsiateho apríla? Mám iba toto…“ poklepal sa po čele, „… pána Goodwina a niekoľko chlapcov, na ktorých sa môžem spoľahnúť. Zatiaľ čo polícia má tisíce mužov, rozsiahle zdroje pátrania a styky. Musím vás upozorniť, aby ste ešte pouvažovali, či im vyložíte celý problém, tak ako ste ho vyložili mne.“

„Na to sme mysleli. To by nebolo len riskantné, ale celkom iste nebezpečné. Do rána by vyšlo najavo, že odpovede na súťažné otázky ukradli, a bol by z toho celonárodný škandál a LBA by utŕžila úder, z ktorého by sa možno nikdy nespamätala.“

Wolfe nepopustil. „Pravda, som presvedčený, že ste si to dôkladne premysleli. Aj keby som chytil vraha tesne pred posledným termínom súťaže, aj tak by vyšlo najavo, že odpovede niekto ukradol.“

„Áno, ale potom budeme mať zlodeja a postaráme sa, aby súťaž prebehla spôsobom, s ktorým by súhlasili všetci zúčastnení. To je naskrze iná situácia. Vedeniu firmy LBA budú blahoželať a budú ho obdivovať, že riešilo krízu tak promptne, odvážne a bezchybne.“

„Ale s vylúčením polície.“

„To hej. Ale reklama, obchod, tlač a americký národ nás budú obdivovať.“

„Predpokladám.“ Wolfe obrátil hlavu. „Rád by som vedel, ako ste sa presne rozhodli, aby som mohol kľučkovať s políciou. Súhlasíte, pán Buff?“

Buffova veľká červená tvár očervenela ešte väčšmi a čelo mu zvlhlo potom. „Súhlasím,“ odvetil. „Pretože musím.“

„Pán O’Garro?“

„Súhlasím. To sme si vyjasnili, ešte kým sme prišli za vami.“

„Pán Assa?“

„Áno. Strácate čas.“

„Nestrácame. Keby to bolo také jednoduché chytiť vraha – ale nie je. Treba poznať mnoho súvislostí a musím vedieť, o čo ide.“

Wolfe pohol rukou. „Napríklad, keby som naisto vedel, že ten, kto vzal náprsnú tašku, naozaj vzal aj papierik s odpovedami, to by mi pomohlo. Ale čo, ked nie? Čo, ak ten papier, ktorý Dahlmann ukazoval, bolo niečo iné a v skutočnosti to bol iba trik a zlodej sa namáhal nadarmo? To by moju prácu značne sťažilo a vyžadovalo by si iný postup.“

„Nerobte si starosti,“ uisťoval ho O’Garro. „Boli to celkom isto tie odpovede. Bol som tam a videl som to. Však, Vern?“

„Stavil by som dvadsať ku jednej,“ vyhlásil Assa. „I.ouisa by predsa vyhodili, keby im ukazoval papier s odpovedami, a bolo by to niečo iné. Čo myslíš, Oliver?“

„Dobre vieš, čo myslím.“ Buff sa mračil. „To súvisí s jeho povahou. Louis Dahlmann bol na svojich tridsaťdva rokov veľmi tvorivý duch; o dalších desať rokov by sa stal vedúcou postavou americkej reklamy, druhý Lasker. Všetci sme si to mysleli, však? Lenže tá jeho streštenosť! Samozrejme, na tom papieri boli tie odpovede. O tom niet najmenších pochýb. Pat, ked ste mi včera večer telefonovali, chcel som za ním zájsť, ale na čo? Aj keby bo! ten papier zničil iba preto, aby ma nazlostil, po mojom odchode si mohol sadnúť a napísať nový, a zrejme by to bol urobil. Ľutujem, že som ta nešiel. Práve teraz je budúcnosť LBA ohrozená väčšmi než za celých tridsaťosem rokov, čo tam pracujem. Kvôli nemu. Keby tu bol teraz živý, to vám hovorím, sotva by som sa zdržal.“ Zovrel pery, nedokončil vetu.

Wolfe sa obrátil k právnikovi. „Aj vy, pán Hansen, ste presvedčený, že to nebol podfuk?“

„Som.

„Nuž teda budem pokračovať v rozbore tohto predpokladu, kým nedokážem jeho nesprávnosť. Najprv musím vidieť tých päť súťažiacich, podľa možnosti každého osobitne, hoci čas beží.“ Pozrel na nástenné hodiny. „Možno ich už vyšetruje polícia, ale pokúsime sa. Jeden z vás telefonicky zariadi, aby niektorý z nich prišiel o dvanásť tridsať sem, a potom aj ostatní – jeden o tretej, jeden o šiestej, jeden o…“

„Prečo o šiestej?“ žasol Assa. „Dobrý bože, ved na to nebudete potrebovať tri hodiny!“

„Dúfam, že nie. Jedna postačí až-až. Ale od štvrtej do šiestej sa budem venovať iným veciam a…“

„Iných vecí niet. To je absurdné!“

Wolfe sa naňho zadíval. „Vaša firma ma neplatí od hodiny, pán Assa. Môj program nepodlieha nijakému inému vedeniu. Pracujem ako pracujem. Jeden z nich príde o tretej, jeden o šiestej, jeden o siedmej a jeden o ôsmej. Môžete im povedať, že ich pobytom v meste vznikli isté problémy súvisiace so súťažou a že by ste si želali, aby sa so mnou pozhovárali ako so zástupcom vašej firmy. Samozrejme, papier, ktorý pán Dahlmann včera večer ukázal, nespomeniete. O deviatej budem večerať a po pol jedenástej ma môžete hocikedy zavolať, aby som vám podal správu.“

„Rád by som sa tých rozhovorov zúčastnil,“ povedal Hansen. „Ale o pol jednej nemôžem.“

„To vôbec nie je možné, pane. Zdá sa, že to bude velmi háklivé, a možno pošlem preč aj pána Goodwina. Mimochodom, pôjde niečo vybaviť. Kde je trezor, v ktorom boli uložené odpovede?“

„Na Štyridsiatej siedmej ulici v úrade Kontinentálnej trustovej spoločnosti.“

„Prosil by som, aby tak niekto z vás o pol jednej počkal na pána Goodwina, potom ho zaviedol k trezoru, otvoril obálky s poslednými piatimi veršami a poslednými piatimi odpovedanú, pán Goodwin si ich odpíše a kópiu mi donesie. Originály vráťte do trezoru.“

„To je vylúčené,“ namietol rezolútne O’Garro. „Tie obálky sa nesmú otvoriť!“

„Nezmysel.“ Wolfe začal byť popudlivý, ako vždy ked ho prinútili myslieť na plné obrátky. „Prečo nie? Tie verše a odpovede sú nanič. Nezáleží na tom, čo sa stane, v nijakom prípade nemôžu byť podkladom na získanie cien. Mohli by byť, keby sme mali nevyvrátitelný dôkaz, že v Dahlmannovej náprsnej taške nebol ten papier s odpovedami, ale to nemáme. Môže niekto z vás uviesť nejakú okolnosť, za ktorej by sa teraz tie otázky a odpovede dali použiť? Skúste to!“

Vymenili si pohľady. Wolfe čakal.

„Máte pravdu,“ pripustil Buff za všetkých.

„Nuž teda nebude na škodu, ked ich budem mať pán Goodwin a ja si ich necháme pre seba, môže sa nám to na niečo zísť. Mám nápad ako ich použiť, a stálo by za to rozvinúť ho. Tak počká ho niekto z vás o pol jednej?“

„Áno,“ súhlasil Buff. „Možno, že dvaja z nás. Tie obálky ky boli nedotknuteľné. Pán Heery o tom musí vedieť. Možno bude chcieť byť pri tom.“

„Ako si želáte. Mimochodom, kedže jeho firma je na veci rovnako zainteresovaná ako vaša, čo on na to? Vie, že ste si ma najali? Súhlasí s vaším postupom?“

„Úplne.“

„Nuž toto zatiaľ stačí. Môžete, prosím, použiť telefón na stole pána Goodwina. Má vám dať číslo?“

Nechceli, a to bol najlepší dôkaz ich bezradnosti. Kedže títo pánkovia patrili medzi spoločenskú špičku, patrili k najvyššiemu vedeniu troch najväčších agentúr v krajine, mali k dispozícii najlepšie apartmány a ich príjmy sa vyjadrovali šesťmiestnymi číslami, prešli, samozrejme, roky, odkedy si niektorý z nich sám vytáčal nejaké číslo v svojej kancelárii. Očakávať, že niečo také urobia, by bolo proti zdravému rozumu. Ale ked som vstal zo svojho kresla, prišiel O’Garro a sadol si doň. Opýtal sa ma na číslo hotela Churchill a začal ho vytáčať, ako keby to bola celkom prirodzená a normálna činnosť. Pomyslel som si: Nuž veru, človek s takýmto bystrým pohľadom vie urobiť hocičo.

Chvíľu to trvalo. My ostatní sme niekoľko minút sedeli a počúvali, až napokon O’Garro zavesil a povedal: „Dvaja sú v meste. Rollins práve odišiel na nejakú schôdzku na kriminálku. Slečna Frazeeová príde o pol jednej.

Hansen vstal a povedal: „Musíme ísť, aj tak už pol hodiny meškáme. Pozháňame ich neskôr.“

Ale Wolfe ich zdržal ešte kvôli jednej veci. Týkalo sa to informácie o piatich súťažiacich. Povedali nám iba tolko, čo sa vmestilo na jednu stránku môjho zápisníka; nebola to veľká pomoc. Išiel som s nimi do haly dozrieť, aby nik nevzal omylom môj zvrchník, vyprevadil som ich von a vrátil sa do kancelárie. Wolfe sedel so zavretými očami, dlaňami sa opieral o písací stôl. Šiel som k svojmu stolu, obrátil som k sebe písací stroj a vybral papier. Chcel som napísať krátku poznámku o podozrivých momentoch. Začul som kroky a uvidel, že Fritz nesie na podnose pivo.

„Nie,“ povedal som rozhodne. „Fritz, odneste to.“

„Príde ženská!“ zahrmel Wolfe.

„To je výhovorka. Chyba je vlastne v tom, že vy nenávidíte prácu na termín, najmä ked máte šancu jedna k štyrom tisícom. Pripúšťam, že dvadsiateho apríla pred polnocou bude všetko hore nohami, ale devätnásteho januára o tri dvadsaťsedem poobede ste povedali, že ak si niekedy pred obedom zazvoníte po pivo, mám ho poslať späť bez ohľadu na vaše protesty, ak by sa nejaké vyskytli. Nevyčítam vám, že ste sa prestali ovládať, hoci sa takmer určite poškriepime, ale pred obedom pivo nebude A napokon, nechceme predsa pána Brennera priviesť do rozpakov.“

Vstal som, vzal od Fritza podnos a odparentoval ho do kuchyne.

4

Keby som bol vedel, čo na Wolfa čaká v osobe slečny Gertrude Frazeeovej z Los Angeles, zakladateľky a predsedníčky Ligy prirodzených žien, nebol by som tak bezcitne zamietol to pivo. A keby to bol vedel Wolfe, pravdepodobne by bol odmietol riešiť celý prípad a poslal LBA aj s ich poradcom do čerta.

Mal by som sa pokúsiť opísať, čo mala oblečené, ale neurobím to; poviem iba toľko, že to asi potiahla z múzea. Ťažko to opísať. Pokiaľ ide o jej opis, ten je priam neuveriteľný. Vnútorné kútiky očí akoby sa jej chceli stretnúť nad dlhým, tenkým nosom; skoro sa im to podarilo. Z obočia jej bolo vidno iba tri centimetre, pretože ostatok zakrývali pramene šedivých vlasov. Ľavá polovica úst smerovala hore, pravá zasa dolu, čo pôsobilo dojmom, akoby jednu stranu brady mala nižšie než druhú, hoci to možno ani nebolo tak. Bola presne taká vysoká ako ja, meter osemdesiat, a váľala obrovské kroky.

Sedela poloopretá v červenom koženom kresle, obe ruky na kabelke, ktorú mala položenú na lone; sedela nehybne, s vystretým chrbtom. „Nechápem,“ povedala Wolfovi, „prečo by mala smrť toho muža mať vplyv na súťaž. Na tej vražde nezáleží. V pravidlách súťaže nebolo nič o tom, že niekto zomrie.“

Ked hovorila, pery sa jej chceli pohybovať podľa vykrivenia úst, ale brade lepšie vyhovoval smer rovno hore a dolu. Človek by myslel, že po toľkých rokoch, najmenej šesťdesiatich, sa dohodnú, ale ani chýru.

Wolfe ju tíšil. „Určite, madam, v pravidlách sa nepočítalo s náhlou a násilnou smrťou a nijako ich proti nej nepoistili. Súťaž je ohrozená nie pre samotnú vraždu, ale pre zásah polície, ktorá požiadala súťažiacich, aby neopustili mesto, kým sa nezistia ďalšie…“

„Oni ma nepožiadali. Povedali mi, aby som ostala. Hovorili, že ak odídem, privedú ma späť a zatvoria pre vraždu.“

Potriasol som hlavou. To je žena! Nijaký lúpežný vrah ani asistent okresného prokurátora by nemohol povedať niečo takého.

„Niekedy prepínajú,“ povedal jej Wolfe. „No nechcel som sa zhovárať iba o súťaži, ale aj o vás. Ked udelia ceny, bude veľký záujem o víťazov a moji klienti chcú poskytnúť informácie. Vynútený odklad nám na to dáva príležitosť Môj asistent, pán Goodwin, si bude robiť poznámky. Predpokladám, že ste neboli vydatá, slečna Frazeeová?“

„Nebola. A ani sa nechcem.“ Uprela pohľad na môj zápisník. „Chcem vidieť všetko, čo sa o mne napíše.“

„Uvidíte. Vyhrali ste niekedy cenu v nejakej súťaži?“

„Nikdy som sa nijakej nezúčastnila. Pohŕdam súťažami.“

„Zrejme. Tejto ste sa vari nezúčastnili?“

„Pravdaže som sa. To je hlúpa otázka!“

„Bezpochyby.“ Wolfe bol zdvorilý. „Ale je to iste zaujímavý paradox – pohŕdate súťažami, no na jednej ste sa zúčastnili. Vaše rozhodnutie bolo zrejme niečím motivované.“

„Neviem, prečo sa má niekto starať, aký dôvod som mala, ale rozhodne sa zaň nehanbím. Pred desiatimi rokmi som založila Americkú ligu prirodzených žien. Mali sme mnohotisíc členiek, nedalo sa to ani spočítať. Čo sí myslíte o ženách, ktoré sa natierajú masťami, čerňou, farbami a nasmradia sa hmotou vyrobenou z čiernej smoly, zhnitej zeleniny a jeleních pohlavných žliaz?“

„Ešte som sa o tom nevyjadril, pani.“

„Pravdaže ste sa nevyjadrili. Ste muž.“ Zabodla pohľad do mňa. „Čo si o tom myslíte vy, mladý človek?“

„Podľa toho,“ odvetil som jej. „Pohlavné žľazy, to nevyzerá priam najlepšie.“

„Zapácha to. Používajú to už tridsať storočí. Pižmo. Ked si v rajskej záhrade Eva zašpinila tvár, čo urobila? Umyla si ju poctivou čistou vodou. Čo robia ženy dnes? Natierajú si tvár masťou. Pozrite, aké majú pery, nechty na nohách i rukách, riasy a iné miesta. Liga prirodzených žien je ochrankyňou a priateľkou prirodzenej ženy, a prirodzená žena, to bola Eva, Eva, ako ju stvoril boh. Jediná opravdivá krása je prirodzená krása; ja to viem, pretože mi tento nádherný dar nebol dopriaty. Ja nie som iba nepekná, som škaredá. Tie, ktorým sa dostalo milosti, že sú pekné, nemajú práva pošpiniť si prirodzenú krásu. To viem.“

Trocha zohla chrbát a hned sa vystrela. „Toto presvedčenie som nadobudla už dávno a bolo mi oporou a vodidlom po celý život. Vždy som si musela zarábať na svoj chlieb, ale ušetrila som si nejaké peniaze a pred desiatimi rokmi som časť z nich použila na založenie Ligy. Máme veľa členiek, vyše tritisíc, ale príjmy máme malé a prísne nás obmedzujú. Vlani na jeseň, v septembri, keď som videla oznámenie o súťaži, rozmýšľala som znovu o tom, ako už mnohokrát, že je to beznádejné, pretože máme proti sebe priveľa peňazí; milióny a milióny. Ako som tak sedela a pozerala na oznámenie o súťaži, prišla mi na um tá myšlienka. Čo keby som použila ich peniaze pre nás? Pouvažovala som o tom a schválila som si to. Väčšina našich členiek žije neďaleko Los Angeles a väčšina z nich sú kultivované a vzdelané ženy. Niektorým som zatelefonovala a poprosila ich, aby zatelefonovali ďalším, a všetky boli plánom nadšené a chceli pomáhať. Zorganizovala som to. Viete, človek nemusí byť krásny, aby vedel organizovať. Za dva týždne nás bolo na tú prácu tristo. Nemali sme nijaké vážnejšie ťažkosti s pôvodnými dvadsiatimi otázkami, dvadsiatimi, ktoré boli uverejnené – okrem čísla osemnásť, a napokon sme uhádli aj to. Tú druhú skupinu, konečnú, päť otázok, ktoré sme mali uhádnuť za menej ako týždeň, čo bolo nefair, pretože verše odoslali všetkým súťažiacim v rovnakom čase a ja som ich dostala neskoršie, a boli ťažšie, omnoho ťažšie. Ale uhádli sme ich a poslala som ich desať hodín pred stanoveným termínom. Aj tieto uhádneme.“ Potľapkala si kabelku položenú na lone. „Bezpochyby. Celkom bezpochyby. Uhádneme, nech sú hocako ťažké. Pol milióna dolárov. Pre Ligu!“

Wolfe sa na ňu díval a usiloval sa nemračiť, čo sa mu skoro darilo. „Nemusí to byť pol milióna, pani. Máte ešte štyroch spolusúťažiacich.“

„Prvá cena,“ povedala tajnóstkársky. „Pol milióna!“ Zrazu sa naklonila dopredu. „Mali ste niekedy náhle vnuknutie?“

Predsa sa zamračil. „Aké? Že ma zrazu pochytila zlosť? Alebo sa mi chcelo smiať?“

„No, náhle vnuknutie, že – čo sa stane. Kedysi dávno som mala dva razy také vnuknutie: ked som bola mladá, a potom až v deň, ked som uvidela oznámenie o súťaži. Preniklo ma to skrz-naskrz tak rýchlo, že som si ledva stačila uvedomiť, že sa to stalo – istota, že dostaneme ich peniaze. Istota môže byť velmi krásna vec, veľmi príjemná, a v ten deň ma to preniklo od hlavy po päty a išla som sa pozrieť do zrkadla, či to na mne vidieť. Nevidela som nič, ale bolo to vo mne, takže nikdy som o tom ani trochu nepochybovala. O tej prvej cene. Náš rozpočtový výbor už pracuje na projektoch, čo s tými peniazmi urobíme.“

„Zaiste.“ Stále sa mračil. „Tých päť nových veršov, tie, ktoré vám dal pán Dahlmann včera večer – ako ste ich poslali svojim kolegyniam? Telefonicky, telegraficky či letecky?“

„Ha,“ odvetila. Tým zrejme skončila.

„Lebo, prirodzene,“ poznamenal Wolfe lakonicky, „ste im ich poslali, aby mohli pracovať, či nie?“

Znova vystrela chrbát. „Neviem, prečo by to malo niekoho zaujímať. V pravidlách nie je nič o tom, že by sa pomoc vylučovala. Včera večer o tom vôbec nebola reč. Dnes ráno som volala našej podpredsedníčke, pani Draperovej, lebo som jej musela povedať, že sa dnes nemôžem vrátiť, a nevedela som, kedy to bude možné. Bol to súkromný rozhovor.“

Zrejme to malo ostať aj nadalej jej súkromnou záležitosdou. Wolfe to nechal tak a zmenil tému. „Iný dôvod, slečna Frazeeová, prečo sme vás chceli vidieť, je ten, že sa chceme ospravedlniť menom pánov Lipperta, Buffa a Assu, mojich klientov, za hlúpy žart, ktorého sa včera večer dopustil pán Dahlmann – ked vytiahol papier a povedal, že to sú odpovede na verše, ktoré vám práve dal. Nielenže to nemalo vtip, boio to nevkusné. Tlmočím vám ospravedlnenie jeho spoločníkov.“

„Teda tak je to,“ poznamenala. „Myslela som, že to bude niečo také, a prišla som to vlastne zistiť.“ Vystrčila bradu a ostro pokračovala: „To nepomôže. Povedzte im to. Iba toto som chcela vedieť.“ Vstala „Myslia si, že ked som škaredá, som aj hlúpa. Oľutujú to. Ja sa už postarám, aby to oľutovali!“

„Pani, sadnite si. Neviem, o čom hovoríte.“

„Ha! Vy zrejme tiež nie ste hlúpy. Dobre vedia, že jeden z nich tam išiel, zabil toho človeka a vzal ten papier, a teraz idú…“

„Prosím vás! Spamätajte sa! Hovoríte, že jeden z mojich klientov vzal ten papier?“

„Vôbec nie. Vzal to jeden zo súťažiacich. Dostanú sa do takej kaše, že sa z nej nevylížu, iba ak by dokázali, ktorý z nich vzal papier. Povedia teda, že to bol žart, nebol to nijaký taký papier. Ked pošleme odpovede, udelia ceny, a myslia si, že tým sa to vyrieši, ak, pravda, polícia nechytí vraha, čo sa možno nikdy nestane. Ale to nepomôže. Vrah bude mať všetkých päť správnych odpovedí a bude musieť vysvetliť, ako sa k nim dostal, a to nebude schopný. Týchto päť bude veľmi ťažkých. A nikto ich neuhádne tak, že strávi niekoľko hodín v knižnici.“

„Viem. Ale vy môžete vysvetliť, ako ste ich vy uhádli. Vaše kolegyne doma na nich teraz pracujú. Vari idete?“

Zamierila k dverám, ale obrátila sa. „Idem do hotela, kde sa mám stretnúť s policajtom. Aj kvôli tým si namáham mozog, a napokon máme nejaké práva. Povedala som im, že nie som povinná chodiť za nimi, ibaže by ma zavreli, a to sa neodvážia. Nedovolím, aby mi prekutali izbu alebo moje veci. Povedala som im, čo som videla a počula, a viac sa odo mňa nedozvedia. Chceli vedieť, čo si myslím! Chceli vedieť, či si myslím, že na papieri, čo nám Dahlmann ukázal, boli skutočne tie odpovede! Neviem, prečo by som im mala vravieť, čo si myslím – ale rozhodne to poviem vám a vy to môžete povedať svojim klientom…“

Vrátila sa ku kreslu, nuž som ostal pri svojom zápisníku, ale len čo sa jej zadoček dotkol kože kresla, vyhŕklo z nej: „Mám schôdzku,“ vystrela sa a vypochodovala z miestnosti. Kým som stihol dôjsť k vešiaku v hale, mala už kabát na sebe a musel som riadne pohnúť kostrou, aby som dobehol k dverám prv ako ona.

Ked som sa vrátil do kancelárie, Wolfe sedel skleslý, počuteľné vdychoval vzduch nosom a ústami ho vydychoval. Strčil som ruky do vreciek a díval som sa naňho.

„Tak teda ona povedala polišom, že Dahlmann ukázal ten papierik,“ začal som. „To nám môže pomôcť. O dvadsať minút je obed. Dáte si pivo? Urobím výnimku.“

Uškrnul sa.

„Možno by som mohol,“ navrhol som, „zavolať Los Angeles, aby mi informátor vyhľadal tú pani Draperovú a vy by ste sa jej mohli spýtať, ako im to ide s tými veršami“

„To nemá význam,“ vrčal. „Ak ho zabila ona a dostala sa k odpovediam, určite zatelefonovala priateľskám a nadiktovala im tie verše. Pripúšťam, že nie je hlúpa. Keby som bol mal tie odpovede, bol by som mohol… ale nie, to by bolo predčasné. O pol tretej máte schôdzku.“

„Dobre. Kedže náklady hradí dotyčná firma, nebude vás stáť nič, ked zoženiete Saula, Freda, Orieho, Johnyho a Billa; nech sebou švihnú. Kedže štyria súťažiaci bývajú v Churchille, bude to sakramentská robota.“

„To je zbytočné. Ak sa aj možno týmto spôsobom niečo dozvedieť, polícia na to príde oveľa skôr než my. Oni možno…“

Zazvonil telefón. Načiahol som sa za ním, mal som ho na stole. Počul som hlboký chripľavý hlas, ktorému by sa zišlo trocha kultivácie; bol to starý známy hlas, poprosil som, aby počkal, a povedal som Wolfovi, že sa chce s ním zhovárať seržant Purley Stebbins. Wolfe zdvihol slúchadlo, a kedže mám podľa predpisu držať slúchadlo aj ja, kým mi nepovie, že mám položiť, ostal som pri aparáte.

„Tu je Nero Wolfe, pán Stebbins. Ako sa máte?“

„Ujde to. Rád by som sa u vás zastavil. Povedzme o tretej?“

„Bohužiaľ, mám prácu.“

„O pol štvrtej?“

„To ešte nebudem hotový.“

„Nuž… Myslím, že to môže počkať do šiestej. Tak teda o šiestej?“

Purley vedel, že Wolfov rozvrh, podľa ktorého má byť od štvrtej do šiestej v skleníku, môže zmeniť iba ak výbuch vodídovej bomby, ale nič menšie.

„Je mi ľúto, pán Stebbins, ale dnes nebudem mať čas ani večer. Nemôžete mi to povedať…“

„Pravdaže môžem. Ide iba o krátky priateľský rozhovor. Chcem vedieť vašu mienku o istom prípade vraždy.“

„Nemám nijakú mienku o nijakom prípade vraždy.“

„Nie? Tak teda prečo, dočerta…“ Nedokončil vetu Pozrite sa. Poznáme sa. Nie som nijaký komediant. Ale prosím vás, čo si mám o tom myslieť, ked o pol jednej istá žena menom Gertrude Frazeeová porušila vaše zvyklosti a nakoľko viem, ešte je tam. A vy že nemáte nijaký názor na vraždu človeka menom Louis Dahlmann? Povedzte to Goodwinovi. Nepokúšam sa vyzvedať, iba vám chcem prísť položiť niekoľko otázok. O šiestej?“

„Pán Stebbins.“ Wolfe sa ovládal. „Nepoverili ma vyšetrovať vraždu Louisa Dahlmanna, ani nijakú inú. V minulosti ste sa pri podobných príležitostiach vy a vaši spoločníci postavili proti mne, ked som si trúfal vyšetrovať vraždu. Zastrašovali ste ma a otravovali. Ked vás teda zavše pre niečo nazlostím, očakávam, že sa zase do mňa pustíte, ale tentoraz som nevtrhol na vaše územie, tak ma preboha nechajte na pokoji.“

Položil, ja som urobil to isté. Povedal som: Uznávam, bolo to šikovné a možno s tým budú súhlasiť, ale počkajte, ked to povie Cramerovi.“

„Viem.“ Už mal vyrovnanejší hlas. „Založili ste retiazku?“

Šiel som do haly presvedčiť sa a potom do kuchyne povedať Fritzovi, že sme v poriadnej šlamastike.

5

Stačilo by iba zahlásiť, že som splnil svoju úlohu, určenú na pol tretiu a že som dostal verše i odpovede, a tým by to bolo vybavené. Ale myslím, že je načase zoznámiť vás s pánom Talbottom Heerym. Jeho výzor ma veľmi prekvapil, neviem prečo, zrejme som si urobil podvedomú predstavu o tom, ako má vyzerať parfumový magnát, a predstava sa nezhodovala so skutočnosťou. Ani nevoňal. Mal asi meter osemdesiatpäť, bol širší v pleciach a o nejakých desať rokov starší než ja, a jeho čistá, hladká, napätá pokožka vôbec nepôsobila dojmom, že by ju bolo treba holiť. Na tej tvári nebolo ani stopy po nejakom kréme, černi, či farbe. Mohol by byť členom Ligy prirodzených mužov.

Boli s ním Bulf a O’Garro, Assa tam nebol. Museli dosť dlho všeličo vysvetľovať, kým mi povolili prístup k trezoru. Vošiel som s Buffom a Heerym do malej miestnosti a čoskoro ta prišiel aj O’Garro s pomocníkom. Priniesli skrinku o rozmeroch trinásťkrát osem centimetrov a štyridsaťpäť centimetrov dlhú, zrejme zhotovenú výlučne na tento účel. Pomocník odišiel, O’Garro odomkol skrinku, otvoril ju a vybral z nej nejaké obálky, bolo ich šesť. Tam kde sa obálka otvára, boli stopy po pečatnom vosku. Štyri boli otvorené. O’Garro sa ma opýtal: „Chcete iba posledných päť?“

Prisvedčil som a on mi podal dve nerozrezané obálky. Na jednej bolo napísané: „Verše, druhá skupina piatich veršov, súťaž Pour Amour,“ na druhej, „Odpovede, druhá skupina piatich otázok, súťaž Pour Amour.“ Ked som vytiahol nožík a chcel ich otvoriť, O’Garro povedal: „Nechcem to vidieť,“ oprel sa o stenu a ostatní ho nasledovali. Z tej vzdialenosti nemohli prečítať, čo tam bolo napísané, ale zato mohli pozorovať mňa, a to si teda dožičili. Na stole boli ceruzy, blok i papier, ale ja som radšej použil svoj zápisník a pero. Na jednom hárku bolo päť štvorriadkových veršov a takisto i odpovede – mená piatich žien so stručným vysvetlením, ku ktorému veršu ktoré meno patrí.

Netrvalo mi to dlho. Ked som skladal papiere a dával ich späť do obálok, Buff povedal: „Vy sa voláte Archie Goodwin?“

„Áno.“

„Prosím, napíšte na každú obálku: Otvorené a obsah odpísaný dňa trinásteho apríla tisíc deväťsto päťdesiat, Archie Goodwin za prítomnosti Talbotta Heeryho, Olivera Buffa, Patricka O’Garru, a podpíšte to.“

Hlavou mi prebleskla myšlienka. „Nepáči sa mi to,“ povedal som mu. „Nebudem podpisovať nič, čo tak úzko súvisí s miliónom dolárov. Čo vy na to, ked napíšem: Otvoril a obsah odpísal Archie Goodwin, trinásteho apríla tisíc deväťsto päťdesiat, s naším súhlasom a v našej prítomnosti, a vy páni to podpíšete.“

Usúdili, že to postačí, napísal som to, oni podpísali a O’Garro vložil obálky späť do skrinky, zamkol ju a odniesol. Čoskoro sa k nám pripojil a všetci štyria sme vyšli hore mramorovými schodmi na ulicu. Na chodníku sa Heery spýtal, kam majú namierené, povedali, že do kancelárie za rohom. Obrátil sa ku mne: „A vy, Goodwin?“

Odvetil som, že na západnú Tridsiatu piatu ulicu, načo povedal, že ide do mesta a odprevadí ma. Ostatní odišli. Heery zakýval na taxík, nasadli sme, povedal som taxikárovi, aby šiel na Tridsiatu piatu a Deviatu avenue. Hodinky ukazovali o desať minút tri, takže by som tam mal byť, kým príde druhý zákazník.

Ked sme stáli na červenú na Piatej avenue, svetlo ukazovalo smer západne na Štyridsiatu siedmu ulicu, Heery sa ozval: „Mám trochu času a hádam sa zastavím u Nera Wolfa a porozprávam sa s ním.“

„Teraz nie. Má prácu,“ povedal som.

„Ale ja mám čas len teraz.“

„To je nepríjemné, ale budete to musieť odložiť na neskoršie – vlastne na ovela neskoršie. Má dohovorené schôdzky až do večera, do pol jedenástej alebo do jedenástej.“

„Chcem ho vidieť teraz.“

„Bohužiaľ. Poviem mu to, a on mi povie to isté. Keby ste mi dali svoje číslo, zavolal by som vám, kedy môžete prísť.“

Vytiahol z vrecka peňaženku, prehŕňal sa v nej a vytiahol novučičkých dvadsať dolárov. „Tu máte. Nechcem tam byť dlho. Možno postačí desať minút.“

Cítil som sa polichotený.

„Veľmi si to vážim,“ povedal som dojato, ale ja nie som vrátnik ani recepčný. Pán Wolfe má rôznych ľudí na rôzne účely a mojím poslaním je zbierať poéziu z trezorov. Robím iba toto.“

Ked pozorne vkladal bankovku do peňaženky, poznamenal bez najmenšej zmeny tónu alebo správania: „V príhodnejšej chvíli a na vhodnejšom mieste vám rozmlátim tú vašu sprostú papuľu. Teraz viete, prečo som chcel, aby ste šli za ním.“ Tým sa rozhovor skončil. Aby nám nejako prešiel čas, kým sme sa vliekli v prúde vozidiel, rozmýšľal som o niekoľkých veciach, ktoré by som mu na to povedal, ale ved napokon on najal taxík, a bolo od neho milé, že mi ponúkol dvadsať dolárov. Ked taxík zastal na Tridsiatej piatej ulici, povedal som iba: „Do videnia v príhodnejšej chvíli a na vhodnejšom mieste.“

Zašiel som do dragstoru na rohu, vošiel do telefónnej kabíny a vytočil Wolfovo číslo. Povedal mi, že zatiaľ nemá spoločnosť. Nezáležalo vari ani tak na tom, či do vraždy sú namočení všetci piati, alebo treba venovať zvláštnu pozornosť iba slečnej Frazeeovej. No nebolo by zle zistiť si to, nuž som zašiel o blok dalej, kde býval doktor Wollmer, čo bolo tridsať metrov od Wolfovho bytu; zišiel som z chodníka k suterénu, odkiaľ som videl na náš vchod. Na mojich hodinkách bolo tri desať. Samozrejme, čakal som na taxík, chodci ma nezaujímali. Náhodou som zablúdil zrakom na východ a videl som približovať sa postavu, ktorú som vedel aj pomenovať. Obrátil som hlavu a pozrel sa na západ a videl som, ako po našich siedmich schodoch kráča žena. Nuž som sa pohol po chodníku v ústrety približujúcej sa postave – bol to Art Whipple z kriminálky. Zháčil sa, otvoril ústa a zase ich zatvoril.

„Nepoviem jej,“ uisťoval som ho. „Ibaže by ste jej chceli niečo odkázať?“

„Chod do kelu,“ poradil mi.

„V príhodnejšej chvíli a na vhodnejšom mieste. Bude u nás možno hodinu. Keby si zašiel za roh k Tonymu, zavolám ti, ked pôjde preč. Maj sa.“

Šiel som k nášmu vchodu, a ked som stúpal hore schodmi, otvorili sa dvere, začul som zavŕzganie a Fritzov hlas: „Prosil by som vaše meno, pani.“

Povedal som v poriadku, a Fritz uvolnil poistku na dverách a otvoril ich, a ja som pozval návštevníčku dalej.

Kým Fritz zatváral, chcel som jej pomôcť zobliecť kabát, taký hnedý vlnený, ktorý by sa zišlo trocha zrenovovať, ale ona odvetila, že si ho nechá na sebe a volá sa Wheelocková.

Zaviedol som ju do kancelárie a povedal Wolfovi: „Pani Wheelocková, z Richmondu, Virgínia.“ Potom som pristúpil k safe, vybral som zo zápisníka štyri popísané listy, vložil ich do vnútorného oddelenia, zavrel som safe, zvrtol poisťovaciu kľučku a zatvoril vonkajšie dvierka. Ked som došiel k svojmu stolu, Carol Wheelocková už sedela v červenom koženom kresle, s kabátom prehodeným cez plecia.

Podľa toho, ako nás informovala, bola ženou z domácnosti, ale ak to bolo tak, nuž tak jej dom by asi práve domácu paniu potreboval. Vyzerala, ako keby týždeň nejedia a mesiac nespala. Keby sa poriadne stravovala, dobre si odpočinula a pribrala k svojim päťdesiatim kilám ešte desať, mohla celkom lahodiť očiam a mohol by s ňou byť až veľmi spokojný muž, ktorý sa zapredal predstave dobrej gazdinky. Ale na to bolo treba mať nejakú predstavivosť, aby si to človek uvedomil. Vynikali na nej oči. Boli tmavé, hlboké a blkotal v nich oheň.

„Musím vám povedať,“ začala hlbokým, monotónnym hlasom, že som sem nechcela ísť, ale pán O’Garro povedal že je to nevyhnutne potrebné. Rozhodla som sa, že nikomu nič nepoviem. Ale ak mi máte niečo povedať, začnite.“

Wolfe na ňu zazeral, a rád by som jej bol povedal, že to neznamená nič osobné, iba to, že mu pohlad na hladného človeka spôsobuje bolesť a vôbec, pohľad na niekoho, kto hladoval celé mesiace, je preňho neznesiteľný. Prehovoril. „Viete, pani Wheelocková, že pracujem pre firmu Lippert. Buff a Assa, ktorá riadi súťaž pre Heeryho združené výrobky?*

„Áno, pán O’Garro mi povedal.“

„Musím vám teda niečo prezradiť, i ked to nie je bohvieaké dôležité. Po prvé, zhováral som sa s jednou účastníčkou súťaže, slečnou Gertrude Frazeeovou. Možno viete, že je zakladateľkou a predsedníčkou organizácie, ktorá sa volá Liga prirodzených žien. Povedala, že nejakých tristo členiek tejto Ligy jej pomáhalo v súťaži, čo však neznamená porušenie pravidiel. Nepovedala síce, že im nadiktovala do telefónu verše, ktoré ste dostali včera večer, a že teraz na nich pracujú, ale nebolo by nereálne predpokladať, že to urobila a ony že na tom robia. Máte k tomu nejakú pripomienku?“

Hľadela naňho, ústami jej mykalo.

„Tristo,“ povedala.

Wolfe prikývol.

„To je podvod. To nemôže byť! To nemôžeme tak nechať!“

„Možno, sme bezmocní. Ked neporušila nijaké pravidlo a nič, čo sa dohodlo včera večer, čo potom? To je jeden aspekt grotesknej situácie, ktorá vznikla zavraždením Louisa Dahlmanna.“

.Pôjdem navštíviť ostatných.“ V jej pohľade sa zjavil ten skrytý oheň. „To nedovolíme. Odmietneme pokračovať v súťaži. Ked nám dovolia odísť domov, budeme nástojiť na nových veršoch.“

„To by slečne Frazeeovej dokonale vyhovovalo. Pošle svoje odpovede dlho pred dohodnutým termínom a bude sa dožadovať prvej ceny. Ked ju nedostane, mohla by žalovať a možno aj inkasovať. Ak ju chcete zlikvidovať, musíte urobiť niečo lepšie –m hádam ju predstihnúť. Samozrejme, aj vy budete potrebovať pomoc – vášho manžela, priateľov; nech sa do toho pustia.“

„Mne nikto nepomáhal.“

Začala sa chvieť, najprv sa jej roztriasli ruky, potom plecia, a myslel som, že už sme v tom, ale predviedla čosi, čo som vôbec nečakal, že niekedy uvidím. V tejto kancelárii dostali už nervový záchvat ženy každého veku, tvaru a veľkosti. Niektoré záchvaty som zavčasu podchytil riadnou dávkou pálenky, niektoré som zarazil fackou alebo iným spôsobom telesného styku a niektoré ženy som musel odparentovať – za Wolfovej neprítomnosti, pretože to nemohol vystáť. Vstal som a pustil sa smerom k nej, ale ona mi vyplazila jazyk. Aspoň som si to myslel, ale nebolo to tak. Iba si vložila jazyk medzi zuby a stískala ho. Konček jazyka sa nadul, skrútil a očervenel, no stískala zuby ešte tuhšie. Nebolo to pekné, ale zabralo to. Prestala sa triasť, päste sa jej uvolnili, zaťala ich a znova otvorila, plecia meravo vystrela. Potom vtiahla jazyk. Kým som sa vrátil na svoje miesto, chcel som ju potľapkať za vynikajúci výkon, ale usúdil som, že žena, ktorá si vie poradiť so záchvatom za rovných desať sekúnd, možno ani nestojí o potľapkanie.

„Prepáčte,“ povedala.

„Koňak,“ rozkázal mi Wolfe.

„Nie,“ ozvala sa. „Som v poriadku. Neznesiem pálenku. Myslím, že to spôsobili tie vaše slová o pomoci. Nemala som nijakú pomoc. Prvé tri týždne to nebolo ťažké, ale potom boli verše čoraz ťažšie a neskôr, ked boli už naozaj ‚ťažké‘… Neviem, ako som to uhádla. Vravela som, že nič nepoviem, ale ked ste povedali, že slečne Frazeeovej pomáhalo tristo žien… nuž. Mám tridsaťdva rokov a mám dve deti, môj muž je účtovník a zarobí týždenne päťdesiat dolárov. Kým som sa vydala, bola som učiteľkou. Žila som celé roky zo dňa na deň, brala som všetko, ako prišlo, až som raz uvidela tú súťaž a rozhodla som sa ju vyhrať. Budem mať pekný dom a auto – dve autá, jedno pre manžela a jedno pre seba – a kúpim si nejaké šaty a pošlem muža do školy a urobím z neho vedúceho, je nadaný. V deň, ked som uvidela tú súťaž, v ten deň som sústredila všetky svoje sily. Viete, čo myslím.“ ·

„Pravdaže viem,“ zamrmlal Wolfe.

„Takže ked prišli ťažké otázky, nemohla som nikoho po204

prosiť o pomoc. Veci keby mi niekto pomáhal, musela by som sa deliť o výhru. Ked súťaž vrcholila, málo som spala a jedla, ale najhoršie bolo, ked nám piatim poslali posledné verše, ktoré sme mali do týždňa uhádnuť. V ten týždeň som si vôbec neTahla a bála som sa, že jeden verš som uhádla nesprávne, neposlala som ich, až tesne pred polnocou – išla som na poštu a museli mi ukázať pečiatku na obálke. Myslíte, že po tomto dovolím, aby to niekto dostal podvodom? Tristo žien na tom pracuje, kým nám ostatným nedovolia ísť domov?“

Po tom, ako som ju videl premôcť záchvat, nemyslel som si už, že niekomu dovolí vziať si, čo sa ona rozhodla dostať, či už podvodom alebo bez neho.

„Je to zjavne nečestné,“ pripustil Wolfe, „ale pochybujem, že to možno nazvať podvodom, aspoň v právnickom zmysle slova. A pokiaf ide o podvádzanie, je jasné, že niekto mal ešte odvážnejšiu myšlienku než slečna Frazeeová a konal podlá nej. Zabil pána Dahlmanna, aby sa dostal k odpovediam.“

„O tomto nebudem vôbec hovoriť,“ vyhlásila. „Tak som sa rozhodla.“

„Polícia sa už s vami, samozrejme, porozprávala.“

„Áno. Pravdaže sa so mnou rozprávali. Celé hodiny.“

„A pýtali sa vás, čo ste si mysleli, ked včera večer pán Dahlmann ukázal papier a povedal, že obsahuje tie odpovede. Čo ste im povedali?“

„O tom nebudem hovoriť.“

„To ste povedali policajtom? Že o tom nebudete hovoriť?“

„Nie. Vtedy som ešte nebola rozhodnutá. Rozhodla som sa neskôr.“

„Po konzultácii s niekým?“

Pokrútila hlavou. „S kým som mala konzultovať?“

„Neviem. S nejakým právnikom. Mohli ste telefonovať manželovi.“

„Nemám právneho zástupcu. Nezavolala by som manželovi – viem, čo by povedal. Myslí si, že som bláznivá. Aj tak by som nemohla zaplatiť advokáta, pretože nemám peniaze. Cestu sem nám zaplatili, i hotel, ale nedali nám nič na prípadné výdavky. K vám som prišla neskoro, pretože som nastúpila do nesprávneho autobusu. S nikým som nekonzultovala. Sama som sa rozhodla.“

„Tak vy ste povedali polícii, čo ste si mysleli, ked pán Dahlmann ukázal ten papier?“

„Áno.“

„Tak teda prečo to nepoviete mne? Uisťujem vás, pani, že pokial ide o túto vec, mám len jediný záujem, a ten sa týka mojich klientov a toho, aby som mal istotu, že ceny sa udelia správne a čestne. Samozrejme viete, že to bude nesmierne ťažké, ak Dahlmannov papier s odpovedami vzal skutočne niekto zo súťažiacich. To viete.“

„Áno.“

„Nuž ale moji klienti veria – a je to ich presvedčenie – že na papieri neboli nijaké odpovede a že pán Dahlmann iba žartoval. A že teda tajomstvo odpovedí je ešte neporušené. Súhlasíte s týmto presvedčením?“

„Áno.“

„Stotožňujete sa s ním?“

„Áno.“

„Tak ste teda museli povedať polícii, že ked pán Dahlmann ukázal papierik, pokladali ste to za žart, a nemožno z toho nič vyvodzovať: bolo by absurdné podozrievať vás. že ste šli do jeho apartmánu a zabili ho, aby ste dostali ten papier. Čiže je rozumné predpokladať, že vy nie ste podozrivá. – Archie, čo vaša stráž na rohu. Videli ste niekoho?“

„Áno, pane. Arta Whippla. Bol tu kvôli Hellerovmu prípadu.“

„Povedzte o tom pani Wheelockovej.“

Stretol som sa s jej pohľadom. „Ked ste prišli, prechádzal som hore ulicou a videl som, že vás sleduje detektív z kriminálky. Vymenili sme si niekoíko slov. Ak ho chcete vidieť cestou odtiaľto, nuž teda je asi taký vysoký ako ja, trocha ťahá za sebou nohy, má na sebe tmavosivý oblek a sivý klobúk“

„On ma sledoval?“

„Tak.“

Pozrela sa opäť na Wolfa. „Ved to je ich robota, či nie?“ No ľavá ruka sa jej začala chvieť a musela si ju chytiť a stisnúť druhou. Wolfe privrel oči, asi očakával, že si bude dávať lepší pozor na jazyk a povie ešte niečo bezvýznamného, ale namiesto toho vstala a spýtala sa: „Mohla by som použiť vašu kúpelňu?“

Odpovedal som jej, že samozrejme, a išiel som otvoriť dvere za priehradkou v kúte miestnosti, vľavo od môjho stola. Prešla dverami a zavrela ich za sebou.

Bola tam dobrú štvrťhodinu bez toho, že by bolo počuť nejaký zvuk. Vedľajšie miestnosti, podobne ako všetky ostatné vnútorné steny na prízemí, sú tapetované; ja mám teda bystrý sluch, a nepočul som nič. Povedal som niečo Wolfovi, ale ten iba niečo zamrmlal. Po chvíli pozrel na hodiny: bolo o dvadsať minút štyri. Potom sa díval na hodiny každé dve minúty, presne o štvrtej odíde do skleníka. Chýbalo iba deväť minút do štvrtej, ked sa dvere otvorili a žena vyšla.

Podišla k Wolfovmu písaciemu stolu. „Prepáčte,“ povedala svojím tichým, monotónnym hlasom. „Musela som užiť pilulky. Strava v hoteli je celkom dobrá, ale ja jednoducho nemôžem jesť. Už dosť dlho som poriadne nejedia. Chcete mi ešte niečo povedať?“

„Hrianku s mliekom,“ povedal Wolfe drsne. „Môj kuchár Fritz Brenner ich robí vynikajúco. Sadnite si.“

„Neprehltnem to, naozaj.“

„Tak si teda dáte horúci bujón. Náš. Môže byť hotový za osem minút. Musím vás opustiť, ale pán Goodwin…“

„Nemôžem. Idem späť do hotela a navštívim ostatných kvôli slečne Frazeeovej – myslím, že – budem o tom rozmýšľať v autobuse. To je podvod.“ Urobila pohyb smerom k svojmu kabátu, ktorý mala prevesený cez operadlo kresla, a ja som vstal a podržal jej ho.

Kedže som vedel, aké nabité sú autobusy o tomto čase, pomyslel som si, že nezruinujem LBA, ked pani Wheelockovú prehovorím, aby si vzala na taxík, ale musel som povedať, že to poznačím medzi výdavky firmy, ešte kým nastúpi do taxíka. Vyprevadil som ju a zamkol za ňou, a ked som sa obrátil, videl som Wolfa otvárať dvere výťahu.

„Vložte odpovede do safe,“ rozkázal.

„Áno, pane, do vnútorného oddelenia. Do telefónu som vám povedal, že tam boli Buff, O’Garro a Talbott Heery, ale nereferoval som vám, že Heery ma doviezol do mesta taxíkom, aby mi mohol ponúknuť dvadsať dolárov, aby som mu umožnil okamžite vás vidieť. Povedal som mu…“

„Doslova, prosím.“

To som vykonal, čo bola maličkosť, ked uvážime, že sa ma opýta na doslovné znenie všetkých popoludňajších rozhovorov – a ja mu ho podám. Nakoniec som dodal: „Len tak na okraj. Heery mi nemohol na mieste odtrhnúť hlavu, pre tože by ma musel niekto držať. Mám ho niekde pritlačiť k múru?“

Odvetil, že nie. Heery môže počkať. Nastúpil do výťahu, zavrel za sebou dvere a ja som šiel do kancelárie. Bolo tam zopár nevybavených bežných vecí. Rozhovory so slečnou Frazeeovou a pani Wheelockovou bolo treba napísať strojom. Nezdalo sa mi, že v nich je niečo, čo by urobilo dieru do sveta. Pripustil som, že Wolfe iba zbiera materiál, loví v mútnej vode v nádeji, že sa zachytí pri nejakom slove či fakte, z ktorého by mohol vyjsť. Už viac než raz docielil ohromné výsledky touto metódou, lenže v tomto prípade by sa okamžité riešenie dalo čakať iba od génia. Bolo ich päť a potrvá to dlhý čas. A ten čas bol prísne vymedzený. Do polnoci dvadsiateho apríla.

Bol som uprostred opisovania poznámok z rozhovoru so slečnou Frazeeovou, ked ma vyrušil telefón a ja som zahlásil: „Kancelária Nera Wolfa, Archie Goodwin pri telefóne,“ načo sa ozval mužský hlas: „Chcem hovoriť s pánom Wolfom. Tu Patrick O’Garro.“

Zrejme sa chceli vyhnúť prípadným komplikáciám. O’Garro mal po správnosti povedať svojej sekretárke, aby zatelefonovala, ona mala zavolať a päť minút ma prehovárať, aby som prepojil na Wolfa. Pravdepodobne chcú zatajiť aj pred personálom, že si najali Nera Wolfa.

„Je zaneprázdnený,“ odpovedal som, „a ak ho vyruším kvôli telefónu, tak nech to už stojí zato. Nemôžem poslúžiť ako sprostredkovateľ?“

„Chcem sa ho opýtať, či s tým už nejako pohol.“

„Ak áno, tak si to nechal pre seba. Povedal vám, že vám bude referovať neskôr večer. Boli uňho slečna Frazeeová a pani Wheelocková. Čo je s ostatnými?“

„Preto volám. Susan Tescherová tam bude o šiestej a Harold Rollins o siedmej, ale Younger nemôže prísť. Leží v posteli, má srdcové ťažkosti. Z kancelárie okresného prokurátora ho poslali sanitkou. Nechce ísť do nemocnice. Bol uňho môj lekár a vraví, že to nie je vážne, ale musí ostať v posteli až do zajtrajšej doktorovej návštevy.“

Odvetil som, že to poviem Wolfovi, a vypýtal som si číslo Youngerovej izby. Ked som zavesil, chytil som domáci telefón; zavolal do skleníka. O chvíľu na mňa Wolfe vybrechol: „Čo je?“

„Telefonoval O’Garro. Jeden príde o šiestej, jeden o siedmej, ale Philipa Youngera pochytili u prokurátora srdcové ťažkosti a leží v posteli v hoteli. Mám si ísť k nemu posedieť?“

„O šiestej musíte byť späť.“

Povedal som, že budem, a položil som.

Bol tu však malý problém. Pred rokmi po istej príhoda som si sľúbil, že nikdy nepôjdem vybavovať prípad súvisiaci s vraždou bez revolvera. Lenže toto nebol prípad vraždy podľa pravidiel. Našou úlohou bolo capnúť zlodeja. Usúdil som, že si to len nahováram, vybral som zo zásuvky puzdro na pištol, vzal marleyovku 32, nabi! a vsunul do puzdra. V hale som zavolal na Fritza, aby za mnou zamkol.

6

Dalo sa celkom iste predpokladať, že služba na osemnástom poschodí hotela Churchill bude zaťato odmietať prístup, kedže novinári už zrejme sledujú súťažné kvinteto. Preto som sa vyhol službe tým, že som zašiel najprv za Timom Evartsom, prvým pobočníkom dôstojníka bezpečnosti, ked už rovno nepoviem domácim hotelovým detektívom, ktorý mi bol tak trocha zaviazaný. Poslúžil mi tým, že zatelefonoval službe, ked som mu predtým sľúbil, že nebudem strieľať a neobjavím nijaké mŕtvoly. Služba sa obmedzila iba na to, že pozrela na moju navštívenku z oboch strán a na mňa z jednej strany a kývla, že môžem ísť dalej.

Číslo tisíc osemsto dvadsaťpäť bolo asi v polovici dlhej chodby. Nebolo vidno nikoho okrem chyžnej s uterákmi a usúdil som, že mestská vrchnosť z bezpečnostných dôvodov hotel neobsadila. Na moje prvé zaklopanie na dvere číslo tisíc osemsto dvadsaťšesť sa ozvalo dosť tiché „dalej“. Otvoril som a vstúpil. Zistil som, že LBA sa dobre postarala o svojich hostí. Bola to pätnásťdolárová izba, aspoň podlá rozmerov, s dvoma posteľami oproti sebe. Na jednej z nich ležal pod pokrývkami Old King Cole a jeho nemohúcnosť. Chumáč bielych vlasov mal rozkuštrený a na očiach bolo vidno, že je to chorý človek.

Priblížil som sa a povedal, že sa volám Archie Goodwin. „Od Nera Wolfa, vo veci Lipeert, Buff a Assa.“ Bola tam stolička a sadol som si na ňu. „Potrebovali by sme si vyjasniť niekoľko maličkostí o súťaži.“

„To je na hovno,“ spustil.

„Takto nie,“ vyhlásil som. „Aspoň použite iné slová. Čo je na hovno, súťaž, ja alebo čo?“

Zavrel oči. „Som chorý. Zajtra budem v poriadku.“

„Je vám tak zle, že nemôžete hovoriť? Nerád by som, aby ste sa cítili horšie. Neviem, nakoľko vážna je taká srdcová slabosť.“

„Nemám srdcovú slabosť. Mám paroxyzmatickú tachykardiu, a to nie je nič vážneho. Bol by som už na nohách, nebyť jednej veci – je tu všade primnoho bláznov. Nepríjemný pocit pri paroxyzmatickej tachykardii sa zväčší strachom, zlými predtuchami a nervozitou, a všetko toto pociťujem kvôli tým bláznom.“

Zdvihol sa na lakti, načiahol za pohárom vody na nočnom stolíku, odpil asi za lyžicu a položil pohár späť. Prevracal sa hore-dolu a napokon sa uvelebil na boku, oproti mne.

„O akých bláznov ide?“ opýtal som sa zdvorilo.

„Vy ste jeden z nich. Neprišli ste sa opýtať, kde som vzal pištoľ, ktorou som zastrelil toho Dahlmanna?“

„Nie, pane. Kedže zastupujem Nera Wolfa, poviem vám, že nás Dahlmannova smrť zaujíma iba potiaľ, pokiaľ ovplyvňuje súťaž a vytvára problémy, ktorými sa treba zaoberať.“

Pohŕdavo odfrkol: „To sa vám podobá. Hlúposť. Prečo by to vôbec malo vplyv na súťaž? Náhodou sa včera večer stalo, že niekto ta išiel a Dahlmanna zastrelil – nejaká žiarlivá

210

i žena alebo niekto, kto ho nenávidel, bál sa ho alebo sa s ním chcel porátať – a kedže sa to stalo práve včera v noci, myslia si, že to súviselo so súťažou. Ba myslia si, že to urobil niekto z nás. Tak by rozmýšľal iba blázon. No ale predpokladajme, že ked ukazoval ten papier, povedzme, že som mu uveril, ked hovoril, že na ňom sú tie odpovede, a rozhodol som sa zabiť ho a zmocniť sa ich. Zistiť, kde býva, je dosť ľahké, ved načo je telefónny zoznam. Tak som ta teda šiel. Dostať sa dnu bolo práve také ľahké; mohol som povedať, že v zmluve treba podľa mojej mienky niečo zmeniť a chcem to s ním prediskutovať. Nájsť príležitosť zastreliť ho, to by už mohlo byť trocha ťažšie, pretože by mohol aj trocha tušiť, že sa chcem dostať k tomu papieru, ale to by sa dalo zariadiť. No – tak ho teda zabijem a vezmem ten papier – vrátim sa do hotela a čo teraz?“

Pokrútil som hlavou. „Teraz o tom rozprávate.“

„Dostanem sa z blata do kaluže. Ak budú pokračovať v súťaži podľa tých odpovedí, stratím každú možnosť vyhrať, pretože nás tu držia z právomoci súdu. Alebo keby som bol odišiel do Chicaga skôr, než nájdu telo, zavolajú ma späť, a budem musieť prísť. A ak pošlem správne odpovede pred vypršaním termínu, nebudem môcť vysvetliť, ako som k nim prišiel. Ak nebudú pokračovať týmito odpovedami, ak ich anulujú a dajú nám nové verše s odpovedami, aj vtedy mi zabitie človeka vynesie iba elektrické kreslo. Takže sú tupci, ak si myslia, že to urobil jeden z nás. Hovno.“

„Je tu aj iná možnosť,“ namietal som. „Čo, ak ste tým bláznom vy sám? Pripúšťam, že vaša analýza je absolútne logická, ale čo, ak pohľad na ten papier a pomyslenie na pol milióna dolárov vás ohúrilo a išli ste to vykonať; vtedy ste sa, pravda, nestarali o nijakú analýzu, to prišlo až potom? Až ked ste si to uvedomili a videli ste, kam ste dospeli, napríklad tam u okresného prokurátora, vtedy sa vás, pochopiteľne, zmocnila srdcová slabosť, bez ohľadu na to, ako ste ju pomenovali. Viem, že mne by sa stalo to isté.“

Zvrátil sa dozadu a zatvoril oči. Sedel som a díval sa naňho. Dýchal trocha rýchlejšie, než je normálne, a sval na hrdle sa mu niekoko ráz zachvel, ale príznaky krízy to neboli. Nevystrašil som ho až na smrť, ved som napokon Timovi Evartsovi sľúbil, že nijakú mŕtvolu nenájdem, nieto, že sa o nejakú pričiním.

Obrátil sa znova, ako bol. „Z nejakého dôvodu,“ začal, „by som vám rád ponúkol niečo na pitie. Vyzeráte trocha ako môj zať, asi preto. V kufri mám fľašu škótskej, ktorú mi dal. Nech sa páči. Ja nechcem.“

„Ďakujem, ale teraz hádam nie. Inokedy.“

„Ako sa vám páči. Pokiaľ ide o to, že som blázon, nuž raz som ním bol, pred dvadsiatimi šiestimi rokmi, v dvadsiatom deviatom. Nahonobil som pár miliónov dolárov a všetko pošlo. Päťdesiat miliónov druhých ľudí bolo takisto hlúpych ako ja, ale to mi nepomohlo. Usúdil som, že to stačilo, a našiel som si zamestnanie. Predával som počítacie stroje a nikdy som sa ani neobtrel o veľký biznis. Pred niekoľkými rokmi ma môj zať prinútil nechať zamestnanie, pretože sa mu viedlo ako architektovi veľmi dobre. To bolo príjemné, bolo mi dobre, ale vždy som chcel čosi robiť, až som jedného dňa zbadal reklamu tej súťaže. Ani som sa nespamätal a bol som v tom po krk. Rozhodol som sa, že dcére a zaťovi dám nejaký veľmi pekný darček.“

Odkašlal si, zavrel oči a ticho vzdychol. Potom pokračoval. „Ide o to, že odvtedy, čo som zo seba urobil blázna, uplynulo dvadsaťšesť rokov, a keby ste to vy a tí ostatní tupci vedeli, domysleli by ste si, že raz mi to vari stačilo. Teraz sa zaujímam iba o jednu vec, a to, čo bude so súťažou. Ako sa zdá, je to stratový podnik, ale ja si to vybojujem. Tá mladá žena, Susan Tescherová – žije tu v New Yorku a je redaktorka časopisu Clock. Práve teraz na tom pracuje – a tak to teda mám dobré. Budem bojovať.“

„Ako budete bojovať?“ opýtal som sa ho.

„To je otázka.“ Končekmi prstov si prešiel po pravom Iíci a potom po ľavom. „Dnes som sa neholil. Ale poviem vám, čo mi napadlo, ved čo je na tom.“

„Nič.“

Upreto sa na mňa díval a už nemal taký chorobný výzor. „Zdá sa mi, že ste rozumný mladý človek.“

„To som.“

„Možno je aj slečna Tescherová rozumná mladá žena. Ak sa pokúsi dokázať svoje na základe včerajšej dohody po tom, čo sa stalo, tak by s tým mala prestať a ľutovať, že o tej prekliatej súťaži niekedy počula. Myslím však, že my ostatní by sme sa mohli s ňou spojiť a navrhnúť jej, že to rozdelíme na päť častí. Prvých päť cien, vcelku sto sedemdesiatštyritisíc na jedného. To by malo uspokojiť každého a nechápem, prečo proti tomu namietate. A vôbec – neklope niekto na dvere?“

„Vyzerá to tak.“

„Hovoril som im, že nechcem… no, dobre. Ďalej!“

Dvere sa pomaly otvorili a v nich stála Carol Wheelocková bez kabáta a bez klobúka. Ked som vstal zo stoličky, zháčila sa a zrejme sa chcela obrátiť a zmiznúť, ale už som ju oslovil. „Á, dobrý deň. Nože podte dalej.“

„Nechajte dvere otvorené,“ rozkázal Younger.

„Ved som tu ja,“ podotkol som.

„Viem, že ste. Ked je v mojej hotelovej izbe žena. dvere sú vždy otvorené.“

„Nemala som sem chodiť.“ Stála tam. „Mala som zatelefonovať, ale kým sa človek dovolá…“

„To neprekáža,“ prisunul som dalšiu stoličku. „Pán Younger odpočíva, pretože mal taký menší záchvat. Nič vážneho.“

„Hlúposť,“ doplnil Younger. „Sadnite si. Aj tak sa chcem s vami zhovárať.“

Ešte vždy váhala, potom podišla a sadla si. Nebolo na nej vidieť, že by bola niečo zjedla. Pozrela na mňa. „Vie o slečne Frazeeovej?“

Pokrútil som hlavou. „Ešte som k tomu nedošiel.“

Pozrela na Youngera. „Nepodarilo sa mi slečnu Tescherovú zastihnúť; chcela som sa s vami pozhovárať skôr ako pán Rollins. Viete, že slečna Frazeeová je predsedníčkou Ligy prirodzených žien. Akiste sa pamätáte, že včera večer sa to spomínalo a pán Dahlmann o tom veľmi vtipne žartoval. Myslel, že to bude švanda, ked vyhrá niektorú cenu. Samozrejme, že vyhrá niektorú z prvých piatich.“

„Nezdal sa mi až taký vtipný,“ vyhlásil Younger.

Neškriepila sa o tom. „No ale on si myslel, že je. Ale chcela som vám povedať, že tristo žien, členiek ligy, spolupracovalo so slečnou Frazeeovou na súťaži, a ona im včera večer poslala verše, ktoré dostali telefonicky, a teraz na nich pracujú – je ich tristo!“

„Moment,“ prerušil som ju. „Ako vám povedal pán Wolfe. ona povedala, že jej pomáhali, ale nie to, že majú nové verše. To je iba predpoklad. Pripúšťam, dosť logický.“

Younger sa oprel o lakeť a rozopnutá pyžama mu odhalila zarastenú hrud. „Tristo žien?“ žasol.

„Tak. Preto pochybujem, že budete môcť slečne Frazeeovej povedať o vašom pláne rozdeliť cenu na päť častí. Budete musieť trocha porozmýšľať.“

„Zmiznite,“ rozkázal. To nepatrilo mne; platilo to pani Wheelockovej. „Zmiznite stadeto. Vstanem, a nemám na sebe nohavice. – Počkajte chvíľku. Budete v svojej izbe? Ostaňte v svojej izbe, kým sa neohlásim. Idem pohľadať Rollinsa, a my traja budeme bojovať. Tak to rozkrútime, že z nich neostane ani smeť. Ostaňte v svojej izbe.“

Kopol do prikrývok, aby dokázal, že neklamal, pokiaľ ide o nohavice, a pani Wheelocková ušla. Pozrel som na hodinky a vzal som si klobúk z operadla stoličky.

„Mám dohovorenú schôdzku,“ povedal som. „Aj tak budete mať čo robiť.“

7

V skleníkoch na streche bol práve čas kvitnutia Cattlee mossiae. V chladnej miestnosti, v prvej, do ktorej vstúpite z predsiene, rozpínali svoje konáre Odontoglossumy, v prostrednej miestnosti, tropickej, zapĺňali výklenok vyše polmetrové strapce Phalaenopsis, ktorú je veľmi ťažko vypestovať; ale v čase kvitnutia mossií bola najvýstavnejšia tretia miestnosť. Spomedzi štrnástich druhov Wolfových mossií mám najradšej reineckianu s bielymi, žltými, fialovými a hlavými kvetmi. No ked som tadiaľ prechádzal, stačil som na ne len zbežne pozrieť.

Wolfe bol v miestnosti, kde sa presádzali kvety, a práve si umýval ruky v dreze a zhováral sa s Theodorom. Zavrčal na mňa: „Nemohlo to počkať?“

„Prosím vás pekne,“ ozval som sa. „Je o desať minút šesť.

a kým zídete dolu, slečna Tescherová tam už môže byť. Hádam si budete chcieť vypočuť správu o Youngerovi prv, než sa s ňou stretnete. Ak nie, popozerám si orchidey.“

„No dobre, ked ste už tu.“

Odcitoval som mu všetko doslova. Na nič sa nespytoval a nemal nijaké poznámky. Ked som skončil, jeho ruky a nechty boli už čisté a on sám stál pri pracovnej lavici, kde sa mračil na nejakú zmrzačenú orchideu v kvetináči.

„Pozrite na toto Oncidium varicosum,“ zamrmlal. „Hnije nasucho v apríli. Ešte sa to nikdy nestalo a neviem si to vysvetliť. Theodore je presvedčený…“

Bzučanie domáceho telefónu mi znemožnilo dozvedieť sa, o čom bol Theodore presvedčený. Namiesto toho som zistil, čo dolu rozčúlilo Fritza. „Archie, vy ste mi kázali, aby som vpustil iba nejakú slečnu Susan Fletcherovú. Prišla, ale s ňou aj traja muži. Čo mám robiť?“

„Už sú dnu?“

„Samozrejme, že nie. Stoja na schodoch a začalo pršať.“

Povedal som, že hned prídem dolu, zahlásil som Wolfovi, že slečna Tescherová prišla so sprievodom, a podho. Zriedkakedy používam výťah a už nikdy sa doň netisnem spolu s objemným Wolfom. Ked som zbehol dolu troma poschodiami do haly a pozrel cez okienko von, videl som, že Fritz počítal presne. Jedna žena a traja muži stáli v aprílovom daždi, hľadiac smerom ku mne, lenže ma nevideli. Boli cudzí, ale neboli to detektívi, ak pravda nezmenili povolanie bez toho, že by som o tom niečo vedel. Zdalo sa zbytočné nechať ich dalej moknúť, nuž som odistil dvere a otvoril ich dokorán. Muži hádam mali utrúsiť poznámku o tom, že dážd je mokrý a podobne, ale oni si začali bez slova vyzliekať kabáty. Žena povedala čistým, primerane zvučným hlasom: „Som Susan Tescherová.“

Povedal som jej, kto som ja, a zavesil som jej kabát. Bola dosť vysoká, štíhla, ale nie chudá, a vôbec nie skromne vybavená, pokial ide o výzor. Na prvý pohľad, a ja pokladám za dôležitý prvý pohľad, všetko na nej bolo elegantné okrem náušníc. Boli to emailované hodinové ciferníky veľkosti štvrťdolára. Mala sivé oči a bronzovo sfarbené vlasy, veľmi kvalitnú pleť a rúž.

Keď sme sa pohli smerom ku kancelárii, dvere na výťahu sa otvorili a zjavil sa Wolfe. Ostal stáť pred ňou.

„Som Susan Tescherová,“ povedala.

Uklonil sa. „Som Nero Wolfe. A títo páni?“

Ukazovala rukou: „Pán Hibbard, z právneho oddelenia Clocku.“ Pán Hibbard bol vysoký a chudý. „Pán Schultz, redaktor Clocku.“ Pán Schultz bol vysoký a mohutný. „Pán Knudsen, starší redaktor Clocku.“ Pán Knudsen bol vysoký a kostnatý.“

Vyrazil som vpred, aby som ju mohol usadiť do červeného koženého kresla, kde chcel mať Wolfe vždy svoj objekt usadený bez veľkých rečí. To nebol problém. Muži sa dokonale uspokojili s troma menšími kreslami, ktoré som im umiestnil tak, aby som ich mal z pravej strany a Wolfe oproti svojmu písaciemu stolu. Všetci traja si prehodili nohu cez nohu, opreli sa a zložili ruky. Ked som vytiahol zápisník, Schultz upozornil Hibbarda a Hibbard Knudsena, ale bez poznámky.

„Ráčili by ste povedať,“ opýtal sa Wolfe, „z čieho poverenia sú tu títo páni prítomní?“

Díval sa na nich, ale odpovedala slečna Tescherová. „Predpokladám, že viete, že som zástupkyňa vedúceho spoločenskej rubriky z Clocku“

„Teraz to teda viem.“

„O publicite súťaže po tom, čo sa stalo včera v noci a dnes ráno, a o mojej spoluúčasti sme hovorili dnes popoludní na porade. Môžem vám dôverne povedať, že tam bol aj sám pán Tite. Myslela som, že ma vyhodia, ale pán Tite je veľmi slušný človek a drží so svojimi zamestnancami. Na súťaži som pracovala vo voľnom čase a – som vysokokvalifikovaná reportérka. A tak sa rozhodlo, že páni Hibbard, Schultz a Knudsen pôjdu so mnou. Majú mi poradiť, ak bude treba.“

„Pán Hibbard je právny zástupca?“

„Ano.“

„Je vaším advokátom?“

„Prečo – ja ne…“ pozrela na Hibbarda. Pohol hlavou doľava a zase späť. „Nie, nie je.“ Sklonila hlavu nabok. „Chcela by som niečo povedať.“

„Hovorte.“

„Prišla som sem iba kvôli firme Lipeert, Buff a Assa, pretože ma pán Assa o to požiadal. Včera večer sme všetci odsúhlasili podmienky termínu súťaže a môžu sa zmeniť, iba ak sa zmení naša dohoda, a tá sa nezmenila. Takže tu naozaj niet o čom debatovať. Takto to vidím ja a chcela by som, aby ste to pochopili.“

Wolfe niečo zahundral. Pokračovala: „Pravdaže, nie je v tom nič osobné – myslím voči vám. Náhodou viem toho o vás dosť, petože som o vás robila prieskum, ked ste boli navrhnutý na titulnú stranu Clocku, ale nespytujte sa, prečo vás tam nedali, pretože to neviem. Pravdaže, na zozname je vždy kopa ľudí a nemôžu každého…“

Knudsen zakašlal, dosť nahlas, a ona naňho pozrela. Nezachytil som nijaké dalšie znamenie, no zrejme ani nijaké nepotrebovala. Prestala o tom hovoriť a obrátila sa k Wolfovi: „Nuž, nie je to nič osobné. Ide len o to, že tu niet o čom diskutovať.“

„Podľa vás možno nie je,“ pripustil Wolfe, „a preto, prirodzene, staviate svoj názor nad ostatné, čo je dôsledok zvláštneho sklonu ľudského ega. Lenže vaše ego sa nutne zráža s inými a úsilie protiviť sa tomuto narážaniu tým že ho ignorujeme, zriedkakedy prináša úspech. Často je osožné a niekedy aj potrebné trochu ustúpiť. Napríklad opýtam sa vás niečo, o čom nemusíte vedieť iba vy, pretože to vedia aj druhí. Predpokladajme, že sa vás opýtam: „Aké poznámky, mafi súťažiaci včera večer na tom stretnutí, ked pán Dahlmann ukázal papier a povedal, že obsahuje odpovede? Čo ste povedali vy a čo ste počuli hovoriť ich?“

„Predpokladáte, alebo sa spytujete?“

„Spytujem sa.“

Pozrela na Knudsena. Pohol hlavou smerom k Schultzovi. Ten pohol hlavou k Hibbardovi. Aj ten pohol hlavou. Obrátila sa k Wolfovi. „Ked ma pán Assa požiadal, aby som k vám zašla, povedal, že to bude kvôli súťaži, a toto na to nevyzerá.“

„Tak teda odmietate odpovedať.“

„Áno, myslím, že by som mala.“

„Aj na polícii sa vás museli na to spytovať. Odmietli ste odpovedať?“

„Nemyslím, že by som vám musela hovoriť, čo sa ma spytovali na polícii, alebo čo som im ja povedala.“

„A zrejme ani to, čo povedali ostatní súťažiaci vám alebo vy im.“

„Môj styk s ostatnými súťažiacimi bol veľmi obmedzený. Videla som ich iba včera večer.“

Wolfe zdvihol ruku a niekoľko ráz si prešiel prstom po jednej strane nosa. Bol trpezlivý. „Môžem povedať, slečna Tescherová, že môj styk s ostatnými súťažiacimi, ako aj styk pána Goodwina, bol trocha širší. Navrhovalo sa niekoľko spôsobov ako riešiť celú situáciu. Jeden návrh znel, aby ste sa všetci piati dohodli o rozdelení prvých piatich cien tak, že by sa úhrnná suma rozdelila na päť častí a každý by dostal svoj podiel. Tento návrh nevyšiel odo mňa, ani od niektorého môjho klienta. Iba sa vás spytujem, celkom nezaujate, uvažovali by ste o takomto návrhu?“

Teraz nepotrebovala pomoc. „Samozrejme, že nie. Prečo by som mala?“

„Tak vy nesúhlasíte s názorom, že spôsob a okolnosti smrti pána Dahlmanna treba znova preberať v súvislosti so súťažou?“

Natiahla krk dopredu, a to mi niečo pripomenulo, ale nemohol som si spomenúť čo. Povedala pomaly, zreteľne a rozhodne: „Nesúhlasím vôbec s ničím, pán Wolfe.“

Potom krk stiahla a vtom som si spomenul. Supa v zoologickej záhrade – presne ten istý pohyb. Okrem toho pohybu nič na nej supa nepripomínalo; určite sup nevyzeral tak pôvabne ako ona a nemal narúžované pery, nemal ani náušnice ani vlasy.

„Na tom nezáleží,“ nástojil Wolfe. „Sú iné egá a iné názory. Prijímam váš názor, ale ich názory nemožno len tak hodiť cez palubu. Pre každého z vás to bola obrovská časová investícia, vynaložili ste množstvo energie, rozumu a vtipu. Koľko času ste venovali súťaži od začiatku?“

„Neviem. Stovky a stovky hodín.“

„Pravidlá nezakazovali pomoc. Pomáhal vám niekto?“

„Nie. Moja priateľka, ktorá má veľkú knižnicu, mi ju dovolila používať po večeroch a zavčas ráno, kým som išla do práce; ale nepomáhala mi. Som veľmi dobrá odborníčka na výskumy a ankety. Keď mi určili uhádnuť päť otázok za týždeň, aby som dodržala termín – to bolo dvadsiateho ôsmeho marca – vzala som si týždeň neplatenej dovolenky.“

Wolfe prikývol. „A prirodzene, ostatní tiež tolko obetovali a vydržali podobné ťažkosti. Pozrite na nich teraz. Držia ich tu, či chcú alebo nechcú, daleko od ich operačných základní, nevinne – možno okrem jedného z nich, ale to je sporné. Zatiaľ čo vy ste doma a môžete pokračovať ako zvyčajne. Máte obrovskú výhodu, a tou je náhoda. Viete ísť za svojím cieľom bez toho, že by sa vám ozvalo svedomie? Viete to pred sebou ospravedlniť? Viete to pred sebou obhájiť?“

„Nemusím pred sebou nič obhajovať. Dohodli sme sa, a ja dohodu neporuším. Nemôžem pokračovať ako zvyčajne – keby som mohla, bola by som teraz v knižnici a pracovala by som. Dostala som ďalší týždeň dovolenky, ale dnešok som strávila na polícii, na porade v redakcii a teraz som tu. Budem pracovať zajtra, ale neviem, ako to bude zajtra vyzerať.“

„Prijali by ste pozvanie na schôdzu s ostatnými, na ktorej by sa prediskutovali nové podmienky?“

„Neprijala. Niet o čom diskutovať.“

„Ste obdivuhodne jednostranná, slečna Tescherová.“ Wolfe sa oprel, podoprel si aj lakte a končeky prstov sa mu dotýkali. „Musím vám povedať o slečne Frazeeovej – ona je v podobnej situácii ako vy. Býva v Los Angeles, kde tristo jej priateliek, členiek ligy, ktorej je ona predsedníčkou, spolupracovalo s ňou po celý čas súťaže. Predpokladá sa, hoci to nie je dokázané, že im telefonicky nahlásila verše, ktoré ste dostali včera večer, a že na nich pracujú. Je to situácia podobná vašej, hoci v nijakom zmysle nie rovnaká. Máte k tomu nejakú pripomienku?“

Bez slova naňho hľadela.

„Pretože,“ pokračoval Wolfe, „hoci tu nemusí ísť a porušenie pravidiel alebo zmluvy, je to iste nespravodlivá výhoda – ešte aj oproti vám, kedže ste už stratili deň, a nemožno s istotou povedať, aké vyrušovanie vás čaká do konca týždňa, avšak priateľky slečny Frazeeovej môžu nehatene pokračovať. Nemyslíte, že o tom hodno diskutovať.“

Z výrazu Susaninej tváre bolo vidieť, že by to bola rada prediskutovala so slečnou Frazeeovou sama, že by najradšej zaťala do nej zuby i nechty. Kým sa zmohla na slovo, Knudsen vstal, kývol prstom obidvom mužom a Susan Tescherovej a zamieril k dverám. Všetci vstali a nasledovali ho. Wolfe sedel a hľadel na ich miznúce chrbty. Kedže som nevedel, či iba odkladajú schôdzku, alebo sa rozchádzajú, sedel som ako doposiaľ, až som napokon zbadal Schultza, ktorý vychádzal posledný, zatvárať dvere do haly. Pomyslel som si, že bude lepšie, ked sa medzi nich zamiešam, položil som zápisník, zašiel k dverám, otvoril ich a prekročil prah. Štvorica sa zhrčila pri veľkom vešiaku z orechového dreva.

„Môžem vám nejako pomôcť?“

„Nie,“ odvetila Susan. „Radíme sa.“

Znovu som vstúpil do kancelárie, zatvoril za sebou dvere a povedal Wolfovi. „Radia sa. Keby som išiel do prednej izby a priložil ucho k dverám do haly, zachytím to. Napokon, je to váš dom.“

„Fuj,“ odvetil a zavrel oči. Dôkladne som zívol, vystrel sa a pozrel som sa na hodinky. Bolo o päť minút trištvrte na sedem.

Už druhý raz v ten deň sme poriadne dlho čakali. O trištvrte na sedem som zapol rádio, aby som zistil, ako „Obri“ nabili Filištíncov, a nijako som sa veru nepotešil. Bol by som zašiel do kuchyne na pohár mlieka, kedže večerať sa bude neskoro, lenže jediná cesta ta viedla zadnou časťou haly a nechcel som rušiť poradu. O šesť päťdesiat som pripomenul Wolfovi, že Harold Rollins príde o päť minút, načo iba prikývol, ale neotvoril oči. Bolo sedem a dve minúty, ozval sa zvonec a šiel som otvoriť.

Ešte stále boli zrhčení pri vešiaku. Ked som sa zjavil, prestali hovoriť a obrátili sa ku mne. Na schodoch stál muž. Prešiel som popri skupine, otvoril dvere a povedal: „Nech sa páči, pán Rollins.“

Pôvodne som myslel, že ho uvediem do prednej miestnosti, kým sa neskončí porada, a tým by sme získali čas. Ale možno to Wolfe chce navrhnúť sám, a ja ho teda nechám, nech je, ako on chce, kým jeho ego veľmi nenaráža na moje. Vzal som Rollinsovi klobúk a kabát a uviedol som ho do kancelárie. Keď som bol aj ja dnu a práve som zatváral dvere, začul som Susanin hlas: „Pán Goodwin!“

Privrel som za sebou dvere. Ked som sa priblížil, opýtala sa:

„Nebol to jeden z nich. Čo sa volá Rollins?“

„Správne. Harold Rollins, Burlington, Iowa, profesor dejín na Bemis College.“

Pozrela na svojich priateľov. Všetci pohli hlavou kúsok doľava a takisto naspäť. Podívala sa na mňa. „Pán Wolfe sa ma spytoval, či mám nejakú poznámku k tomu, čo mi povedal o slečne Frazeeovej. Či vraj myslím, že je o tom hodno diskutovať. Teraz nemám poznámky, ale budem mať. Je absolútne nehorázne očakávať…“

Knudsen ju chytro potiahol za rukáv, čím ju prerušil. Vrhla naňho ostrý pohľad a mykla hlavou smerom ku mne. „Bez poznámky,“ zajačala a otočila sa k vešiaku za kabátom. Muži sa súčasne načiahli za svojimi.

„Ak dovolíte, páni,“ povedal som úplne priateľsky, „moja stará mama v Ohiu sa ma obyčajne pýtala, či mi mačka ukradla jazyk. Vždy mi to bolo čudné. Vo vašom prípade to bola tiež mačka?“

Ani slova. Ani hláska. Vzdal som sa, otvoril som dvere a oni vyšli.

8

Ked som sa vrátil do kancelárie, prv než som zašiel k svojmu písaciemu stolu, upravil som svetlá. Je tam osem rôznych lámp – jedna hore na strope, veľká misa z pospletaného orientálneho alabastru, z ktorého je aj vypínač na stene, jedna je na stene za Wolfovým kreslom, jedna na jeho písacom stole, jedna na mojom písacom stole, jedna osvetľuje veľký glóbus a tri slúžia na osvetlenie políc s knihami. Tá na Wolfovom stole je čisto pracovná lampa, ako sú napríklad „pracovné“ krížovky. Tá na stene za ním je na čítanie. Je rád, ked svietia všetky ostatné. Ked som to zariadil, sadol som si, vzal zápisník a pozrel na Harolda Rollinsa.

„Odišli?“ opýtal sa Wolfe.

„Äno, pane. Bez poznámky.“

Rollins sa citil v červenom koženom kresle tak, ako doma, hoci kreslo polovičnej veľkosti by mu bolo lepšie pristalo. Nebol vychudnutý z podvýživy ako Carol Wheelocková; vyzeral dosť zdravo, hoci to bol drobný človek. Mal šťúplu tvár, čo sa nedalo povedať o jeho širokých mäkkých perách a okuliaroch so širokým čiernym rámom. Nos, bradu a ostatok tváre ste mu nevideli, ak ste sa na to rovno nesústredili. Ked má niekto také okuliare ako on, ťažko povedať, ako pozerá, ale zjavne reagoval na môj pohľad. „Vy sa voláte Goodwin, však?“ opýtal sa.

Neodporoval som.

„Tak teda vy ste poslali na mňa toho Youngera. Iste neočakávate, že sa vám podakujem. To teda nie.“ Pozrel na Wolfa. „Mohli by sme začať. Dohovoril som si túto schôdzku a prišiel som na ňu, iba aby som zabil čas. Dostal som sa do tohto groteskného zmätku a nemám nádej, že z toho čestne a dôstojne vyjdem, tak čo by som nevyužil príležitosť zoznámiť sa s povestným policajným psom?“ Usmial sa a pokýval hlavou. „Nemienil som vás uraziť. Veru nie som v situácii, aby som niekoho urážal. O čom sa budeme baviť?“

Wolfe si ho skúmavo prezeral. „Podľa mojej mienky, pán Rollins, svoje zúfalstvo zveličujete. Firma Lippert, Buff a Assa je mojím klientom a vaše záujmy sú v mnohom smere totožné s ich záujmami a ich česť a dôstojnosť súvisia s vašou cťou a dôstojnosťou. Jedno i druhé sa dá zachrániť; a na dôvažok môžete dostať značnú sumu peňazí. To, čo navrhoval pán Younger, sa vám nepáčilo?“

Rollins sa ešte vždy usmieval. „Samozrejme, viem, že som mal urobiť výnimku. Mal som byť miernejší.“

„Voči pánu Youngerovi?“

„Voči všetkým. Váš okruh pôsobnosti je úplne odlišný od môjho, ja ho vlastne dosť podceňujem, ale zaplietol som sa do toho vinou vlastnej neuváženosti. Vykopal som si sám sebe hrob, to je teda pravda; ale kedže si to uvedomujem a priznávam sa k tomu, môžem aspoň ešte odporovať slimákom a červíkom v zemi. Vrátite mi moje povolanie?“

„Povolanie?“

„Áno. Som profesorom dejepisu na Bemis College, ale už ním dlho nebudem. Bude sa vám zdať smiešne, keď počujete – nie, zle sa vyjadrujem. Mne sa bude zdať smiešne hovoriť vám o tom; tak je to. Jedného dňa, posledného septembra, mi istý kolega ukázal oznámenie o tejto súťaži a bodro povedal, že ako bádateľa a učitela dejepisu by ma to mohlo zaujímať. Bolo to také iahké, až to bolo hlúpe, a podobne aj druhá otázka, ktorú mi kolega ukázal. Bol som zvedavý, dokedy budú tieto hlúpe otázky pokračovať, a sledoval som dalšie, postupne, ako ich uverejňovali, a zrazu som zistil, že som sa do toho vážne pustil. Predsavzal som si, že uhádnem všetky odpovede bez toho, že by som sa pozrel do nejakej knihy, no dvanásta otázka ma tak zaujala, že som porušil toto pravidlo, len aby som sa toho zbavil.“

Skrivil pery. „Spomenul som už, že som sa súťaže nezúčastnil?“

„Nie.“

„Nuž, nezúčastnil som sa. Bral som to ako zábavu a ako zábavnú hračku. Ale ked som vyriešil dvadsiatu a poslednú otázku, ktorá, musím sa priznať, bola dosť duchaplná, poslal som prihlášku s odpovedami. Keby ste sa ma opýtali, prečo som to urobil, bol by som v rozpakoch. Predpokladám, že mi v mieche blúdia primitívne vášne z nižších sfér mojej psychiky, a tie to teda urobili, nie som s týmito vášňami v priamom spojení. Nasledujúci deň som sa zhrozil nad tým, čo som vykonal. Ako tridsaťšesťročný som sa stal profesorom, som vážny a schopný vedec, mám na svojom konte dve knihy; a mám presné ambície, ktoré som bol rozhodnutý uskutočniť. Keby som vyhral cenu vo voňavkárskej súťaži – názov Pour Amour – bola by to škvrna na mojej kariére, a keby som vyhral niektorú z prvých cien – pol alebo štvrť milióna, nikdy, za celý život by som to nestrávil.“

Usmial sa a pokýval hlavou. „Pravda, ťažko mi uveríte, že som sa zhrozil, lebo ked mi oznámili, že som sa dostal do záverečného kola spolu so sedemdesiatjeden –druhými, a poslali mi päť nových veršov, ktoré bolo treba do týždňa vyriešiť, mal som odpovede za štyri dni hotové a poslal som ich. Môžem sa hájiť iba tým, že schizofrénia má asi mnoho foriem a prejavov, alebo by som sa mohol utiekať k démonológii. Kedysi ma veľmi zaujal Roskoff svojimi Geschichte des Teufels. Nuž, poslal som odpovede a požiadali ma, aby som prišiel do New Yorku. Prišiel som pred dvadsiatimi štyrmi hodinami: a teraz som sa zamotal nielen do voňavkárskej súťaže – budú ma volať Rollins Pour Amour – ale aj do vraždy, do celonárodného cause celébre. Som hotový. Ak nedám výpoved. vyhodia ma. Nájdete mi zamestnanie?“

Želal som si, aby sňal okuliare, žeby som mu videl oči. Z“ jeho ležérnej pózy, hlasu a povýšeného úsmevu bolo vidieť, že to berie pokojne, ako mužný a galantný tvor, ktorému sa protiví striekanie krvi pod kolesami nešťastia. Lenže bez dalšieho dokazovania, rokovania a presvedčovania som veru nemieni] len tak ľahko nadobudnúť presvedčenie že „nešťastie“ možno definovať aj ako pol milióna dolárov, i ked išlo o tak vysoko vzdelaného človeka, ako bol on, a preto som chcel vidieť jeho oči. Uvidel som však iba odraz stropnej lampy na sklách jeho okuliarov.

„Ste v nepríjemnej situácii,“ uznal Wolfe, „ale aj tak si myslím, že svoje zúfalstvo zveličujete. Peniaze, ktoré získate výhrou, venujte na vysokoškolské štipendiá.“

„Myslel som na to. Veľmi by to nepomohlo.“ Usmial sa. „Najjednoduchší spôsob by bol priznať sa k vražde. To by stačilo.

„Nie bez dôkazov. Môžete nejaké poskytnúť?“

„Obávam sa, že nie. Neviem opísať jeho byt a neviem, akú pištoľ vrah použil.“

„To by teda bolo beznádejné. Možno lepší spôsob by bol odhaliť vraha a stať sa populárnym hrdinom. Sláva by zmiernila hanbu. Viem, že vaším povolaním nie je povolanie stopovacieho psa, ale máte značné mozgové zdroje. Mohli by ste začať tým, že si budete pripomínať všetky podrobnosti schôdze, ktorá sa konala včera večer. Ako sa jej účastníci správali a čo hovorili? Aké znaky lakomosti alebo fanatizmu prejavili? Najmä čo povedali a robili, ked pán Dahlmann ukázal ten papier a povedal, že sú to odpovede?“

„Nič, vôbec nič.“

„Prirodzene, bol to šok. Ale potom?“

„Ani potom.“ Usmieval sa ešte povýšeneckejšie. „Predpokladal by iom, že vám netreba hovoriť, aká tam bola atmosféra. Boli sme ako tigre pripravené vrhnúť sa na tú istú korisť. Krúžiace supy pripravené vrhnúť sa na zdochlinu, aby sa dostali k srdcu a pečienke. Zdvorilosti boli násilné a hrané. Hned po schôdzi sme sa rozlúčili, každý zvieral svoju obálku, každý želal druhým nešťastie, ktoré by ich zmrzačilo, hocičo až po hrob.“

„Takže vy netušíte, ktorý z nich, ak vôbec niektorý, si myslel, že pán Dahlmann žartuje?“

„Vôbec nie.“

„Vy ste si to nemysleli?“

„Ach.“ Zdalo sa, že to Rollinsa potešilo. „Toto je už lepšie, len som myslel, že budete šikovnejší. Policajti neuveria mojej výpovedi, a ani vy mi neuveríte. Naozaj neviem. Bol som ako omráčený. Priviedol ma ta môj zlý duch za jediným účelom, aby som vyhral súťaž svojou vlastnou vtipnosťou a duchaplnosťou. Či papier, ktorý nám ukázal, obsahuje odpovede alebo nie, to mi bolo úplne jedno. Keby sa mi náhodou dostal do ruky, bol by som ho spálil bez toho, že by som naň pozrel. Nediktovalo by mi to svedomie, ale hrdosť. Mrzí ma, že vás sklamem, ale neviem povedať, či som si myslel, že Dahlmann žartuje alebo nie, pretože ja som nemyslel ani tak, ani onak. Teraz chcete vedieť, čo som robil včera večer po schôdzi…“

Wolfe pokrútil hlavou. „To práve nie. Samozrejme, to ste povedali na polícii, a oni môžu ovela lepšie sledovať, kto sa ako pohybuje a aké má alibi, než ja. A ja nevyšetrujem vraždu.“

„Čo presne robíte?“

„Rozmýšľam ako usporiadať súťaž takým spôsobom, ktorý by bol prijateľný pre všetky stránky. Hovoríte, že ste sa zhovárali s pánom Youngerom? Čo vám povedal?“

„Povedal mi, čo mu Goodwin povedal o slečne Frazeeovej, a chcel, aby sme sa s pani Wheelockovou k nemu pripojili, našli právnika a začali nejakú legálnu akciu. Ale chce navrhnúť aj slečne Tescherovej a slečne Frazeeovej, aby sa prvé ceny rozdelili medzi nás. Povedal som mu, že sotva možno robiť jedno i druhé!“

„A vy čomu dávate prednosť?“

„Ničomu. Keďže musím platiť muziku, idem tancovať. Dahlmann povedal, že tieto verše sú oveľa nejasnejšie ako ostatné, a ja mu verím. Pochybujem, či priatelky slečny Frazeeovej niektorý z nich uhádnu, a budem prekvapený, ak ich uhádne slečna Tescherová. Keď odtiaľto odídem, pôjdem do jednej z najlepších súkromných knižníc v New Yorku a strávim tam večer. Už viem, ktorú knihu si vyberiem prvú. Tu je jeden z veršov:

Do tajomstiev lásky Jack ma zasväcoval, aj oženií so mnou jedného dňa chcel sa, no v onen šíastný deň, ked nás čakal oltár, vydala som sa za Charlesa.

Zdvihol ruku k okuliarom, ale iba si ich trochu posunul na nose.

„Pripomína vám to niečo?“

„Nie,“ odvetil Wolfe dôrazne.

„Mne áno. Nie nejaká podrobnosť, ale ráz. Nemám potuchy, ako sa volá, ale myslím, že viem, kde ju hľadať. Môžem sa mýliť, ale pochybujem, a ked aj nie, ešte ostáva jedna otázka.“

Možno to uhádol, alebo mal šťastné tušenie, alebo toho vedel veľa o „štýloch“, alebo sa dostal k papieru z Dahlmannovej náprsnej tašky a pripravoval si podklad pre ďalšie vysvetľovanie, ako a kde sa dostal k odpovediam. Určite by som naňho zapôsobil, keby som sa ho opýtal, či kniha, ktorú si pôjde pozrieť pivú, sú Memoáre Giacoma Casanovu. Mohol by ma podozrievať, keby som mu povedal, že meno tej ženy je Christine a že by si mal pozrieť druhý zväzok, strany stosedemdesiatdva po dvestojeden, edície dobrodružných kníh.

Wolfe neočakávane povedal: „Tak vás teda nesmiem zdržiavať, ak idete pracovať. Nerád by som vzbudil hnev démona.“ Oprel sa rukami o hranu stola, odtisol kreslo a vstal. „Dúfam, že sa ešte stretneme, pán Rollins, a pousilujem sa čo najmenej vás vyrušovať vo vašej námahe. Prepáčte, ale musím ísť.“ Zamieril k dverám a odišiel.

Rollins sa pozrel na mňa. „Čo je, dotklo sa ho niečo? Alebo som sa prezradil a išiel po okovy?“

„Nevšímajte si to.“ Vstal som. „Necítite nič?“ Zaňuchal. „Nič zvláštneho. Čo je?“

„Prirodzene,“ uznal som, „nie ste policajný pes. Je to srňacina na petržlene, trebuľke, cibuľke, majoránke, bobkovom liste a smotane. To je jeho démon, alebo jeden z nich. Má veľký výber. Idete? Ak sa nenahneváte, ako znie číslo dve? Myslím, že takto nejako:

Zákon, čo sám bol ustanovil, bránil nám spolu zákonne ži (. Rešpektoval zákon, nezmenil ho v nový, no nemohol ma neľúbií.

Obrátil sa k dverám s vrcholne povýšeneckým úsmevom. „To bolo jednoduché. Aspasia a Perikles.“

„Ach, ozaj. To som mohol vedieť.“

Prešli sme do haly a ja som mu podržal kabát. Ked som otváral, opýtal sa: „Nebola tu tá slečna Tescherová, ked som sem prišiel?“

Odvetil som, že áno.

„Kto boli tí traja muži?“

„Poradcovia, ktorých si doviedla. Mali ste ich počuť. Pritlačili pána Wolfa k stene.“

Uvažoval, či sa má opýtať ešte na viacero vecí, ale rozhodol sa ináč a odišiel. Zatvoril som dvere a zamieril do kuchyne povedať Wolfovi o Aspasii a Periklovi, ale zvonenie telefónu ma privolalo do kancelárie. Chytil som slúchadlo, s volajúcim som sa stručne porozprával a potom som išiel do kuchyne, kde sa Wolfe dohadoval s Fritzom, a oznámil som mu:

„O štvrť na desať príde Talbott Heery.“

Už aj tak na pokraji trpezlivosti, Wolfe povedal: „Teda večeru do seba hádzať nebudem.“

Ako ospravedlnenie som vyslovil obavu, že to asi nebude musieť robiť. Ostávalo iba pol druha hodiny.

Predmetom rozhovoru pri stole za Wolfovej prítomnosti mohlo byť hocičo, od politiky po detskú obrnu, len nech to neboli úradné veci. Úradné veci boli vylúčené. Tento večer nebol výnimkou, ale aby som to povedal presne, skoro sa ňou stal. Wolfe si zrejme niekedy cez deň našiel čas na to. aby prebehol v encyklopédii článok o kozmetike, a pri večeri sa mu zdalo, že je najvhodnejší čas postupne sa so mnou podeliť o to, čo sa dočítal. Ked sme dojedli gaštanovú polievku a čakali na Fritza s hlavným jedlom, začal doslovným citátom zákona, o ktorom povedal, že ho uzákonil anglický parlament v r. 1770. Obsahoval, ako Wolfe povedal, toto:

„Všetky ženy každého veku, postavenia, povolania alebo hodnoty, panny, dievky alebo vdovy, ktoré po vynesení tohto zákona zneužijú, zvedú alebo podvodom dovedú do stavu manželského hociktorého poddaného jeho kráľovského veličenstva prostredníctvom voňaviek, farbičiek, kozmetických vodičiek, umelých zubov a vlasov, španielskej vlny, železných výstuží, obručí, topánok na vysokých opätkoch a vypchávkami bokov, privodia na seba trest podlá zákona platného proti bosoráctvu a podobným neprístojnostiam a manželstvo bude súdne zrušené a neplatné.“

Opýtal som sa, čo je to španielska vlna, a prichytil som ho. Nevedel to, a pretože nestrpí, aby nerozumel zmysel nejakého slova alebo slovného spojenia, ktoré vidí alebo počuje, spýta] som sa, prečo nepozrel do slovníka. Odvetil, že sa díval, ale nebolo to tam. Ďalší článok rozhovoru bol o tom, že Mary, kráľovná škótska, sa pravidelne kúpavala vo víne a takisto staršie dvorné dámy, kým mladšie si to nemohli dovoliť a museli použiť na tento účel mlieko. Ďalšou témou debaty bolo objavenie nádoby na vonné masti v starých egyptských hrobkách. Vonné látky v nich voňali ešte po tritisíc päťsto rokoch. Potom sme sa zhovárali o tom, že rímske udávateľky módy si blajchovali vlasy istým druhom mydla, a to pochádzalo od Galov. O tom, že Napoleonovi sa páčilo, ked Jozefína používala kozmetické prípravky, a dával jej ich posielať z ostrova Martiniku. O tom, že Kleopatra a iné egyptské krásky si podmaľovávali oči na zeleno, viečka, mihalnice a obočie na čierno. Používali čerň a nanášali si ju tyčinkami zo slonoviny.

Uznal som, že je to veľmi zaujímavé, a zdržal som sa poznámky v tom zmysle, ako by sa pomocou toho dalo zistiť, kto potiahol Dahlmannovu náprsnú tašku, pretože by som sa tým dotkol úradných vecí. Nerušil som mu trávenie, hoci sme už skončili večeru syrom a kávou, vyšli z jedálne a prešli do kancelárie. Šiel som k svojmu písaciemu stolu a vytočil číslo Lily Rowanovej. Ked som jej povedal, že zajtra nebudem môcť prísť na Polo Grounds, začala Wolfovi nadávať a vymyslela preňho niekolko nových mien, ktoré boli dôkazom jej širokých skúseností a citlivého zmyslu pre voľbu slov. Kým sme sa zhovárali, zazvonil zvonec. Fritz vedel, že má prísť Heery, nuž som pokračoval a skončil som rozhovor, ako sa patrí. Ked som položil a obrátil sa, Heery už sedel v červenom koženom kresle.

Horizontálne i vertikálne pristal do toho kresla oveľa lepšie než Rollins alebo pani Wheelocková. V smokingu a bielej, okázalo žiariacej košeli vyzeral rozložitejší než minule. Zrejme sa už poobzeral, lebo povedal: „Toto je veľmi pekná miestnosť. Veľmi svojrázna. Máte rád žltú farbu, však?“

„Ved to vidieť,“ zamrmlal Wolfe. Takéto poznámky ho rozčuľovali. Kedže závesy, prikrývka na gauči, poťahy a päť stoličiek bolo žltých, zdalo sa to ozaj trocha násilné.

„Žltá je problematická farba,“ vyhlásil Heery. „Má veľké výhody, ale má aj niekolko nedostatkov. Žltý pás. Žlté noviny. Žltá zimnica. Je veľmi obľúbená na obaloch, ale Louis Dahlmann by mi nikdy nedovolil ju použiť. Predtým som ju často používal. Ked sa dívam na toľko žltej, nevdojak som si naňho spomenul.“

„Pochybujem,“ odvetil Wolfe sucho, „že potrebujete moje dekorácie na to, aby ste si v tejto kritickej chvíli spomenuli na pána Dahlmanna.“

„To je smiešne,“ povedal Heery úplne vážne.

„Nemyslel som to tak.“

„Jednako je to smiešne, pretože je to nesprávne. Toto je prvý raz, čo som si dnes naňho spomenul. Desať sekúnd potom, ako som sa dopočul, že zomrel a ako zomrel, začalo ma trápiť, ako sa to odrazí na súťaži a na mojom podniku; a stále ma to trápi. Neostal mi čas na to, aby som myslel na Louisa Dahlmanna. Stretli ste sa so všetkými súťažiacimi?“

„So štyrmi. Pán Goodwin bol s pánom Youngerom *

„Zistili ste niečo?“

Wolfe nenávidel, ked musel hned po večeri pracovať. Podráždene povedal: „Referujem iba svojím klientom, pán Heery.“

„Aj to je smiešne. Vaším klientom je Lippert, Buff a Assa. Ja som jedna z ich najväčších opôr – ich účasť na mojom podniku sa minulý rok rovnala pol miliónu. Ja platím všetky výdavky spojené so súťažou a samozrejme, aj ceny. A vy mi nechcete povedať ani to, či ste nejako postúpili.“

„Pravdaže nechcem.“ Wolfe sa naňho mračil. „Ste naozaj taký hlúpy ako vaše reči? Dobre viete, aké mám voči každému klientovi záväzky. Máte však jednoduché východisko: zavolajte si jedného z nich telefonicky a poučte ma o tom – najradšej pána Buffa alebo pána Assu.“

Zdalo sa, že pre Heeryho vznikla jedinečná možnosť ako dostať do zubov, ale on vstal, strčil ruky do vreciek a poobzeral sa. Zrejme hľadal niečo, na čo by sa mohol zahľadieť, lebo prešiel ku glóbusu, tam zastal a díval sa naň. Jeho chrbát sa zdal ešte širší než hrud. Dosť skoro sa obrátil, vrátil na svoje miesto a sadol si.

„Vyplatili vám nejaký honorár?“

„Nie, pane.“

Z náprsného vrecka vybral tenký kožený obal, otvoril ho, vytrhol pás modrého papiera, vytiahol malé plniace pero, položil papier na stôl, oprel sa a písal. Ked odložil pero aj obal, vystrel sa a hodil trepotajúci sa papier Wolfovi na stôl so slovami: „Je tam desaťtisíc dolárov. Teraz som vaším klientom, alebo ním je moja firma. Ak chcete viac, povedzte si.“

Wolfe sa načiahol za šekom, roztrhol ho napoly, zas a znova, naklonil sa vpravo a hodil to do koša. Vystrel sa. „Pán Heery, nikdy nie som veľmi zdvorilý, ked ma vyrušia tesne po jedle, a vy ma otravujete. Mohli by ste radšej ísť.“

Nech ma čert vezme, ak sa Heery na mňa nepozrel. Keďže som ho chcel ušetriť rozpakov, v prípade, že by ho čakalo cTalšie odmietnutie, ked mi bude ponúkať dvadsať, možno aj stotisíc, ktorými by si udržal pozíciu, a mysliac tiež na to, že ak sa chce Wolfe do toho zastarieť, mohol by som mu rovnako dobre pomôcť, pozrel som Heerymu do očí a povedal: „Ak ešte vždy hľadáte vhodnejší čas a miesto, tam vonku vzadu je malý dvorček.“

Zrazu sa Heery rozosmial – bezprostredne a srdečne. Na chvíľu zmĺkol, práve čo stačil povedať: „Vy ste ale spolok, vy dvaja,“ a ešte chvílu sa smial. Sedeli sme a dívali sa naňho. Vybral poskladanú vreckovku, párkrát do nej zakašlal a upokojil sa.

„V poriadku,“ povedal, „poviem vám, ako to je.“

„Viem, ako to je.“ Wolfe sa tváril spokojne, ale bol podráždený.

„Nie, neviete. Začal som zo zlého konca, nuž musím ísť na to odznova. LBA veru má. v tomto frmole čo stratiť, to viem, ale mne ide o viac. Ak mi táto súťaž vybuchne, môže ma to zničiť. Budete ma počúvať?“

Wolfe sa opieral, oči mal zatvorené. „Počúvam,“ zamrmal.

„Musíte poznať celú históriu. Začal som podnikať pred dvadsiatimi rokmi z ničoho. Pracoval som tvrdo, ale mal som šťastie, a tým mojím najväčším šťastím bolo, že sa o mňa začal zaujímať človek menom Lippert, človek od reklamy. Môj výrobok bol dobrý, ale Lippert bol viac než dobrý, bol úžasný, a za desať rokov bola moja spoločnosť na vedúcom mieste, pokiaľ ide o objem dolárov. Bolo to senzačné. Potom Lippert zomrel. Zotrvačnosťou sme išli ešte pár rokov hore, potom sme začali upadať. Nie veľmi, mali sme aj nejaké vzostupy, ale poklesov bolo viac. Ešte vždy som mal dobrú organizáciu i výrobky, ale Lipperta už nebolo, a tým je povedané všetko.“

Díval sa na svoju poskladanú vreckovku, ako keby sa čudoval, na čo ju vlastne má, a vopchal ju naspäť do vrecka. „V tisícdeväťstopäťdesiatom museli ľudia z LBA vybrať niekoľko mien pre nový výrobok, ktorý sme mali pripravený do výroby, a ja som si vybral zo zoznamu Pour Amour. Až neskôr som sa dozvedel, že toto meno navrhol mladý človek menom Louis Dahlmann, ktorý nebol u nich dlho. Poznáte tak trochu, ako sa to melie medzi agentúrami?“

„Nie.“

„Je to veľmi tvrdý boj, najmä s tými veľkými. Chlapi, ktorým sa to podarilo, ktorí sa dostali na najvyššie miesta, zväčša trávia svoj čas tým, že odkopávajú tých, ktorí sa pokúšajú vyšplhať k nim. Pravdaže, toto platí viac-menej v každom boji, pretože ľudia sú už tak stvorení. No reklamné agentúry, to je to najhoršie, myslím tie veľké. Trvalo mi dva roky, kým som prišiel na to, kto vymyslel meno Pour Amour, a prešiel další rok, kým Dahlmannovi dovolili prísť sa o tom so mnou pozhovárať. Dovtedy si nazbieral toľko materiálu, že ho už nebolo možné udržať. Veľa sa o tom hovorilo – možno ste o ňom počuli?“

„Nie.“

„Nebol veľmi príjemný. Trochu veľmi sa vyťahoval, a ked si o človeku myslel, že je blázon, aj to povedal, ale dobre mu to myslelo, a to nemožno nahradiť ničím. A jemu to myslelo zvlášť dobre. Nehovorím, že Oliver Buff, Pat O’Garro a Vern Assa sú hlúpi. Buff je naozaj snaživý. Je to dobrý predák podniku. Lippert ho vyučil a vedel, čo v ňom je. Teraz je vedúcim predstaviteľom firmy. Vie podať vedúcim predstaviteľom veľkej celonárodnej korporácie náčrt plánu na nejakej oficiálnej kampani tak dobre ako hockto iný, ba lepšie než väčšina, lenže týmto štýlom sa kozmetika nikdy nepredávala a nikdy sa nebude. Bol som dlhé roky oporou firmy, no on nikdy neprišiel osobne s nejakým nápadom, ktorý by bol hoden deravý groš.“

Heery kývol rukou. „Potom Pat O’Garro. Vie o propagovaní a reklame toľko, čo ja viem o sanskrte, ale bol špičkovým obchodníkom, predavačom. Vedel predať fľašu s teplou vodou človeku na ceste do pekla a väčšina dnešných pohľadávok firmy LBA vznikla jeho zásluhou, ale to sa nijako neprejaví na mojom vrecku. Nepotrebujem, aby ma niekto predáva] v rámci LBA, potrebujem niekoho, kto by zariadil, aby sa moje výrobky stále zjavovali na pultoch od Bostonu po Los Angeles a od New Orleansu po Chicago, a O’Garro nie je ten pravý človek. Ani Vern Assa. Začal ako pisár, a v tom vyniká. Má veľmi dobrú povesť, a teraz je spolumajteľom firmy – podobne aj O’Garro, samozrejme. Po Lippertovej smrti som často rozoberal Verná a podstatu jeho povahy, a naozaj to stálo za to. Uznávam to, ale niečo predsa len chýbalo – švih starého Lipperta. Nejde o slová, musíte mať nápady skôr, ako ste pripravený vysloviť ich, a LBA nemala nijaké, čo by za voľačo stáli, kým sa nezjavil Louis Dahlmann.“

Heery pokýval hlavou. „Myslel som, že mám naveky po starosti. Uznávam, že som ho nemal rád, ale veď je dosť ľudí, ktorých zase človek môže mať rád. Bol mladý a do roka by sa bol stal spolumajiteľom firmy – mohol o to požiadať kedykoľvek chcel, a po dlhšom čase by viedol celý ten cirkus. Mal skutočne osobný záujem o môj podiel, pretože sa mu páčil. Teraz je mŕtvy a ja som s LBA skoncoval. Rozhodol som sa, že s nimi skoncujem, ale táto prekliata aféra so súťažou sa musí dať do poriadku. Dnes ráno, ked navrhli, aby sme vás najali, bol som myšlienkové rozháraný a súhlasil som, ale kedže sa situácia vyvinula takto a ja som sa rozhodol od nich odtrhnúť, len čo sa toto vysvetlí, nemá pre LBA zmysel, aby bola vaším klientom. Aj tak peniaze, ktoré dostanete, budú moje peniaze. Nemali ste ten šek tak chytro roztrhať.“

„Za týchto okolností nie,“ odvetil Wolfe.

„Nepoznali ste všetky okolnosti. Teraz ich poznáte – aspoň v hlavných bodoch. Ďalší bod, nejaké dôležité rozhodnutie o tejto súťaži sa môže uskutočniť hociktorú chvílu, a môže sa to urobiť rýchlo, podľa toho, čo urobíte alebo neurobíte. Ako‘ to vyzerá, oni vás najali a oni o tom rozhodnú. Mne sa to takto nepáči. Mne ide o viac ako im.“ Vybral z vrecka čiernu koženú náprsnú tašku. „Koľko vám dám? Desaťtisíc bude dosť?“

„To nemožno takto,“ namieta! Wolfe. „Dobre to viete. Máte pravdu, ale priznávate aj to, že ste im kázali prísť a vyhľadať ma. Máte jednoduché východisko: zatelefonujte im, že ich chcete znovu uviesť ako môj klient, a ak súhlasia, môžu sa so mnou o tom pozhovárať.“

Heery sa naňho pozrel. Položil dlane na operadlo kresla a meravo vystrel prsty. „To by bolo ťažko,“ začal. „Moje vzťahy k nim sa za posledný rok alebo tak, najmä voči Buffovi, trochu…“ Nedokončil vetu a o chvíľu celkom jednoznačne doložil: „Nie, to nemôžem urobiť.“

Wolfe zamrmlal: „Mohol by som im prípadne sám zavolať a povedať, čo chcete. Na vaše želanie.“

„To by bolo rovnako zlé. Ba horšie. Pochopte, práve teraz sa musím vyhnúť otvorenej roztržke.“

„Predpokladám. Potom sa obávam, že budete musieť prijať status quo. Mám pochopenie pre vašu situáciu, pán Heery. Vy aj oni ste rovnako vážne zainteresovaní, a ako hovoríte, peniaze, ktoré mi zaplatia, budú vaše peniaze. Zaslúžite si prinajmenšom, aby som vás informoval prvého. Mám im zatelefonovať, aby vám dovolili konať v ich mene? To by nebola nijaká škvrna na vašich vzťahoch. Poviem im, že sa mi vaše želanie zdá prirodzené a primerané.“

„Mohlo by to byť na niečo dobré,“ odvetil Heery utrápené.

„Mám to urobiť?“

„Äno.“

Zacengal telefón. Zdvihol som slúchadlo, vymenil zopár slov s volajúcim, poprosil som ho, aby počkal, obrátil som sa k Wolfovi a povedal mu, že si s ním želá hovriť Rudolph Hansen. Natiahol ruku za svojím slúchadlom, no rozmyslel si to a vstal. Ked prechádzal okolo svojho písacieho stola, kývol rukou a rozvíril dlaňou vzduch, čo znamenalo, že mám zavesiť, ked bude hovoriť – zrejme preto, aby som sa mohol nerušene zhovárať s hosťom. Slabé zavŕzganie z haly mi pripomenulo, že som zabudol naolejovať kuchynské dvere. Ked mi zaznel do ucha Wolfov hlas, položil som slúchadlo na vidlicu.

S Heerym sme sa nezhovárali. Vyzeral zamyslený, a tak som ho nechcel vytrhávať z jeho starostí. Niekoľko minút, kým sa Wolfe vrátil, prešiel miestnosťou a sadol si. sme strávili ako tichí spoločníci.

Oslovil Heeryho. „Pán Hansen bol s pánom Buffom, O’Garrom a pánom Assom. Chceli počuť moju správu, nuž som im ju poskytol. Súhlasia, aby som vám všetko hlásil podľa toho, ako uznám za vhodné.“

„To je od nich čertovsky milé,“ odvetil Heery vôbec nie nadšene. „Niečo vám referovali?“

„Nič, čo by stálo za reč.“

„Som tam, kde som začal. Vy ste niekam dospeli?“ 234

„Teraz vám môžem odpovedať. Nedospel som.“

„Prečo nie?“

Wolfe sa zahniezdil. „Pán Heery, hovorím vám presne to čo pánu Hansenovi. Keby ma boli moje rozhovory so súťažiacimi priviedli k nejakému záveru, mohol by som ho prezradiť, alebo aj nie, lenže ja som si nijaký záver neurobil. Dohady, ak nejaké mám, nie sú vhodné na to, aby som o nich referoval, ibaže by som si ich potreboval overiť, a o to mi nejde. Narušili ste mi nielen trávenie večere, ale aj vybavovanie a triedenie informácií a dojmov, ktoré som nazbieral za celý dlhý namáhavý deň. Tí štyria sem chceli prísť. Povedal som im, aby mi alebo dali pokoj, kým neprídem na niečo, o čom bude hodno diskutovať, alebo nech si najmú niekoho iného.“ , „Ale na to nie je čas! Čo spravíte teraz?“

Trvalo ešte dalších päť minút, kým sme sa ho zbavili, ale napokon išiel. Ked som ho odprevadil k dverám, vrátil som sa k svojmu stolu, sadol za písací stroj a pokračoval som, kde som prestal v poznámkach o interview so slečnou Frazeeovou. Mal som to pred spaním dokončiť, a bolo po desiatej, tak som písal ako divý. Chcel som povedať Wolfovi zopár poznámok a položiť mu niekolko otázok, ale nemal som kedy, a okrem toho sa zahĺbil do čítania. Ked som sa po odchode Heeryho vrátil do kancelárie, zistil som, že Wolfe stačil zájsť ku knižnici a vrátiť sa k stolu s.Krásou obetovanou popolu‘ od Christophera La Farge, otvoriť ju a rozsvietiť nástennú lampu. Toto je teda sotva spôsob, ako sa pustiť do zložitej úlohy s krátkym termínom, lenže nie každý je génius.

Dokončil som slečnu Frazeeovú a mal som hodný kus z pani Wheelockovej, ked niekto zazvonil. Cestou do haly som sa v duchu stavil päť ku jednej, že sú to Iudia z LBA s ich právnikom a neberú do úvahy Wolfovu požiadavku, že chce mať pokoj, ale mýlil som sa. Ked som zažal svetlo na schodoch, stačil pohľad cez okienko. Vkročil som späť do kancelárie a povedal Wolfovi:

„Veľmi ma mrzí, že vás vyrušujem…“

„Nikto,“ zavrčal, „Nikto na svete!“

„Dobre. To je Cramer.“

So zovretými perami položil knihu. Pomaly a úhľadne zahol stránku a knihu zatvoril. „No dobre,“ povedal mrzuto. „Nech ide dalej.“

Zvonec sa ozval znovu.

10

Wolfe a inšpektor Cramer z manhattanskej kriminálky sa nikdy nepovadili natoľko, že by došlo k zauchám, hoci sa stávalo, že Cramerova široká, hrubá červená tvár takmer obelela, a jeho mohutné plecia akoby sa od premáhania scvrkli. Vždy vopred uhádnem tón debaty, aspoň spočiatku podľa toho, ako ma pozdraví, ked ho vpúšťam. Ked ma nazve Archiem, čo sa nestáva často, viem, že chce niečo, čo môže dostať iba z milosti, rozhodne sa zabudnúť na staré bolesti a držať sa priateľského tónu. Ked ma nazve Goodvvinom a opýta sa, ako sa mi vodí, to ešte vždy chce nejakú láskavosť, ale mysli, že právom. Ak ma nazve iba Goodwinom a neprejaví záujem o moje zdravie, prišiel, podľa jeho slov, spolupracovať, a mieni si tú spoluprácu vynútiť. Ked ma nenazve vôbec nijako, je pripravený na útok a je v strehu.

Tentoraz ma neoslovil Archie, ale opýtal sa, ako sa mám, a ked si sadol do červeného koženého kresla, prijal pivo, ktoré mu Wolfe ponúkol. Ospravedlnil sa, že ide tak neskoro a vopred nezatelefonoval. Ked Fritz podával pivo, vyšiel som do kuchyne a nalial si pohár mlieka. Ked som sa vrátil, Cramer držal poloprázdny pohár a oblizoval si penu z úst.

„Dúfam,“ začal, „že nevyrušujem pri niečom dôležitom.“ Bol strohý, ale on by bol taký, aj keby odriekal modlitbu

„Mám rozpracovaný prípad,“ začal Wolfe, „a pracoval som. ‚Krása obetovaná popolu‘ od Christophera La Farge je veršovaný román, dejiskom je Rhode Island. Nečítavam veršované romány, no pochybujem, že je tam niečo o voňavkárskych súťažiach alebo o kozmetike vôbec. Keby to bolo niečo ako Popol obetovaný kráse, to by bolo niečo iné.“

„Aha,“ začal Cramer. „Tú Dahlmannovú vraždu.“

„Nie, pane.“ Wolfe si nalial piva. „Uvedomujem si, že ste proti, ked sa súkromní detektívi zaoberajú vraždami spadajúcimi do vašej jurisdikcie – bohvie, že by som si to mal uvedomovať – lenže, a to ma teší, tomu som sa vyhol. Nevyšetrujem vraždu.“

„To je skvelé. Mohli by ste mi povedať, kto je vaším klientom? V prípade, ktorý riešite?“

„Ako, vari z dobrej vôle?“

„Nezaujíma ma, ako to nazvete, len mi to porozprávajte.“

„Niet príčiny, prečo by som vám to nepovedal – samozrejme dôverne. Je to firma, reklamná agentúra, menom Lippert, Buff a Assa.“

Zdvihol som obrvy. Zrejme Cramer nebol jediný, ktorému sa prejavila láskavosť prejavenia láskavosti. Wolfe bol takmer kamarátsky.

„Počul som o nich,“ odvetil Cramer. „Vlastne práve dnes. To je firma, s ktorou pracoval Louis Dahlmann.“

„Správne.“

„Kedy si vás najali?“

„Dnes.“

„Ach, ach. A dnes vás tiež prišli navštíviť štyria ľudia, nerátajúc vašich klientov, ktorí boli včera večer na večeri a schôdzi s Dahlmannom, pričom Goodwin navštívil dalšieho v hoteli, kde býva. A že nevyšetrujete vraždu!“

„Nie, pane.“

„Sprostosti.!“

Vyzeralo to, že úvodná romanca sa končí a onedlho bude lietať perie. No Cramer sa zdržal dalších výpadov a začal inú tému. Dopil pivo a položil prázdny pohár. „Pozrite sa,“ začal. „Počul som, vraj sa často žalujete, že ľudia nie sú rozumní. Dobre. Keby niekto, kto vás pozná, vedel, kto všetko tu dnes bol – a nemyslel si, že pracujete na tej vražde, bolo by to rozumné? Viete čertovsky dobre, že nie. Ja som však rozumný. Ak ma chcete presvedčiť o opaku, môžete začať.“

Wolfe vydal zvuk, ktorý by on asi kvalifikoval ako priateľské zasmiatie. „To by bola novinka, pán Cramer! Boli časy, ked som sa vás usiloval doviesť slovami k rozumnosti. Môžem vám iba povedať, tiež dôverne, čo je mojou úlohou. Samozrejme, viete o parfumovej súťaži, a o náprsnej taške, ktorá zmizla z vrecka pána Dahlmanna. Ja chcem dospieť k uspokojivému zavŕšeniu súťaže tak, že zistím, kto vzal náprsnú tašku a čo v nej bolo, aby som dokázal, že jej obsah nijako neovplyvní súťaž. Chcem tiež zariadiť, aby niektoré skutočnosti, najmä zadržanie štyroch súťažiacich v New Yorku, nezabránili spravodlivému a primeranému rozdeleniu cien. Ak sa čudujete, prečo s vami hovorím tak otvorene, je to preto, že naše záujmy sa dotýkajú, ale nekrižujú sa. Ak niekedy nájdem niečo, čo by ste mohli potrebovať, upovedomím vás.“

„Pekná úloha.“ Cramer naňho upreto hľadel, nie priam priateľsky. „Ako chcete zistiť, kto vzal náprsnú tašku, bez toho, že by ste lapili vraha?“

„Možno to nebude možné. Pokiaľ máme spoločné záujmy. Ale ja sa o vraždu nezaujímam.“

„Viem. To je iba na doplnenie. Hovoríte, že na papieri, ktorý im Dahlmann ukázal a vložil späť do náprsnej tašky, tie odpovede neboli.“

Wolfe stisol pery. „Nuž, netvrdím to kategoricky. Pokiaľ ide o to, som zdržanlivý. Toto vám povedali moji klienti a bolo by odo mňa nezdvorilé, keby som im protirečil. Tak či onak, tým je vyjadrený rozdiel medzi mojím cieľom a vaším. Kedže jeden z mojich cieľov je dosiahnuť spravodlivé a uspokojivé rozdelenie cien, obsah toho papiera je pre mňa primárne dôležitý. Ale pre vás nemá vôbec nijaký význam. Vám nejde o to, či na papieri boli odpovede, ale či si súťažiaci mysleli, že tam sú. Keby ste mali dostatočný dôkaz o tom, že jeden z nich si myslel, že ich Dahlmann iba naťahuje, museli by ste ho vylúčiť spomedzi podozrivých. Mimochodom, máte nejaký taký dôkaz?“

„Nie. Vy áno?“

„Nie. Nemám nijaký dôkaz vôbec o ničom.“

„Veríte, že ho zabil jeden zo súťažiacich?“

Wolfe pokrútil hlavou. „Už som vám povedal, že nepracujem na vražde. Pokladám za pravdepodobné, že jeden z nich vzal náprsnú tašku – to je iba dohad, nie presvedčenie.“

„Chcete povedať, že mohli byť dvaja – jeden ho zabil a druhý vzal tašku?“

„Vôbec nie. Pravda, viem o tom len veľmi málo. Ba nečítal som ani len to oznámenie v novinách, lebo viem, že sa naň nemožno spoľahnúť. Máte dôvod myslieť si, že boli dvaja?“

„Nemám.“

„Predpokladáte, že nech ho zabil ktokoľvek, dotyčný vzal i náprsnú tašku?“

„Áno.“

„Aj ja. Ako som povedal, zhodujeme sa. Je tak?“

V Cramerovej fľaši bolo ešte trochu piva, nalial si ho, počkal, kým sa usadí pena, napil sa, položil pohár a oblizol si pery.

Pozrel na Wolfa. „Poviem vám jedno. Doteraz som pri svojich služobných povinnostiach nenarazil na vás tak, aby nedošlo ku konfliktu, ale tým nechcem povedať, že sa to nemôže stať. Ako to teraz vyzerá, ak vás vezmem za slovo – hovorím ak – myslím, že by sme sa mohli aj dohodnúť. Myslím, že vaši klienti sa na nás spoliehajú. Zdá sa, že ich väčšmi mrzí to, čo sa stane S ich prekliatou súťažou, než čo sa stane s vrahom, a preto som ochotný veriť, že vašou úlohou je skutočne to, čo hovoríte. Myslím, že vám to povedali celkom jasne, a rád by som vedel, čo presne vám povedali, ale rozhodne neočakávam, že mi to poviete. Myslím, že pokiaľ ide priamo o súťaž, najmä o papier, ktorý mal Dahlmann v náprsnej taške, vy patríte medzi zasvätených a viete a budete vedieť veci, ktoré my nevieme a možno ani nemôžeme vedieť. Boh vie, že neočakávam, že to z vás vytiahnem. Ale očakávam, že si uvedomíte, že vám vôbec neublíži, ak mi prihráte niečo, čo by som mohol použiť.“

„To je škoda,“ odvelil Wolfe.

„Čo je škoda?“

„Že ste si práve pri tejto príležitosti zvolili kurizovanie miesto zvyčajného vyhrážania, pretože tentoraz mám zbrane v rukách ja. Pán Rudolph Hansen, ktorý je obhajcom, povýšil náš rozhovor na úroveň úradného tajomstva tým, že vzal odo mňa ako od stránky dolár. Som jeho klientom. Škoda, že mi nedávate príležitosť k výpadu.“

Cramer zafučal. „Veľmi sa vám to zíde. Aj tak som podnikol proti vám dosť výpadov. Ale toto tu ešte nebolo. Nemôžete mi nič povedať, pretože je to na úrovni úradného tajomstva, čô?“

„Nie, pane.“ Wolfa sa to trocha dotklo. „Podrobil som sa špekulácii pána Hansena, iba aby som mu ulahodil. To, čo som sa dozvedel dôverne, môže pomôcť v súvise so súťažou, ale nepomôže vám to pri hľadaní vraha – ved viete o náprsnej taške a papieri. To isté platí o mojich rozhovoroch so súťažiacimi, len musím dodať, že som nedospel k záveru, že to neurobil niektorý z nich, a teda v dôsledku toho mohol zabiť Dahlmanna, aby sa jej zmocnil. Okrem toho nemám nič, iba zmätené dohady, ktoré som si práve triedil, ked ste ma vyrušili. Ani jeden z nich nestojí za reč – aspoň kým ich nepreberiem. Dám si záväzok: Ked dôjdem k nejakému predpokladu, rád sa s vami spojím, kým začnem niečo podnikať. Okrem toho, celé by to bolo jednoduchšie, keby som vedel niekoľko podrobností.“

„Hej. Vy ste nečítali ani len noviny?“

„Nie veru.“

„Rád vás zbavím tejto nepríjemnosti a možno ešte doplním niečo navyše. Bol zavraždený medzi pol dvanástou a treťou hodinou, bol strelený raz zozadu, pričom použili ako tlmič podušku a revolver ráze tridsaťdva. Toľko podľa guľky. Revolver sme nenašli. Budova má výťah bez obsluhy a nemá vrátnika, a nenašli sme nikoho, kto videl Dahlmanna prísť domov, alebo kto ho prišiel navštíviť. Chcete počuť všetky negatíva?“

„Pozitíva mám radšej.“

„Aj ja, ale nijaké nemáme, alebo len čertovsky málo. Nemáme odtlačky prstov, ktoré by nám pomohli, nijaké iné stopy, na ktoré možno usudzovať z predpokladov, v jeho papieroch nič nie je, nemáme nijaké iné efekty; nijaký taxikár tam nikoho neviezol, nijaký telefonát na to číslo z hotela a tak dalej, ako to býva. Ale vy ste to už vedeli. Keby sme našou zvyčajnou praxou k niečomu dospeli, nebol by som vás prišiel vyrušovať v práci.“

„Vaša prax je dokonalá,“ povedal Wolfe zdvorilo.

„To mi veľmi lichotí. Pokiaľ ide o alibi, nik nie je úplne mimo podozrenia. Vyjsť z veľkého hotela a zase sa tam vrátiť bez toho, že by človeka spozorovali, nie je ťažké, ak máte na to dostatočný dôvod. Tá Tescherka vraví, že po schôdzi odišla do knižnice svojej priateľky a pracovala tam na súťažných otázkach do štvrtej hodiny, ale nik nebol v tej miestnosti s ňou, všetci v dome spali. Toto ma privádza k dôvodu, prečo som sem prišiel – k hlavnému dôvodu. Zistili sme, že v meste je pekných pár ľudí, ktorí mali na Louisa Dahlmanna ťažké srdce – tri alebo aj viac žien z osobných dôvodov a niekoľkí – muži i ženy – z dôvodov podnikateľských. Ba aj niektorí z jeho spoločníkov. Vyšetrovali sme ich a zaznamenávali sme, kde boli včera večer a tak dalej; to, že vzali jeho náprsnú tašku, a nič iné, môže znamenať, že iba mrháme časom a talentom. V taške nebolo peňazí; šeky mal zrolované v inom vrecku. Taška bola skôr na doklady, mal v nej vodičský preukaz a tak dalej.“

Vrecká mu zrejme niečo pripomenuli. Siahol do náprsného vrecka, vybral cigaru a objal ju prstami.

„Tak,“ pokračoval, „myslel som, že by ste mi jednako mohli odpovedať na istú otázku. Teraz, ked ste mi povedali, o čo vám ide, myslím si to tým skôr. Zabili Dahlmanna preto, aby sa dostali k náprsnej taške alebo nie? Ak áno, urobil to jeden zo súťažiacich a môžeme viac-menej zabudnúť na ostatných, rozhodne aspoň zatiaľ, a bolo to kvôli súťaži, a ako som povedal, vy ste tomu prišli na stopu. Nepýtam od vás Goodwinove poznámky o vašich rozhovoroch s klientmi a tým právnikom. Iba sa vás spytujem na vašu mienku, či si myslíte, že ho zabili preto, aby dostali tú náprsnú tašku?“

„Opakujem, pán Cramer, ja nevyšetrujem vraždu.“

„Dočerta, kto hovorí, že ju vyšetrujete? Ako to mám teda povedať?“

Wolfe pokrčil plecami. „Na tom nezáleží. Vy chcete vedieť iba môj názor. Mám silný sklon myslieť si, že váš vrah a môj zlodej je jeden a ten istý človek. Z toho podľa všetkého vyplýva, že odpoved na vašu otázku je áno. Ste spokojný?“

Z výrazu Cramerovej tváre bolo vidieť, že nie je.

„Nepáči sa mi ten silný sklon,“ namietal. „Viete čertovsky dobre, čo mám na mysli. A ten trik s tým úradným tajomstvom. Prečo by to nemohlo byť takto: Včera večer po schôdzi Dahlmannovi spoločníci o tom rokovali a rozhodli, že je preňho nebezpečné mať ten papier v náprsnej taške. Jeden z nich išiel k nemu do bytu s úmyslom dostať ten papier alebo ho zničiť. Ked ta prišiel, dvere neboli zamknuté, vošiel a našiel Dahlmanna na zemi mŕtveho. Vybral mu z vrecka tašku a hajde. Nespytujte sa mňa, prečo neupovedomil políciu, opýtajte sa jeho; mohol si myslieť, že bude v podozrení. Avšak stačí, že to neurobil. Samozrejme, musel to oznámiť svojim spoločníkom, a tí sa všetci vrhli na svojho advokáta a povedali mu to. Ked vec dôkladne predebatovali, rozhodli sa najať si vás.“

„Aby som čo urobil?“

„Aby ste vymysleli spôsob ako to zaonačiť, aby ich súťaž nevybuchla. Prirodzene, súťažiaci sa dozvedia nielen to, že Dahlmanna zabili, ale aj to, že chýba náprsná taška, a budú jeden druhého podozrievať z prisvojenia si odpovedí, a to bude pekná trma-vrma. Lenže ja sa nebudem s týmto prplať, to čaká ich a vás. V prípade, že sa to stalo takto, súťažiaci ma vôbec nemusia zaujímať, pretože Dahlmanna nezabili kvôli náprsnej taške. A môžete mi udať dôvod, prečo by sa to nemohlo stať takto?“

„Nie.“

„A to, že ten právnik to zariadil tak, že všetko, čo vám povedal, je úradné tajomstvo – to by do toho nezapadlo?“

„Äno,“ prisvedčil Wolfe. „Ale je fakt, že ak sa to aj stalo takto, ja nie som viazaný mlčaním. Povedali mi, že nikto z Dahlmannových spoločníkov nebol včera večer v jeho byte a nemal som príčinu ich podozrievať, že mi klamú. Ak to urobili, tak sú úplní blázni.“

„To hovoríte ako fakt?“

„Iste.“

„Nuž, vy takto neklamete,“ pripustil Cramer. Zrazu sa rozčúlil, lebo si uvedomil, že toto nie je spôsob ako zachovať atmosféru slušnosti. Vyhŕkol: „Viete, čo si myslím!“ Vrazil si cigaru medzi zuby a zahryzol do nej. Ked nemohol zahryznúť do Wolfa, musela stačiť cigara. Nikdy som nevidel, že by si niektorú zapálil.

„Áno,“ odvetil Wolfe blahosklonne. „Viem, čo si myslíte.“

Cramer si vybral cigaru z úst. „Pred chvíľou ste sa ma spytovali, že nech Dahlmanna zabil hocikto, či predpokladám, že dotyčný vzal aj náprsnú tašku, načo som odpovedal áno, a mal som povedať možno. Toto druhé hľadisko má švih. Keby som mal nejaký dôvod veriť, že jeden alebo viacerí Dahlmannovi spoločníci boli včera večer v jeho byte, to by bola celkom iná história, pretože by sa vysvetlilo, prečo chýba náprsná taška, a mohol by som sa prestať zameriavať na súťažiacich. Poviem vám úprimne, nemám na to podklady. Ani jeden z nich – Buff, O’Garro, Assa, Heery, advokát Hansen – ani jeden z tejto bandy nemôže dokázať, že nešiel včera v noci po Perry Street, lenže nemám nič, čím by som dokázal opak. Rozumejte, nebažím po tom, aby som na dotyčného uvalil obvinenie z vraždy; ako som povedal, mohol nájsť Dahlmanna mŕtveho a vziať náprsnú tašku. V tom prípade by to bol ten, o ktorého sa zaujímate, a ja by som mal voľné pole pre hľadanie vraha.“

„Pravdepodobné od začiatku do konca,“ odvetil Wolfe sucho.

„Hej. Hovorili ste, že ak tam niektorý z nich včera večer bol, vy o tom nič neviete. Ja vám verím, ale čo ak sa zaťali? Nemohli by sa? Celkom prirodzene?“

„Nie, ak očakávajú, že si poctivo zarobím svoj honorár.“ Wolfe pozrel na hodiny. „Je polnoc. Pán Cramer, môžem povedať iba toľko, že čisto zavrhujem vašu teóriu. Nielen z istých, ako vy hovoríte, mojich vlastných dôvodov – ja mám na starosti neoficiálne, tajné veci spojené so súťažou – ale aj z iných. Keby tam jeden z tých chlapov včera večer bol a našiel Dahlmanna mŕtveho, prečo by bol taký somár a bral náprsnú tašku, ked vedel, že ju budú hľadať a že to znemožní súťaž? On, samozrejme, musel mať ten papier, pretože keby ho nechal pri mŕtvole, uvideli by ho policajti a možno aj reportéri, ale prečo nevzal len papier a nenechal náprsnú tašku tak?“

„Bože môj, tak predsa ste napokon klamali,“ povedal Cramer.

„Äno? A prečo?“

„Pretože toto nemá vtip, a ten vy máte. Vojde dnu, nájde mŕtvolu a znervóznie. Ľudia obyčajne znervóznejú, ked nájdu mŕtvolu. Chce sa obrátiť a bežať ako divý, to robia všetci, najmä ak je čo len najmenšia príčina, že ich budú podozrievať, ale on sa prinúti vybrať z vrecka mŕtveho náprsnú tašku. Možno chce vziať len papier a dať tašku späť, ale spomenie si na odtlačky prstov. Možno by mohol tašku poutierať, kým ju vráti naspäť, ale nejaký odtlačok by tam mohol ostať. Jednako by sa mohol o to pokúsiť, aj keby pokojne zvážil následky, keby tú náprsnú tašku vzal, lenže on je nervózny, nemá čas a musí odtiaľ zmiznúť. Tak teda zmizne i s náprsnou taškou. Prepáčte mi, že vás okrádam o váš vzácny čas takýmito detskými táračkami, ale prinútili ste ma.“

Vstal, pozrel na cigaru v ruke, hodil ju do môjho koša, ale netrafil. Zagánil na kôš a potom na Wolfa. „Ak neviete povedať nič lepšieho, idem.“ Obrátil sa.

„Teda vôbec neveríte,“ povedal Wolfe, „ked pán Hansen a ostatní vyhlasujú, že ked Dahlmann ukázal ten papier iba podfukom, že to tak naozaj bolo?“

Cramer sa pri dverách obrátil, práve natoľko, aby mohol zavrčať: „Sprostosť. Vy tomu veríte?“

Ked som vyprevadil Cramera a vrátil sa do kancelárie, Wolfe sedel ešte za stolom, palcom a ukazovákom si štípal lalôčik ucha a hľadel do prázdna. Položil som prázdny pohár od mlieka na jeden z podnosov na pivo, zaniesol ich do kuchyne, poumýval som a poutieral poháre, poodkladal fľaše a poukladal podnosy. Fritz, ak sa mu nepovie, že má ostať hore, chodí spať o jedenástej. Masáž ucha v kancelárii pokračovala. Ozval som sa. „Mám dokončiť to prepisovanie ešte dnes, ked ráno budem vybavovať iné veci? Je nejaký program?“

„Nie.“

„No dobre,“ odvetil som veselo. „Netreba sa ponáhľať. Dvadsiateho apríla bude až o týždeň. Vy prečítate za týždeň aj dvadsať kníh.“

Niečo zabrblal. „Zavolajte Saulovi a poproste ho, nech sa o ôsmej príde so mnou naraňajkovať do mojej izby. Dajte mi preňho dvesto dolárov – nie, radšej tristo – zamknite safe a chodte spať. Chcem mať chvíľu pokoj.“

Samozrejme som poslúchol a čudoval sa. Ako môže tak naverímboha vyhodiť dvesto, nie – tristo dolárov z peňazí LBA, len aby som si myslel, že na čosi prišiel? Vyhútal niečo? Saul Panzer bol v celom New Yorku najlepší na každú ťažkú robotu, ale čo má byť toto? Má sledovať päť ľudí? Sotva. Ak ide o sledovanie jedného, tak koho a prečo? Ak nejde o sledovanie, tak o čo ide? Čo sme počuli alebo videli, mi o nikom z nich nič nehovorilo. Wolfe chce zrejme iného spoločníka na raňajky, nie mňa. Dobre.

Zavolal som Saulovi do jeho bytu na východnej Tridsiatej ôsmej ulici, dohovoril sa s ním na ráno, vybral som z priečinka na tržby peniaze, zamkol safe, dal som peniaze Wolfovi a spýtal sa: „Tak to nemusím dnes napísať?“

„Nie. Chodte spať. Mám prácu.“

Išiel som. Ked som bol na ohybe schodov, zastal som a pomyslel si, že by bolo dobre, keby som sa potichu vrátil dolu, vošiel a prichytil ho pri knihe; ale potom som usúdil, že by sa len zaťal a čítal až do rána.

11

Ráno zvyčajne čítam Timesy a Gazette len tak na dôvažok, ale v ten štvrtok som si prečítal Gazette dôkladnejšie, pretože sa citlivejšie zaujíma o dôležité vraždy. Článok pod čiarou o kariére a osobnosti nesmierne šikovného, geniálneho reklamného agenta, ktorého zastrelili zozadu, nehovoril však nič o tom, že v centrálnej oblasti mesta by mohlo byť aspoň sto krásnych čarovných žien, ktoré mohli mať príčinu dotyčného zničiť. Článok síce pôsobil takýmto dojmom, ale neuvádzal nijaké mená.

Nuž ale to bola iba kosť hodená hltačom pikantérií z taktnosti, aby mali čo obhrýzať. Hlavná téma bola súťaž, a o tej informovali veľkoryso, pričom hlavným zdrojom informácií im bola slečna Gertrude Frazeeová z Los Angeles. Na tretej strane bola jej fotografia, ktorá robila zvláštnu kombináciu jej čŕt ešte malebnejšou než v skutočnosti a tým aj neuveriteľnejšou. Dôkladne reportéra poučila o Lige prirodzených žien, rozpovedala mu všetko o večeri a schôdzi v utorok večer, včítane Dahlmannovho papiera a čo povedal, a konečne hovorila aj o svojich právach ako jednej zo súťažiacich vzhľadom na pravidlá a zmluvu.

Pokiaľ ide o ostatných súťažiacich, Susan Tescherová z Clocku bola voči novinárom neprípustná, zrejme po porade so svojimi tromi papuľnáčmi. Stihli interviewovať aj Harolda Rollinsa, ale ten odmietol podať akúkoľvek informáciu alebo komentár; ba nevysvetlil ani to, prečo by skutočnosť, že by vyhral pol milióna dolárov, mala preňho znamenať osudný úder. Pani Wheelocková, ktorá žila z piluliek, a Philip Younger, ktorý musel bojovať so záchvatmi, boli takmer takí klebetní ako slečna Frazeeová. Obaja boli podráždení, zatrpknutí a jedovatí, ale v jednom bode sa rozchádzali. Younger si myslel, že jediný spravodlivý spôsob ako riešiť túto motanicu je rozdeliť peniaze na päť častí, kým pani Wheelocková bola proti. Tvrdošijne sa držala jedinej ceny a povedala, že tých päť posledných veršov by mali zrušiť a nahradiť ich piatimi novými za takých okolností, ktoré by poskytli každému rovnakú príležitosť.

Možno som mal v novinách venovať pozornosť časti o súťaži, kedže nás nenajali na vyšetrovanie vraždy, ale v kuchyni bol so mnou iba Fritz, a ten nebude klebetiť. Zistil som, že Cramer si nevšimol veľa vecí – že Dahlmann mal na sebe tmavomodrý oblek; že si z Churchillu vzal taxík a prišiel domov krátko pred 11.30; že žena, ktorá ho našla, ked mu prišla urobiť raňajky, sa volala Elga Johnsonová, že jeho byt sa skladal z dvoch izieb a kúpeľne; že guľka zasiahla rebro po tom, ako prešla srdcom, a veľa iných rovnako príhodných podrobností. Len meno vraha neuviedli.

Vstal som zavčasu, takže ked prišiel Saul Panzer, bol som už po raňajkách, noviny som mal prečítané a sedel som v kancelárii. Saul nie je obvyklé meno pre rodeného Američana. Nos má dvakrát väčší ako treba, nikdy nevyzerá, že by bol čerstvo oholený, jedno plece má o pol druha centimetra vyššie ako druhé a obe zohnuté, a rukávy na kabáte má prikrátke. Ale keby som sa niekedy ocitol na strome obkľúčenom ľudožravými tigrami a čata bobrov by začala obhrýzať kmeň toho stromu, pohľad na blížiaceho sa Saula by bol ten najnádhernejší na svete. Nikdy som nevidel, že by ho bolo niečo vyviedlo z rovnováhy.

Prišiel presne o ôsmej a išiel rovno hore, a ja som sa vrátil k písaciemu stroju. Bolo o päť minút deväť, ked sa vracal, ale nepočul som ho, až kecľ na mňa zavolal odo dvier do haly. „Ideš mi otvoriť?“

Zvrtol som sa. „S radosťou. Na to je predsa zámka na dverách. Dobre ste sa naraňajkovali?“

„To vieš, že áno.“

Došiel som k nemu. „Treba ti nejaké odborné rady?“

„Rozhodne.“ Bral si veci z vešiaka. „Začnem od gruntu a rozkrútim to.“

„To je elán!“ Otvoril som dvere. „Keby ťa podrezali, alebo tak, len mi zavolaj.“

„S radosťou, Archie. Ty si správny chlap.“

„Dobre. Nesťahuj si rukavice.“

Odišiel, zatvoril som dvere a vrátil sa k práci. Bývali časy, ked som sa trocha urazil, ked sa Wolfe radi! so Saulom a nepovedal mi o čom, a ešte mu aj prikázal, aby mi nič nevravel, ale to bolo dávno. Už ma to netrápilo; iba ma zhrýzalo, že na to nemôžem prísť, ba dokonca, že o tom nemám ani potuchy. Sedel som za stolom dobrých desať minút a pokúšal som sa prísť na to. Potom som si uvedomil, že je to asi také užitočné ako čítať veršovaný román a pustil som sa do klepkania.

Rýchlosť môjho písania poznámok z interview závisí od okolností. Raz, ked mi naozaj priháralo, napísal som desať strán za hodinu, a písal som celé tri hodiny, ale môj priemer je šesť-sedem strán, no videli ma už babrať sa so štyrmi-piatimi stranami za hodinu. V to ráno som sa do toho pustil s vervou, pretože som chcel urobiť čo najviac, kým Wolfe nepríde o jedenástej zo skleníkov, lebo iste bude mať pre mňa nejaké vybavovačky. Vyrušili ma telefonáty – jeden bol od Rudolpha Hansena, ktorý chcel vedieť, ako sme pokročili, potom volal Oliver Buff, ktorý chcel to isté, potom Philip Younger, ten chcel, aby som mu zariadil stretnutie s bandou z LBA, a urazil sa, ked som ho zdvorilé odmietol, a napokon Lon Cohen z Gazette, ktorý chcel vedieť, či mu ešte za horúca oznámim niečo o Dahlmannovej vražde. Kedže som mal vela práce, nezačal som sa s ním hádať, že my nevyšetrujeme vraždu; iba som mu povedal, že bude musieť počkať, a nenamáhal som sa ani s otázkou, odkial vie o našej účasti v hre. Pravdepodobne od slečny Frazeeovej. Napriek vyrušeniam som Wheelockovú, Youngera a Tescherovú

0 jedenástej dokončil a začal som písať Rollinsa.

Ozval sa zvuk výťahu, zjavil sa Wolfe, povedal mi dobré ráno, prešiel k svojmu kreslu, usadil doň svoje kilá a prehovoril: „Nechal som si svoje poznámky v izbe. Môžem použiť vaše?“

Mal som mu ich položiť na písací stôl, ved som vedel, že mal pri raňajkách spoločnosť. Tak som mu ich dal a vrátil som sa k písaciemu stroju. Wolfe prebehol rannú poštu, ktorá sa zväčša skladala z obežníkov a žiadostí od vzácnejších prípadov, potom sa znova usadil s novinami v ruke. To bolo dobre, pretože tam mohol byť článok, ktorý by mohol ovplyvniť program dňa. Wolfe nečíta rýchlo, nuž som pokračoval v písaní tak, aby som bol hotový, ked bude pripravený začať. Bolo ešte len o desať minút dvanásť, ked som vybral zo stroja poslednú stránku o Rollinsovi, a ked som usporiadal originály

1 kópie, obrátil som sa a pozrel na Wolfa. Noviny už odložil a bol zabratý v.Kráse obetovanej popolu‘. Situácia nebola vhodná na obvyklé žartovanie. Bolo to vážne a mohlo to byť kritické. Usporiadal som zápisnice, na obálku som nalepil nálepku „Lippert, Buff a Assa“, vložil ich do nej, zašiel som s ňou do kabinetu, vrátil som sa späť k svojmu písaciemu stolu, poodkladal veci, obrátil sa k Wolfovi a oznámil mu: „Som hotový so všetkým. Telefonovali Hansen a Buff, chceli vedieť, ako pokračujeme. Philip Younger chce, aby ste mu dojednali schôdzku s LBA, a povedal som, že možno neskoršie. Lon Cohen chce vedieť meno vraha a mať jeho fotografiu do piatej hodiny. To je zatial všetko. Čakám na inštrukcie.“

Dokončil odstavec – nie, bol to verš. Niečo dokončil, potom pozrel na mňa ponad knihu. „Nijaké nemám,“ oznámil.

„Ach! Možno zajtra? Alebo niektorý deň na budúci týždeň?“

„Neviem. V noci som o tom trochu premýšľal, ale neviem.“

Hľadel som naňho. „Toto je vaša najveľkolepejšia chvíľa,“ povedal som dôrazne. „Ešte nikdy ste nevyprodukovali nič zrelšie. Prevzali ste ten prípad pred dvadsiatimi štyrmi hodinami. Prečo ste to neodmietli? Už to je dosť zlé, že máte svedomie sedieť na zadku a čítať básne, ale že kážete aj mne, aby som robil to isté…“ vstal som. „Idem.“

„Nekázal som vám čítať poéziu.“

„Ale je to to isté. Idem preč, na nejaký zápas.“

Pokrútil hlavou. „Nemôžete odísť od nerozriešeného prípadu a nemôžete ísť na zápas, pretože by som vás nenašiel, keby som vás zrazu potreboval.“

„Na čo by ste ma potrebovali? Aby som vám doniesol pivo?“

„Nie.“ Položil knihu, zhlboka sa nadýchol a oprel sa. „Predpokladám, že to tak musí byť. Zúrite, pretože som nevymyslel pre vás rad náhlych a odvážnych akcií. Samozrejme, zvážili ste situáciu ako aj ja. Vaša horlivosť niečo robiť mi je sympatická. Tak čo by ste navrhovali?“

„To nie je moja úloha. Keby som tu ja podával návrhy, môj stôl by bol tamten a tento by bol váš.“

„Ale aj tak vám to ukladám za povinnosť. Prosím vás, sadnite si tak, aby som vás videl a nemusel naťahovať krk. Ďakujem. Niet ničoho, čo by ste mohli robiť s niektorým z týchto ľudí, čo už neurobila a nerobí polícia s neporovnateľne väčšími prostriedkami s väčším počtom ľudí. Sú pod dozorom polície, vyšetrujú ich minulosť, zisťujú, či niekto z nich mal revolver, zaznamenávajú si ich alibi, sekírujú ich stále sa opakujúcimi výsluchmi – chcete súťažiť s políciou v niečom z toho, čo som tu spomenul?“

„Viete čertovsky dobre, že nie. Chcem, aby ste začali pracovať a prišli za mnou s inštrukciami. Ale to vybavuje Saul.“

„Saulovi som dal vykonať malú úlohu, ktorej som vás chcel ušetriť. Vy prijmite moje rozhodnutie, že momentálne niet roboty pre mňa ani pre vás. Táto situácia môže pokračovať celý týždeň až do dňa posledného termínu. Páni Hansen, Buff, O’Garro, Assa – aj pán Heery – sa veľmi mýlia, ak si myslia, že vinník musí byť odhalený pred konečným termínom; naopak, po záverečnom termíne to bude oveľa ľahšie, ak…“

„To nám nijako neprospeje. Nemôžete ich tak dlho napínať. Skočia na vás.“

„Pochybujem. Budem mať čo povedať. Hocako, hovoril som, že to bude lahšie po konečnom termíne, pravda, ak sa niečo nestane, a myslím, že sa skôr stane ako nie. Situácia je tak či tak nesmierne napätá nielen pre vinníka, ale aj pre ostatných. Preto nemôžete ísť na zápas; musíte byť poruke. Aj kvôli telefonátom. Budú čoraz neodbytnejší a musí sa s nimi zaobchádzať diskrétne, ale rozhodne. Mohol by som im trocha pomôcť, ale pre mňa by bolo najlepšie zahryznúť sa do problému natoľko, že budem nedosiahnuteľný.

Pravdaže, nemožno im povedať, čo si myslím, totiž, že na riešenie sa bude musieť počkať až po termíne.“

„Povedzme štvrtého júla,“ poznamenal som zatrpknuto.

„Skôr než vtedy, alebo aj vôbec nie.“ Bol uznanlivý.

„Vaše dobiedzanie beriem jednoducho ako nevyhnutné zlo; príležitostne aj malo zmysel; ale toto ešte môže chvíľu trvať a chcem, aby ste ma toho ušetrili. Uisťujem vás, Archie…“

Zazvonil telefón. Ozval som sa a cvičený ženský hlas mi zahlásil, že pán O’Garro sa chce zhovárať s pánom Wolfom. Zrejme sa v LBA vracajú k type up. Odpovedal som, že pán Wolfe je zaneprázdnený, ale pán O’Garro môže hovoriť s pánom Goodwinom, ak sa mu páči. Povedala, že chce pána Wolfa, a ja som povedal, že ľutujem, ale nemôže sa s ním rozprávať. Kázala mi, aby som počkal, a po chvíli sa znovu ozvala a prosila si k telefónu pána Goodwina, načo som povedal, že s ním hovorí. Potom sa ozval mužský hlas. „Tam Goodwin? Tu Pat O’Garro. Chcem sa zhovárať s Wolfom.“

„Rozumiem, ale mám prísny rozkaz nevyrušovať ho, a teda sa neodvážim. Ked sa zahĺbi do nejakého prípadu ako teraz do vášho, netrpím iba ja, ked ho vyruším, ale aj prípad. Dali ste mu rozlúsknuť tvrdý oriešok a urobíte lepšie, ked ho necháte na pokoji.“

„Bože môj, my predsa musíme vedieť, čo robí.“

„Nie, pane. Prepáčte mi, ale naskrze sa mýlite. Alebo sa spoliehate, že to vyrieši, alebo nie. Ked pracuje na niečom tak tuho ako na tomto, nikdy nikomu nepovie, čo robí, a je veľmi nesprávne sa ho na to spytovať. Len čo sa vyskytne niečo, čo by ste chceli, alebo potrebovali vedieť, alebo čo by vám mohlo pomôcť, hned1 sa to dozviete. Povedal som pánu Hansenovi aj pánu Buffovi, že včera večer nás navštívil inšpektor Cramer.“

„Viem, že ste im to povedali. O kolkej sa môžem dnes poobede zastaviť?“

„Kedy sa vám to hodí. Ja budem tu a môžete sa pozrieť na predpis rozhovorov so súťažiacimi, ak chcete. Pán Wolfe bude hore a nebudete môcť isť za ním. Ked sa do niečoho tak zahĺbi ako teraz do tohto, horko-ťažko ho dostanem aj k jedeniu.“

„Ale, čo dočerta robí?“

„Používa mozog, ktorý ste si najali. Či ste sa, páni, nerozhodli, že potrebujete zvláštny druh mozgu? Nuž teda ho máte.“

„To sme urobili. Poobede sa zastavím.“

Povedal som, že to bude skvelé, a položil som. Obrátil som sa a opýtal Wolfa, či to stačí, ale ten chytil knihu, otvoril ju, a už som ho nechcel dalej vyrušovať.“

12

Chvalabohu, štyri dni, ktoré nasledovali, mám už za sebou a nie pred sebou. Pripúšťam, sú situácie, ked je najlepšie pripraviť pascu a trpezlivo čakať, kým do nej obeť nepadne, a v takom prípade viem čakať rovnako trpezlivo ako každý druhý, lenže my sme nepripravili nijakú pascu. No vyčkávať, kým si obeť sama pripraví pascu a potom do nej vlezie, vyžaduje si omnoho viacej trpezlivosti, než som mal ja.

Wolfe sa ma hned pýtal, či mám nejaký návrh, a tak som čas od štvrtka poludnia do piatku poludnia strávil čiastočne telefonovaním, preberaním telefonátov a prijímaním návštev personálu LBA a Talbotta Heeryho, pričom som sa usiloval niečo zistiť, o čo by som sa mohol zachytiť. Musel som súhlasiť s Wolfom, že nemá význam opakovať bežné procedúry po polícii. Takže ked som sedel za písacím stolom alebo na stoličke v kuchyni, alebo ked som si čistil zuby či sa holil, alebo som sa díval von oblokom, zišiel mi na um aspoň tucet skvelých nápadov, ale ani jeden nestál ani za deravý groš, ked ich začal človek rozoberať. Jeden z nich som vo štvrtok po večeri predložil Wolfovi; aby sme zavolali všetkých päť účastníkov súťaže do kancelárie a povedali im našu pôvodnú domnienku, že Dahlmann vložil odpovede na posledných päť veršov do pokladnice v trezore. No zrejme to neurobil, kedže sa nijaké nenašli, a nejestvuje nijaký autentický zoznam odpovedí, s ktorými by sa dali porovnať a skontrolovať ich odpovede, a preto verše, ktoré dostali, bude treba nahradiť inými, ešte nevymyslenými. Opýtal sa, na čo by to bolo dobré. Odpovedal som, že by sme tak videli, ako reagujú. Povedal, že to sme už videli, a okrem toho LBA by právom odmietla riešenie, ktoré by z nich urobilo spolok nešikovných chumajov.

V piatkových novinách nebolo nič, o čo by sa dalo zachytiť, ale ani neoznamovali, že Cramer chytil toho chlapa a prípad je uzavretý. Práve naopak. Nenarazili ani na nijakého očitého svedka a podlá toho, ako sa k tomu vyjadrovala Gazette, je jasné, že pole je ešte stále volné. Okolo obeda zase volal Lon Cohen a opýtal sa Wolfa, na čo čaká, a ja som mu odpovedal, že na nejaký nápad. Opýtal sa, na aký, a poradil som mu, aby sa opýtal slečny Frazeeovej.

Dramatické vyvrcholenie, pokial ide o telefonáty, sa začalo v piatok krátko po obede. Wolfe bol v svojej izbe, aby sa vyhol frmolu. Dočítal.Krásu obetovanú popolu‘ a začal čítať.Večierok pre jedného‘ – nie vo veršoch, a od Cliftona Fadimana. Dramatické vyvrcholenie pozostávalo z troch scén; hrdinom prvej bol Patrick O’Garro. Za posledných dvadsaťštyri hodín volal tretí raz, bol stručný a hovoril k veci. Prosil si k telefónu Wolfa a ja som mu poslúžil zvyčajnou dávkou výhovoriek. Opýtal sa, či mám niečo nového, a ja som odvetil, že nie.

„V poriadku,“ povedal. „To stačí. Týmto vám formálne oznamujem, že sme s Wolfom zrušili zmluvu a prestáva byť zástupcom Lipperta, Buffa a Assu. Tento rozhovor sa zaznamenáva. Môže poslať účet za doterajšie služby. Počuli ste?“

„Pravdaže vás počujem. Rád by som povedal viac, lebo moje rozhovory sa obyčajne nezaznamenávajú, ale nemám čo povedať. Zbohom.“

Šiel som do haly, vybehol hore schodmi, zaklopal som Wolfovi na dvere a vstúpil. Sedel vo veľkom kresle pri okne, v košeli a rozopnutej veste a čítal.

„Je na vás príjemný pohľad a zrejme sa dobre cítite,“ povedal som uznanlivo, „ale mali by ste dať prednosť kreslu v kancelárii, ak sa vám páči. Práve telefonoval O’Garro a zrušil zmluvu. Vykašlal sa na nás. Povedal, že náš rozhovor je zaznamenaný. Čudujem sa, prečo sa človek cíti taký dôležitý, ked to, čo povie, zachytia na páske? Nemyslím jeho, ale seba.“

„Hlúposť,“ povedal Wolfe.

„Ale naozaj, skutočne som sa cítil dôležitý.“

„Prestaňte!“ Zatvoril oči. O chvíľku ich otvoril. „Výborne! Hned som dole. To je sakramenlská neprístojnosť!“

Dal som mu za pravdu a vyšiel som. Bol som zmätený. Dostať takúto facku rozhodne nie je špás, ani nám to nepridá na vážnosti, a zmenšilo by nám to účet o deväťdesiatpäť percent, bol by to iba neprimerane vysoký poplatok za konzultáciu. Slzy ma však preto nezaliali. Začal som sa prechádzať hore-dolu po kancelárii v očakávaní dalšieho vývoja. Aspoň to tučné medvedisko bude musieť chňapnúť a ukázať, čo vie. Aspoň si jeho oči oddýchnu od ustavičného namáhavého čítania. Aspoň nebudem musieť krvopotne vymýšľať vysvetlenia, prečo sa nemôžu zhovárať s géniom, zatiaľ čo on len hlivie.

Zazvonil telefón, ozval som sa, a známy barytón oznamoval: „Tu Rudolph Hansen. Chcem sa zhovárať s pánom Wolfom.“

Nijako som sa nenamáhal. Stroho som odvetil: „Nedá sa nič robiť. Mám rozkaz nevyrušovať.“

„Nezmysel. Vyrušili ste ho už s odkazom pána O’Garru. Dajte mi ho k telefónu.“

„Odkaz pána O’Garru som mu neodovzdal. Ked povie, že ho nemám v nijakom prípade vyrušovať, myslí to vážne.“

„Vy ste mu ten odkaz neodovzdali?“

„Nie, pane.“

„Prečo?“

„Bože môj, koľko ráz to mám opakovať? Mám rozkaz nevy-ru-šo-vať.“

„Je to rozhodne zvláštny spôsob – ignorovania. Ale dobre. Pán O’Garro bol veľmi nerozvážny. Ruším jeho odkaz z titulu svojej autority ako poradca firmy Lippert, Buff a Assa. Pán Wolfe je privefmi svojhlavý, a my by sme dali prednosť lepším informáciám, ale plne mu dôverujeme a chceme, aby pokračoval. Povedzte mu, že – nie, ja mu to poviem. Zastavím sa trocha neskoršie. Zatiaľ ma tu držia povinnosti.“

Podakoval som sa mu, že volal, zavesil som a znova som vyšiel hore schodmi do Wolfovej izby; na moj hriešnu, nečítal. Knihu odložil, sedel a tváril sa, ako keby sa mu stala krivda.

„Povedal som, že o chvíľu zídem dolu,“ zahundral.

„Hej, ale už nemusíte. Hned pokračujte v práci. Telefonoval Hansen ako poradca firmy. Povedal, že O’Garro bol priveľmi nerozvážny. Plne vám dôverujú, vlastne ukazuje sa ako málo – ale aj tak dobre. Máte pokračovať. Neopýtal som sa ho, či rozhovor zaznamenal na pásku.“

Chytil do ruky knihu. „Výborne. Teraz si môžeme naozaj zaslúžene oddýchnuť.“

„Nie nadlho. Hansen sa tu zastaví.“

Zahundral a ja som vyšiel.

Oddych trval dobrých desať minút, možno jedenásť a skončil sa v tej najhoršej chvíli. Zapol som televízor a pustil som zápas medzi mužstvom Obri a Filištínci. Willie Mays práve strieľal štvrtý raz, pričom stav bol dva-jedna, ked sa ozval telefón. Vypol som zvuk, ale nie obraz a chytil som slúchadlo. Dostával som to z dvoch strán. Ušami som počúval, ako mi Oliver Buff hovorí, že aj O’Garro aj Hansen sa prenáhlili a mali na vec zlý názor, a súčasne som očami vnímal, ako Mays vpálil krásnu strelu do stredného poľa, ktorú by som bol vedel chytiť hoci končekom svojho nosa. Obrátil som sa zápasu chrbtom, ale musel som si vypočuť od Buffa aj dalšie. Ked skončil, vypol som televízor a znova vyšiel hore schodmi.

Wolfe na mňa nedôverčivo zagánil. „Zase nejaký nezmysel,“ poznamenal.

„Pokiaľ viem, nie,“ odvetil som. „Znie to ako ich hlasy.“

„Fuj, narážam na vás. Telefonát pána Hansena, ktorým anuloval O’Garrov telefonát. Obidva ste si mohli vymyslieť; od vás by to bolo vystalo.“

„Iste, to som mohol, ale neurobil som to. Žiadali ste ma o prímerie, nuž dodržiavam ho. Tentoraz to bol Buff. Ako keby LBA rozhadzovala peniažteky, stále počúvam priebežné referáty. Buff anuloval O’Garru a Hansena. Hovoril, že sa radia, a práve dospeli k rozhodnutiu. Chcú od vás osobne hlásenie o tom, ako ste pokročili. Sú v kancelárii LBA spolu s Talbottom Heerym; nemôžu sem prísť, takže vy musíte ísť tam. Hned. Ináč zrušia zmluvu. Povedal som mu, po prvé, že nikdy neodchádzate z domu úradne, a po druhé, že vás nemám vyrušovať a ani nebudem. Počul to vraj už predtým. Povedal, že tam máte prísť o štvrtej, lebo ináč… Teraz je štvrť na štyri. Môžem niečo navrhnúť?“

„Co?“

„Ak sa niekedy podujmete na podobnú robotu, ak pôjde čo len o to zistiť, kto kradne spinky na papiere, nech vám to dajú písomne a každý nech sa pod to podpíše. Už som celkom vyčerpaný, čo stále behám hore-dolu po schodoch.“

Nepočúval ma. Lakťom sa opieral o operadlo kresla a jemne si palcom a ukazovákom poťahoval nos. Po chvíli prehovoril. „Ako som povedal včera, napätie je nesmierne a niečo musí vybuchnúť. Pochybujem, že to je toto. Toto je pravdepodobne iba pena, povrchový nános toho, že sa k ničomu nedospelo. No mohlo by byť výhodné pozorovať, ako sa na nej penia bubliny. Ako dlho vám potrvá cesta tam?“

„V túto dennú dobu pätnásť až dvadsať minút.“

„More času. Zavolajte ich. Všetkých.“

„Iste. Mám im rovno povedať, že ja som vy, alebo si mám vypožičať niektorý z vašich oblekov a niekolko podušiek?“

„Archie, vy ste vy. Ale musím určiť vaše postavenie. Silou-mocou ste chceli inštrukcie, nuž tu ich máte. Sadnite si.“

Priniesol som si stoličku.

Moja návšteva v kancelárii LBA v to popoludnie asi stála firmu okolo tridsať dolárov, možno päťdesiat, lebo neskôr som príležitostne uviedol celú sumu Wolfovi, mysliac na to, že by to mal brať do úvahy, ked sa bude rozhodovať o konečnom účte, čo určite urobil, ako ho poznám.

Vo vestibule moderného mrakodrapu v strede mesta ma informovali, že LBA má vyhradených šesť poschodí, načo som trocha pouvažoval a vybral si jedno z nich. Vybral som si dvadsiate druhé, pretože bolo označené ako „Vedenie“* Natrafil som na správny výťah, ktorý ma ta dopravil, a našiel som sa v sále, v ktorej by sa dal hrať aj bedminton, keby odstránili koberec. Boli tu čalúnené kreslá, nedbanlivo rozhodené po miestnosti, moderné lampy vrhali kruhy svetla, čo vytváralo veľmi kultivovanú atmosféru. Dve alebo tri kreslá boli obsadené a obdaleč oproti výťahom za takmer dvaapolmetrovým stolom sedela tmavovláska aristokratického zovňajšku s malými peknými ušami. Ked som ta prišiel, opýtala sa ma, čím mi môže poslúžiť, povedal som jej svoje meno a že chcem vidieť pána Buffa.

„Pán Goodwin, a ste ohlásený?“

„Ano, ale pod menom Nero Wolfe.“

To ju priviedlo do rozpakov a vzbudilo podozrenie, ale ked som jej to vysvetlil, chytila telefón a požiadala ma, aby som počkal. Prichádzal som ku kreslu, ked sa otvorili dvere a zjavil sa Vernon Assa. Chvíľu postál, poutieral si obrvy a hrdlo vreckovkou, potom prišiel ku mne. Malí tuční muži majú sklon potiť sa, ale predsa by sa hádam patrilo, aby sa vedúci predstaviteľ LBA poutieral skôr, ako vstúpi do prijímacej miestnosti.

„Kde je pán Wolfe?“ opýtal sa.

„Doma. Ja budem referovať. Všetkým.“

„Nemyslím…“ Zaváhal. „Podte za mnou.“

Prešli sme do priestrannej haly pokrytej kobercami. Tretie dvere zľava boli otvorené, do nich sme vošli. Bola to pekná veľká miestnosť a bola by bývala krásna, keby bila uprataná, teraz tam bol neporiadok. Lesklú dosku mahagónového stola uprostred miestnosti takmer nebolo vidieť, tak husto bola obsypaná popolom z cigariet a kúskami papiera. Deväť z desiatich šéfovských kresiel bolo každé inde. Z popolníka sa sypal na mahagón popol z cigár.

Traja muži, nepočítajúc Assu, pozreli na mňa a ja na nich. Talbott Heery nebol až taký robustný, ked sa pošuchol na stoličke daleko dopredu a vyzeral, akoby bol skoro celý pod stolom. Buff mal biele vlasy strapaté a okrúhlu červenú tvár napuchnutú. Sedel oproti Heerymu a musel sa obrátiť, aby mohol na mňa pozrieť. Rudolph Hansen mal na dlhom tenkom krku pod ľavým uchom veľkú šmuhu. Stál bokom so založenými rukami, úzke plecia ovisnuté.

„Goodwin hovorí, že nám bude referovať,“ povedal Assa. Vypočujeme si ho.“

„Každému z vás,“ odvetil som pokojne. „Včítane pána O’Garru.“

„Je na schôdzi.“

„Tak teda počkám.“ Sadol som si. „On zrušil zmluvu a nemalo by cenu, keby sme sa tu dohodli a on by mi hned po návrate zavolal a všetko zrušil.“

„To urobil z vlastnej iniciatívy,“ povedal Buff, „a neoprávnene.“

„Nie je vari členom firmy?“

„Je.“

„Dobre. Počkám. Ak prekážam, povedzte, kde mám ísť.“

„Pošlite ho preč,“ vyzval ich Heery. „Ten mizerný účet môže dostať hocikedy.“

Začali vyťahovať pazúry, no nie na mňa, ale jeden na druhého. Sedel som, pozoroval to vrenie a počúval ich. V LBA to určite vrelo a ja som sa usiloval všetko zaregistrovať, pretože som vedel, že Wolfe bude chcieť doslovné hlásenie. Ale začalo to byť trocha zmätené. Konečne sa rozhodli, nevedel som presne ako; Buff išiel k telefónu a niekomu telefonoval. O chvíľku sa otvorili dvere a Patrick O’Garro bol medzi nami. Stále bol celý v hnedom a jeho bystré hnedé oči horeli.

„Čo ste všetci slabomyseľní?“ vyhŕkol. „Povedal som, že sa prispôsobím každému vášmu rozhodnutiu. Nemienim.

Prerušil som ho. „Dosť, pán O’Garro, to je moja chyba. Prišiel som referovať namiesto pána Wolfa a vy musíte byť prítomný. Ja mám čas, ale oni sa ponáhľajú – niektorí z nich.“

Povedal niečo ostré Heerymu, ostatní sa pridali, a už som myslel, že to zase začne medzi nimi vrieť, ale Buff vstal, chytil O’Garru za ruku a posadil ho do kresla. Potom sa Buff vrátil k svojmu kreslu, ktoré stálo vľavo od môjho.

„V poriadku, Goodwin, začnite.“

Vybral som z vrecka poskladaný papier. „Po prvé,“ oznamoval som, „je tu list pre pána Hansena, podpísaný pánom Wolfom. Obsahuje iba jednu vetu. Hovorí sa v ňom: Tým vás prepúšťam ako svojho advokáta a nariadujem vám. aby ste ma nezastupovali v nijakej veci. Pán Wolfe mi povedal, aby som to odovzdal pred svedkami.“ Podal som to Assovi, on O’Garrovi a ten Hansenovi. Hansen pozrel na papier, poskladal ho a vložil do vrecka.

„Pokračujte,“ povedal stroho.

„Áno prosím. Treba pouvažovať o troch otázkach. Prvou je vlastná záležitosť a to, ako ste ju vy nešťastnici riešili. Za roky, ktoré som u pána Wolfa, mal veľa naozaj bláznivých klientov, ale vy ste sa značne priblížili rekordu. Zrejme si…“

„Pre boha živého,“ zvolal O’Garro, „toto nazývate referovaním? Chceme vedieť, čo vykonal!“

„Nuž, to sa nedozviete. Zrejme si ešte stále neuvedomujete, aká je to práca. Poviem to takto: keby vedel hned teraz, kto tam šiel a ukradol tú náprsnú tašku – a zabil Dahlmanna, zahrňujem aj toto – a všetko, čo potrebuje vedieť, je len ešte jeden svedecký dôkaz, a keby vedel, že ten dôkaz bude mať dnes večer – keby toto všetko vedel, nepovedal.by o tom nikomu z vás ani jedno jediné mizerné slovíčko Nie skôr, než by si to všetko absolútne presne zostavil. Neviem, nakoľko ma rozumiete, kedže vás drží taký strach – okrem pána Hansena, ale možno ma rozumiete.“

„Ja nie,“ povedal Buff. „To znie neprirodzene. Ved sme si Wolfa najali a zaplatíme mu.“

„Tak vám to teda poviem. Čo by sa stalo, keby vás informoval o tom, čo vykonal, čo robí a mieni urobiť? Bohvie, ale súdiac podľa toho, ako ste sa správali dnes popoludní, bol by z toho zmätok. Jeden alebo druhý by ste volali každých desať minút a rušili by ste to, čo povedal predchádzajúci, a dávali by ste mu stále nové inštrukcie. Pán Wolfe neprijíma inštrukcie, prijíma prácu, a to ste mali vedieť, kým ste si ho najali. Vy ste to vedeli alebo nie, pán Hansen? Povedali ste, že všetci sa mu vydávate na milosť a nemilosť.“

„Nebolo to presne v tom zmysle.“ Ked sa advokátov pohlad stretol s mojím, bol chladný a pevný. „Áno, poznám Wolfove metódy a spôsoby, to áno. Naše protichodné odkazy dnes popoludní boli nesprávne, ale sme pod veľkým nátlakom. Musíme vedieť aspoň to, či sa vo veci nejako pokročilo.“

„Dozviete sa, ked bude pripravený vám to povedať. Aj on je pod nátlakom. Musíte brať do úvahy, že on nepracuje pre vás… alebo pre vás.. alebo vás… alebo vás… alebo vás. Pracuje pre firmu Lippert, Buff a Assa. Toto môžem povedať, ak ľudia, ktorí majú právo hovoriť v mene firmy, to chcú odvolať; možno urobiť inú zostavu. Mám návrh: chcete požiadať pána Heeryho, či by nenastúpil na jeho miesto a že by pán Wolfe zastupoval jeho namiesto LBA?“

„Nie,“ vyhŕkol O’Garro. Assa pozrel na Hansena a advokát pokrútil hlavou. Buff povedal: „Nezdá sa mi, že by to nejako zlepšovalo situáciu. Naše záujmy sa zhodujú.“ Heery sa poozberal po prítomných a povedal: „Ak to tak chcete, povedzte.“

Nikto sa neozval. Dal som im štyri sekundy a pokračoval som. „Ďalšia otázka. Povedal som vám, že včera večer navštívil pána Wolfa inšpektor Cramer z kriminálky. Necitujem ho doslova, ale ked odišiel, pán Wolfe mal vcelku dojem, že Cramer si veľmi nemyslí, že Dahlmanna zabil jeden zo súťažiacich, aby sa dostal k papieru v jeho náprsnej taške. Mohol ho zabiť niekto iný z celkom iného dôvodu a nevzal náprsnú tašku ani nič iné. Neskôr jeden z vás ho šiel navštíviť a našiel ho mŕtveho. Pozrel, či je taška vo vrecku, bola, no nechcel, aby ju našli vzhľadom na riziko, že by sa mohol zverejniť obsah papiera, teda vzal tašku a zmizol. To by…“

Všetci začali hovoriť odrazu. Hensen povedal: „Absurdum. Pán Wolfe to rozhodne nemyslí…“

„Moment,“ skočil som mu do reči, „pán Wolfe povedal

Cramerovi, že si myslí, že je pravdepodobné, že tašku vzal jeden zo súťažiacich, a predpokladá, že nech už zabil Dahlmanna ktokoľvek, vzal aj náprsnú tašku. Ale to neznamená, že môže hodiť Cramerovu mienku cez palubu ako nejaký výmysel. Nemá dôkaz, že sa to takto nestalo; vie iba to, čo ste mu povedali. Takže ked sa nechce vystaviť riziku, aby si z neho robil niekto blázna, čo on nerobí, verte, že si tento názor musí nechať na zozname možností, a v tom prípade ako vám môže povedať, čo robí a čo bude robiť? Komu to môže povedať? Jeho klientmi sú Lippert, Buff a Assa, ale nejestvuje taká osoba ako Lippert, Buff a Assa, musel by to byť jeden z vás, a mohol by to byť jeden z vás, a mohol by to byť práve ten, ktorý išiel k Dahlmannovi a vzal tašku. Preto…“

„To je absurdné,“ povedal Hansen, „bolo by…“

„Nechajte ma dohovoriť. Preto má pán Wolfe dvojnásobný dôvod, aby si nedával kontrolovať každý svoj pohyb – po prvé, nikdy to netrpí a po druhé, niektorý z vás by mohol naňho podniknúť výpad a prekaziť mu plány. Pochybujem, že sa domnieva, že by ste to mohli urobiť, ale je na betón, že sa tejto možnosti vyhne. Nemá zmyslu presviedčať ma, že je to absurdné, pretože odborník na absurdnosti je pán Wolfe, a nie ja, a ja sa nepodujmem na to, aby som to po ňom prevzal. Tak toľkoto asi na vysvetlenie situácie; azda ešte dodám, že už má po krk vášho producírovania. Musel som ho vyrušiť, aby som mu povedal o divadle, ktoré ste dnes popoludní predviedli, pretože som sa ho musel opýtať, či mám sem ísť, a tak vám teraz oznamujem, že už má toho po krk. Je ochotný pokračovať v práci, iba ak pochopíte, že musí dôjsť k nejakému výsledku, a to podľa možnosti čo najrýchlejšie a najuspokojivejším spôsobom, pričom použije svoje najlepšie schopnosti a úsudok. Ak chcete, aby pokračoval na tomto základe, v poriadku. Ak nie, môže sa stať, že bude chcieť pracovať iba pre pána Heeryho, ale pochybujem, že to urobí bez súhlasu a odobrenia LBA, pretože ste zainteresovaní všetci.“

„Teda čo,“ vyzvedal Hansen. Bol chladnejší ako doposiaľ. „Prepustil ma ako svojho obhajcu. Čo urobí?“

„Neviem, ale môžem vám poradiť, poznám ho veľmi dobre.

Myslím, že rozpovie inšpektorovi Cramerovi celú históriu, tak ako ju pozná, so všetkým, čo sa dozvedel z rozhovoru s vami, vážení, a pustí to z hlavy.“

„Nech!“ vybrechol O’Garro. „Nech ide do pekla!“

Buff ho tíšil. „Ale Pat, neber to tak!“

„Myslím, že sme niečo prehliadli,“ povedal Assa. „Priveľmi, sme sa dali strhnúť osobnými pocitmi, a to nie je správne. Jediná vec, čo všetci chceme, je zachrániť súťaž, a máme si preto položil otázku, či to urobíme skorej s Wolfom alebo bez neho. Goodwin, dovoľte mi, aby som sa vás spýtal na jedno. Súhlasím s pánom Hansenom, že myšlienka inšpektora Cramera je absurdná, ale predpokladajme, že Wolfe našiel dôkaz, alebo si myslí, že jeden z nás išiel do Dahlmannovho bytu a našiel ho mŕtveho a vzal tú náprsnú tašku. Komu to bude hlásiť?“

„Podľa toho. Ak bude LBA ešte jeho klientom, tak im. Bol najatý – toto sú Hansenove slová – aby zistil, kto vzal tašku a dostal sa k papieru. Ak vykoná to, kvôli čomu ho najali, alebo si bude myslieť, že to vykonal, prirodzene, povie to svojmu klientovi, a nikomu inému. Vzniknú tu dva nepríjemné momenty: tašku niekto potiahol a zamlčal nález mŕtvoly. Ale to ho nebude mrzieť. Pretože nemôže nič hlásiť klientovi, ked už nijakého nebude mať, a ja sa teda domnievam, že vysype všetko, čo vie a čo zistil, Cramerovi.“

„To je nepochybne výstraha,“ povedal Hansen.

„Ale?“ uškrnul som sa naňho. „Nie tak. Myslel som, že iba odpovedám na otázky. Odvolávam to.“

Talbott Heery, ktorý sedel za mahagónovým stolom oproti mne, sa zrazu vystrel v celej svojej robustnosti a nepriateľsky gánil na prítomných. „Ak som niekedy videl pokope bandu slabochov,“ začal, „tak ste to vy. Čertovsky dobre viete, že Nero Wolfe je naša jediná nádej ako vyviaznuť z tejto kaše bez toho, že by’sme stratili skoro všetko, čím sa bránime a o čom ľudia nepočujú!“ Položil obe päste na stôl. „A teraz vám rovno poviem: ked vyprší zmluva, koniec s Heeryho výrobkami! Keby som bol mal aspoň trocha rozumu!“

„Tal, zaznamenaj to na pásku,“ ozval sa O’Garro zvýšeným hlasom, v ktorom sa ozýval úškľabok. „Chod to zaznamenať! Zaobídeme sa bez teba a bez Nera Wolfa tiež! Ja ne…

Ostatní sa pripojili a zase to vrelo. Naozaj som chcel iba sedieť a pozorovať bubliny, ale Oliver Buff vstal, chytil ma za rukáv a doslova ma postavil na nohy a tisol k dverám. Dolnú peru mal zaťatú, ale musel ju uvoľniť, ked chcel prehovoriť. „Keby ste počkali vonku,“ povedal mi, pričom ma vystrčil do haly. Zatvoril za mnou.

Vonku mohlo znamenať aj tam, ale načúvať pri dverách je vulgárne, ked nemôžete rozoznať slová, a ja som čoskoro zistil, že sa to nedá, nuž som zamieril cez kobercami pokrytú halu dalej do recepcie. Pár čalúnených kresiel malo zákazníkov, ale iných, ako ked som prišiel. Chvíľu som sa tam ponevieral, namiesto aby som stisol gombík niektorého výťahu, až tmavovláska za stolom vrhla na mňa pohľad, a kedže som ju nechcel znepokojovať, šiel som k nej a povedal, že svedecké výpovede sa už skončili a teraz čakám na rozsudok. Mienila sa na mňa usmiať – mal som na sebe dobre ušitý tmavohnedý oblek s úzkymi pásikmi elegantnú hnedú košeľu a jemnú, mäkkú, neutrálne hnedú kravatu – ale rozhodla sa, že bude lepšie s úsmevom počkať, kým nebudeme vedieť rozsudok. Usúdil som, že je priveľmi rafinovaná pre človeka môjho temperamentu; preto som zamieril po kobercoch k radu veľkých sklených vitrín, v ktorých bolo plno rozmanitých predmetov najrozličnejších veľkostí, tvarov, farieb a materiálov.

Kedže som detektív, chytro som odhalil, aké sú to predmety: vzorky výrobkov klientov LBA, minulých aj súčasných. Pomyslel som si, že je to veľmi demokratické mať ich tu v prijímacej miestnosti vedenia, a nie na nižšom poschodí medzi všelijakým haraburdím. Dokopy to muselo byť niekoľko tisíc rôznych výrobkov, od automobilových sviečok po zaoceánske parníky a niečo na zakrytie pohárov na vodu pre lekárne. V prípade parníkov, nákladných áut, chladničiek a iných objemných predmetov sa uchýlili k fotografiám namiesto skutočných exponátov. Bol tam elegantný modelík kompletne vybavenej supermodernej kuchyne, dlhý takmer pol metra, ktorú by som si vzal domov do domčeka pre bábiky, keby som bol ženatý a keby sme mali dieťa a to dieťa by bolo dievčatko, a to dievčatko by malo rado bábiky. Práve som si po druhý raz prezeral oddelenie Heeryho výrobkov, ktoré samo osebe obsahovalo vyše sto druhov, a pokúšal som sa usúdiť, čo si myslím o vhodnosti žltej farby na obaly, ked tvamovláska zavolala moje meno. Obrátil som sa.

„Môžete vojsť,“ povedala a odvážila sa akosi hmlisto usmiať. Samozrejme, mala kopu času preskúmať ma zozadu a v živote som nemal lepšie ušitý oblek. Ked som vstupoval do dverí vnútornej haly, odplatil som sa jej priateľským pohľadom, ktorý hovoril viac ako celé zväzky.

Ked som vošiel do zasadacej miestnosti, čo predpokladám, že tá miestnosť bola, nemohol som z ich výrazu uhádnuť, kto vyhral. Rozhodne nik sa netváril šťastne, alebo aspoň trocha optimisticky. Heery stál pri okne chrbtom k nám, čo bolo taktné, kedže prakticky nepatril do našej spoločnosti. Ostatní sa na mňa nedívali práve láskavo, ked som sa blížil k veľkému stolu.

Hansen prehovoril: „Rozhodli sme sa, že Nero Wolfe bude pokračovať v riešení prípadu, pričom použije svoje najlepšie schopnosti a úsudok, ako ste sa vyjadrili, bez toho, že by sa dal ovplyvniť našimi právami alebo výsadami, nech sa vzťahujú na čokoľvek. Do toho je zahrnuté naše právo na informácie o veciach, ktoré sa dotýkajú našich záujmov, ale to nateraz necháme, nemusí nás o tom informovať.“

Vybral som zápisník a robil som si stručné poznámky. Ked som bol hotový, opýtal som sa: „Je to jednohlasné? Pán Wolfe to bude chcieť vedieť. Súhlasíte, pán Buff?“

„Ano,“ odvetil rozhodne.

„Pán Assa?“

„Áno,“ povedal unavene.

„Pán O’Garro?“

„Áno,“ povedal drsne.

„Dobre.“ Vložil som si zápisník do vrecka. „Zo všetkých síl sa pousilujem presvedčiť pána Wolfa, aby pokračoval. Ak vám nezavolám do hodiny, budete vedieť, že je všetko v poriadku. Rád by som dodal maličkosť: ako jeho dôverný pomocník tiež som na tom trochu zúčastnený a narušuje mi pracovný program, ked musím polovicu času stráviť odpovedaním na vaše telefonáty; žiadam vás preto za svoju osobu, aby ste zachovali prípustné medze.“

Obrátil som sa na odchod, ale Buff ma chytil za rukáv. „Chápete, Goodwin, že čas je tu najdôležitejší? Máme iba päť dní. Dúfame, že Wolfovi je to jasné.“

„Určite. V stredu pred polnocou. Preto neznesie, aby ho niekto vyrušoval.“

Ponechal som ich vlastnému trápeniu. Ked som prechádzal prijímacou miestnosťou, zastal som a povedal tmavovláske: „Vinný vo všetkých bodoch. Čakajte ma na nábreží.“ Bol to pre ňu šok.

14

Nasledujúce dva dni, v sobotu a v nedelu, som zistil, že som si nemal žiadať, čo som si žiadal. Vo štvrtok a v piatok to bolo dosť zlé, ale niektoré ich telefonáty ma aspoň trocha zamestnávali, lebo ich mlčanie alebo skoro mlčanie bola pre mňa väčšia skúška trpezlivosti než čokoľvek doteraz. Mohli by ste si azda myslieť, že ked som to vydržal s Wolfom tak dlho, mohol by som už byť aklimatizovaný, a to aj do istej miery som, ale on jednostaj láme rekordy. Po tom, čo som mu v plnom rozsahu zreferoval o schôdzi s LBA, vrátane premís, prípad sa šesťdesiat hodín prakticky nespomenul. V pondelok ráno som bol ochotný veriť, že to myslel naozaj, ked povedal, že to pôjde ľahšie po konečnom termíne, a musel som priznať, že to je aspoň oroginálna myšlienka použiť záverečný termín ako štartovaciu čiaru

Skoro celý weekend som strávil pobiehaním po dome; občas som mohol vyjsť a prejsť sa okolo domu, ba bol som aj na niekoľkých návštevách. V sobotu poobede som sa zastavil na manhattanskej kriminálke na Dvadsiatej ulici na krátku návštevu u seržanta Purleyho Stebbinsa. Prirodzene ma podozrieval. Myslel si, že ma Wolfe posiela sliediť či niekde neobjavím niečo v neporiadku, hoci len stôl a stoličky, ale myslel si aj to, že mám za úlohu niečo vyňuchať, či klebetiť, nuž sme sa chvíľu zhovárali. Ked som vstal na odchod, dokonca mi povedal, aby som sa neponáhľal. Neskôr, ked som bol doma a hlásil to Wolfovi, povedal som mu, že stavím dvadsať k jednej, že poliši sú práve takí múdri ako my. Jedinou odpovedou bolo ľahostajné zamrmlanie.

V nedeľu navečer som utratil v bare Yaden šesť dolárov z peňazí LBA kvôli Lonovi Cohenovi. Povedal som mu, že chcem počuť najkritickejší názor na všetky aspekty Dahlmannovho prípadu. Ponúkol mi rukopis výtlačku piatkovej Gazette. Veľmi mi pomohol. Medzi inými nepublikovanými klebetami boli tieto: Dahlmann mal dlh desaťtisíc dolárov, čo prehral v pokeri. V jeho náprsnej taške bol bohatý výber momentiek zoblečených žien zo spoločnosti. Napálil významného politika v istej veci – súvisiacej s publicitou. Všetci členovia jeho firmy ho nenávideli pre bezočivosť a boli proti nemu. Jednou z niekoľkých desiatok žien, s ktorými hrával, bola Elien Heeryová, Talbottova žena. Býval ruským špiónom. Odhalil niečo o nejakom filantropovi a vydieral ho. A tak dalej. Lon povedal, že je to zvyčajný materiál s niekoľkými náznakmi svedčiacimi o Dahlmannovej neobyčajnej osobnosti. Lon, samozrejme, neveril, že Wolfe nepracuje na vražde, a takmer odmietol druhý pohár, ked som ho uistil, že nemám preňho nič nového.

Zahlásil som Wolfovi klebety, ale zrejme ma nepočúval. Bola nedeľa večer, ked so zvláštnym pôžitkom vypína televízor. Pravdaže, najprv ho musí zapnúť, čo robí striedavo celý večer, a to si vyžaduje hodne námahy. On sa proti tomu poistil tým, že dal inštalovať kontrolnú dosku na svojom stole. Týmto spôsobom môže vypnúť za večer až dvadsať programov bez toho, že by sa nejako vysiloval. Obyčajne pritom nebývam doma, lebo väčšinu svojich nedeľňajších večerov trávim tým, že sa usilujem ulahodiť nejakej blízkej bytosti, pričom mi nezáleží na tom, kto to práve je. Ale hlavné, že spĺňa isté požiadavky. V tú nedeľu som sa však ponevieral po dome. Ak niečo praskne v dôsledku priveľkého napätia, ako tvrdil Wolfe, že by mohlo, mám byť pripravený, že tam pôjdem. Ked som šiel zavčasu spať, vypínal práve seriál Strieborný lem.

Prasklo to, ak je to správny výraz, krátko po desiatej v pondelok ráno v podobe telefonátu, nie pre Wolfa, ale pre mňa.

„Vy nemáte hlas ako Goodwin,“ povedal mužský hlas.

„Ale áno. Zato vy máte hlas ako Philip Younger.“

„Malo by to tak byť. Vy ste Goodwin?“

„Äno, ten, ktorý odmietol vašu škótsku.“

„To už znie lepšie. Chcel by som sa s vami hned teraz stretnúť. Som vo svojej izbe v hoteli Churchill. Prídte čo najrýchlejšie.“

„Idem. Nech vám nič neujde!“

Toto svedčí o mojom stave. Mal som sa ho spýtať, čo sa deje. Mal som aspoň zistiť, či naňho niekto mieri revolverom. Ked spomínam pištol, mal som si podľa svojho zvyku jednu vziať so sebou. Ale bol som tak pekelne zhnusený a unavený z ničnerobenia, že som sa dal na hocičo a hned. Vpadol som do kuchyne povedať Fritzovi, aby povedal Wolfovi, kde idem, cestou popri vešiaku som schmatol klobúk a kabát, zbehol dolu schodíkmi a ešte rýchlejšie uháňal na Desiatu avenue po taxík medzi riedko padajúcimi kvapkami začínajúceho sa aprílového dažda.“

Ked sme sa vliekli von z centra ako časť tisíckolesového červíka, zamrmlal som taxikárovi: „Skúste ísť po chodníku.“

„Je iba pondelok,“ odvetil nevrlo, „a mám pred sebou celý týždeň.“

Konečne sme došli k hotelu Churchill. Vošiel som, vstúpil do výťahu, zriadenca na osemnástom poschodí som si ani nevšimol, išiel som rovno k dverám číslo tisíc osemsto dvadsaťšesť, zaklopal som a na vyzvanie vstúpil. Younger, ked vstal a obliekol sa, nevyzeral tak veľmi ako OId King Cole. Podal mi ruku, proti čomu som nenamietal.

„Dosť dlho vám to trvalo,“ ponosoval sa. „Viem, viem, bývam v Chicagu. Sadnite si. Chcem sa vás na niečo opýtať.“

Pomyslel som si: „Dobrý bože, takto sa zbytočne nadriem, zase mu napadlo niečo o rozdelení koristi a štval ma sem, aby mi to povedal. Sadol som si na stoličku, on na peľasť neustlanej postele.

„Práve som dostal niečo poštou,“ začal, „a neviem, čo si s tým počať. Mohol by som to dať polícii, ale nechcem. Policajti, ktorých som videl, na mňa veľmi nezapôsobili. Poznáte poručíka Rowcliffa?“

„Pravdaže. Môžem vám ho zavolať.“

„Toho nechcem. Potom sú tam ešte tí chlapi od reklamy, ktorí boli s Dahlmannom na tej schôdzke, tam som sa s nimi zoznámil. Odvtedy sgm ich už nevidel, ale ani tí na mňa nejako zvlášť nezapôsobili. Šiel som už telefonovať istému mužovi v Chicagu, ktorého poznám, je to advokát, ale celú túto motanicu by bolo treba dlho telefonicky vysvetľovať. Tak som si pomyslel na vás. Vy o tom viete všetko, a ked ste tu boli minule, ponúkol som vás škótskou. Ked niekomu ponúknem škótsku bez toho, že by som na to nejako zvlášť myslel, to je dobrý znak. Na to sa môžem spoľahnúť lepšie ako na hocičo iné. Musím s tým niečo urobiť, a to rýchlo. Prvé, čo urobím, je, že vám to ukážem a zistím, čo vy na to.“

Vybral z vrecka obálku, pozrel na ňu, potom na mňa a podal mi ju. Zistil som, že je to obálka z obyčajného, lacného bieleho papiera, nedbanlivo roztrhnutá. Adresa bola napísaná strojom; pánu Philipovi Youngerovi, hotel Churchill. Ani vpredu ani vzadu nijaká adresa odosielateľa. Trojcentová známka, poštová pečiatka: Grand Central Station 11.00 večer, 17. apríla 1955. Obsahovala jediný zložený papier, vybral som ho a otvoril. Bol to stredne veľký sulfidový prázdny nepotlačený list, ale bolo tam veľa napísaného strojom. Hore bolo v zátvorkách ako nadpis, odpovede na päť veršov, rozdaných 12. apríla. Dolu boli mená piatich žien s krátkym komentárom ku každej. Čítal som to s kamennou tvárou, videl som, že to je naozaj pravé.“

„Nuž,“ ozval som sa, „to je zaujímavé. Čo je to, nejaký podvod?“

„To je práve problém – alebo jeden z problémov. Nie som si istý. Myslím, že sú to naozaj tie odpovede, ale neviem. Musím si to ísť do knižnice overiť. Už som bol na ceste, a potom som si uvedomil, že to je nebezpečné, a spomenul som si na vás. Nie je to prvý – hej, dajte to sem. To je moje.“

Roztržito som poskladal papier, vložil do obálky a pchal si ho do vrecka. „Zaiste,“ povedal som, „vezmite si ho.“

Vzal si. „Je to problém. Porozmýšľam o tom.“ Sadol som si a chvíľu rozmýšľal. „Zdá sa mi, že máte asi pravdu. Prvé, čo treba urobiť, je overiť si to. Ale polícia vás všetkých možno ešte stále sleduje. Chodievali ste v posledných dňoch do knižníc?“

„Nie. Uznal som za lepšie nechodiť. Nevyznám sa tu v nijakej knižnici a tie dve ženské, Frazeeová a Tescherová, majú aj tak priveľký náskok. Rozhodol som sa namiesto toho bojovať.“

Súhlasne som prikývol. „Takže ak vás teraz bude nejaký policajt sledovať do knižnice, iba dva dni pred konečným termínom, budú sa čudovať, prečo ste s tým tak zrazu začali, a budú to chcieť zistiť. Človek, pre ktorého pracujem, Nero Wolfe, je vášnivý čitateľ a má slušnú knižnicu. Všimol som si názvy kníh spomínaných v tejto súvislosti a neprekvapilo by ma, keby ich všetky mal. Takisto ani vám by sa nič nestalo, keby ste si to s ním prekonzultovali.“

„Konzultujem s vami.“

„To hej, ale nemám tu so sebou knižnicu. A ak vás bude sledovať nejaký policajt k Wolfovi, nič sa nestane. Vedia, že Wolfe zastupuje Lippertta, Buffa a Assu, pokiaľ ide o tú súťaž. Boli uňho všetci súťažiaci okrem vás.“

„To sa mi práve nepáči. On ich zastupuje a ja s nimi bojujem.“

„To ste nemali dať predo mnou najavo. Ja pracujem pre pána Wolfa, a ak si myslíte, že mu to nepoviem, budete musieť odvolať to, čo ste minule povedali o tom, že už dvadsaťšesť rokov nerobíte zo seba blázna. Hotovo.“

Zatváril sa, akoby ho to potešilo. „Pozrime sa, vy ste si to zapamätali.“

„Ja si pamätám všetko. Ide len o to, či to poviem pánu Wolfovi ja, alebo mu to poviete vy, a ak mu to poviete, môžete použiť jeho knižnicu.“

Younger nebol váhavý človek. Podišiel ku skrini, otvoril ju, vytiahol klobúk a zvrchník. Ked sa obliekal, povedal: „Predpoludním asi nepijete.“

„Nie, dakujem.“ Mieril som k dverám. „Ale ak si chcete vypiť, poslúžte si.“

„Prestal som pred dvadsiatimi šiestimi rokmi.“ Kývol mi, aby som vyšiel pred ním, nasledoval ma, zatvoril dvere a skúsil, či sú zamknuté. „Ale,“ dodal, „teraz, ked si vdaka zaťovi môžem dovoliť nejaký ten prepych, rád mám poruke nejakú pijatiku pre druhých.“ Ked sme v hale zahýbali za roh, dokončil: „Pre niektorých iných ľudí.“ Vo výťahu sa mi zazdalo, že by sa hádam patrilo spomenúť verše, a opýtal som sa, či ich má so sebou. Odpovedal, že áno.

Aby sa človek presvedčil, či sledujú jeho taxík uprostred premávky v centre mesta, to si vyžaduje mnoho manévrovania, čo zaberá čas, nuž sme sa obaja rozhodli, že nám na tom ani za mak nezáleží, a tak sme sa iba zo zvedavosti niekoľkokrát obzreli a nechali to tak. Pri chodníku pred starým tehlovým domom na západnej Tridsiatej piatej ulici som zaplatil šoférovi, vystúpil, zaviedol Youngera hore schodíkmi a zazvonil. Dvere sa vzápätí otvorili a Fritz, ked som pomáhal Youngerovi z kabáta, nápadne zdvihol ukazovák, čo znamenalo, že Wolfe má v kancelárii návštevníka. Kývol som, že rozumiem, zaviedol som Youngera halou do prednej miestnosti, povedal mu, že bude chvíľu čakať, a namiesto, aby som použil spojovacie dvere, ktoré boli tapetované, šiel som do kancelárie cez halu.

Wolfe sedel vo svojom kresle, pred sebou mal pol tucta kníh, ale nečítal. Mračil sa na pani James R. Wheclockovú z Richmondu vo Virgínii, ktorá sedela v červenom koženom kresle a mračila sa naňho. Ked som sa zjavil, zamračené tváre sa obrátili ku mne. Chvílu mi trvalo, kým som ich zbadal, pretože ma na chvíľu zaujal titul knihy na vrchu hŕby– Listy Dorothy Osbornovej sirovi Williamovi Templovi. To mi stačilo. Pani Wheelockovej som zaželal dobré ráno a informoval Wolfa, že Fritz ho pre čosi volá do kuchyne, a vyšiel som.

Ked sa ku mne v kuchyni pripojil, už sa nemračil a oči mu svietili. Ja som prehovoril prvý: „Práve som sa vás chcel opýtať, či vôbec tuší, kto jej tie odpovede poslal.“

Na zlomok sekundy zaváhal. Potom povedal: „Á, tak ich dostal aj pán Younger?“

„Dostal. Preto za mnou prišiel. Je v prednej izbe. Chcel zistiť, či tie odpovede sú správne, tak som mu povedal, že by mohol použiť vašu knižnicu, ale vidím, že pani Wheelocková mala rovnaký úmysel.“

„Nemala. Iba mi to chcela povedať a prekonzultovať to. Navrhol som jej, aby sa pozrela na tie knihy, na šťastie ich mám všetky. Nemyslel som, že sa stane niečo také provokatívne. To je nanajvýš priaznivé.“

„Veru. Stálo za to čakať. Pre mňa je to síce tak trocha sklamanie; donesiem kus slaniny a vidím, že si práve taký odkrajujete, ale aj tak sme sa k niečomu dostali. Mám poslať toho môjho späť?“

„V nijakom prípade.“ Stisol pery a hned pokračoval: „Idem jej to povedať. Vy poviete jemu. Dovedte ho o tri minúty.“ Odišiel.

Vrátil som sa do prednej izby. Našiel som Youngera sedieť na stoličke pri obloku v každej ruke s hárkom papiera, na jednom boli zrejme verše. „Vy nie ste jediný,“ povedal som mu. „Dostala ich aj pani Wheelocková a prišla ich ukázať pánu Wolfovi. Teraz je tu uňho. Má tie knihy, overili si odpovede, a ono to sedí.“

Zaškúlil na mňa. „Dostala – práve také ako toto?“

„Nevidel som to, ale pravdaže je to ono.“

„A overili ste to?“

„Tak.“

Vstal. „Chcem vidieť tie jej. Kde je?“

„Uvidíte.“ Pozrel som na zápästie. „O minútu a dvadsať sekúnd.“

„Nech ma čert vezme! Tak to teda nie sú pikle proti mne. Myslel som, že niekto sa azda pokúša proti mne niečo ustrojiť, ale nemohol som prísť na to ako. Ona to dostala dnes ráno poštou?“

Povedal som mu, že bezpochyby mu s radosťou vysvetlí všetky podrobnosti, a presne v stanovenom čase som otvoril dvere do kancelárie a pozval som ho dalej. Prešiel tesne popri mne, šiel rovno k pani Wheelockovej a spustil: „Kde máte ten váš list?“

Pristúpil som k nemu, chytil ho za lakeť, upozorni] som ho na Wolfa, zaviedol som ho k stoličke a povedal Wolfovi: „Pán Younger chce vedieť podrobnosti. Či jej list je ako jeho, kedy ho dostala a tak dalej.“

Wolfe vzal z podložky na písacom stole hárok papiera. Younger vyskočil zo stoličky a prišiel k nemu. Pripojil som sa aj s pani Wheelockovou. Nebolo treba dlho porovnávať, aby človek videl, že jej list bol kópiou jeho listu. Obálky včítane známok boli rovnaké okrem mien. Ked Younger uspokojil svoju zvedavosť v tomto smere, chytil jednu z kníh, Memoáre od Casanovu, a otvoril ju. Pani Wheelocková mu povedala, že to nie je potrebné, sú to bezpochyby správne odpovede. Nevyzerala, že by bola v hoteli Churchill zmenila svoj postoj k jedlu, ale jej hlboké oči blčali vzrušením. Younger však pokračoval v hľadaní, našiel stranu; ešte sme všetci stáli pri Wolfovom stole, ked zazvonil telefón.

Išiel som k svojmu stolu a počul som starý známy refrén: „Chcem sa zhovárať s pánom Wolfom. Tu Talbott Heery“

Možno, že už nebolo treba nič skrývať. Povedal som to Wolfovi, vzal slúchadlo a ja som držal svoje.

„Tu Nero Wolfe. Prosím, pán Heery?“

„Volám zo svojej kancelárie. Tu je Harold Rollins, jeden zo súťažiacich. Prišiel práve pred niekoľkými minútami a ukázal mi, čo dostal dnes ráno poštou. Mám to práve v ruke. Je to strojom písaný hárok papiera s nadpisom:.Odpovede na verše rozdelené 12. apríla,‘ a potom sú tam mená piatich žien s komentárom ku každému menu. Pravdaže, neviem, či to sú správne odpovede alebo nie, ale Rollins vraví, že áno. Hovorí, že prišiel za mnou preto, že toto anuluje súťaž a moja spoločnosť je za to zodpovedná. Prekonzultujem to so svojím advokátom – nie s Rudolphom Hansenom – ale najsamprv volám vám. Čo na to poviete?“

„Dokopy nič. Je to prekvapenie. Pán Rollins je u vás?“

„Je v mojej kancelárii. Telefonujem z inej miestnosti. Panebože, to je ale mela. Čo teraz?“

„To chce trocha rozmýšľania. Môžete pánu Rollinsovi povedať, že nie je jediný, koho si vybrali. Pani Wheelocková a pán Younger tiež dostali poštou hárky ako ten, ktorý opisujete. Tu sú na mojom stole. To jest – tie hárky. Pani Wheelocková a pán Younger sú tu u mňa. Pravdepodobne všetci piati…“

„Musíme niečo robiť. Musíme…“

„Prosím vás, pán Heery.“ Celé roky študujem Wolfov trik ako prerušiť niekoho bez toho, že by zvýšil hlas, ale ešte vždy som neprišiel na to, ako to robí. „Niečo treba rozhodne urobiť, súhlasím, ale to neznamená, že by toto bola najnaliehavejšia vec. Skôr naopak. Teraz o tom nemôžem debatovať a vôbec, nepracujem pre vás, ale myslím, že si to vyžaduje poradu všetkých zúčastnených. Povedzte, prosím, pánu Rollinsovi, že ho očakávam dnes večer o deviatej v mojej kancelárii. Pozvem aj ostatných, vás pozývam teraz. O deviatej v mojej kancelárii, ak by som neudal iný termín.“

„Ale čo budeme…“

„Dosť, pán Heery. Musíte mi prepáčiť. Mám prácu. Do videnia.“

Položili sme a Wolfe sa obrátil k ostatným. „Aj pán Rollins dostal takú obálku a zaniesol ju pánu Heerymu Rozumne možno predpokladať, že tie dve – slečna Frazeeová a slečna Tescherová – nie sú výnimka. Počuli ste, čo som povedal o schôdzi tuná dnes večer o deviatej. Budeme vás tu potrebovať. Prídete?“

„Sme tu teraz,“ povedal Younger. „Tým sa celá vec zvrtla o sto osemdesiat stupňov a vy to viete. Prečo to odkladať? Nech prídu teraz.“

„Ja nechcem čakať až do večera,“ povedala pani Wheelocková tak napäto, že som pozrel, či sa nechveje, ale nič som nevidel.

„Budete musieť, pani.“ Wolfe hovoril priamo. „Musím túto čudnú lesť stráviť a prekonzultovať so svojimi klientmi.“ Pozrel na nástenné hodiny. „Je iba deväť hodín.“

„Nikdy neodpoviete na otázku,“ ponosovala sa. „Mám toto ukázať polícii a dovoliť im, aby si to vzali?“ Držala v ruke svoj papier a Younger svoj.

„Ako so vám páči – ako chcete. Ak neprídete, ked zistia, že ste to dostali, čo, samozrejme, zistia, budú rozrušení, ale to už sú aj tak. Robte, ako vám vyhovuje.“

Vstal som a bol som na polceste k dverám, že ich vyprevadím, ale oni nešli. Chceli vedieť, čo a ako, hned a zaraz. Younger bol taký zúfalý, že som ho napokon musel chytiť za lakeť a trocha stisnúť. Kým som ho dostal do prednej izby a kým sa obliekol a dal si klobúk, prešiel prah a dostal sa na schody, už nemal náladu ponúkať ma pijatikou. Odišli spoločne a dúfal som, že Younger odvezie pani Wheelockovú späť do hotela. Nemala tolko fyzickej a duševnej sily, aby vydržala cestu autobusom.

Vrátil som sa do kancelárie a povedal Wolfovi: „Viem, že najradšej všetko strávite sám, ale zišla mi na um jedna vec. Pokiaľ ide o súťaž, už nezáleží na tom, kto zobral náprsnú tašku. Teraz už všetci majú odpovede a bude treba hľadať nové riešenie, takže čo zostane z našej úlohy?“

Zamrmlal: „Ešte stále sme ju nevyriešili. Viete, na čo ma najali.“

„Áno. pane. Mal by som to vedieť. Ale čo ak klient stratil záujem o to, kvôli čomu si vás najal?“

„Túto možnosť budeme riešiť, až ked ju budeme mať pred sebou. V tejto chvíli máme čo robiť. Povedal som vám, že pri tomto napätí určite niečo vybuchne, hoci, musím sa priznať, toto som nezaradil medzi eventuality. Zatelefonujete všetkým ostatným a oboznámite ich s dnešnou večernou schôdzou. Ale z kuchyne alebo zo svojej miestnosti. Ja musím pracovať. Nemám ani potuchy, akým smerom mám usmerniť schôdzu, a nejaký si musím zvoliť. Kedže sa stalo toto, musíme konať rýchle, alebo budete mať pravdu – nebudeme mať čo robiť. Môžem potrebovať – dočerta!“

Zazvonil telefón. Automaticky som ho zodvihol, ešte kým som si stačil uvedomiť, že moja operačná báza sa presunula. Naliehavý mužský hlas ma nežiadal, ale rozkazoval mi; prikryl som slúchadlo a obrátil sa k Wolfovi. „Buff. Vybuchuje. Chce vás a len vás.“ Siahol za svojím slúchadlom. Ostal som pri svojom.

15

„Tu Nero Wol…“

„Tu Buff. Dá sa na vašom telefóne odpočúvať?“

„Pokiaľ viem, nedá. Myslím však, že to musíme predpokladať, práve tak ako predpokladáme, že nás nepreruší atómová bomba. Ináč sa život stáva…“

„Nemohol som sa dovolať Hansena, tak volám vás.“ Buíf len tak chrlil slová. „Je tu mestský detektív, poručík Rowcliff, je v mojej kancelárii. Telefonujem z inej miestnosti. Hovorí, že majú informácie, že jedna zo súťažiacich, Susan Tescherová, dostala dnes ráno poštou zoznam odpovedí na tých päť veršov. Predtým mi pripomenul, že sa ma spytoval, kolko kópií odpovedí jestvuje, a ja som mu povedal, čo sme im ustavične hovorili, že je iba jedna v trezore, pokial viem. Nespomenuli sme kópiu, ktorú vzal Goodwin. Ale kedže tá žena dostala kópiu poštou, polícia…“

„Moment, pán Buff. Traja další súťažiaci tiež dostali poštou kópie a predpokladám…“

„Traja další! Teda čo – kto ich poslal?“

„Neviem. Ja som ich neposlal, ani pán Goodwin ich neposlal.“

„Kde je kópia, ktorú si vzal?“

„V mojom safe. Tam ju uložil a ešte tam musí byť. Počkajte chvíľu pri telefóne, kým sa pozrie.“

Zložil som slúchadlo, išiel k safe, otvoril rázne vonkajšie dvierka a vytočil som na ciferníku štvornásobnú kombináciu vnútorných dvierok. To chvíľu trvá. Ked som dvierka otvoril, na hŕbe papierov som uvidel listy z môjho zápisníka. Vybral som ich, presvedčil som sa, či sú tam všetky štyri. Vrátil som ich, zatvoril dvierka i vonkajšie a zahlásil Wolfovi: „Nedotknuté,“ išiel som späť k svojmu stolu a chytil slúchadlo.

Wolfe prehovoril. „Pán Buff? Kópia pána Goodwina ostala v mojom safe a teraz je tam. Boli u mňa pani Wheelocková a pán Yonger, pán Heery mi telefonoval, že uňho v kancelárii bol pán Rollins. Počuli ste o Heerym?“

„Ano. Telefonoval Assovi. Práve sme vám chceli volať, ked prišiel ten detektív. Čo to má byť, tá schôdza?“

„Bude dnes večer o deviatej v mojej kancelárii, pre všetkých zainteresovaných. Pán Goodwin bol…“

„To môže počkať.“ Buffov hlas znel teraz väčšmi ako hlas hlavného riaditeľa než predtým. „A čo polícia?“ Oklamali sme ich. Povedali sme im, že nevieme o nijakej inej kópii okrem tej, ktorá sa nachádza v trezore. Práve som to zopakoval tomuto detektívovi. Čaká v’mojej kancelárii. Čo s tým?“

„Nuž,“ Wolfe sa vynašiel: „Neboli ste pod prísahou. Mnoho ľudí mnoho ráz oklamalo mimovoľne políciu, včítane mňa. Právo klamať v službách vašich vlastných záujmov sa vysoko cení a často praktizuje. Akokolvek, polícia vyšetruje vraždu a počet kópií odpovedí, ktoré sú poruke, ich bude teraz životne zaujímať. Doposiaľ by ich urážalo, keby zistili, že ste ich oklamali; ak sa vám nepodarí oznámiť to teraz a oni to zistia neskôr, budú zúriť. Navrhujem, aby ste to oznámili hned.“

„A pripustiť, že sme všetci klamali?“

„Iste. Nie je to nič protiprávneho, a teda to nemožno ani trestať. Človek, ktorý nie je dosť šikovný a nevie odhadnúť vhodný čas na zrieknutie sa lži, ked ten čas príde, a nevie, ako sa jej elegantne vzdať, by nemal klamať. Pokiaľ ide o dnešnú večernú schôdzu…“

„O tom sa môžeme pozhovárať neskôr. Zavolám vás“

Zavesil, Wolfe položil slúchadlo, odtisol telefón bokom, vzdychol smerom, kde bolo ako zvyčajne vidno pásik jeho žltej košele medzi vestou a nohavicami, oprel sa a zavrel oči.

„Samozrejme viete,“ doložil som, „že toto nám spoločnosť vráti.“

„Proti tomu sa nedá nič robiť,“ zamrmlal.

Kedže som mal čísla LBA a hotela Churchill v hlave, musel som si načmárať do zápasníka iba čísla časopisu Clock a čísla Hansenovej a Heeryho kancelárie. Ked som to mal, išiel som do kuchyne, kde Fritz nakladal do kyslého mlieka jahňacie srdcia spolu s akýmisi rastlinami a korením, opýtal som sa, či môžem použiť jeho telefón, a pustil som sa do toho. Štyria z nich – Wheelocková, Younger, Heery a Buff – už boli pozvaní a im zavolám len dodatočne. Pravdepodobne aj Rollins bol pozvaný, ale to som si musel overiť. Dvoch z nich som dostal bez zvláštnych ťažkostí na prvé zavolanie, ale príšerne mnoho času som strávil pri ostatných. Mal som štyri hovory do izby Gertrude Frazeeovej, tisíc osemsto štrnásť v hoteli Churchill, za štyridsať minút som nedostal odpoved. Trikrát som nadarmo volal Rudolpha Hansena, ale napokon sa mi sám ozval a samozrejme, chcel hovoriť s Wolfom. Zaťal som sa, že Wolfe nemôže, a hoci Hansen odmietol prijať pozvanie na dnes večer, vedel som, že príde, aj keby hromy bili. Stihol som aj Harolda Rollinsa, ktorý mi odpovedal jedinou stručnou nadnesenou vetou, že bude prítomný, a položil.

So Susan Tescherovou to šlo ťažšie. Najprv mi v Clocku povedali, že je na porade. Potom v Clocku povedali, že dnes tam nie je. Pýtal som si pána Knudsena, toho vysokého, kostnatého, ale ten práve odišiel. Pýtal som si pána Hibbarda, toho vysokého a tenkého z právneho oddelenia, a bol by som teda nadával, keby som ho nedostal. Povedal som mu o schôdzi a kto tam bude, a aj to, že ak slečna Tescherová nepríde, môže sa jej stať, že zajtra ráno sa stretne s fait accompli, pričom som veľmi dobre vedel, že každý právnik vie, že chlapík, ktorý použije slová ako fait accompli je človek, s ktorým treba počítať Ked som začínal vytáčať číslo hotela Churchill kvôli dalšiemu bombardovaniu slečny Frazeeovej, ozval sa zvonček pri dverách. Išiel som sa do haly pozrieť cez okienko, potom som otvoril dvere do kancelárie. Wolfe zrejme nepohol ani svalom.

Ohlásil som: „Stebbins.‘

Otvoril oči. „Aspoň je to lepšie, než keby prišiel Cramer. Nech vojde.“

Išiel som odomknúť dvere, otvoril som ich dokorán a pohostinne som mu povedal: „Vitajte, čakali sme vás.“

„To si myslím.“ Vpochodoval popri mne, len tak vzduch zavíril, a dalej popri vešiaku; až ked vstúpil do kancelárie, sňal si klobúk. Len som stihol zatvoriť, už aj stál pred Wolfovým stolom a hovoril: „… kópia odpovedí zo súťaže, ktorú Goodwin urobil minulú stredu, kde je?“

Ked chcete vidieť Purleyho Stebbinsa v najhoršej nálade, mali by ste ho vidieť s Nerom Wolfom. Vie, že ked sa zosumarizujú dôkazy, a tých je množstvo, Wolfe je mu viac než partnerom, jemu i Cramerovi dovedna. Podľa toho, ako ho učili, jediné, čo zaváži, je jasný dôkaz, ale on to nemôže a nechce veriť. Výsledok je, že hovorí prihlasno a prirýchlo. Videl som Purleyho pracovať s ľudmi rôznej povahy, pri ktorých musel používať hlavu i jazyk, a vôbec nebol zlý. Protiví sa mu priamo sa pustiť do Wolfa, tak vždy radšej príde, namiesto aby robil okľuky.

Wolfe zahundral smerom k nemu: „Sadnite si, pán Stebbins. Ako viete, nerád naťahujem krk.“

Bolo to tak. Purley by bol najradšej povedal: „Dočerta s vaším krkom,“ a skoro to povedal, ale premohol sa a zaboril sa do kresla. Nikdy si nesadol do červeného koženého kresla.

Wolfe pozrel na mňa. „Archie, povedzte mu o tej kópii čo ste urobili.“

Stalo sa. „Minulú stredu som išiel s Buffom, O’Garrom a Heerym do ich trezoru. Vybrali skrinku a otvorili ju. Roztrhol som obálky, jednu s veršami a druhú s odpovedami, a na štyri listy svojho zápisníka som urobil kópie. Originály som vložil späť do obálok, tie do skrinky a skrinku do trezoru. So svojimi kópiami som išiel rovno domov, a len čo som sem prišiel, vložil som ich do safe a odvtedy tam sú.“

„Chcem ich vidieť,“ povedal Purley podráždene.

Wolfe mu povedal: „Nie, pane. Nemalo by to zmysel, ibaže by ste ich preskúmali a niečo s nimi urobili. Ak ich dostanete, nedáte nám ich späť. Rozhodne by to nemalo zmysel. Kedže sa pán Buff rozhodol povedať vám o nich. vedeli sme, že prídete, a ak by sa s nimi niečo stalo, pán Goodwin by mohol zhotoviť duplikáty a tie vložiť do safe Nie. Hovorím vám, sú tam.“

„Sú tam celý čas od minulej stredy?“

„Áno. Stále.“

„Nevybrali ste ich ani raz?“

„Nie.“

Purley obrátil svoju veľkú ošľahanú tvár ku mne. „Ani vy‘“

„Nie. – Moment, vybral som ich. Pred hpdinou. Buff telefonoval a spytoval sa, kde sú, a pán Wolfe mi povedal aby som sa pre istotu pozrel. Vybral som ich, zbežne na ne pozrel a hned som ich položil späť. Vybral som ich zo safe jediný raz, odkedy som ich tam vložil.“

Mykol hlavou dozadu k Wolfovi a vybrechol: „Tak teda na kieho čerta ste si ich odpisovali?“

Wolfe súhlasne kývol hlavou. „To je správna otázka Keby som na ňu mal primerane odpovedať, mal by som sa vrátiť k tomu dňu, kedy sa to stalo, a znovu si vyvolať všetky dojmy, dohady a všetky pokusné návrhy na riešenie, a na to nemám čas, mám prácu. Poviem iba toľko, že som mal iba hmlisté predstavy, ktoré nikdy nevyzreli. Ostatné budete musieť urobiť vy.“

Purleyovi sa chvela od rozčúlenia brada. „Myslím si,“ začal.

„Prosím?“

„Hovorím, že si myslím – a to si myslí aj inšpektor..* Chcel prísť, ale už meškal na schôdzku s komisárom, tak poslal mňa. My si myslíme, že kópie s odpovedami ste poslali súťažiacim vy.“ Stisol čeluste. Potom ich uvolnil. „Alebo si myslíme, že ste to mohli urobiť, a chceme to vedieť. Nemusím vám pripomínať, čo znamená pre vyšetrovanie vraždy to, či ste ich poslali alebo nie – dočerta, ved vám nemusím nič pripomínať. Spytujem sa vás rovno: poslali ste kópie tých odpovedí súťažiacim?“

„Nie.“

„Viete, kto to urobil?“

„Nie.“

Purley prišiel ku mne. „Vy ste ich poslali?“

„Nie.“

„Viete, kto ich poslal?“

„Nie.“

„Myslím, že obaja klamete,“ vrčal. Toto bolo vážne. Hovoril prirýchlo.

Wolfe zdvihol plecia a zase ich spustil. „Po tomto,“ povedal, „sa náš rozhovor stáva bezpredmetným.“

„To hej, to áno.“ Purley preglgol. „Odvolávam to. Odvolávam to, pretože chcem poprosiť o láskavosť, hoci mi inšpektor vravel, aby som to nerobil. Povedal, že ak Goodwin naklepal tie kópie, nepoužil by svoj vlastný písací stroj, a možno má pravdu, ale ja vás tu predsa len prosím, aby ste mi dovolili napísať niečo na tom stroji“ – ukázal palcom – „a zobrať si to so sebou. Dobre?“

„Pravdaže,“ súhlasil Wolfe. „Je to dosť nehanebné, ale radšej to ako predlžovať rozhovor. Mám prácu a čochvíľa bude obed. Archie!“

Pritiahol som si stroj k sebe, vložil som doň papier a uvolnil stoličku. Purley prišiel, sadol si a začal doň trieskať. Používal iba ukazováky, ale išlo mu to dosť rýchlo. Stál som mu za chrbtom a pozoroval som, ako píše:

Mnoho minimálnych mužov prichádzalo behom a bystrá hnedá líška preskočila lenivý mesiac a teraz je čas pre všetkých dobrých ľudí príst zachrániť spoločnosí 234567890 – ASDFGHJKK: QWERTY UIOPZXCVBNM?

Ked papier vybral a skladal ho, povedal som mu ochotne: „Mimochodom, hore v svojej izbe mám starý stroj, ktorý tiež niekedy používam. Mali by ste mať vzorku aj z toho. Podte.“

Spravil som chybu, pretože keby som to nebol povedal možno by som mal potešenie počuť ho, ako Wolfovi za niečo dakuje. Aj tak by to bolo bývalo po prvý raz. Namiesto toho mi povedal: „Dajte si ho za širák.“ Zodvihol klobúk z dlážky pri svojej stoličke a vypochodoval. Kým som došiel do haly, stihol si otvoriť dvere. Ani ich len za sebou nezavrel, čo som pokladal za dosť malicherné vzhľadom na to. že bol seržant. Išiel som zavrieť a zamknúť a vrátil som sa do kancelárie.

Wolfe stál pri knižnici, vracal na miesto Casanovu a Dorothy Osbornovú. Kedže do obeda chýbalo iba desať minút, nemohol som očakávať, že sa vráti k práci. Stál som tam a pozoroval ho.

„Zrejme.“ poznamenal som, „sa zmenili pravidlá, ale mohli by ste mi to povedať. Pravda, nikdy ste to nevyslovili, ale vždy som tomu tak rozumel, že ked si chcete nechať niečo pre seba, stačí ma odplašiť dymovou clonou– ale necigáňte mi do očí. Môžete cigániť ostatným v mojej prítomnosti čo často robíte, ale nie mne. ked sme sami. Veril som vám ked ste tvrdili, že vás prekvapilo, že súťažiaci dostali poštou tie odpovede. Nejde mi o nič, iba chcem povedať, že si myslím, že by bolo dobre, keby ste mi dali vedieť, ked sa niečo v našom vzťahu zmení.“

Vsunul poslednú knihu medzi ostatné, pekne a zarovno s policou, a obrátil sa. „Nič sa nezmenilo.“

„Tak som sa teda celý čas mýlil? Vám sa to zdá v poriadku klamať mi do očí, ked sme tu sami?“

„To sa nikdy nestalo“

„Ani teraz?“

„Nie.“

„Vy ste neklamali, pokial ide o tie odpovede?“

„Nie.“

„Aha! Tak teda dnes popoludní bude lepšie, ked vás odbremením a nikoho k vám nepustím. Ak ešte nemáte program na dnešnú schôdzu, a zrejme nemáte, mám šťastie, že to je vaša povinnosť, a nie moja.“

Išiel som k svojmu stolu a preložil som písací stroj späť na miesto, aby som niečo robil. Rád som, ked si môžem myslieť, že mi je všetko jasné, a za poslednú hodinu alebo tak som sa úplne vžil do myšlienky, že už viem, čo bolo účelom návštevy Saula Panzera; ale nerád sa dám napáliť, najmä ak si to sám zaviním. Ked som prekladal stroj na miesto, náhodou som ním buchol o okraj svojho stola, a Wolfe na mňa prekvapene pozrel.

16

O štvrtej som už každého upovedomil a pripravil na „večierok“ okrem jednej výnimky. Wheelockovej, Buffovi, Youngovi a Heerymu som pripomenul. O’Garrovi, Assovi a Hansenovi nebolo treba pripomínať. Pokial ide o Susan Tescherovú, volal Hibbard a povedal, že príde, ak bude môcť prísť aj on. Odvetil som, že sa budeme tešiť. Výnimkou bola Gertrúde Frazeeová. Pokúšal som sa jej dovolať po obede päť ráz, tri razy z kuchyne a dva z mojej izby, no nestihol som ju.

Ked sme s Fritzom o štvrtej počuli, že výťah s Wolfom smeruje na strechu, išli sme do kancelárie porobiť nejaké predbežné prípravy. Bude ich desať, ak dochytím Frazeeovú, jedenásť, takže bolo treba doniesť stoličky z jedálne a z prednej izby. Wolfe povedal, že by sa zišlo nejaké občerstvenie, takže sme na konci gauča museli umiestniť stôl prikrytý žltým obrusom, plátenným, so servítkami a ostatnými náležitosťami. Fritz už začal pripravovať chuťovky a iné drobné maškrty a plniť sifónovu flašu ľadovými kockami. Nebolo treba zisťovať zásoby nápojov, pretože to Wolfe robí sám aspoň raz týždenne. Neznesie, aj ked ide o policajta alebo ženu, ak chcú niečo, čo nemá. Ked Fritz všetko skontroloval, odišiel do kuchyne a ja som sa vrátil k svojmu stolu, chytil telefón a zase skúšal zavolať Frazeeovú.

Pánabeka, dostal som ju, celkom bez ťažkostí. Bol to jej hlas, a priznala, že sa na mňa pamätá. Bola síce trocha chladná, ked sa ma spytovala, čo chcem, ale nevšímal som si to.

„Volám,“ začal som, „lebo vás chcem poprosiť, aby ste dnes večer o deviatej prišli k pánu Wolfovi. Budú tam aj ostatní súťažiaci, pán Heery a členovia firmy Lippert Buff a Assa.“

„Načo je to všetko?“

„Na prediskutovanie terajšej situácie. Kedže súťažiaci dostali z nejakého neznámeho prameňa zoznam odpovedí musí byť…“

„Nedostala som nijaké odpovede z nijakého prameňa, známeho či neznámeho. V stredu ráno čakám správu od svojich priateliek z domu a budem tu mať svoje odpovede v stanovenom termíne. Už som sa dosť napočúvala týchto podvodov.“

Koniec.

Zložil som slúchadlo, sadol si a uvažoval. Zazvonil som do skleníka a zavolal Wolfa.

„Chcete tu mať večer slečnu Frazeeovú? opýtal som sa.

„Chcem tu mať všetkých. Už som povedal.“

„Hej, počul som. Tak teda ju budem musieť sem dostať. Práve mi povedala do telefónu, že nedostala nijaké odpovede a že sa už dosť napočúvala o tomto podvode. A položila. Zrejme roztrhla obálku a papier spláchla v záchode a nemieni zmeniť názor. Chcete, aby prišla?“

„Áno. Budete znova telefonovať?“

„Nemá význam. Nemá náladu debatovať.“

„Tak tam budete musieť zájsť.“

Povedal som, že dobre, poprosil som v kuchyni Fritza, aby za mnou zamkol, vzal som si klobúk a kabát a odišiel som.

Hodiny nad výťahmi v hoteli Churchill ukazovali päť hodín sedemnásť. V taxíku som uvažoval o troch spôsoboch ako začať a nedbal som velmi ani o jeden, takže som bol zabratý do myšlienok a nespozoroval som chlapíka, ktorý vstúpi] do výťahu tesne predtým, než sa dvere zatvorili, a stal si za mňa. Ale ked vystúpil na osemnástom spolu so mnou a služby na poschodí sa opýtal na slečnu Frazeeovú, číslo tisíc osemsto štrnásť, pozrel som sa, kto to je, a spoznal som ho. Bol to Bili Lurick z Gazette, ktorý má na starosti miernejšie záležitosti než vraždy, ale to iba ked práve nie sú na programe vraždy. Ked prechádzal halou a ja som ho pozdravil, pomyslel som si; panebože, tú odkráglovali, a vykročil som, aby som ho dochytil.

Zastal. „Ahoj, Goodwin. Vy ste v tom? Čo sa deje?“

„Len sa vypytujte. Zbieram subskripcie na časopisy. Čo vás sem doviedlo?“

„Ako vždy, neobvyklosť jemného, úskočného typu. Opýtajte sa ma, a ja vám odpoviem.“ Kráčal dalej. „Dozvedeli sme sa, že slečna Gertrude Frazeeová usporiada tlačovú konferenciu

Pravdaže, to bola slovná improvizácia, ale ked sme zahli za roh a prišli tt číslu tisíc osemsto štrnásť a ja som nazrel do otvrených dverí, už to prestávalo byť improvizáciou. Videli sme troch mužov a jednu ženu. Dvoch z nich som poznal: bol to Al Riordan z Associated Press a Missy Coburn z World-Telegram. Lurick sa opýtal človeka pri dverách, či sme niečo prepásli, povedal, že nie. Nástojila, aby sa počkalo, kým neprídu z Timesov, načo Lurick povedal, že to je správne, predsa nezačnú so súdnym dňom, kým to celé neuzavrú Timesy. Halou sa blížil muž, pozdravil sa s prítomnými, vstúpil a niekto povedal: „V poriadku, slečna Frazeeová. To je Charles Winston z Timesov.“

Ozvala sa. „Z newyorských?“

..Správne. Všetky ostatné Timesy sú iba napodobeniny. Myslíte si, že Dahlmanna zabil niektorý zo súťažiacich?“

„Neviem, a je mi to jedno.“ Nevidel som ju, ale hovorila s istotou a zreteľne. „Požiadala som vás, aby ste prišli pretože americká verejnosť by mala vedieť, a najmä americké ženy, že sa pripravuje gigantický podvod. Traja ľudia ma obvinili, že som dostala poštou odpovede, a to nie je pravda. Hovoria, že aj ostatní súťažiaci dostali odpovede, a ja neviem, či dostali alebo nie, ale nemajú právo mňa obviňovať. Je to urážka amerických žien. Je to trik ako zrušiť súťaž a vyhnúť sa vyplateniu cien tým, ktorí si to zaslúžili, a je to podlosť. A mňa chcú podviesť. Boja sa publicity, ktorú napokon Liga prirodzených žien dosiahla, boja sa, že americké ženy začnú počúvať naše veľké posolstvo.“

„Prepáčte, slečna Frazeeová. My potrebujeme fakty. Kto sú tí traja ľudia, ktorí vás obvinili?“

„Jeden bol policajt v civile, neviem, ako sa volá. Jeden bol človek menom Hansen, právnik. Myslím, že krstným menom sa volá Rudolph, zastupuje ľudí okolo súťaže Tretí bol človek menom Goodwin, pracuje pre toho detektíva Nera Wolfa. Sú v tom všetci spolu. Je to špinavé sprisahanie voči..“

Vybral som si zápisník spolu s novinármi hlavne oreto, že bolo pre mňa novinkou zúčastniť sa na tlačovej konferencii bez toho, aby som platil poplatky Americkému zväzu novinárov. Všetko som zaznamenal, ale pochybujem, že má význam dávať to dalej. Celé to prerástlo v nejasný rozhovor „o koze a o voze“ Ona sa chcela sústrediť na Ligu prirodzených žien, z čoho im už uštedrila niekoľko dávok, a oni chceli vedieť o údajnom zozname odpovedí, ktoré dostali súťažiaci, čo by sa oplatilo dať na prvú stranu vzhľadom na súvislosť s vraždou, keby to mohli nejako zlepiť dohromady. Lenže ona im v tom nepomohla, pretože tvrdila, že nikdy taký zoznam nedostala a nič o tom nevie. Ale aj tak sa s ňou namáhali, až kým Lurick nezvolal: „Ved je tu Goodwinf“ a zamieril k dverám.

Namiesto aby som ustúpil, prekročil som prah a stal som si chrbtom k otvoreným dverám, kedže hlavné bolo, aby sa nezavreli a ja som neostal vonku. Všetci sa na mňa vrhli, a tak ma stisli, že som si nemohol ani strčiť zápisník do vrecka. Chceli vedieť, či súťažiaci dostali zoznam odpovedi, a ked áno, kedy, ako a od koho?

Pokladal som ich za priateľov. Je vždy najlepšie pokladať novinárov za priateľov, ak vám priamo nestoja na otlaku. „Počkajte s tým,“ povedal som. „V akej situácii je človek, ked ho ťahajú sem i tam?“

Charles Winston z Timesov povedal: „V nenormálnej.“

„Ďakujem. Toto som chcel počuť. Ohromne rád by som videl svoje meno v novinách, aj meno svojho zamestnávateľa,

Nera Wolfa, píše sa s „e“ na konci, a toto je skvelá príležitosť, ale budem ju musieť oželieť. Ako ste všetci hned videli, keby boli súťažiaci dostali od niekoho zoznam odpovedí, bol by to veľmi dôležitý bod, pokiaľ ide o vraždu a bolo by odo mňa neslušné hovoriť vám o tom. To je úloha polície a okresného súdu.“

„Ale čo ťa potom, Archie,“ povedal Missy Coburn.

„Vysyp to zo seba,“ doložil Bili Lurick.

„To je váš argument,“ opýtal sa Charles Winston z Timesov zdvorilo, ale rozhodne, „že súkromná osoba má odmietnuť poskytovať tlači hocakú informáciu o vražde a že jediným zdrojom informácií pre verejnosť majú byť verejné inštitúcie?“

Nechcel som si pohnevať Timesy. „Ľudia, počúvajte,“ povedal som, „bude to pekná história, ale nedozviete sa ju odo mňa z dôvodov, ktoré si nechávam zatiaľ pre seba, tak nemárnite so mnou čas a energiu. Skúste to u inšpektora Cramera alebo okresného prokurátora. Počuli ste, že slečna Frazeeová spomenula advokáta Rudolpha Hansena. Povedal som vám, že je to celá história, takže to je uzavreté, ale budete si ju musieť vypočuť odtiaľ. Aj keby ste mi holé päty opaľovali cigaretami, ani tak by ste zo mňa viacej nedostali.“

Chvíľu tam postávali, ale čoskoro jeden z nich zamieril do haly a samozrejme, ostatní nechceli zaostať, tak sa pustili za ním. Stál som vo dverách, kým posledný nezmizol za rohom, a potom, nechajúc dvere otvorené, som sa obrátil a vošiel. Gertrude Frazeeová, v tom istom muzeálnom úbore ako pred piatimi dňami mínus klobúk, sedela v čalúnenom kresle pri stene a hľadela na mňa studeným pohľadom.

Prehovorila. „Nemám vám čo povedať. Môžete odísť. Prosím zatvorte dvere.“

Zabudol som, že jej pery sa pohybujú v pravom uhle k ich zakriveniu a brada rovno hore a dolu, čo vytváralo nenormálnu situáciu, teda som musel napínať pozornosť, aby som rozumel jej slovám. „Musíte uznať jednu vec, slečna Frazeeová,“ povedal som vážne. „Nemal som v úmysle pokaziť vašu tlačovú konferenciu, či vari hej? Nezúčastnil som sa na nej, a ked sa na mňa vrhli, čo som urobil? Odmietol som im povedať čo len jedinú vec, pretože som si myslel, že by to nebolo spravodlivé voči vám. Bola to vaša konferencia a ja som nemal právo do nej zasahovať.“ Ani trocha nezmäkla. „Čo chcete?“

„Teraz hádam nič. Chcel som vysvetliť, prečo som si myslel, že by ste mohli prísť dnes večer na schôdzku do kancelárie pána Wolfa, ale teraz predpokladám, že vás to nebude zaujímať.“

„Prečo nie?“

„Pretože vy ste sa už do toho namočili. Nielen to, ale ste aj narobili šarapaty. Okrem zúčastnených nik nemal vedieť o schôdzke, najmä nie tlač. Ale teraz budú reportéri sledovať každého, určite to zistia a zhromaždia sa pred domom pána Wolfa. Neprekvapilo by ma, keby ich dokonca pozvali. Ostatní budú vedieť, že novinári si vypočuli vašu verziu a prirodzene, budú chcieť povedať každý svoju. Takže keby ste ta prišli, mohlo by dôjsť k roztržke pred reportérmi, a to by ste asi nechceli. Akokoľvek, hovorím, že vy ste sa už do toho poriadne namočili.“

Z jej unikátne modelovanej tváre sa nedalo nič vyčítať, ale bol som si istý, že som ju dostal do rozpakov, nuž som zakončil: „Myslím si teda, že vás to nebude zaujímať a prišiel som sem nadarmo. Prepáčte, že som vás obťažoval Ak vôbec stojíte o to vedieť, čo sa stane na tej schôdzi, pozrite si ráno noviny, najmä Timesy.“ Obrátil som sa na odchod.

Na zvuk jej hlasu som zastal. „Mladý muž!“

Obrátil som sa tvárou k nej.

„Kedy bude tá schôdza?“

„O deviatej.“

„Prídem.“

„Jasné, slečna Frazeeová, ak chcete, ale za týchto okolností pochybujem…“

„Prídem.“

Uškrnul som sa na ňu. „Slúbil som svojej starej mame. že nikdy nebudem protirečiť dáme. Teda do videnia.“

Ked som odchádzal, opatrne som za sebou zatvoril, jemne, kým nešťukla zámka.

Ked som prišiel domov, bolo už šesť preč. Wolfe by mal byť zo skleníka nazad, ale ešte nebol. Išiel som do kuchyne, kde Fritz kládol na plech dve tučné kačice, opýtal som sa, čo sa stalo, a dozvedel som sa, že Wolfe už odišiel zo skleníka, ale vystúpil z výťahu o poschodie vyššie a šiel do svojej izby. To bolo nezvyklé, ale zato sa nebolo treba plašiť. Pokračoval som v dalších prípravách na stretnutie. Ked som pozrel na koniec stola pri gauči v kancelárii, bolo tam pripravené: osem druhov whisky, dva druhy ginu, dva koňaku, karafa portského, sherry, armagnac, štyri ovocné pálenky a veľký výber bylinkových a iných likérov. Suché sherry bolo v chladničke, ako aj čerešne, olivy, cibuľka a citrónová kôra, kde ostanú až do večera. Ked som usporadúval fľaše, pristihol som sa, že premýšľam, ktorý nápoj si vrah vyberie, ale rýchlo som sa opravil – ved ide o zlodeja náprsnej tašky, pretože nás vražda nezaujíma.

O pol siedmej som myslel, že bude lepšie ísť zistiť, či sa Wolfovi neroztrhla šnúrka do topánok alebo čo. Vyšiel som hore schodmi, zaklopal, a ked som počul zamrmlanie, vstúpil som. Zastal som celý vyjavený. Wolfe ležal celkom oblečený a v topánkach na posteli, na čiernej hodvábnej prikrývke. To bolo niečo úplne neslýchané.

„Čo ste zistili?“ opýtal som sa.

„Nič,“ zavrčal.

„Mám ísť po doktora Vollmera?“

„Nie.“

Pristúpil som k nemu. Vyzeral namosúrený, ale zatiaľ ód toho nezomrel. „Príde slečna Frazeeová,“ povedal som mu. „Mala tlačovú konferenciu. Chcete o tom počuť?“

.Nie.“

„Prepáčte, že som vás vyrušil,“ povedal som ľadovo a zvrtol sa na odchod, ale ked som urobil tri kroky, zastavil ma. Zdvihol sa na lakte, prehodil nohy cez peľasť, vstal a hlboko vdýchol.

„Urobil som veľkú chybu,“ povedal.

Čakal som, čo bude dalej.

Znovu sa nadýchol. „Koľko je hodín?“

„O päť minút tri štvrte na sedem.“

„Dve a pol hodiny a ešte sa navečerať. Bol som presvedčený, že vývojom tejto udalosti načerpám dosť materiálu, aby som došiel na účinný trik ako na to, ale zmýlil som sa. Nehovorím, že som somár. Priveľmi som sa spoliehal na svoju duchaplnosť a vynachádzavosť, aj ked na solídnom základe skúseností. Ale urobil som chybu. Celé popoludnie sa ma usilovali navštíviť rozliční ľudia a ja som odmietol ich prijať. Myslel som, že budem môcť vymyslieť jednorazové riešenie bez nejakej narážky alebo stimulu z ich strany, no nevymyslel som nič. Mal som ich prijať. Ved môžem ešte pokračovať: mám sa o čo oprieť, ba dokonca môžem ešte niečo zachrániť, ale chybu som už urobil. Práve teraz ste sa ma spytovali, či chcem počuť o slečne Frazeeovej, a povedal som, že nie. To bolo fatálne. Povedzte mi, prosím, dačo o tom.“

„Áno, pane. Ako som povedal, usporiadala tlačovú konferenciu. Ked som ta prišiel…“

Zvuk domáceho zvonca doľahol až k nám hore. Zdvihol som obočie. Wolfe na mňa vybrechol: „Chodte! Nech je to hocikto!“

17

Bol to Vernon Assa. Ten nevyzeral v červenom kresle tak zle ako pani Wheelocková, bol aspoň tučný, a jeho opálená pleť dobre pristala k červenej farbe kresla, ale bol primalý. Pozoroval som už veľa íudí v tomto kresle, a doteraz iba jednému to kreslo vyhovovalo. Raz vám to musím porozprávať.

Podlá toho, čo sa práve povedalo hore, by ste si mohli myslieť, že Wolfe bude k návštevníkovi ako med, ale nebolo to tak. Ked Wolfe zišiel dolu, po tom čo si prekefoval vlasy a zastrčil košeľu, pristúpil k svojmu kreslu, sadol si a stroho povedal: „Mám pár minút času, pán Assa. Čím vám môžem poslúžiť?“

Assa na mňa pozrel. Už som myslel, že začne so svojím obligátnym – že sa chce zhovárať s Wolfom súkromne, ale zrejme sa iba chcel dívať na niečo atraktívne, kým si pozbiera slová. Spomenul som si, že na mojej prvej návšteve LBA on bol ten netrpezlivý, ktorý dobiedzal do Hansena, aby pokračoval a povedal Wolfovi, že stráca čas, ale teraz podľa všetkého cíti, že je lepšie byť rozvážny.

Zadíval sa na Wolfa. „Ide o tú večernú schôdzku. Budete ju musieť odvolať.“

„Skutočne?“ Wolfe obrátil hlavu. „Z akej príčiny?“

„Nuž… ved je to jasné, či nie?“

„Velmi nie. Obávam sa, že to budete musieť podrobne vysvetliť.“

Assa sa zahniezdil na stoličke, akoby si nevedel nájsť miesto. „Viete,“ začal, „náš hlavný problém je vdaka vám vyriešený. Problém, ktorý nás priviedol minulú stredu k vám v panickom stave, ked nebola nijaká nádej, že súťaž zavŕšime bez zmätkov a istého rozladenia. Ked sme prišli k vám po tom, čo sa stalo Dahlmannovi a zmizla tá náprsná taška, vyzeralo to na úplný krach. Vy ste tomu zabránili. Hansen si je istý, že podlá zákona sme čistí. Kedže súťažiaci dostali odpovede, a slečne Frazeeovej veru nepomôže, ked to poprie, ak tie verše zrušíme a nahradíme inými, čo, samozrejme, urobíme, bude nás chrániť hociktorý súd v krajine. Ešte vždy sa pociťujú isté rozpaky, ale tomu nemožno odpomôcť. Vy ste zachránili súťaž pred fiaskom skvelým zásahom a patrí sa vám zagratulovať.“

„Pán Assa!“ Wolfe ho pozoroval privretými očami. „Hovoríte v mene firmy Lippert, Buff a Assa, alebo hovoríte iba za seba?“

„Nuž… Ako viete, som členom firmy, ale prišiel som sem z vlastnej iniciatívy ä na vlastnú zodpovednosť.“

„Vedia vaši spoločníci, že ste tu a načo ste prišli?“

„Nie. Nechcel som začať dlhú a komplikovanú debatu. Rozhodol som sa prísť len pred polhodinou. Vaša schôdza sa začne o deviatej, a teraz ešte nie je sedem.“

„Viem. A vy predpokladáte, že ja som poslal súťažiacim odpovede – alebo som ich dal poslať.“

Assa si oblizol pery. „Netvrdím, že je to celkom tak, ale predpokladám, že na tom nezáleží. Goodwinovi aj tak dôverujete. Nebolo možné totiž prijať vysvetlenie, že by tie odpovede poslal niekto zo súťažiacich, ak zabil Dahlmanna a dostal ich z náprsnej tašky, teda ostávate iba vy.“

„Nebolo to také nemožné,“ namietol Wolfe. „Ak na svoje zdesenie zistil, že v situácii, ktorú vytvoril, sú mu viac než zbytočné.“

Assa prikývol. „Pravdaže, toto som bral do úvahy, ale aj tak to pokladám za nemožné. Ďalšia príčina, prečo som svojim spoločníkom nepovedal, že idem sem, je tá, že si uvedomujem, že vy sa nemôžete priznať k tomu, čo ste urobili, aby ste nás zachránili. Neočakávam, že to poviete mne, a rozhodne by ste to neurobili, keby niektorý z nich prišiel so mnou, najmä Hansen. Ani by sme nechceli, aby ste to pred nami priznali, pretože sme si vás najali a situácia by podľa zákona vyzerala tak, že sme to urobili my sami, a to by bolo hrozné. Tak vidíte, prečo som to nepovedal otvorene.“

„Vdaka za vaše pochopenie,“ odvetil Wolfe sucho. „Ale prečo treba schôdzu odvolať?“

„Pretože nebude na nič a môže iba uškodiť. Načo to?“

Wolfe mal ešte vždy oči prižmúrené. „To mi ale môže pomôcť, aby som si zarobil svoj honorár. Súhlasil som predsa s Hansenovou definíciou mojej úlohy: zistiť, kto vzal náprsnú tašku a dostal sa k papieru. To ešte len treba vykonať.“

„To sa nemusí vykonať, aspoň nie teraz, kedže problém súťaže je vyriešený. Vy ste si zarobili honorár a dostanete ho.“

„Pán Assa, pripustili ste, že hovoríte iba za seba.“

Znova sa ukázal červený koniec jeho jazyka, ked si Assa oblizol pery. „Ručím za ten honorár,“ povedal.

Wolfe pokrútil hlavou. „Obávam sa, že to nemôžem prijať. Ja som zodpovedný svojmu klientovi, a na druhej strane jeho zodpovednosť za vyplatenie honoráru je neprenosná. Pokial ide o odvolanie stretnutia, to je vylúčené. Keby takáto požiadavka prišla od pánov O’Garru, Buffa, Hansena. Heeryho a vás a udali by presvedčivé dôvody, mohol by som o tom uvažovať, ale možno by som to aj potom odmietol. Vyzerá to tak, že nebudem o tom ani len uvažovať.“

Assa pozrel na mňa. Pozrel na stôl s občerstvením, vrátil sa ku mne a povedal: „Je tam fľaša pernodu. To ie môj nápoj. Mohol by som dostať pohárik?“

Samozrejme som súhlasil a opýtal som sa, či chce s ladom. Povedal, že nie. Podal som mu pernod a staromódny pohár. Nalial si na dva prsty, také hrubé ako jeho, a dobre že nezhltol aj pohár, ako keby pil z džbána na víno. Nepijem pernod, ale jestvuje čosi ako zdravý rozum. Assa si nalial znovu, tentoraz iba na jeden prst, a potom, vôbec sa nenapijúc, položil pohár na stolík vedia flaše.

Niekolko ráz si glgol sódovky. „To je velmi násilné, pán Wolfe,“ povedal. Odmlčal sa, hladal slová. „Úprimne povedané, nechápem, čo tým chcete dosiahnuť. Dostanete honorár a z nášho stanoviska, pokiaľ ide o súťaž, už nezáleží na tom, kto vzal náprsnú tašku. Samozrejme, môže to byť jeden z faktorov vraždy, ale vás nenajali vyšetrovať vraždu. To je úloha polície. Prečo nástojíte na tej schôdzi?“

„Aby som dokončil svoju úlohu. To, čo som sa podujal vykonať.“

„Lenže tým skôr pokazíte, čo ste už urobili. Polícia teraz vie – oznámilo sa im to na vašu radu – že máte od minulej stredy kópiu odpovedí. Neviem, nakoľko možno dôverovať diskrétnosti polície, ale je jasné, že jeden alebo viacerí súťažiaci sa to dozvedeli, a ak je tak, iba pánbohvie, k čomu môže dôjsť na tej schôdzi. Môžu vás napokon zatlačiť do kúta, kde budete musieť pripustiť, že ste tie odpovede poslali, a LBA bude za to zodpovedná, a budeme v ešte väčšej šlamastike než doteraz.“

„Vy teda budete,“ pripustil Wolfe. „Ale nemusíte sa báť. Ja nič nepatričné nedovolím.“

„A čo bude na tej schôdzi?“

„Nemohol by som vám to povedať, aj keby som chcel. Vytvoril som si určité dohady o mienim ich preskúmať. Preto som tú schôdzu zvolal a nemienim ju odvolať.“

Assa sa naňho mlčky a upreto díval celej pol minúty. Napokon mlčanie prerušil. „Ked ten váš Goodwin prišiel v piatok do našej kancelárie a dostal od nás dovolenie, aby ste pokračovali, chcel, aby to bolo jednohlasné. Zrátal si nás, ja som bol za spolu s ostatnými. Teraz nie som, takže to už nie je jednohlasné. Prosím vás, aby ste odložili dalšie akcie, kým sa nedohodnem so svojimi spoločníkmi – povedzme do zajtra obeda. Nielenže vás o to žiadam, ale vám to nariadujem.“

Wolfe pokrútil záporne hlavou. „Obávam sa, že vám nemôžem vyhovieť, pán Assa. Čas je teraz dôležitý, teraz, ked vzblkla iskra a oheň sa rozhorieva. Už je príliš neskoro.“

„Prineskoro na čo?“

„Prestať.“

Assa sklopil oči. Zahľadel sa na svoju ľavú dlaň, nevidel tam nič, čo by ho povzbudilo, pozrel na pravú, ale ani tam nič nenašiel. „No dobre,“ povedal a vstal a pomaly zamieril k dverám. Vzhľadom na to, ako sa situácia zvrtla, neprekvapilo by ma, keby mi Wolfe povedal, aby som sa za ním rozbehol, zamkol ho v prednej izbe a držal ho tam až do deviatej, ale neurobil to, nuž som vstal a nasledoval hosťa do haly. Nenamietal som, že sa mi nepodakoval za to. že som mu podržal klobúk a otvoril dvere, pretože bol zjavne zamyslený.

V kancelárii som potom zastal a pozrel na Wolfa. „Predpokladám,“ poznamenal som, „že nezáleží na tom, kto vznietil iskru, lebo sa to už chytilo.“

„Tak je. Zavolajte pána Cramera.“

Sadol som si za stôl a vytočil číslo. Nebol to priam vhodný čas na zháňanie Cramera, ale ked sa išlo niečo diať alebo sa nechcelo diať, jedával v kancelárii, namiesto aby šiel na večeru domov. Tak to niekedy bývalo. Podľa toho, ako na mňa zavrčal, to naozaj bolo tak.

Wolfe chytil slúchadlo. „Pán Cramer? Myslel som že by vás hádam zaujímala schôdza u mňa dnes večer Ideme diskutovať o Dahlmannovom prípade. Bude to…“

„Kto bude o tom diskutovať?“

„Každý, koho sa to týka, to jest každý, o kom viem. že mu na tom záleží. Bude to, samozrejme, na tému krádeže náprsnej tašky, pretože to skúmam, ale nevyhnutne sa to bude dotýkať vecí, ktoré sa dotýkajú vás, preto pozývam aj vás – ako pozorovateľa.“

Ticho. Cramer asi práve žul kus chleba s údeným, alebo prežúval to, čo práve počul.

„Čo ste zistili?“ spýtal sa.

„Pokiaľ ide o mňa, mám prijateľnú nádej. Pokiaľ ide o vás, možnosť primeraného odhalenia. Vari som vás niekedy oberal o čas pre hlúposť?“

„Nie. Pre hlúposť nie. Nemá zmyslu spytovať sa vás telefonicky. Stebbins ta bude o desať minút.“

„Nie, pane. Ani vy neprídte, aspoň nie tak skoro. Potrebujem nejaký čas, aby som si to usporiadal v hlave, a o chvílu bude hotová večera. Stretnutie bude o deviatej.“

„Dovediem Stebbinsa.“

„Rozhodne to urobte.“

Zavesili sme.

„Viete čertovsky dobre,“ povedal som, „že Purley prinesie želiezka a velmi nerád sa vracia naprázdno.“

Zmĺkol som, pretože Wolfe sa oprel dozadu, zavrel oči a pery sa mu začali pohybovať, von a dnu, von a dnu… Konečne pracuje. Prešiel som halou ešte po dve stoličky.

18

Ak sa pokladá za úspešný večierok, na ktorý príde každý, o tom nebolo pochybností. Ba niektorí prišli priskoro. Gertrude Frazeeová sa zjavila o osem tridsaťpäť, ked sme s Wolfom boli ešte v jedálni a ked som s ňou pil v kancelárii kávu, prišiel Philip Younger a o minútu neskoršie Talbott Heery. Patrick O’Garro prišiel spolu s Oliverom Buffom a im takmer za pätami profesor Harold Rollins. Ked ta prišli inšpektor Cramer a seržant Stebbins, chýbalo do deviatej ešte desať minút. Samozrejme, chceli vidieť Wolfa hned. zaviedol som ich teda do jedálne a zavrel ich tam spolu s ním. A zase som bol pri domových dverách. Otvoril som ich Vernerovi Assovi, ktorý ešte vždy nemal náladu na dakovanie; potom som otvoril Susan Tescherovej z Clocku. Trocha som dúfal, že uvidím samého pána Tita, ale sprevádzal ju iba pán Hibbard, ten vysoký chudý. Bolo presne na minútu deväť, ked sa zjavila pani Wheelocková, a nie o viac ako o tridsať sekúnd za ňou prišiel Rudolph Hansen. Nielenže prišiel každý, ale všetci prišli skôr, okrem Hansena, a ten len-len že neprišiel tiež tak.

Nazrel som do kancelárie a uvidel som, že Fritz má na stole s občerstvením všetko v poriadku. Zjavne boli všetci smädní, lebo sa im zrejme nechcelo zhovárať a namiesto toho pili. Celý naradovaný, že večierok sa pekne rozbieha, skočil som do jedálne povedať Wolfovi, že už máme plný dom a každý očakáva jeho vstup. Ale ked som vstúpil, zatvoril som dvere a ostal stáť. Cramer tam sedel, velkou tvrdou päsťou búchal do stola a čítal Wolfovi zákon o verejnom poriadku. Purley stál za ním a tváril sa pokojne. Priblížil som sa. Cramera zrejme hnevalo, že Wolfe zvolal schôdzu. Nechcel mu to dovoliť, pretože ide aj o podozrenie z vraždy, a teda nech neočakáva, že on, Cramer, bude sedieť a zaznamenávať to ako nejaký mizerný stenograf (Cramerove slová, nie mojej poznal som najmenej troch stenografov, ktorí boli absolútne – a vôbec – poznám stenografov).

Už som počul Cramera vadiť sa o tom s Wolfom asi tak dvadsaťkrát. Chcel modré z neba. Po prvé, chcel presne vopred vedieť, čo Wolfe povie, čo bolo smiešne, pretože Wolfe to zväčša sám nevedel. Po druhé, chcel, aby bolo jasné, že bude môcť kedykoľvek a bez záväzkov prevziať vedenie, kým Wolfe požadoval záruku, že celé pokračovanie bude viesť on, vyjmúc extrémy, provokácie, ako streľba alebo kmásanie sa za vlasy. Kedže bolo na betón isté ( že Cramer by vôbec nebol prišiel, keby si nebol myslel, že Wolfe vie niečo, na čom jemu veľmi záleží, mohol sa pokojne zmieriť s daným stavom vecí, ale to on neurobil. Dosiahol iba to, že v ten pondelok večer zdržal schôdzu o štvrť hodiny. Prerušil som ich práve uprostred hádky a oznámil som, že poslucháči sú pripravení a čakajú. Nato som odišiel do kancelárie.

Bolo si treba všimnúť niekoľko podrobností. Slečna Frazeeová si uchytila červené kožené kreslo, ktoré bolo rezervované pre inšpektora Cramera, a musel som jej dlho dohovárať, kým sa odtiaľ pohla. Buff a Hansen sa tiesnili na konči gauča, kde Wolfe bude musieť pozerať cezo mňa, aby na nich videl. Donútil som ich premiestniť stoličky. Buff cestou zastal a znovu si nalial whisky so sódou. V prednom rade sedel Hibbard vedľa slečny Tescherovej, a ked som ho požiadal, aby sa pohol dalej dozadu, myslel som, že konečne prehovorí, ale kontroloval sa a bez slova sa presunul. Vernon Assa ma hneval. Stál opretý o zadnú stenu a hľadel rovno pred seba, v ruke staromódny pohár, zrejme s pernodom.

Ked som k nemu prišiel, pozrel na mňa, a jeho pohľad sa mi nepáčil. Zdal sa vysoký, privysoký, ale ked som navrhol, aby si sadol, odpovedal úplne pokojne, že mu je dobre tak, ako je. Ked som sa obrátil od neho, vstúpili Wolfe, Cramer a Stebbins.

Wolfe prešiel miestnosťou k svojmu stolu. Cramer chvílu postál, odhadoval zhromaždenie, potom zamieril k červenému koženému kreslu a sadol si. Postavil som stoličku pre Purleyho k stene, takže videl na všetkých poslucháčov. Nebolo mu treba hovoriť, že to je jeho stolička. Vrava stíchla, všetky oči sa upreli na Wolfa, ked položil zopäté ruky na stôl a pohol hlavou zlava doprava a späť.

Nadýchol sa. „Dámy a páni. Najprv musím vysvetliť prítomnosť inšpektora Cramera z newyorského policajného oddelenia. Pozval som ho, aby nie…“

Vzadu v miestnosti sa ozvali takmer súčasne dva zvuky – prvý bol hrdelný zvuk, sčasti akési zaklokotanie a sčasti výkrik, a potom úder, ako ked niečo dopadne na dlážku. Každý sa reflexívne mykol a všetci sme videli Vernona Assu, ako sa tacká smerom k nám, obidve ruky na ústach, a potom padá. Skôr ako sa dotkol zeme, bol som pri ňom, Purley Stebbins skočil hned za mnou a Cramer za ním, takže som priskočil nazad k svojmu telefónu a vytočil som číslo doktora Vollmera. Na druhé zazvonenie sa ozval; povedal som mu, aby prišiel hned a zaraz. Ked som zavesil, Cramer povedal, aby som zavolal doktora, načo som mu odvetil, že už som jedného zavolal. Vstal, lebo zbadal, že Susan Tescherová a Hibard prekračujú prah do haly, a zakričal na nich: „Podte naspäť.“ Prišiel ku mne. „Zavolám do mesta. Premiestnite ich všetkých do jedálne a ostaňte tam s nimi. Rozumeli ste? Bez debaty!“ A už telefonoval

Poobzeral som sa. Správali sa vefmi dobre, okrem Susan Tescherovej a jej tichého partnera, ktorý javil zretelné náznaky mdlôb. Nebolo výkrikov. Wolfe sedel rovno, pery tuho zovreté, oči zúžené do škáročiek. Pohľady sa nám nestretli. O’Garro, Heery a Hansen zamierili k vystretému Assovi. ale Purley, ktorý tam už kľačal, im rozkázal odstúpiť. Zašiel som k dverám do haly a obrátil sa k nim.

„Všetci tadiaľto,“ rozkázal som. Nik sa nepohol. „Nerád by som kričal, pretože inšpektor telefonuje. Chce, aby ste opustili túto miestnosť. Štyria muži nech láskavo prenesú stoličky.“

To pomohlo, mali aspoň čo robiť. Philip Younger chytil stoličku, išiel za mnou a ostatní za ním. Otvoril som dvere do jedálne, vošli jeden za druhým. Fritz mi stál pri ruke, povedal som mu, že budeme mať mnoho návštevníkov a môže pokojne nechať odomknuté. Ozval sa domový zvonec, Fritz išiel otvoriť doktorovi Vollmerovi a ja som mu zakýval, aby prišiel do kancelárie.

Dvere z jedálne do haly som nechal dokorán, takže som hned z prahu videl celé svoje stádo. Pani Wheelocková klesla na stoličku, Philip Younger takisto. Dúfal som, že Younger nemá záchvat. Väčšina ostatných stála, nuž som im povedal, že si môžu sadnúť.

Jediný, ktorý zaprotestoval, bol Rudolph Hansen. Stal si predo mňa. „Vernon Assa je môj klient a priatel, a preto mám právo dozrieť, či sa mu dostane primeraného…“

„Už sa mu dostalo. Je tu lekár, veľmi dobrý lekár.“ Zvýšil som hlas. „Len pokoj, bude lepšie, ked budete mlčať!“

„Čo sa mu stalo?“ chcela vedieť Gertrude Frazeeová.“

„Neviem. Ale ked si chcete niečím zamestnávať myseľ, tesne predtým, ako vstúpil pán Wolfe, stál pán Assa pri stene s pohárom v ruke a v tom pohári bol nápoj. Počuli sme spadnúť pohái na zem, ale nevidel som stopy po rozliatej tekutine Môžete o tom premýšľať a uvidíme, čo si o tom budete myslieť.“

„V pohári bol pernod,“ povedal Patrick O’Garro. „Videl som. ako si nalieva Vždy pil pernod. Ked naňho zavolal Hansen, položil pohár a išiel

„Prestaň. Pat „ vybrechol Hansen. „Toto môže byť – dúfam, že nebude – ale môže to byť veľmi vážna vec.“

„Vidíte.“ povedal som húfu. „Radil som vám, aby ste mlčali Pán Hansen, advokát, so mnou súhlasí.“

„Chcem telefonovať,“ povedal Heery.

..Telefón je obsadený. Ja som aj tak len váš dočasný strážny pes. Pôjdem si oddýchnuť a vy môžete…“

Prestal som a natiahol krk, aby som videl, koho to Fritz vedie. Boli to dvaja mestskí zamestnanci v uniformách. Prechádzali halou a zamierili ku mne, ale ja som im ukázal

2Z±

rukou oproti do kancelárie. Obrátili sa v pravom uhle. Odteraz tu bolo korzo. O minútu nato prišli další uniformovaní a potom traja v civile, dvoch z nich som poznal, a potom ešte jeden s malou čiernou taškou. Moje stádo sa viac-menej usadilo a rozhodol som sa, že asi nebudem musieť prosiť doktora Vollmera, ked pôjde preč, aby sa pozrel na Youngera. Prišli ešte dvaja, a ked som zbadal, že jeden z nich je poručík Rowcliff, pocítil som v bicepsoch mierne chvenie. Vždy na mňa tak pôsobí. Spolu s kamarátom išli do kancelárie, ale čoskoro sa zjavili znovu a zamierili do jedálne; ustúpil som nabok, aby mi neskočili na nohu.

Vstúpili, kamoš zavrel dvere a Rowcliff sa obrátil k húfu. „Ostanete tu pod dozorom, kým dostanete dalšie inštrukcie. Vernon Assa je mŕtvy. Som poručík George Rowcliff, a nateraz ste pod mojím dozorom ako očití svedkovia.“

To sa mu podobá. To je teda celý on. Im čerta záleží na tom, či je George Rowcliff alebo Cuthbert Rowcliff! A povedal to ešte aj zle. Ak sú pod jeho dozorom, to znamená, že sú zatknutí, a v tom prípade sa môžu domáhať spojenia so svojimi advokátmi, prv než začnú odpovedať na hocaké otázky. To sa bežne robí kvôli opatrnosti, no zastavilo by to kolesá spravodlivosti na celé hodiny. Prekvapilo ma, že ani Hansen ani Hibbard sa neozvali, ale možno si mysleli, že by to vyznelo ako obťažovanie, a nechceli sa správať proti etike. Právnici sú veľmi jemní.

Zase som bol v nenormálnej situácii. Chcel som otvoriť dvere a vyjsť, aby som za a) pozrel, či ma Wolfe nepotrebuje, za b) pozoroval vedcov pri práci a za c) oboril sa na Rowcliffa v prípade, že by sa mu zdalo, že aj ja som pod jeho dozorom. Na druhej strane bolo pravdepodobné, že ten odborník, ktorý mal drzosť spáchať vraždu vo Wolfovej kancelárii jemu pod nosom, je v jedálni, a nechcel som ho tam nechať iba pod dozorom Rowcliffa, takej mátohy. Opieral som sa o stenu a uvažoval o tom, ked sa zrazu otvorili dvere a vošiel inšpektor Cramer. Zastal tesne pri stole a poobzeral sa.

„Pán Buff,“ povedal. „Buff, O’Garro, Hansen a myslím Heery. Vy štyria podte, prosím, sem.“ Pohli sa. „Staňte si sem predo mňa. Niečo vám ukážem a opýtam sa vás, či viete, čo to je. Pozrite sa na to tak zblízka, ako chcete, ale nedotýkajte sa toho. Rozumiete? Nedotýkajte sa!“

Odvetili, že rozumejú, a on zdvihol ruku. Medzi palcom a ukazovákom držal rožok hnedej koženej náprsnej tašky. Kvarteto na to hľadelo. O’Garro pohol rukou k taške, no mykol ňou späť. Nik neprehovoril.

„Vnútri sú vytlačené iniciálky L. D.,“ povedal Cramer, „a obsahovala veci s menom Louisa Dahlmanna. Spytujem sa vás, či ju môžete identifikovať ako náprsnú tašku, ktorú mal Dahlmann pri sebe na schôdzi minulý utorok.“

„Samozrejme nie,“ odvetil Hansen stroho. „Bezpečne ju identifikovať? Rozhodne nie.“

Za ním sa ozval hlas: „Vyzerá ako tamtá.“ Gertrude Frazeeová priskočila na pomoc. Rowcliff ju chytil za lakeť, aby ju utíšil, ale ona bola silnejšia. „Vyzerá presne ako tá.“

„Dobre,“ odvetil Cramer. „Nechcem, aby ste na to prisahali, ale môžete mi povedať, či sa natoľko podobá náprsnej taške, ktorú mal Dahlmann na tej schôdzi, že nevidíte medzi nimi rozdiel? Pýtam sa vás, pán Hansen!“

„Nemôžem odpovedať. Nebol som na tom stretnutí. Ani pán Buff.“

„Ach tak!“ Cramera to nezmiatlo. Aj keoľ je inšpektorom, nemusí si všetko pamätať. „A vy, pán O’Garro? Počuli ste otázku?“

„Áno,“ odvetil O’Garro.

„Pán Heery?“

„Vyzerá ako tá. Assa ju mal pri sebe?“

Cramer prikývol. „V náprsnom vrecku.“

„Vedela som to,“ skríkla slečna Frazeeová. „Trik! Podvod! Celý čas som to vedela…“

Rowcliff ju chmatol za ruku, ona sa zvrtla a druhou mu vylepila zaucho a ja som si poznamenal, že pošleme pokutu Lige prirodzených žien. Ostatní sa začali Cramera vypytovať, alebo mu všeličo vykladali, ale otrčil im dlaň. „Všetci budete mať možnosť hovoriť, kým odtiaľto odídete. Vyše práva. Ostaňte tu, kým po vás nepošlem.“

„Sme zatknutí?“ opýtal sa Harold Rollins povýšené ako vždy.

„Nie. Zadržali vás na rozkaz polície na dejisku násilnej smrti za vašej prítomnosti. Kto sa dá radšej zavrieť, bude mu vyhovené.“ Obrátil sa, hľadal ma pohľadom a potom povedal: „Podte so mnou, Goodwin,“ a zamieril k dverám.

19

Predpokladal som, že ma zavedie do kancelárie, ale nezaviedol. Povedal mi, aby som počkal v hale, aj tak nebolo pre mňa v kancelárii miesta. Hŕba odborníkov skúmala všetko možné; Fritz sedel vo Wolfovom kresle za jeho stolom a pozoroval ich. Wolfa nebolo nikde vidieť. Odo dverí som videl Cramera ísť k môjmu stolu. Položil tam náprsnú tašku, uložil ju opatrne do malej škatuľky. Potom dal niekolko rozkazov, prišiel ku mne a povedal: „Wolfe je hore v svojej izbe,“ a zamieril ku schodom. Nasledoval som ho.

Dvere do Wolfovej izby boli zavreté, ale Cramer sa neunúval s klopaním – vošiel. To bola nezdvorilosť Bolo jasné, že má pod komandom kanceláriu, kedže tam práve zomrel človek násilnou smrťou za jeho prítomnosti, ale nebolo to tak s ostatnými miestnosťami domu. Avšak nebola to práve najvhodnejšia chvíľa na čítanie zákona a piáv, takže som ho len nasledoval a zavrel dvere.

Wolfe si aspoň neľahol. Sedel vo veľkom kresle pod lampou a čítal. Zdvihol hlavu a položil knihu na stôl Ked som posúval Cramerovi stoličku, prečítal som jej titul: Montaignove eseje. Bola to jedna z niekoľkých desiatok kníh. ktoré mal na policiach vo svojej izbe, takže z kancelárie nevzal nič, čo by sa mohlo priečiť právnym predpisom.

„Bol už mŕtvy, ked ste odišli?“ pýtal sa Cramer.

Wolfe prikývol „Áno, pane. Ostal som kvôli tomu“

„Ešte vždy je mŕtvy.“ Cramer nie je blázon, to iba oznamoval skutočnosť Odtisol stoličku dozadu, pričom zhrnul koberec „Je to kyanid Overujú to. ale je to tak Na zemi pod gaučom sme našli dokrkvaný papier. Toaletný papier. Nie len. čo máte v kúpeľni.“

„Ďakujem,“ odvetil Wolfe sucho

„Ved viem. vy ste to neurobili. Boli sme spolu. Goodwin tam nebol, aspoň nie celý čas. ale snažím sa byť realista Na papieri ostal biely prášok, keď sme naň kvapli vodu, bolo to cítiť po cyankáli. Zdalo sa, že aj pohár tým cítiť, ale páchol nápojom.“ Pozrel na mňa. „Goodwin, sadnite si. Viete aký to bol nápoj?“

„Neviem,“ odvetil som, „ale O’Garro povedal, že pernod. Vraj videl, ako si ho nalieva, a ked ho Hansen zavolal, položil ho na stôl. A ked…“

„Chodte do čerta,“ vybuchol Cramer, „ako môžete mať toľko bezočivosti začínať s nimi? Viete čertovsky dobre…*

„Blbosť,“ povedal som zreteľne. „Na nič som sa nespytoval. Assa si to sám vybral. Ked bol dnes tu, tesne pred večerou, pil pernod – vlastne ho vlial do seba a povedal, že je to jeho nápoj.“

„Bol tu? Pred večerou?“

„Bol. Ibaže by to pán Wolfe poprel.“

„Čo chcel?“

„Opýtajte sa pána Wolfa.“

„Mám otupený mozog. Povedzte pánu Cramerovi, čo povedal pán Assa a čo som povedal ja. Všetko.“

Vzal som si stoličku a sadol si. Na chvíľu som zavrel oči, aby som si usporiadal myšlienky. Prešiel som dlhým a prísnym výcvikom; ale uplynulá hodina odhalila dalšie podrobnosti, nuž som sa musel prispôsobiť. Urobil som to, otvoril som oči a hlásil som. Ked som došiel k bodu, ked Assa povedal: „No dobre,“ a rozlúčil sa, dodal som: „Je to presne tak. Keby sme to mali na páske, rád by som to porovnal. Máte nejaké otázky?“

Ticho. Cramer si vrazil do úst cigaru a žul ju. Rozkázal: „Chodte do kancelárie, vezmite si písací stroj a papier. Povedzte Stebbinsovi, že je to môj rozkaz, niekam si s tým sadnite a naklepte to. Celé.“

„To môže počkať,“ povedal Wolfe namrzene. „Kým neskončíme toto tu. Chcem, aby bol tu.“

Cramer nenaliehal. Vybral cigaru z úst a povedal: „A potom ste mi telefonovali.“

„Äno. Len čo pán Assa odišiel.“

„To je zlé, že ste mi nepovedali, čo sa stalo. Assa by bol ešte žil.“

„Možno.“

Cramer vypleštil oči. „Preboha, vy to ešte aj pripúšťate?“

„Pripustím, čo len chcete, pán Cramer. Už predtým som mal príčinu cítiť sa pokorený, ale to nebolo nič v porovnaní s týmto. Nevedel som, že pokorenie môže tak hlboko raniť. Ešte jedno seknutie a boli by ste sa dostali až na kosť Ak mal pán Assa tú náprsnú tašku pri sebe – tak by sa to teda celé zavŕšilo. To by ma zničilo.“

„Mal ju pri sebe.“

„Čože?“

„Mal tú náprsnú tašku pri sebe. Vo vnútornom vrecku. Identifikovali ju ako tú, čo mal pri sebe Dahlmann – zistili to dostatočne presne. Papier s odpovedami v nej nebol.“

Wolfe preglgol. A zas. „Cítim sa nevýslovné pokorený, pán Cramer. Chodte a privedte vraha. Ale mňa tu zamknite; ja by som vám to iba zbabral. Celý dom je váš“

Obaja sme naňho hľadeli, ale nie ľútostivo. Pridobre sme ho poznali. Prirodzene, že bol zatrpknutý. Mal scénu pripravenú pre jedno zo svojich najväčších vystúpení, kde on bol hviezdou, a vlastne už začal svoju úlohu, ale vtom mu jeden z hlavných predstaviteľov, zrejme zločinec, zomrel pred očami. Iste to bolo do jedu, ale ani Cramer ani ja sme neboli natoľko dojatí, aby sme uverili, že je nevýslovné pokorený – alebo hocičo iné nevýslovné *

Cramer ho nešiel potľapkať po pleci. Iba sa opýtal: „Čo ak ho nik nezavraždil? Čo ak si ten nápoj sám namiešal?“

„Fuj,“ povedal Wolfe a ja som zdvihol ruku k ústam aby som zakryl úškrn. Pokračoval: „Keby to urobil, tak by mal papier s cyankáli vo vrecku, ked prišiel sem. nech už bol predtým hocikde. Že by si vybral zo všetkých miest toto a ešte s obecenstvom, o ktorom vedel, že bude v mojej kancelárii – a pritom s tou taškou vo vrecku – to odmietam uveriť!“

„Niečo sa mohlo stať až po jeho príchode.“

„To neverím. Ved mal dostatočnú príležitosť predtým sa pozhovárať so. svojimi spoločníkmi.“

„Mohol chcieť vrhnúť na niekoho podozrenie.“

„Čiže inteligentný človek by povedal, že bol neobyčajne nešikovný. Ibaže by ste vedeli podrobnosti mne neznáme?“

„Nie. Myslím, že ho zavraždili.“ Cramer vylúčil gestom ruky všetko ostatné. „Ak vás správne rozumiem, po tom. čo sa vám Assa pokúšal nahovoriť, aby ste odvolali stretnutie, vy ste usúdili, že on zabil Dahlmanna a vzal náprsnú tašku a mali ste v úmysle večer to z neho vytiahnuť. Bolo to tak?“

„Nie. Zabúdate, že mňa nezaujímala vražda. Samozrejme, predpokladal som, že tu budú rozhodné body, o ktorých sa bude diskutovať, a preto som vás pozval. Predpokladal som aj to, že Assa vzal tašku, pretože…“

„Pravdaže,“ vyhŕkol Cramer. „Prirodzene. Pretože bol presvedčený, že tie odpovede súťažiacim ste poslali vy, čiže vedel, že ich nemohol poslať nikto iný, a bol to jediný spôsob, na ktorý mohol prísť, to je jasné.“

„Nič takého.“ Wolfe sa nezdal pokorený, ale nechcem tvrdiť, že nebol. Vedel sa velmi rýchlo spamätať. „Naopak, pretože mi tak horlivo chcel prišiť za golier tie odpovede, hoci vedel, že som ich neposlal. Keby to vedel, kto ich poslal, nebol by riskoval takýto výpad, čiže ich poslal sám, mal ich na papieri, ktorý bol v Dahlmannovej náprsnej taške. Málopravdepodobnú možnosť, že ich mal z originálu z trezoru, som zavrhol, pretože by sa nebol odvážil ísť tam sám a pýtať si to. Skvelý ťah, ktorý zachránil súťaž a za ktorý ma tofko vychvaľoval, bol jeho vlastný čin. Takže alebo sám vzal náprsnú tašku, alebo vedel, kto to urobil. Prvá možnosť je pravdepodobnejšia, lebo povedal, že prišiel za mnou z vlastnej iniciatívy a na vlastnú zodpovednosť bez toho že by sa bol poradil so svojimi spoločníkmi. Samozrejme, chcel, aby som stretnutie odvolal.“

„Prečo ste to nespravili?“ vyzvedal Cramer. „Prečo ste ho neodvolali?“

„Pretože som bol viazaný na dve strany, nie voči nemu. Jednak voči svojmu klientovi, firme Lippert, Buff a Assa, mal som vykonať prácu, na ktorú ma najali, a jednak záväzok voči sebe samému, aby som sa nedal podviesť.“ Zrazu sa odmlčal, stisol pery a prižmúril oči, „aby som sa nedal podviesť,“ dodal trpko. „A pozrite sa!“

Otvoril oči. „Veru, aby ma niekto nepodviedol, lenže nešlo o pána Assu, ktorý sa usiloval zachrániť parfumu súťaž, ale o človeka, ktorý už raz vraždil a bol pripravený vraždiť znova. Predpokladal som, že Assa vzal Dahlmannovu náprsnú tašku, ale nie že ho zabil, to bola aj tak vaša vec. Teraz je to celkom iné. Predpokladať, že Assu niekto zabil iba preto, že vedel, že ukradol náprsnú tašku a poslal odpovede súťažiacim, by bolo detinské. Predpokladať, že Assa vedel, že Hansen, Buff, O’Garro alebo Heery ukradli tašku a poslali odpovede a že jeden z nich ho zabil, aby zabránil odhaleniu, by bolo tupé. Jediný znesitelný predpoklad je, že Assa veril, alebo mal dôvod veriť, že jeden z nich zabil Dahlmanna. To by stálo za vraždu, ale preboha, zase nie v mojej kancelárii.“

„Veru to bola drzosť.“ Cramer vybral cigaru z úst, alebo aspoň to, čo z nej zostalo. „Ale prečo by to mali byť práve títo štyria? Čo súťažiaci?“

„Nezmysel! Nemá význam o tom uvažovať. Pošlite ich domov. Myslíte, že stojí za to s nimi diskutovať?“

„Nie.“ pripustil Cramer, „ale ja ich domov nepošlem. Boli tam, ked niekto vsypal do nápoja jed. Teraz ich budeme vypočúvať, každého osobitne. Hádam nebudete mať nič proti tomu, ked použijeme miestnosti na tom poschodí a na prízemí.“

„Nemám právo namietať proti čomukoľvek.“ To teda znelo trpko. „Rešpektujem vašu prax, pán Cramer, vypočúvajte ich všetkými prostriedkami, ale pochybujem, že by bol vrah natoľko nešikovný a dal sa niekým spozorovať. A môže sa vám stať. že počujete aj viac. než treba Slečna Frazeeová môže celkom pokojne vyhlasovať, že videla každého z nich, ako jeden za druhým, vrátane ostatných súťažiacich, vsypali niečo do nápoja Radím vám, nehovorte jej že sa papier našiel. Mimochodom, minulú stredu ste mi povedali že ani jeden z tých piatich mužov – rátali ste aj Assu – nemohol dokázať, že nešiel k Dahlmannovi na byt v tú noc, ked ho zabili. Platí to ešte?“

„Áno. Prečo?“

„Chcel som to vedieť.“

„Načo? Teraz hľadáte vraha? Bože môj, veru by som vás vedel zavrieť!“

„Ešte vždy mám za úlohu zistiť, kto ukradol náprsnú tašku. Tí, čo predpokladajú, že sa uspokojím s tým. že ju ukradol pán Assa. sa mýlia.“ Zrazu Wolfe neočakávane vybuchol. Otvoril ústa a zreval: „Došľaka, ako môže nejaký chlap nehanebne vraždiť v mojej kancelárii, s pomocou môjho nápoja a môjho pohára?“

„Hnusná nehanebnosť,“ povedal Cramer. „Ale vy sa len držte svojej úlohy a moju nechajte tak. Veľmi nerád by som vás videl znova pokoreného. Nedbal by som, keby som vás niekedy sám mohol pokoriť, ale nie aby to urobil cudzí človek a vrah. Ved ak sa to týka tých štyroch, dvaja z nich sú vaši klienti.“

„Nie, mojím klientom je obchodná firma.“

„Dobre, ale upokojte sa. Nepáči sa mi vaša tvár, a zriedka je to naopak. Aj iné veci sa mi nepáčia. Ste, zdá sa, presvedčený, že súťažiaci sú z toho von?“

„Som.“

„Prečo? Čo ešte viete, čo ste mi nepovedali?“

„Nič, čo by malo nejaký podstatný význam.“

„Viete o nejakom motíve, ktorý by mohol hociktorého z týchto štyroch mužov doviesť k vražde Dahlmanna?“

„Nie. Ibaže mu všetci zjavne závideli. Viete o nejakom motíve vy?“

„O nijakom, ktorý by vyzeral primerane. Teraz sa na to pozrime bližšie. Máte vôbec nejakú informáciu, ktorá by sa nejakým spôsobom týkala niektorého z nich?“

„Nič sa nikoho netýka väčšmi než ostatných.“

„Ak na nejakú prídete, dajte mi vedieť. Vy sa držte od toho Ďalšia vec, ktorá sa mi nepáči, sú tie reči o klientoch. Poznám vás. Už dosť – dalej!“

Zase nezdvorilosť Nezaklopali. Dvere sa otvorili a vstúpil detektív.

„Inšpektor, poručík vás potrebuje. Je v kuchyni s nejakou ženou.“

Cramer povedal, že hned príde dolu, a vstal. Detektív odišiel. Cramer oslovil mňa. „Vezmite si stroj a naklepte ten rozhovor s Assom. Prineste si ho sem a klepte to tu, aby ste dozreli na šéfa. Nechcem, aby ho znovu pokorili.“ Vyšiel.

Pozrel som na Wolfa a on na mňa. Ani mne by sa nepáčil jeho pohľad, keby jeho výraz chladnej zúrivosti patril mne. „Máte nejaké rozkazy?“ opýtal som sa.

„Zatiaľ nie. Ale môžem vás hocikedy v noci zavolať. Pokúsim sa zaspať. Po dome mi behá vrah, a ja mám prázdne ruky i hlavu.“

„Nebehá. Mali by ste sa pokúsiť zdriemnuť si, samozrejme, zamknite sa. Budem lu, kým spoločnosť odíde – a mimochodom, dať nejaké občerstvenie? Ked je toľko neočakávaných návštevníkov, nebude dosť nakladaných húb a mandlových guľôčok. Dať sendviče a kávu?“

„Áno.“ Zatvoril oči. „Archie! Nechajte ma osamote.“

„S radosťou.“

Nechal som no a išiel dolu. Ked som otvoril dvere do kuchyne, aby som povedal Fritzovi o sendvičoch a káve, zazrel som iba Cramera a Rowcliffa, Susan Tescherovú a Hibbarda a vyšiel som. V hale boli traja uniformovaní hostia, jeden strážil domové dvere. Dvere do jedálne a prednej izby boli zatvorené. Dvere do kancelárie boli tiež zatvorené Otvoril som ich a vstúpil som. Mŕtvola tam už nebola. Pol tucta vedcov ešte vždy skúmalo a Purley Stebbins a detektív z okresného súdu mali v robote Patricka O’Garru. Sedeli pri stole, kde bolo občerstvenie. Toto teda môže trvať celú noc, kým predvedú každého osobitne a kým každý povie, kde bol a kedy. Fritz ešte vždy trónil za Wolfovým stolom, zamieril som teda k nemu.

„Pekný večierok, však?“

„To nie je na smiech, Archie. Cochon.“

„Nikdy nežartujem. Prišiel som vás oslobodiť. Zrejme v tejto miestnosti nemožno dostať nič, ani len občerstvenie a tak si myslím, že budete musieť urobiť sendviče a kávu. V kuchyni nájdete nejaké ksichty, ale nevšímajte si ich. Ak budú namietať, povedzte, že máte rozkaz. Nenamáhajte sa brať niečo hore pánu Wolfovi. Obhrýza si nechty a nechce, aby ho vyrušovali.“

Fritz povedal, že Wolfe by mal vypiť trochu piva. Povedal som, že dobre, ak to chce riskovať, a odišiel som. Pokiaľ ide o mňa, vystriedal som na stráži Fritza. Ešte neprišla chvíľa, ked poviem Purleymu, že Cramer mi rozkázal premiestniť písací stroj do inej miestnosti a aby mi láskavo dovolil to urobiť. Aj tak sa mi nechcelo trepať ho dve poschodia, a napokon, bolo by zaujímavé a poučné pozorovať školených detektívov, ako riešia zločin.

KecI už hovorím o školených detektívoch, nuž aj ja by som mal ním byť, ale nechcem sa chvastať. Zašiel som k svojmu stolu, vybral z puzdra pištol, položil do priečinku a zamkol ho. V tomto referáte som ju možno nespomenul, ale to preto, lebo som nechcel hovoriť nezmysly, a radšej som nespomenul pocit, aký som mal, ked som chodil niekoľko dní ozbrojený, a potom som ju uvážlivo nachystal k vražde rovno tu v kancelárii – veľa dobrého už moja pištol urobila. Dočerta s ňou! Bolo by bývalo nádherné, keby som ju bol krátko nato, ako som sa jej zbavil, naozaj potreboval, ale nedostalo sa mi ani tohto zadosťučinenia.

Z druhého priečinka som vybral papier a indigo, posunul som podstavec na stroj k zadnej strane Wolfovho stola, sadol som si do Wolfovho kresla a začal klepkať.

20

Bol by som rád, keby sa na chvíľu prestalo s tým horlivým úsilím ako nájsť spôsob na zrušenie vojen alebo na odstránenie chorôb, alebo ako poháňať vlaky pomocou atómu, či predĺžiť ľudský život na dve storočia, a keby.sa každý z tých vedcov na chvíľu sústredil na to, ako ma v to ráno zobudiť tak, aby som nepociťoval odpor k vstávaniu. Možno by to dokázal húf krásnych bosonohých diev v priesvitnom žltom hodvábe pejúcich „Ach, aké krásne ráno“ a rozsýpajúcich okolo mňa lupienky ruží. ale zrejme som to musel skúsiť bez toho.

V ten utorok ráno to bolo hrozné. Spal som iba tri hodiny a zobudil ma telefón, čo bol ten najhorší spôsob zobúdzania. Prevalil som sa, otvoril oči, na budíku som videl, že je sedem hodín dvadsaťpäť, natiahol som ruku a vytrhol tú prekliatu vec z vidlice.

„Prosím?“

„Dobré ráno, Archie. Môžete prísť o tridsať minút dolu? Raňajkujem so Saulom, Fredom, Orriem a Billom.“

To ma celkom prebralo, hoci to vôbec nemalo vplyv na môj odpor k vstávaniu. Povedal som Wolfovi, že sa pokúsim, vstal som a zamieril do kúpeľne. Obyčajne sa niekoľko minút mocem a vyzivujem, kým ta vleziem, ale tentoraz nebol na to čas. Ked som sa holil, zišlo mi na um, že som sa ho mal spýtať, o aký druh programu ide, aby som vedel, ako sa obliecť, ale keby to bolo niečo špeciálne, bol by to povedal. Zdrapil som teda košeľu, čo bola na samom vrchu.

Ked som zišiel na prízemie, za rovných tridsať minút, pili v jedálni kávu. Ked som ich pozdravil, Fritz prišiel s pomarančovou šťavou pre mňa. Sadol som si a poriadne si odpil.

„Toto je strašlivý čas,“ začal som ešte vždy s pocitom odporu, „teraz ma takto zaskočiť a prekvapiť s neočakávanou návštevou!“

Bili Gore sa zasmial. Raz v 1948 som mu povedal čosi smiešne a odvtedy bol vždy hotový sa rozrehotať, kedykoľvek otvorím zobák Bili sa nevie v živote veľmi obracať, ale je tvrdý a spoľahlivý. Orrie Cather je šikovnejší a nehanbí sa za to, a už sa zbavil predstavy, že by nebolo najhoršie prevziať moje miesto, takže pred niekoľkými rokmi pomohol Wolfovi tým, že vybavil niekoľko veľmi háklivých vecí ked ho zavolal. Fred Durkin je iba Fred Durkin, a on to vie. Myslí, že Wolfe vie usvedčiť vraha, aj ked sa zaoberá niektorým prípadom čo len pol hodiny. Myslí, že Wolfe vie urobiť hocičo a hocikedy. Saula Panzera už poznáte, neopakovateľného a jedinečného.

Ked som dopil pomarančovú šťavu a pustil sa do doliek, Wolfe začal s podrobným výkladom. Povedal, že to prekvapenie vzniklo náhodou; zatelefonoval im, až ked som ležal, ked vymyslel postup.

„Výborne,“ pochvaľoval som si, natierajúc si maslo. „Máme postup. Pre týchto pánov?“

„Pre všetkých,“ odvetil Wolfe. „Opísal som im situáciu, nakoľko to budú potrebovať. Je to postup zo zúfalstva, s možnosťou úspechu jedna k dvadsiatim. Premýšľal som o tom celé hodiny, väčšinou v noci, a toto je najlepšie, čo som bol schopný vymyslieť. Ako viete, predpokladal som, že jeden z tých štyroch – Hansen, Buff, O’Garro, Heery – zabil Dahlmanna a ukradol náprsnú tašku, a pretože Assa sa o tom dozvedel alebo mal podozrenie, jeho zabili tiež.“

„Viem, že toto ste povedali aj Cramerovi.“

„To som povedal aj sebe.“

„Prečo by jeden z nich zabil Dahlmanna?“

„Neviem, ale ak to urobil, mal na to dôvod. To je isté ako jeho totožnosť. Pátrať po motívoch by znamenalo dlhé a namáhavé vyšetrovanie, a aj vtedy motív sám osebe nič neznamená. Dal som prednosť sústredeniu sa na totožnosť. Ktorý z tých štyroch? Prebral som dôkladne každé slovo čo povedali vám a mne; všetky ich tóny, pohľady a pózy. Uvažoval som o všetkých možných spôsoboch, ako prišli do styku s políciou, a zistil som. že každý z nich alebo už bol sledovaný, alebo sú teraz sledovaní, alebo sú to beznádejne neurčité charaktery. Jediné, čo mi o piatej ráno ostávalo, čo sľubovalo aký-taký výsledok bez zdĺhavého a prácneho obliehania, bola možnosť uspokojivej odpovede na otázku: odkiaľ mal jed?“

Díval som sa naňho, žujúc dolku so šunkou. „Dobrý bože, na nič lepšie sa nezmôžeme? Cramer do toho práve zapriahol celú armádu policajtov. Nás je šesť a nik nás nepozná, a ak…“ odmlčal som sa, pretože som videl, ako sa díva. „Prišli ste na niečo?*

„Áno. Na steblo, ktorého sa možno zachytiť. Či nemožno rozumne predpokladať, že rozhodnutie zabiť pána Assu vzniklo iba včera večer ako výsledok situácie, ktorá vznikla reakciou súťažiacich na odpovede doručené poštou? Rôzne okolnosti podporujú také..“

„To je práve ono. Tiež som o tom trocha rozmýšľal. Je to možné, súhlasím.“

„Teda niekedy v sobotu popoludní, nie skôr, sa rozhodol, že pána Assu treba zabiť, a skrsla v ňom myšlienka použiť na to cyankáli a vsypať mu ho do nápoja. Je tak?“

„Áno.“

„No ale kde v pekle vzal cyankáli?“

„Nemohol som – ach! V tom je práve istá zvláštnosť!“

„Iste. Cyankáli si vybral hádam preto, lebo vedel, že účinkuje bleskové, a išiel ho kúpiť. Ťažko. Samozrejme, mohol si ho ľahko obstarať – napríklad v predajni fotografických potrieb – ale nebol predsa idiot. To nie. Vedel, kde ho dostane a bez ťažkostí; vedel, kde k nemu môže prísť nepozorovane. Kde? Jesto tisíc možností, a môže to byť hociktorá z nich, ale ja som sa nenamáhal špekulovať o nich, pretože jedna z nich priam na mňa volala – alebo skôr na vás. Ja som tú možnosť nevidel, ale vy áno.“

„Počkajte.“ Položil som šálku s kávou. „Videl som ju?“

„Áno.“

„A povedal som vám o tom?“

„Áno.“

„To je zaujímavé. Zavrel som oči, otvoril ich a buchol som päsťou do stola. „No pravda! Vitríny so vzorkami v budove LBA! Mohol som na to prísť aj sám, keby som ostal celú noc hore – ale nespomínam si, že by som tam videl nejaké cyankáli.“

„Nehľadali ste ho. Povedali ste, že tam je tisíce vzoriek od stoviek firiem. Ideme ho hľadať.“

„Ked tam už nebude? Ked ho vzal, nie je tam.“

„Tým lepšie. Ak vzal iba toľko, koľko potreboval, nájdeme zvyšok. Ak to vzal včera, potom odstránil zvyšok, zistíme kde bolo – a kde nie je. Musí jestvovať zoznam obsahu tých škatulieh Nemá význam tam vtrhnúť pred úradnými hodinami, nuž máme kopu času. A teraz podrobnosti. Budem s vami. ale mali by ste vedieť, čo som vymyslel pre rôzne eventuality – pre každého z vás. Fritz! Kávu!“

Povedal nám podrobnosti.

Ak si niekto myslí, že táto udalosť je výnimkou z Wolfovho pravidla nikdy nevyjsť z domu za úradnými povinnosťami, nie je to tak. Toto nebolo úradné vybavovanie. Wolfe prenasledoval človeka, ktorý zneužil jeho pohostinnosť, čo bolo neodpustiteľné a spôsobilo, že musel pred Cramerom priznať svoj omyl, čo bolo nehorázne. Mám na to dôkaz. Neskôr, ked prezeral účty za výdavky, ktoré som pripravil pre LBA. doplnil účet za taxík v ten deň ráno za ten, v ktorom sa viezol Fred, Orrie a Bili, ale vynechal druhý, ten, ktorý viezol jeho, Saula a mňa.

Do pol desiatej chýbala minúta, ked sme všetci šiesti vstúpili do výťahu moderného mrakodrapu v strede mesta. Ked sme vystúpili na dvadsiatom druhom poschodí, aristokratický vyzerajúca tmavovláska s peknými drobnými uškami bola na svojom mieste za svojím dva a pol metra dlhým stolom.

Trochu ju prekvapilo, ked! sa zrazu zjavilo šesť mužov, no ked som sa priblížil a spoznala ma, upokojila sa.

Zaželal som jej dobré ráno. „Obávam sa, že trocha vyrušíme, ale musíme tu vykonať istú prácu. Toto je pán Nero Wolfe.“

Wolfe vedia mňa kývol hlavou. „Musíme preskúmať obsah vitrín. Smrť pána Assu – samozrejme, viete o tom.“

„Áno… viem“

„Čiže je potrebné bezodkladne pokračovať.“

Pozrela za nás a ja som sa obrátil a urobil to isté. Skupina zrejme pokračovala bezodkladne. Saul Panzer otvoril sklenú vitrínu na jednom konci na Ťavej strane a vybral si zápisník. Fred Durkin bol pri poslednej vitríne vpravo a Bili s Orriem boli pri zadnej stene, ktorá bola preplnená vitrínami v dlžke asi pätnásť metrov.

Bolo jasne vidieť, že všetky dvierka sú otvorené. Na tých, ktoré som pozeral pri minulej návšteve, som zámky nevidel, ale jednako mohli byť niektoré zamknuté. Priniesli sme so sebou celý výber kfúčov, ale keby sme ich použili, všetko by sa skomplikovalo.

„Nič o tom neviem.“ povedala tmavovláska. „Kto vám to dovolil?“

„Je to súčasť úlohy,“ povedal jej Wolfe, „ktorú mi zverili pán Buff, O’Garro a Assa minulú stredu. Im sa zodpovedám. Podte, Archie.“

Zamierili sme k vitrínam na pravej strane, k tým, čo boli najbližšie k výťahom, a ked sme k nim prišli, Fred odtial odišiel a pripojil sa k Saulovi pri Ťavej stene. To bolo podTa bojového plánu, ako sme ho načrtli v hlavnom stane. Netrápil som sa s vyťahovaním zápisníka, lebo som chcel mať obidve ruky voľné na ukladanie vecí v prípade potreby. Pri prvej vitríne to nebolo treba. Bola tam fotografia zaoceánskeho parníka, niekofko miniatúrnych vrecúšok s celou zbierkou umelých hnojív, škatule cigariet, vysávač a rôzne iné veci. Ani spodná priehradka druhej vitríny nesTubovala viac bol tam palubný motor, mydlá a čistiace prostriedky, polievková konzerva a pivo vo fTašiach aj plechovkách; druhá polička mala balený tovar a vzbudzovala väčšiu pozornosť. Nezdalo ša pravdepodobné, že by cyankáli pristalo k obilninám, cestovinovým zmesiam a rezancom, ale podľa programu bolo treba pozrieť na každý jeden obal. To som práve robil a Wolfe stál za mnou, ked sa ozval autoritatívny hlas.

„Vy ste Nero Wolfe? Čo sa tu robí?“

Vystrel som sa a obrátil. Pred Wolfom stál meter osemdesiat vysoký zriadenec s vysunutou bradou. Nevyzeral, že by žartoval. Kedže neprišiel výťahom, musel byť dnu, zrejme ho zavolala tmovovláska.

„Už som to vysvetlil,“ povedal Wolfe, „žene pri stole.“

„Viem, čo ste jej povedali, a nie je to jasné! Odídte od tých vitrín a nepribližujte sa, kým nezistím čo a ako.“

Wolfe pokrútil hlavou. „Je mi ľúto, pán…“ –

„Volám sa Falk.“

„Je mi ľúto, že vám nemôžem vyhovieť, pán Falk. Najali ma páni Buff a O’Garro – a pán Assa, ktorý zomrel. Začali sme s tým a dokončíme to. Tvárite sa bojovne, ale radím vám prejednať vec s pánom Buffom alebo pánom O’Garrom. Kde sú?“

„Nie sú tu.“

„Vy musíte vedieť, kde sú. Zatelefonujte im.“

„Idem, a vy sa týchto vitrín nedotknete, kým neprídem.“

„Nie, pane.“ Wolfe bol neoblomný, ale pokojný. „Pán Falk beriem do úvahy vaše duševné rozpoloženie po tom, čo sa stalo včera večer, ale musíte si uvedomiť, že nie som bandita a títo ľudia sú moji spolupracovníci. Nemalo by vám dlho trvať, kým sa dovoláte pána Buffa alebo O’Garru. Urobte tak v každom prípade.“

Jeden spôsob, ako vyskúšať dobrého zriadenca, je aj to, ako dlho mu trvá, kým si uvedomí, že spor prehral, a Falk obstál. Zvrtol sa na opätku a odchádzal po koberci k dverám, vedúcim do vnútornej chodby. Wolfe a ja sme pracovali dalej, dokončili sme policu s rôznymi balíčkami a pokračovali sme na dalšej – s nádobami a plechovkami s farbou, elektrickými prístrojmi a tak dalej.

Za dalšiu polhodinu došlo výťahmi osem alebo deväť ľudí, nie viac, a väčšina z nich zase odišla, nik nás neobťažoval. Vcelku to bolo milé a tiché pracovisko. Raz sme si s Wolfom mysleli, že sa zapotíme, ked sme prišli na ukážku firmy

Jonas Hibben a spol., Pharmaceuticals, ale vzorka vyzerala nedotknutá, bez prázdneho miesta, nebola tam škatuľka ani fľaška, z ktorej by niekto mohol vziať dávku cyankáli Napokon sme sa vzdali a pokračovali. Ked sme boli pri poslednej vitríne na tej stene, Saul nás zavolal, aby sme sa išli na niečo pozrieť. Prešli sme tam, kde s Fredom skúmali druhú poličku poslednej vitríny v ich rade.“

Na honosnej drobnej kartičke – všetky boli honosné a drobné – to bolo označené ako výrobok Allcoranových laboratórií, Inc. Boli tam turty škatúľ, malých a veľkých malé boli vpredu a veľké vzadu, a tri rady hnedých fľaštičiek rovnakej veľkosti, povedal by som tak asi pollitrových

Saul povedal: „Stredný rad. štvrtá fľaška zľava. Musíte posunúť tú vpredu, aby ste videli na nálepku.“

Wolfe si stal bližšie. Namiesto aby posunul prednú, zodvihol ju palcom a ukazovákom aby jasne videl Ja som tiež jasne videl jemu cez plece. Škuľavosť tu znamenala handicap. Hore na nálepke bolo vytlačené veľkými čiernymi písmenami KCN Pod tým bolo vytlačené veľkými červenými písmenami JED Medzi slovom JED a pod ním bolo niečo napísané menším typom, ale nenamáha! som sa prečítať to. Fľaštička bola taká tmavá, že by ju bolo treba vytiahnuť a podržať proti svetlu, aby človek videl obsah, a to by nebolo žiadúce, ale dalo sa vidieť, že je až skoro po hrdlo niečo biele

„Dnešná úloha duplovane splnená.“ konštatoval som „Je to tu. našli sme to“

Wolfe jemne a opatrne vrátil fľaštičku na miesto. „Dotkli ste sa jej‘“ opýtal sa Saula Vedel čertovsky dobre že sa jej nedotkol, kedže sme mali rozkaz nedotýkať sa ničoho kým nevedel, čo to je, alebo aspoň, že to nie je to, čo hľadáme. Saul povedal, nie, a Wolfe zavolal Billa a Orrieho. aby si doniesli stoličky Saul s Fredom tiež prišli po stoličky Všetky štyri stoličky postavili do radu pred vitrínu, operadlom k nej, a štvorica si sadla, tvárou do miestnosti a k výťahom. Bolo to veľmi pôsobivé ked tam všetci štyria tak sedeli, a veru niiaká fľaška s jedom nebola ešte lepšie strážená.

Takýto pohľad sa naskytol očiam Olivera Buffa. Patricka O’Garru, Rudolpha Hansena a Heeryho, ked vystúpili z výťahu do recepčnej miestnosti.

„Dobré ráno, páni,“ zašveholil Wolfe takým nepekným tónom, aký som uňho ešte nepočul. Zamierili k nám.

21

Málokedy to k niečomu vedie, prakticky nikdy, ale človek to jednako vždy robí. Ked štyria muži vstúpia do miestnosti a jeden z nich zbadá šesť mužov zoskupených pred vitrínou, ktorá obsahuje fľaštičku s jedom, z ktorej nedávno vysypal za lyžičku na kúsok toaletného papiera, aby ho použil na zavraždenie človeka, pokúšate sa pozorovať tváre všetkých ako jastrab a hľadáte nejaký znak, podľa ktorého by ste uhádli, ktorý to bol. Tentoraz to bolo ešte zbytočnejšie než obyčajne. Všetci mali za sebou ťažkú a možno bezsennú noc, a možno si vôbec neľahli. Vyzerali podľa toho, a istotne sa ani jednému nepáčilo to, čo videl. Traja z nich – Buff, O’Garro a Hansen – prehovorili odrazu. Chceli vedieť, kto čo a prečo a kedy, ani si nevšimli zákazníka, ktorý sedel na druhej strane miestnosti.

Wolfe bol rázny. „Myslím, že by bolo lepšie niekam sa utiahnuť. Je tu trochu priveľa ľudí.“

„Kto sú títo ľudia?“ vyzvedal sa Buff.

Pracujú mojím prostredníctvom pre firmu Lippert, Buff a Assa. Teraz sú…“

„Nech odtiaľto zmiznú!“

„Nie! Strážia istý predmet v tej vitríne. Mám v úmysle hned zavolať políciu, aby si po ten predmet prišli. Zatiaľ tu títo štyria mužovia ostanú. Všetci sú ozbrojení, takže ja…“

„Dočerta, prečo s vami…“ vyhŕkol O’Garro, ale Hansen ho chmatol za plece a povedal: „Poďme dnu,“ a zvrtol ho. Buffa akoby zadúšalo, ale premohol sa a viedol nás. Nasledoval ho jeho partner a advokát, potom išiel Heery, potom Wolfe a potom ja. Ked som prechádzal dverami na chodbu, obrátil som sa, mihol okom na štyroch strážcov. Orrie na mňa žmurkol.

Zasadacia miestnosť vyzerala oveľa lepšie než minule, všetko bolo v poriadku a upratané. V sekunde, ako sa zavreli dvere, začal O’Garro vykrikovať, ale Hansen ho znovu chytil za plece a zatiahol ku kreslu na druhom konci veľkého stola a sám si sadol do jedného, takže sedeli chrbtom k oblokom. Wolfe a ja sme obsadili bližšiu stranu stola. Heery sedel po Wolfovej ľavici a Buff napravo odo mňa.

„Aká je to vec vo vitríne?“ vyzvedal sa O’Garro, ked si Wolfe sadol. „Čo chcete dokázať?“

„Bude lepšie,“ povedal Wolfe, „ked dovolíte, aby som opísal situáciu. Potom môžeme…“

„Situáciu poznáme,“ pripojil sa Hansen. „Chceme vedieť, čo si vy myslíte, že toto robíte.“

„To je jednoduché. Chystám sa zistiť, ktorý z vás štyroch zabil Louisa Dahlmanna, vzal náprsnú tašku a zabil Vernona Assu.“ Tí traja naňho iba hľadeli. Heery povedal: „Ježišmária! To je teda jednoduché.“

Hansen povedal: , Radím vám, pán Wolfe, aby ste dávali pozor na to, čo hovoríte – a robíte. Opatrnejšie! Toto vás môže stáť licenciu a môže to značne naštrbiť vašu reputáciu a možno ešte viac. Pozrime sa však na fakty. Čo je to ten predmet vo vitríne?“

„Fľaška kyanidu draselného so zlomenou pečaťou ako vzorka Allcoranovho laboratória. Takmer istotne niečo z obsahu chýba. To možno určiť.“

„Tam v tej vitríne?“ Hansen nechcel veriť svojim ušiam.

„Áno, pane“

„Smrteľný jed tam pred očami verejnosti?“

„Ale chodte, pán Hansen! Nepredstierajte, že o tom neviete, že to tak zrejme nie je. Desiatky smrteľných jedov možno dostať verejne pri stovkách pultov, včítane cyankáli s jeho mnohorakým použitím. Musíte to vedieť, ale ak chcete dať do záznamu, že vás moje oznámenie prekvapilo, máte na to svedkov. Mám sa opýtať ostatných, či aj oni boli prekvapení?“

„Nie. Radím vám, Oliver, a aj vám, Pat, na nič sa nespytujte a na nič neodpovedajte. To je prefíkaný človek.“

Wolfe ignoroval jeho poklonu. „To veci len urýchli.“ povedal uznanlivo. Pohol očami. „Musíme dosť skoro povedať polícii o fľaške s jedom, takže čím menej ma budete prerušovať, tým lepšie. Ale ak všetci odmietnete hocičo povedať, tým len stratím veľa času, teda môžem rovnako dobre telefonovať už teraz. Jednu či dve veci by som mal vedieť – napríklad môžem sa obmedziť iba na základné body. Samozrejme, páni Buff a O’Garro boli včera popoludní v týchto miestnostiach. Vy ste tu boli tiež, pán Hansen?“

„Áno.“

„Kedy?“

„Zhruba od štvrtej do šiestej a niečo.“

„Vy ste tu boli, pán Heery?“

„Ja som tu bol dva razy. Zastavil som sa na niekolko minút, ked som išiel na obed, a okolo pol piatej som tu bol pol hodiny.“

„To je veľmi zlé,“ Wolfe položil dlane na stôl. „Tak, páni, budem čo najstručnejší. Ked skončím, môžete pouvažovať, či sa mám začať brániť proti obvineniu pána Hansena z podvodu. Do chvíle, kým v mojej kancelárii včera večer zomrel pán Assa, zaujímal som sa iba o úlohu, na ktorú som bol angažovaný, a nezaujímal som sa o vraždu. Pozval som na schôdzu pána Cramera, pretože som očakával, že ak sa veci budú vyvíjať podľa môjho plánu, súťažiaci aj vy by ste prestali byť primárnymi cieľmi jeho vyšetrovania, čo by bolo rozhodne žiadúce. Mojím prvým cieľom bolo dokázať súťažiacim, že to,.že dostali poštou tie odpovede, znemožnilo im pokračovať v riešení veršov, ktoré dostali minulý týždeň, a bolo by márne odporovať nevyhnutnému; a chcel som, aby jednohlasne súhlasili s rozdelením nových veršov, len čo sa im znova umožní sloboda pohybu.“

„To hovoríte teraz!“ Nik Hansenovi neodpovedal.

„Budem to podporovať. Trúfal som si to urobiť, pretože nemali prijateľnú alternatívu. Potom by som bol s nimi kvit a oni by sa stiahli, a druhý cieľ by som sledoval s vami ostatnými. Priznávam, že druhý cieľ vôbec nebol jasný, a chodník k nemu bol len slabo viditeľný až takmer do siedmej hodiny včera večer, ked ku mne prišiel pán Assa. Pán Hansen, vedeli ste o tom. že ma pán Assa prišiel včera v tú hodinu navštíviť?“

„Nie. Dozvedám sa to až teraz.“

„Vy, pán Buff?“

„Nie.“

„Pán O’Garro?“

„Nie!“

„Pán Heery?“

„Nevedel som.“

Wolfe pokýval hlavou. „Jeden z vás klame, a to možno pomôže. Pán Assa prišiel a zhovárali sme sa. Bol prítomný aj pán Goodwin a naklepal opis rozhovoru pre pána Cramera. Teraz by vám o tom mohol referovať, ale pridlho by to trvalo, nuž to teda zhrniem. Pán Assa sa vyjadril, že hovorí za seba, nie v mene firmy; že o tom nekonzultcval so svojimi spoločníkmi. Gratuloval mi kvôli – ako to on nazval – skvelému ťahu, totiž že som vraj poslal súťažiacim odpovede, a tak som zachránil súťaž pred krachom. Ponúkol mi, že sa osobne zaručí, aby mi vyplatili honorár. Nalial si pernod a potom ešte jeden. Začal a skončil s požiadavkou, aby som odvolal včerajšie stretnutie. Pokial ide o mňa, poprel som, že som poslal súťažiacim tie odpovede, a odmietol som odvolať stretnutie. Odišiel podráždený.“

Wolfe sa nadýchol. „Toto som potreboval. To, že pán Assa predstieral istotu, že ja som poslal odpovede, a to, že mi tak horlivo k tomu blahoželal, mohlo znamenať iba to, že ich poslal sám, mal ich na papieri z Dahlmannovej náprsnej tašky, alebo vedel, kto ich poslal. To prvé bolo oveľa pravdepodobnejšie. Teda druhý cief stretnutia a cesta k nemu boli celkom jasné. Bol by som pokračoval podľa plánu so súťažiacimi, dostal by som ich súhlas V novej dohode a potom by som ich prepustil. Po ich odchode by som sa zaoberal pánom Assom a vami ostatnými za prítomnosti pána Cramera. Nepredpokladal som, že Assa zabil Dahlmanna; naopak, predpokladal som, že ho nezabil, kedže v tom prípade by sa sotva opovážil vystaviť podozreniu tým, že prišiel za mnou. Predpokladal som, že Assa išiel do Dahlmannovho bytu našiel ho mŕtveho a vzal tašku, čo je, ako viete, jedna z teórií pána Cramera. Kedže to bolo tak, bolo to treba oznámiť pánu Cramerovi, a čím skôr, tým lepšie – lepšie nielen kvôli súdnemu postupu, ale aj pre môjho klienta, firmu Lippert, Buff a Assa. Jednotlivca Vernona Assu by to prekvapilo, ale všetkým ostatným by to osožilo. Súťažiacich by to vylúčilo ako podozrivých z vraždy a podstatne by to zmenšilo bremeno podozrenia, pokiaľ ide o vás ostatných. Mal som v úmysle vyložiť vám túto situáciu a pohnúť vás k tomu, aby ste mi pomohli vyvinúť nátlak na pána Assu, a očakával som, že sa mi to podarí.“

Znova sa nadýchol, hlbšie. „Ako vidíte, priznávam sa k neslýchanej chybe. Vzniklo to tým, že som dostatočne neuvážil možnosť, že by sa pán Assa bol sám napálil alebo zle kalkuloval. Teraz sa odsudzujem, ale na druhej strane, keby som bol včera večer o deviatej vedel presne čo…“

„Môžete vynechať keby,“ povedal Hansen chladne. „Ospravedlňujte sa sám sebe, nás to nezaujíma. Ako to, že Assa zle kalkuloval?“

„Lebo si myslel, že človek, ktorý pred ním pripustil, že vzal Dahlmannovu náprsnú tašku, hovoril pravdu, ked povedal, že našiel Dahlmanna mŕtveho. Tým, že vylúčil možnosť, že vlastne on zabil Dahlmanna.“

„Počkajte chvíľu,“ namietal Heery. „To ste vy sám mysleli o Assovi.“

„Lenže Assa prišiel za mnou a okrem toho som povedal, že sa zmýlil. Pravdaže, bolo to trápne jasné, ked Assa zomrel pred mojimi očami. Nebolo treba zložito zisťovať čo sa stalo, ostala jediná otázka, ktorý z vás spôsobil, že sa to stalo. Kjprý z vás…“

„Mne to nie je jasné,“ povedal O’Garro.

„Tak to teda opíšem,“ Wolfe si posunul kreslo, ktoré bolo síce skoro dosť veľké, ale preňho nezvyklé. „Kedže tú fľašku strážia, s veľou sebaistotou. Včera popoludní sa Assa nejako dozvedel, že jeden z vás má Dahlmannovu náprsnú tašku. Či sa to dozvedel náhodou, alebo niečo v tom smere podnikol, na tom nezáleží, dozvedel sa to a konfrontoval to s vami. Vy…“

Heery mu skočil do reči: „Práve ste povedali, že ste predpokladali, že Assa sám vzal Dahlmannovi náprsnú tašku. Mal ju vo svojom vrecku.“

„Fuj!“ Wolfe začínal byť podráždený. „Ak to vzal Assa, kto ho potom zabil a prečo? Jeho smrť všetko zmenila, vrátane mojich predpokladov. Konfrontoval jedného z vás s vedomím, že má tú tašku. Vysvetľovali ste, že ste išli v tú noc do Dahlmannovho bytu, našli ste ho mŕtveho a vzali ste náprsnú tašku, a Assa vám uveril. Alebo ste mu povedali, že ste poslali súťažiacim odpovede, alebo že ste ich neposlali. Ak je pravda to prvé, Assa si vymyslel lesť zaručiť sa mi za to naslepo; ak druhé, skutočne si myslel, že som to urobil. Vy dvaja ste diskutovali o situácii a rozhodli ste sa, čo robiť, alebo možno nerozhodli. Assa to mohol prediskutovať iba sám so sebou a urobiť si vlastný plán. Bolo by zaujímavé vedieť, či nástojil na tom, aby ste si nechali náprsnú tašku, alebo či ste vy nástojili na tom, aby ju vzal. Keby som to bol vedel, lepšie by som vytušil, aký ste.“

Wolfe zostril tón. „Či ste vedeli alebo nevedeli o jeho návšteve u mňa predtým, poznali ste jej výsledok. Dozvedeli ste sa, že som odmietol odvolať stretnutie a že obaja, samozrejme, budete musieť prísť. Tu sa vynára zaujímavý bod. Ak to, čo vám referoval o svojom rozhovore so mnou vás natoľko postrašilo, že ste sa rozhodli ho zabiť, tak ste potom išli k vitríne po jed po siedmej hodine. Ak sa vaše osudné rozhodnutie zrodilo skôr, než prišiel ku mne, mohli ste ísť k vitríne s jedom prv. To prvé sa zdá pravdepodobnejšie. Hrôza sa živí sama sebou. Spočiatku ste boli spokojný, že vám Assa verí, že nemá ani najmenšie podozrenie, že ste zabili Dahlmanna, ale tento druh uspokojenia je zachvátený rakovinou – rakovinou smrteľného strachu. Strachu, že vás Assa môže podozrievať alebo už podozrieva, strachu, že ak vás nepodozrieva on, mohol by som vás ja, strachu, že ak vás nepodozrievam ja, mohla by vás polícia. Ked vám Assa povedal, že sa mu nepodarilo ma presvedčiť, aby som odvolal schôdzu, strach prešiel v hrôzu, hoci ste mu verili, ked povedal, že mi ani len náznakom neprejavil, že vie niečo o náprsnej taške; nedalo sa vedieť, čo urobí alebo povie pod mojím nátlakom za prítomnosti ostatných. Ako som povedal, zdá sa pravdepodobné, že vtedy, ked strach prerástol v hrôzu, ste sa rozhodli ho zabiť. Preto.“

„To sú táraniny,“ povedal Hansen nezdvorilo. „Čistá špekulácia. Máte dôkaz? Uvedte ho“

„Tam vonku, pán Hansen.“ Wolfe ukázal palcom cez plece k dverám. „Ba mohol by to byť konečný dôkaz, ak tá fľaška má identifikovateľné odtlačky prstov, ale pochybujem, že by niektorý z vás úplne stratil hlavu. To je môj dôkaz a oprávňuje ma k otázke. Pán Assa odišiel z mojej kancelárie včera desať minút po siedmej. Kto sa nachádzal v týchto miestnostiach neskôr? Vy, pán Hansen?“

„Nie, už som vám povedal. Bol som tu od štvrtej, ale odišiel som pred pol siedmou.“

„Vy, pán Herry?“

„Nie. Už som vám povedal, kedy som tu bol.“

„Vy, pán O’Garro?“

„Pat, neodpovedaj!“ rozkázal mu Hansen.

„Pehe!“ Wolfe bol zhnusený. „To sa ľahko zistí! Ak dávate prednosť nešťastiu…“

„Bude lepšie,“ povedal O‘ Garro, „vybaviť si to s vami hned a zaraz.“ Výbuch prešiel. Bol veľmi opatrný a upieral oči rovno na Wolfa. „Bol som tu včera celé popoludnie. Bol som u Assu a hovoril som s ním niekoľko ráz, ale vždy v prítomnosti ostatných. Buff a ja sme odišli spolu okolo pol ôsmej a stretli sme sa s Assom v reštaurácii. Niečo sme zjedli, a odtiaľ sme išli k vám. Buff a ja. Assa si odskočil niečo vybaviť a prišiel sám.“

„Čo vybavoval?“

„Neviem. Nepovedal.“

„Čo vám hovoril Assa v reštaurácii o svojej návšteve u mňa?“

„Nič. Nespomänal to. Po prvý raz sa to dozvedám tu od vás.“

„Kedy ste sa s ním dohodli, že sa stretnete v reštaurácii?“

„Nedohodol som sa s ním.“

„Kto sa s ním teda dohodol?“

O’Garrovi mykalo bradou. Nespustil oči z Wolfa. „O tom budem hovoriť inokedy,“ odvetil.

„Chceli ste,“ pripomenul mu Wolfe, „si to vybaviť hned a zaraz.“

„To stačí,“ povedal Hansen autoritatívne. „Ako váš poradca. Pat, vám radím, aj vám, Oliver, aby ste sa už na nič nespytovali. Povedal som, že tento chlap je úskočný, a opakujem to. Bol vo vašich službách a požíval vašu plnú dôveru a pokúša sa vystaviť vás nebezpečenstvu obvinenia ako hlavneho vinníka. Neodpovedzte mu – Wolfe, ak nám chcete ešte niečo povedať, počúvame.“

Wolfe ho ignoroval a pozrel na Buffa. „Našťastie, pán Buff, pán O’Garro mi ušetril námahu presviedčať vás, aby ste neposlúchli svojho advokáta, kedže mi povedal, že ste odišli odtiaľto s ním okolo pol ôsmej.“ Pohol očami. „Popieram, že som zákerný. Mojím klientom je obchodné podnikové spoločenstvo menom Lippert, Buff a Assa. Až do chvíle smrti pána Assu som sa venoval výlučne záujmom svojho klienta tým, že som pracoval na úlohe, ktorá mi bola zverená. Vlastne ešte stále tak robím, ale okolnosti sa zmenili. Otázka je, čo lepšie posúdi záujem tohto podnikového celku za týchto nových okolností? Z toho vyplýva otázka, ako môžem dokončiť svoju úlohu a zistiť, kto vzal náprsnú tašku, bez toho. že by som odhalil vraha? To nemôžem.“

Položil dlane na stôl. „Pán Dahlmann, ktorý mal zrejme dar živosti a sviežosti, ktorou predtým oplýval pán Lippert, bol zabitý – jedným z vás. Pán Assa, ktorý sa unáhlene vystavil veľkému osobnému nebezpečenstvu kvôli firme bol tiež zabitý – jedným z vás. Kto je teda zákerný? Kto poškodil firmu natoľko, že sa z toho možno nikdy nespamätá? Ak pokladáte za rozumné očakávať, že budem pokladať záujmy svojho klienta za svoj najvyšší záujem, je potom celkom rozumné, že budem očakávať to isté od vás, a ste hlupáci, ak nevidíte, že tieto záujmy si vyžadujú odhalenie vraha tak rýchlo a iste, ako je len možné“

Uprel oči na právnika. „Pán Hansen. Vy ste poradcom firmy Lippert, Buff a Assa?“

„Som.“

„Vy ste osobným advokátom pána Buffa?“

„Myslíte ako zapisovateľ? Nie.“

„Alebo pána O’Garru?“

„Nie.“

„Tak vás teda obviňujem z podvodu voči vášmu klientovi Vyhlasujem, že zrádzate životné záujmy svojho klienta ked nahovárate týchto ľudí, aby neodpovedali na moje otázky. Nie. nie – nenamáhajte sa s odpovedou. Zajtra, ked budete mať voľno, načrtnite si dvadsaťstránkový súdny spis „ Prestal si ho všímať a oslovil ostatných. „Všimol som si že ste nenadhodili otázku motívu vraždy. Sám som o tom nezačal, pretože viem o tom málo alebo nič – to jest o motíve zabitia Dahlmanna. Pravdaže, pán Cramer ich má celú hŕbu, dobré, zlé a nijaké. Neviem o nijakom motíve u pána Hansena a takmer o nijakom u pána Heeryho, okrem toho ich vylučuje časový rozvrh. Pán O’Garro, nič. Pán Buff – nič určitého, ale predsa materiál na rozmýšľanie. Dospel som k záveru, že si svoje výnimočné postavenie v podniku viacmenej vydobyl až po smrti pána Lipperta, ktorý ho zapracoval; že od smrti pána Lipperta sa tešil sláve staršieho vedúceho člena a úzkostlivo si ju pestoval; že jeho schopnosti sú zanedbateľné okrem jednej úzkej oblasti; a široko-daleko sa očakávalo, že onedlho sa pán Dahlmann stane pánom namiesto sluhom. Neviem, nakoľko tento výhľad dráždil pána Buffa, ale vy to musíte vedieť.“ Uprel pohľad na staršieho člena firmy. „Najmä vy, pán Buff. Povedali by ste mi to?“

Buff rýchlo pozrel na Hansena, ale advokát nemal nijaké inštrukcie, tak pozrel na Wolfa. Jeho okrúhla červená tvár bola nafúknutá a ochabnutá a prameň bielych vlasov, ktorý mu padal do čela, ma rozčuľoval. Bol som v pokušení povedať mu, aby si ho začesal. Sedel na konci stola, napravo odo mňa, a bol mi dosť blízko, aby som mu to mohol urobiť sám.

Nebol podráždený. Bol to veľký a významný človek, a toto bola veľmi vážna situácia. „Vaše úsilie nájsť mi motív,“ povedal Wolfovi, „nemá veľký úspech. Nám všetkým bol Dahlmann trocha protivný. Išiel nám na nervy. Myslím, že niektorí z nás ho nenávideli, napríklad O’Garro. O’Garro ho veru vždy nenávidel. Ale v snahe nájsť pre mňa motív ste niečo prehliadli. Keby som ho bol zabil, aby som zabránil tomu, že ma vyštve z LBA, musel by som byť blázon, ved načo by mi potom bola náprsná taška? Predsa krádež tej náprsnej tašky dostala LBA do týchto vážnych ťažkostí. Vari som stratil rozum?“

„V nijakom prípade.“ Wolfe mu pozrel do očí. „Vy ste tam možno išli len preto, aby ste sa dostali k tej taške a vzali ste si pištol, pretože ste sa rozhodli k nej dostať, a nemohli ste odolať príležitosti zbaviť sa Dahlmanna, ked ste už uňho boli. Pri odchode by ste určite tú náprsnú tašku vzali. Preto ste ta išli; a v nijakom prípade ste nechceli, aby náprsnú tašku našli uňho spolu s papierom. Neboli ste v takom stave, aby ste mohli pokojne uvažovať o následkoch, ked tašku vezmete. Mimochodom, čo ste urobili s papierom? Musel byť v náprsnej taške, kedže ste poslali súťažiacim odpovede.“

„Wolfe, zachádzate pridaleko,“ Buff trocha zvýšil hlas. „Vy ste iba spomenuli, že budete hovoriť o motívoch, ale teraz ma obviňujete. Sú tu svedkovia, nezabúdajte na to! Ale to, čo ste povedali o životných záujmoch firmy, že sú najvyššie, to malo zmysel a ja s vami súhlasím. V takejto chvíli osobné úvahy nemajú význam. Takže vám musím povedať o malej chybe, ktorú urobil O’Garro – nevravím, že to urobil schválne, možno si nevšimol, že dohovoril schôdzku s Assom v reštaurácii. Bol v svojej kancelárii, potom prišiel do kancelárie ku mne a povedal, že Assa telefonoval a chce. aby sme sa s ním stretli u Graingera o štvrť na osem.“

Myslel som, že ho O’Garro udrie, O’Garro si to myslel tiež. Sedel oproti mne, napravo od Buffa. Vyskočil zo stoličky, oči mu sršali, päste pripravené na úder, ale nerozohnal sa. Položil ruky na stôl a oprel sa o ne, naklonil sa k Buffovi, takže mal tvár asi na tridsať centimetrov od tváre svojho staršieho partnera.

„Si príliš starý na to, aby som ti jednu tresol,“ povedal, škrípuc zubami a cediac slová cez zuby. „Príliš starý a príliš špinavý. Povedal si, že som Dahlmanna nenávidel. Je možné, že som ho práve nemiloval, ale nie je pravda, že som ho nenávidel. Ty si ho nenávidel. Ked si videl, ako postupne preberá vedenie a vytíska ťa – niet divu, že si ho nenávidel, a verubože som ťa ľutoval!“

O’Garro sa vystrel a pozrel na nás. „Ľutoval som ho, páni. Taký som bol hlupák. Ľutoval som ho.“ Pozrel na Wolfa. „Pýtali ste sa ma, kto dohovoril schôdzku s Assom, a ja som povedal, že si to nechám pre seba. Buff ju dohovoril, prišiel za mnou a povedal mi to. Máte ešte nejaké otázky?“

„Jednu alebo dve pre pána Buffa.“ Wolfe ho pozoroval privretými očami. „Pán Buff, včera popoludní ste boli s pánom Assom sám – kde a ako dlho?“

„Odmietam odpovedať.“ Buffovi zlyhával hlas. „Odmietam odpovedať na radu poradcu.“

„Kto je vaším poradcom?“

„Rudolph Hansen.“

„Hovorí, že ním nie je.“ Wolfe sa pozrel na Hansena. „Pán Hansen? Ste teraz poradcom pána Buffa?“

„Nie.“ Znelo to ako finále. „Ako to teraz vyzerá, nemohol by som ním byť, aj keby som chcel, z dôvodu možného skríženia záujmov. Jeho advokát sa volá Arnold Duffen, má kanceláriu niekoľko blokov odtiaľto.“

Buff naňho pozrel. Okrúhlu červenú tvár mal ešte odutejšiu. „Arnolda Duffena možno teraz nezastihneme. Chcem sa s vami zhovárať súkromne. Teraz.“

„Nie. To nie je možné.“

„Tak sa musím pokúsiť ho nájsť.“ Buff vstával z kresla. „Nie tu. Z mojej miestnosti.“

Zastavil som ho tým, že som ho chytil za ruku. Chcel sa vytrhnúť, lenže ja nechytám ruku vrahovi ako víle. a tak skončil v kresle. Pustil som ho, ale stal som si vedľa neho.

„Rád by som k vám bol, páni,“ povedal Wolfe, „čo najzdvorilejší, ale musím čo najskôr preniesť zodpovednosť za tú fľašku jedu. Treba mi ešte dlho čakať?“

Tri sekundy nik neprehovoril, potom sa ozval O’Garro: „Použite telefón na ľavej strane.“

22

Najdôležitejší objav podľa stanoviska občanov štátu New York prišiel o pár mesiacov neskôr, v júni, ked Olivera Buffa súdili a odsúdili pre vraždu prvého stupňa, že zavraždil Vernona Assu. Cramer a detektívna kancelária zozbierali kopu svedeckých dôkazov, medzi ktorými bol aj jeden náležitý odtlačok z fľaše KCN. Ale z nášho stanoviska k najdôležitejšiemu objavu sa došlo omnoho skôr, vlastne hned nasledujúci deň, keď Rudolph Hansen popoludní telefonoval a dohovoril si pre seba, O’Garru a Heeryho návštevu u Wolfa na šiestu hodinu. Prišli presne na sekundu, len čo Wolfe došiel zo skleníkov. Ked som ich zaviedol do kancelárie, videl som, že O’Garro si sadol do červeného koženého kresla, zrejme si mysliac, že si to zaslúži ako jediný pozosta –

Iý člen. Pravdepodobne jeho meno teraz bude v titule firmy. Určite sa už zíde nejaké nové.

Ešte vždy vyzerali, ako keby si potrebovali pospať, povedzme tak asi týždeň, ale aspoň už boli učesaní. Mračili sa, ale boli zdvorilí. Ked sa spomenuli niektoré posledné veci, na ktoré sa prišlo – ako napríklad oznámenie Buffovej sekretárky, že v pondelok popoludní videla Assu v Buffovej kancelárii, ako sa s ním rozpráva a v ruke drží hnedú náprsnú tašku, rozhovoril sa Hansen. Povedal, že nech sa stalo hocičo, bolo by velmi žiadúce, keby súťaž pokračovala a to tak, aby nevznikli dišputy, ani súdne ťahačky. V súvise s týmto procesom chceli, aby im Wolfe pomohol. Wolfe sa ich spýtal ako.

„Chceme, aby ste ju viedli,“ povedal Hansen. „Chceme, aby ste napísali verše, dali ich súťažiacim a určili podmienky a konečný termín, a ked budeme mať odpovede, skontrolovali ich a udelili ceny. Chceme nechať celú vec na vás. Heery odmieta ponechať vedenie súťaže nadalej LBA, a za týchto okolností ho nemôžeme blamovať, sú to jeho peniaze. Vy budete mať plnú autoritu. Nik nebude do toho zasahovať. Za túto službu vám LBA vyplatí päťdesiattisíc dolárov plus výdavky.“

„To neurobím,“ povedal Wolfe z mosta doprosta.

„Dočerta s vami, musíte!“ vybrechol Heery.

„Nie, pane. Nemusím. Svoju vážnosť som si značne naštrbil tým, že som išiel k vám, ale už rozhodne nebudem písať verše pre parfumovú súťaž. To jest, nechcem naštrbiť česť iného človeka, ktorý by sa na to mohol podujať. So cťou je to ako s tvárou, nieto dvoch rovnakých. Prosím vás, nenaliehajte, nebudem to brať do úvahy. Priznávam, že moje odmietnutie mi vari spôsobí značnejšiu bolesť, ale to pre fakt, že práve chcem poslať firme Lippert, wuff a Assa účet v presne takej výške – päťdesiattisíc dolárov. Plus výdavky.“

„Prečo?“ opýtal sa chladne Hansen.

„Za úlohu, na ktorú ma najali a ktorú som dokončil.“

„Ved sme sa o tom zhovárali,“ povedal O’Garro. „Nechápeme to.“

„Vy ste tú úlohu nevykonali,“ povedal Hansen záverom. „Nie? Kto ju teda vykonal?“

„Nikto. Okolnosti mimo nás a mimo vás. Ak to niekto urobil, tak to bol sám Buff, keď poslal odpovede súťažiacim. Aj Assa, ked zistil, že Buff má náprsnú tašku, ale hlavné bolo to, že súťažiaci dostali odpovede. To zachránilo súťaž.“

„Vy to pripúšťate?“

„Rozhodne, je to jasné!“

„Výborne! Predpokladám, že je to nevyhnutné.“ Wolfe sa obrátil. „Archie, dajte pánu Hansenovi dolár.“

Vybral som dolár a podával som mu ho, ale Hansen ho nevzal.

„Čo to má byť?“ opýtal sa.

„Ponechávam vás vo funkcii svojho advokáta ako minule. Želám si, aby všetko, čo vám poviem, bolo pod ochranou prednostného vzťahu medzi mnou a vami. Kedže záujem pána O’Garru a pána Heeryho sa zhoduje s mojím, verím, že budú diskrétni. Tento vzťah môžete hocikedy ukončiť. To ste mi povedali. Vy a ja sme začali na úrovni prednostného styku, a tak aj skončíme.“

Hansen vzal s nechuťon dolár a ja som sa vrátil k svojmu stolu. „Pokračujte,“ povedal.

„Chcete to zo mňa vymaniť.“ Wolfe sa mračil. „Chcel by som si to nechať pre seba, ale radšej toto ako zdĺhavé naťahovačky. Ked dostanete zoznam výdavkov ako prílohu k môjmu účtu, bude tam jedna takátc položka: jeden písací stroj značky Underwood, kúpený pod rukou, osemdesiatdva dolárov. Teraz sa nachádza na dne rieky, pretože som chcel vylúčiť každú možnosť omylu, ale jednako mám niekofko strán napísaných na tom stroji, alebo lepšie – viem, kde sú, a môžem ich ľahko dostať – a ak si od inšpektora Cramera vyžiadate jeden papier s odpovedami, ktoré dostali súťažiaci, alebo dobrú kópiu, umožním vám. aby ste si to príležitostne porovnali. Zistíte, že odpovede písané súťažiacim boli napísané na stroji, ktorý sa nachádza v mojom zozname výdavkov.“

Heery sa rozosmial. Pod tlakom udalostí som zabudol, čo znamená zdravo sa smiať, a tentoraz to bolo ozaj úprimné. Ked sa dostatočne vyrehotal, vyhŕkol: „Vy ste ale obdivuhodná potvora,“ a potom sa ešte rozrehotal znovu. Hansen a O’Garro len hľadeli, O’Garro sa veľmi mračil, nešlo mu to do hlavy.

Ked sa Heery ovládol natoľko, že bolo počuť normálny hlas, prehovoril Hansen. „Hovoríte, že vy ste poslali súťažiacim tie odpovede?“

„Poslal ich muž, ktorého zamestnávam. Môžem vám ho predstaviť, ak na tom nástojíte, ale radšej by som ho nemenoval.“

„Myslím, že nebudeme nástojiť. Pat?“

„Nie.“ O’Garro sa prestal mračiť. „Nech ma parom vezme!

„Nečudujte sa,“ povedal Hansen Wolfovi, „že ste to chceli ako prednostný styk. To mení celú vec.“

„Malo by,“ povedal Wolfe sucho. „Kedže ste práve vyhlásili, že súťaž zachránilo to, že súťažiaci dostali tie odpovede. Bolo to tiež v ich prospech, aspoň zväčša. To bol jeden z mojich cieľov a druhým bolo podnietiť niekoho, aby niečo urobil. Nevedel som, kto a čo, ale myslel som, že to urýchli akciu, a urýchlilo.“

„Rozhodne urýchlilo,“ súhlasil O’Garro. „Priveľmi, ale tomu ste nemohli zabrániť.“

„Mal som tomu zabrániť. Pán Assa by bol žil. Zmýlil som sa.“ Wolfe stisol pery. Uvoľnil ich. „Mám vám priniesť na porovnanie strany, ktoré boli napísané na tom stroji?“

„Nie,“ povedal Hansen. „Pat?“

„Nie.“

„Lenže,“ povedal Hansen Wolfovi, „aj. tak chceme, aby ste viedli súťaž. Honorár bude, pravdaže, ako prídavok k účtu, ktorý posielate. Nebude to…“

„Nie!“ zreval Wolfe, a nemal som mu to za zlé. Odmietnuť päťdesiattisíc čo len raz, aby ste si zachovali česť, je dosť tvrdé, a musieť to odmietnuť znovu, to je už priveľa. Pokúšali sa nástojiť, a najmä Heery sa nechcel vzdať, ale nakoniec museli ustúpiť. Ked odchádzali, išiel som s nimi do haly; pri vešiaku ma obstúpili a snažili sa ma presvedčiť, aby som Wolfa nejako prehovoril, čo sprevádzali nejasnými narážkami, že ma to nebude stáť nič, ale nedal som im nijakú nádej. Vôbec som sa v mysli nezaoberal ich problémom.

Zaoberal som sa jedným z mojich vlastných, a ked som za nimi zavrel dvere a vrátil sa do kancelárie, bez váhania som začal o tom hovoriť.

„Dobre,“ povedal som Wolfovi, „bol to skvelý ťah. Bolo to veľkolepé! Bol to špeciálny kúsok. Ale nielenže ste zmenili pravidlá a klamali mi do očí, ale ešte ste aj tvrdili, že ste pravidlá nezmenili. Ako to súvisí so vzťahom dôvery? Ako mám vôbec veriť hocičomu, čo poviete?“

Skrivil ústa. Myslel si, že sa usmieva. „Môžete mi vždy veriť, Archie. Máte jedinečnú pamäť, takže si spomeniete na moje slová. Ked sme boli sami, povedal som vám iba dve kategorické vety, pokiaľ ide o túto vec. Povedal som, po prvé: Neveril som v nič natoľko provokatívne ako v toto. To bola pravda; neveril som v to, bol som o tom presvedčený, kedže som to celé zariadil. Po druhé som povedal: Toto som nezaradil medzi možnosti. Aj to bola pravda; nebola to možnosť, to bola istota. Nikdy som vám nepovedal priamu lož a nikdy nepoviem – a ak som sa vykrúcal, bolo to iba preto, aby som vás ušetril nevyhnutnosti povedať nejakú lož pánu Stebbinsovi alebo hocikomu, kto by sa vám mohol vyhrážať. Citoval som sa správne?“

Zamrmlal som. Nemohol som veľmi potlačiť moju dokonalú pamäť.

„Navrhujete,“ spýtal sa, „aby sme v našich súkromných rozhovoroch už netrpeli slovné vytáčky? Ani jeden?“

„Nie, pane.“

Odfrkol. „Lepšie, ked sa toho vzdáte. Nevydržali by sme spolu ani týždeň.“

Potom si zazvonil po pivo.