Tři kandidáti na elektrické křeslo

Rex Stout

(2001)

Hodnocení:

93%

Štítky:

Literatura světová, Detektivky

Smrt přichází oknem

Diplomatická vražda

Příliš mnoho detektivů

Rex Stout

TŘI KANDIDÁTI NA ELEKTRICKÉ KŘESLO

ODDYCH, Český Těšín, 2001

Copyright © 1955, 1956 by Rex Stout

All rights reserved

© Translation by Miroslav Košťál, 2001

© Cover Josef Růžička, 2001

ISBN 80-7284-019-3

Smrt přichází oknem

1

Nero Wolfe seděl za svým stolem a mračil se na návštěvníka, usazeného v červeném koženém křesle. Já seděl s blokem v ruce zády ke svému stolu a nemračil jsem se.

Wolfe se škaredil částečně ze zásady, ale také proto, že David R. Fyfe se předem neohlásil telefonicky. Mohli byste si myslet, že na tom nesejde. Byla zde kancelář v přízemí starého pískovcového domu na Západní 35. ulici. Byl tu Wolfe, trůnící ve svém nejmilejším křesle, a brousil si perořízek na olejovém brousku, který přechovával v zásuvce. Byl jsem tady i já, Archie Goodwin, vždy připraven vyhovět všem jeho rozmarům – ovšem v rozumných mezích. V kuchyni pracoval Fritz Brenner na přípravě oběda; také on byl vždy připraven – přinést mu pivo, jakmile zazní signál zvonku; jednou krátce a jednou dlouze. Ve sklenících na střeše Theodore Horstmann pečoval o deset tisíc orchidejí. A tady v červeném křesle seděl chlápek, který si zřejmě chtěl najmout detektiva, protože jinak by nepřišel. Nebýt jeho a jemu podobných, Fritz, Theodore a já bychom si museli hledat práci a jen pámbu ví, co by asi dělal Wolfe. Ale Wolfe se na něj mračil, protože si měl sjednat schůzku telefonicky.

Náš host seděl předkloněný v křesle z červené kůže, nedotýkaje se opěradla, se svěšenými úzkými rameny, a jeho bledému obličeji nijak nepřidala prožitá únava. Odhadoval jsem ho na padesát let, ale většina lidí, když je okolnosti donutí vyhledat soukromého detektiva, vypadá hůř na svůj věk.

Představil se a uvedl i své povolání – byl šéfem výuky anglického jazyka na Audubonově střední škole v Bronxu – a unaveným, obezřetným tónem Wolfovi sdělil, že potřebuje, aby pro něj vyšetřil důvěrnou rodinnou záležitost.

„Jedná se o manželské problémy?“ Wolfe vydal zvuk odpovídající jeho zamračenému pohledu. „To nedělám.“

Fyfe potřásl hlavou. „Nejedná se o manželství. Jsem vdovec, mám dvě děti, které už chodí na střední školu. Jde o mého bratra Bertrama – o jeho smrt. V sobotu v noci zemřel na zápal plic. Bude třeba… musím vám to vysvětlit.“

Wolfe po mně střelil pohledem a já jsem očima neuhnul. Jakmile Fyfovi dovolí vysvětlit mu jeho problém, možná bude muset pracovat, zvlášť když bankovní účet nevypadal příliš zdravě. Ale já mu jeho pohled oplatil a mírně jsem při tom sevřel rty, takže si jen povzdechl a obrátil se zpátky k zákazníkovi.

„Tak vysvětlujte,“ zamručel.

Fyfe se dal do vysvětlování a já jeho vyprávění zapsal. Jeho bratr Bertram se před měsícem zničehonic bez ohlášení objevil v New Yorku po dvacetileté nepřítomnosti. Najal si apartmá v Churchill Towers a navázal kontakt s rodinou – se starším bratrem Davidem, který nám o tom teď vyprávěl, s mladším bratrem Paulem a se sestrou Louisou, nyní již paní Tuttleovou. Všichni ho po tolika letech rádi viděli, včetně jeho švagra, Vincenta Tuttlea, a také uvítali jeho sdělení, že objevil poklad – takhle to David neřekl; on použil výrazu bonanza – v podobě čtyři míle silné žíly uranové rudy, kterou objevil někde v Kanadě u místa zvaného Black Elbow. Bylo příjemné slyšet, že si jeden z příslušníků rodiny vede tak dobře.

Tak tedy Bertrama, jejich bratříčka Berta, uvítali a také přijali mladíka jménem Johnny Arrow, který s ním přijel z Kanady a nyní spolu bydleli v apartmá v Churchill Towers. Bert se choval jako milující bratr a pořád vzpomínal na staré časy. Dokonce navrhl Paulovi, který má obchod s nemovitostmi, aby zjistil, zda by bylo možné koupit jejich starý dům v Mount Kisku, kde se všichni narodili a vyrostli. Očividně se Bert vrátil domů jako jeden z rodiny. Před deseti dny je pozval, aby s ním v sobotu šestého povečeřeli a pak šli všichni společně do divadla. Ale ve čtvrtek ulehl na lůžko se zápalem plic. Odmítl odejít do nemocnice a trval na tom, aby podle plánu povečeřeli v Churchillu a nenechali propadnout lístky do divadla. V sobotu pozdě odpoledne se tedy shromáždili v jeho bytě a postupovali podle programu. Po představení se tam vrátili na skleničku šampaňského.

Přesně řečeno, vrátili se tam jen čtyři z nich – sestra Louise s manželem, Johnny Arrow z Kanady a bratr David. Mladší bratr Paul trval na tom, že by Berta neměli nechávat o samotě jen s ošetřovatelkou, a zůstal v bytě. Když se zmíněná čtveřice vrátila z divadla, objevila tuto situaci: Paul byl pryč, ošetřovatelka měla potrhanou uniformu a na krku, na tvářích a na zápěstích stopy po zápase. Zatelefonovala prý lékaři, aby poslal náhradu, a měla v úmyslu odejít, jakmile ji někdo vystřídá. Sestře Louise se její řeči nelíbily a přikázala jí, aby odešla okamžitě. Potom Louise zavolala lékaři a sdělila mu, že se o nemocného postará, než dorazí nová sestra. Johnny Arrow se někam vytratil a na scéně tedy zůstali jen David s Louisou a jejím mužem, Vincentem Tuttleem. David se zašel podívat na nemocného Berta, který spal, omámený morfiem, jež mu podle lékařových pokynů podala ošetřovatelka, a pak odešel domů.

Louise s Tuttleem si šli lehnout do pokoje, který pravděpodobně obýval Johnny Arrow, ale než stačili usnout, vyrušil je nějaký hluk a Tuttle se šel podívat ke dveřím, za nimiž objevil Paula. Ten mu oznámil, že ho dole v baru napadl Jack Arrow, a na důkaz svých slov mu ukázal několik oděrek. Arrowa prý odvedli dva policisté. Paul měl dojem, že má zlomenou čelist a možná i jedno, dvě žebra. Necítil se na jízdu autem domů, do Mount Kiska a tak ho uložili na gauč v obýváku a on během třiceti vteřin začal chrápat. Louise s Tuttleem ještě jednou nakoukli do Bertova pokoje a vrátili se do postele. Asi v šest ráno je vzbudil Paul. Probudil se, když spadl z gauče, zašel se podívat na Berta a zjistil, že je mrtvý. Zavolali do recepce, aby jim poslali nějakého lékaře – Bert totiž trval na tom, aby ho ošetřoval lékař, na něhož byl zvyklý z dětství, a oni teď nechtěli čekat, až dorazí z Mount Kisco. Samozřejmě, že zavolali i jemu, a on se později dostavil.

Wolfe začal být netrpělivý. Netrpělivost se u něj projevuje tak, že ukazováčkem na opěradle křesla opisuje kroužky o velikosti desetníku. „Doufám,“ zabručel, „že ti lékaři potvrdí nezbytnost vaší návštěvy u mne a celé to dlouhé povídání. Nebo alespoň jeden z nich.“

„Ne, pane.“ David Fyfe zavrtěl hlavou. „Nezjistili nic nepatřičného. Můj bratr zemřel na zápal plic. Doktor Buhl – to je ten lékař z Mount Kiska; doktor Frederik Buhl – podepsal úmrtní list a včera, v pondělí, mého bratra pohřbili do rodinného hrobu. Samozřejmě, skutečnost, že ta sestra krátce předtím odešla, vyvolala jistý hm… trapný pocit, ale nikdo nevyslovil žádné opravdové pochybnosti.“

„Tak co k čertu ode mne chcete?“

„Právě vám to chci povědět.“ Fyfe si odkašlal, a když opět promluvil, zazněl jeho hlas ještě opatrnějším tónem než dosud. „Včera po pohřbu nás ten Arrow pozval do bytu na jedenáctou dnes dopoledne, abychom si vyslechli přečtení závěti. Samozřejmě jsme přišli. Louise přivedla i manžela. Čekal tam na nás advokát, nějaký McNeil, který přiletěl z Montrealu a přivezl s sebou závěť. Byla sepsaná obvyklou právnickou hatmatilkou, ale v zásadě z ní vyplynulo, že Bert odkázal všechen svůj majetek Paulovi, Louise a mně a Arrowa ustanovil vykonavatelem. O hodnotě toho majetku se tam nemluvilo, ale z Bertových řečí jsem vyrozuměl, že ta jeho uranová ložiska mají cenu nějakých pět miliónů dolarů, možná i dvakrát tolik.“

Wolfe se přestal vrtět.

„Potom,“ pokračoval Fyfe, „vytáhl advokát z aktovky další dokument. Prohlásil, že je to dohoda, kterou před rokem sepsal pro Bertrama Fyfa a Johnnyho Arrowa. Přečetl nám ji. V úvodu se hovořilo o tom, že spolu pět let hledali uran, společně objevili ložisko u Black Elbow a podstata jejich dohody tkvěla v tom, že v případě úmrtí jednoho z nich připadne celé ložisko tomu, kdo přežije, včetně všeho majetku, získaného zesnulým z příjmů z důlní činnosti. Nestálo to tam přesně takhle, všechno to bylo sepsáno v odborných právnických termínech, ale takový byl zhruba smysl té smlouvy. Jakmile advokát dočetl, ujal se slova Johnny Arrow. Řekl nám, že Bert nevlastnil nic, co by nezískal za peníze z výnosů uranového ložiska, takže to všechno teď podle práva patří jemu, včetně tučných kont v kanadských bankách. Ale když prý Bert přijel do New Yorku, dal si do zdejší banky převést nějakých třicet, čtyřicet tisíc dolarů a Arrow prý nemá v úmyslu požadovat to, co z nich zbylo. To je prý všechen majetek zmíněný v závěti a můžeme si ho nechat.“

David udělal střídmé gesto. „Myslím, že to od něj bylo velkorysé, protože ty peníze mohl požadovat také. Ještě jsme se toho advokáta zeptali na několik věcí a odešli jsme do restaurace na oběd. Paul zuřil. Můj bratr Paul je impulzivní. Chtěl se rozběhnout na policii, oznámit, že Bert zemřel za podezřelých okolností, a dožadovat se vyšetřování. Vyrukoval s teorií, podle níž Arrow zjistil, že se Bert hodlá se svou rodinou usmířit, dostal strach, že by nám mohl darovat velkou část svého jmění, dokonce možná i podíl na ložisku, na který by pak Arrow v případě Bertovy smrti nemohl uplatňovat žádný nárok, a tak se rozhodl, že musí zemřít hned teď. Vincent Tuttle, manžel mé sestry, namítl, že i kdyby na té teorii něco bylo, Arrow podle ní nepostupoval. Dva schopní lékaři přece potvrdili, že Bert zemřel na zápal plic. Louise a já jsme s ním souhlasili, ale Paul byl neústupný. Naznačil, že ví něco, co my nevíme, ale on se vždycky rád choval záhadně. Trval na tom, abychom šli na policii, a tak jsme se o to chvíli přeli, až jsem nakonec já připadl na kompromis: Navrhl jsem, že požádám Nera Wolfa, aby to vyšetřil. Jestliže dospějete k názoru, že je zde důvod podat oznámení na policii, půjdeme tam všichni i s Paulem, a pokud rozhodnete, že takový důvod neexistuje, Paul to nechá plavat. Paul slíbil, že se vašemu rozhodnutí podřídí. O to vás tedy chci požádat. Vím, že si účtujete vysoké honoráře. Ale tohle by nemělo vyžadovat nijak velké… ehm… chci říct, že by to nemělo být moc složité. Je to docela jednoduchý problém, ne?“

Wolfe zamručel: „Možná. Konala se pitva?“

„Ne, ne. Pane bože, to ne.“

„To by měl být první krok, ale na to je už pozdě, nechcete-li požádat o pomoc policii. Před pohřbem by bývalo bylo možné provést pitvu z pouhé zvědavosti ošetřujícího lékaře, ale k exhumaci potřebujete úřední povolení. Jestli vám dobře rozumím, přejete si, abych tu záležitost vyšetřil, aniž bych vyvolal pozornost policie.“

Fyfe důrazně přikývl. „Správně. Přesně tak. Nepřejeme si žádný skandál… žádné drby…“

„To si přeje málokdo,“ podotkl suše Wolfe. „Ale mohlo by se stát, že vyvoláte skandál právě tím, že si mě najmete. Je vám samozřejmě jasné, že odhalím-li důkaz o nějakých machinacích, nebude už záležet jen na vás, jestli ho zatajím nebo zveřejním. Nehodlám se zavázat k potlačování důkazů (pokud nějaké objevím), jež by vedly k podezření z vraždy. Kdyby mě mé vyšetřování dovedlo k opodstatněnému podezření, že jste se trestného činu dopustil vy sám, budu konat, jak uznám za vhodné.“

„Samozřejmě.“ Fyfe se pokusil o úsměv a celkem se mu to podařilo. „Jenže já vím, že jsem žádný zločin nespáchal, a pochybuji, že by se ho dopustil někdo jiný z nás. Můj bratr Paul je trochu zbrklý. Přirozeně si s ním budete muset promluvit – on vás chce také vidět.“

„Budu muset mluvit s nimi se všemi.“ Wolfe byl mrzutý. Hrozila mu práce. Ještě se pokusil zachytit stébla: „Za daných okolností ovšem musím požadovat zálohu, na důkaz, že jednáte v dobré víře. Řekněme šek na tisíc dolarů?“

Nebyl to špatný pokus, protože se dalo přepokládat, že vedoucímu oddělení výuky angličtiny se dvěma dětmi se po domě nepovalují nepotřebné tisícovky, ale Fyfe se ani nesnažil vykrucovat. Polkl, ještě jednou polkl, vytáhl šekovou knížku a pero a podepsal se. Vstal jsem, převzal jsem od něj podávaný šek a předal jsem ho Wolfovi.

„Je to trochu drahé,“ přiznal Fyfe – nestěžoval si, jenom konstatoval fakt. „Ale nedá se nic dělat. Je to jediný způsob, jak vyhovět Paulovi. Kdy si s ním promluvíte?“

Wolfe přelétl šek pohledem a zasunul ho pod těžítko, kus zkamenělého dřeva, jímž kdysi jistý Duggan rozbil lebku své ženě. Mrknul na hodiny na stěně; za dvacet minut budou čtyři hodiny a on se odebere na odpolední sezení ve skleníku.

„Za prvé,“ řekl Fyfovi, „musím mluvit s doktorem Buhlem. Mohl byste ho sem pozvat na šestou hodinu?“

David se zatvářil pochybovačně. „Můžu to zkusit. Bude muset přijet až z Mount Kiska a bývá dost zaneprázdněný. Nemohl byste ho z toho vynechat? Vystavil úmrtní list a má vynikající pověst.“

„Nelze ho z toho vynechat. Musím s ním mluvit dřív než s ostatními. Kdyby tu mohl být v šest, pozvěte ostatní na půl sedmé. Vaše sourozence, pana Tuttlea a pana Arrowa.“

Fyfe vytřeštil oči. „Prokristapána,“ zaprotestoval, „Arrowa ne! Stejně by nepřišel.“ Důrazně zavrtěl hlavou. „Ne, ani mu to neřeknu.“

Wolfe pokrčil rameny. „Tak ho pozvu já. A možná bude lepší… ano. Třeba se to protáhne a já obvykle večeřím v půl osmé. Zařiďte, aby doktor Buhl přišel v devět hodin, a ostatní pozvěte na půl desáté. To nám umožní pracovat třeba celou noc, když to bude třeba. Samozřejmě, pane Fyfe, že je zde několik bodů, které bych s vámi mohl probrat hned teď – například přesné vylíčení situace v bytě po vašem návratu z divadla a otázka Bertramova usmíření s rodinou – ale mám schůzku a kromě toho tyhle věci můžeme mnohem důkladněji prodiskutovat dnes večer. Pro tuto chvíli prosím dejte panu Goodwinovi adresy a telefonní čísla všech zúčastněných.“ Pohnul svým nákladem v křesle dopředu, vzal do ruky perořízek a začal jím jemně přejíždět po olejovém brousku. Přijal tu práci a byl po čertech odhodlaný ji dokončit.

„Tu situaci jsem vám už popsal,“ ohradil se ostře Fyfe. „Naznačil jsem, že Paul zůstal v bytě, aby si mohl začít s tou ošetřovatelkou. Říkal jsem vám, že je impulzivní.“

Wolfe lehce přejel bříškem palce po ostří nože.

„A co je důležité na tom usmíření?“ chtěl vědět Fyfe.

„Jen to, že jste toho slova použil.“ Wolfe pokračoval v broušení. „Koho bylo třeba usmířit? Možná to není podstatné, ale to platí o mnoha skutečnostech, na něž se při vyšetřování narazí. Do večera to počká.“

Fyfe svraštil čelo. „Je to taková stará bolest,“ odvětil. Nemluvil už ostře a jeho hlas zazněl opět unaveným tónem. „A nemusí to být nepodstatné, protože to možná zčásti vysvětluje Paulův postoj. Kromě toho se domnívám, že jsme až příliš citliví na všechno, co zavání skandálem. Zápal plic je pro nás ožehavé téma. Můj otec před dvaceti lety zemřel také na zápal plic, ale policie se domnívala, že byl zavražděn. A nejen policie. Ležel v přízemním pokoji v našem domě v Mount Kisku, bylo to v lednu a venku zuřila bouře, byla strašná zima a někdo nechal dvě okna otevřená dokořán. V pět ráno jsem ho našel mrtvého. Na podlaze leželo třicet centimetrů navátého sněhu a taky na posteli byl sníh. Moje sestra Louise, která o něj tu noc měla pečovat, tvrdě spala na gauči ve vedlejší místnosti. Vyskytly se domněnky, že jí někdo něco nasypal do horké čokolády, kterou vypila o půlnoci, ale to se neprokázalo. Okna nebyla zamčená a dala se otevřít i zvenčí – přesně řečeno je někdo musel otevřít zvenku. Můj otec vedl své obchody s nemovitostmi dost prohnaným způsobem a někteří lidé z okolí ho hm… neměli moc rádi.“

Fyfe zopakoval své drobné gesto. „Takže, jak vidíte, je zde shoda okolností. Naneštěstí, můj bratr Bert – bylo mu tehdy dvaadvacet – se předtím s otcem pohádal a nebydlel doma. Nastěhoval se do penziónu asi míli odtud a našel si práci v autoservisu. Policie měla za to, že má dostatek důkazů, aby ho mohla zatknout pro vraždu, a dokonce i stanul před soudem, ale důkazy nebyly dostatečně pádné, protože byl osvobozen. A kromě toho měl alibi. Tu noc až do dvou do rána hrál karty s kamarádem – s Vincentem Tuttleem, který si později vzal mou sestru – v jeho pokoji v penziónu. Chvíli po druhé hodině přestalo sněžit a ta okna musel někdo otevřít dávno předtím. Bertovi se však nezamlouvaly některé naše výpovědi na stanovišti svědků – myslím Paulovy, moje a Louisiny –, ačkoliv jsme jen pravdivě vypovídali o věcech, o nichž beztak věděl každý. Například o tom, že se Bert s otcem pohádal. Všichni to věděli. Jakmile byl propuštěn, odjel Bert z města a pak jsme o něm neslyšeli ani slovo po celých dvacet let. Proto jsem tedy hovořil o usmíření.“

Wolfe zastrčil perořízek do kapsy a brousek uložil do zásuvky.

„Přesně řečeno,“ pokračoval Fyfe, „Arrow neměl pravdu, když tvrdil, že Bert neměl žádný majetek, který by získal jinak než z příjmů za uran. Bert se nikdy nepřihlásil o svůj podíl na dědictví po otci. Nemohli ho najít a my jsme nikdy nepožádali, aby byl rozdělen mezi nás. Jeho čtvrtina dělala asi šedesát tisíc dolarů a dnes už to bude víc než dvojnásobek. Samozřejmě, Louise, Paul a já teď ty peníze dostaneme, ale na mou duši, nemám z toho žádnou radost. Upřímně řečeno, pane Wolfe, je mi líto, že se Bert vrátil. Otevřely se tím staré rány, teď ještě jeho smrt a to, jak k ní došlo, a taky Paulovo chování…“

Bylo za minutu čtyři; Wolfe odsunul křeslo a vstal. „Máte pravdu, pane Fyfe,“ přitakal. „Živý byl na obtíž a mrtvý se stal pohromou. Předejte prosím panu Goodwinovi nezbytné informace a zatelefonujte nám, až zařídíte všechno na dnešní večer.“

Vykročil ke dveřím.

2

Malá rešerše nikdy neuškodí ani v případech, kdy to na první pohled není nutné, a tak jsem po Fyfově odchodu absolvoval pár telefonátů, jejichž výsledkem byla skrovná úroda nepříliš užitečných informací. David vyučoval na Audubonově střední škole už dvanáct let, z toho čtyři roky byl vedoucím výuky angličtiny. Paulův obchod s nemovitostmi v Mount Kisku nevynášel žádné horentní sumy, ale zdálo se, že je celkem solventní. Vincent Tuttle byl majitelem dragstoru v Mount Kisku a podle všeho si vedl dobře. David mi nedal adresu ani telefonní číslo ošetřovatelky Anne Gorenové, jenže Wolfe je potřeboval všechny, a nakonec jsem ji našel v manhattanském telefonním seznamu pod hlavičkou Registrované ošetřovatelky. Na první dva pokusy se mi ozval signál „obsazeno“ a potom třikrát nikdo nezvedl sluchátko. Nepodařilo se mi sehnat ani Johnnyho Arrowa. Všechny telefonáty do Churchill Towers procházejí ústřednou a tam jsem mu nechal vzkaz, aby nám zatelefonoval – celkem jsem mu zkoušel volat šestkrát. Nakonec, těsně předtím, než Fritz ohlásil večeři, jsem si promluvil s Timem Evartsem, domácím čmuchalem – pro vás bezpečnostním referentem – a položil jsem mu několik diskrétních otázek. Z jeho odpovědí jsem vyrozuměl, že je pro Johnnyho i proti němu. Pro něj hovořila skutečnost, že nájemné luxusního apartmá bylo zaplaceno a Johnny Arrow patřil k oblíbeným zákazníkům všech zaměstnanců restaurace i baru, zejména pro své zvyklosti ohledně spropitného. Proti němu mluvila skutečnost, že v sobotu večer Arrow v baru praštil nějakého chlapa a mydlil do něj neúnavně a bez ustání, až ho museli odvlíct policajti. Tim připouštěl, že z technického hlediska to byl kvalitní výkon, ale bar v Churchillu prý není to správné místo pro takové věci.

Fyfe nám telefonicky oznámil, že je všechno zařízeno. Než se v devět hodin dostavil doktor Frederik Buhl, já s Wolfem jsme už v jídelně skončili se čtyřmi librami lososové pěny – Wolfův vlastní recept – a trochou letního salátu, a vrátili jsme se do kanceláře. Zvuk zvonku mě přivolal do haly, a když jsem rozsvítil světlo nad vchodem, pohled polopropustným zrcadlem ve dveřích mi způsobil dvojité překvapení. Doktor Buhl – byl-li to on – nebyl žádný věkem sešlý venkovský doktůrek, ale vzpřímený, šedovlasý, dobře oblečený gentleman. Vedle něj stála mladá žena a také ona nepochybně vyzařovala jistou důstojnost, patrnou i při letmém pohledu z dálky.

Přistoupil jsem ke dveřím a otevřel jsem. On ustoupil stranou, aby mohla vejít, představil se jako doktor Buhl a dodal, že má schůzku s Nerem Wolfem. Důstojnou korunu šedých vlasů měl nepokrytou, takže nebylo co odložit na věšák, a tak jsem je hned odvedl halou do kanceláře. Hned za dveřmi se zastavil, rozhlédl se kolem sebe, pak přistoupil k Wolfovu stolu a útočným tónem ho oslovil: „Jsem Frederik Buhl. David Fyfe mě požádal, abych za vámi zašel. Co je to za nesmysl?“

„To zatím nevím,“ zamumlal Wolfe. Po jídle vždycky jenom mumlá, leda by ho někdo naštval. „Byl jsem pověřen, abych to zjistil. Posaďte se, pane. Co ta mladá žena?“

„To je ošetřovatelka. Slečna Anne Gorenová. Posaďte se, Anne.“

Ona však už mezitím usedla do křesla, které jsem jí přisunul. Musel jsem si opravit mínění o Paulu Fyfovi. Možná byl příliš impulzivní, ale také byl vystaven silnému pokušení. Ty známky zápasu na jejím krku, tvářích a zápěstích musely být jen povrchní, protože po nich nezůstaly žádné jizvy. Navíc, uniforma ošetřovatelky je mnohem vyzývavější než modrotiskové šaty se stejně zbarveným bolerkem, jež měla na sobě nyní. Dokonce i v tom modrotisku bych býval… ale nechme toho. Přišla sem služebně. Poděkovala mi za křeslo chladně, bez úsměvu.

Doktor Buhl se usadil v červeném koženém křesle a otázal se: „Tak o co tady jde?“

Wolfe zamumlal: „Pan Fyfe vám nic neřekl?“

„Řekl mi, že podle Paula je na Bertově smrti něco podezřelého, Paul chce jít na policii a David s Louisou a Vincentem mu to nedokázali vymluvit. Tak se dohodli, že to dají prozkoumat vám a přijmou vaše rozhodnutí. Prý vás navštívil a vy jste trval na tom, že potřebujete mluvit se mnou. Podle mého je to zhola zbytečné. Jsem lékař s dobrou pověstí a podepsal jsem úmrtní list.“

„To je mi známo,“ mumlal Wolfe. „Avšak má-li být moje rozhodnutí konečné, mělo by být i silně podložené. Nemám vůbec v úmyslu zpochybňovat oprávněnost vašeho podpisu na úmrtním listu. Mám však několik otázek. Kdy jste naposledy viděl Bertrama Fyfa živého?“

„V sobotu večer. Strávil jsem s ním půl hodiny a odešel jsem deset minut před půl osmou. Ostatní tam byli také, večeřeli v obývacím pokoji. On odmítl odejít do nemocnice. Aplikoval jsem kyslíkový stan, ale on ho pořád strhával, že prý ho nechce. Nedokázal jsem ho přemluvit já ani slečna Gorenová. Měl velké bolesti – alespoň to tvrdil – ale teplotu měl jen osmatřicet devět. Byl to obtížný pacient. Nemohl spát, a tak jsem sestře nařídil, aby mu dala čtvrt gránu morfia, jakmile hosté odejdou, a kdyby to nepomohlo, tak za hodinu ještě čtvrt gránu. Předešlé noci dostal také půl gránu.“

„A potom jste se vrátil do Mount Kiska?“

„Ano.“

„Napadlo vás, že by tu noc mohl zemřít?“

„Samozřejmě, že ne.“

„Takže, když vám v sobotu vzkázali, že je mrtvý, nepřekvapilo vás to?“

„Ovšem, že překvapilo.“ Buhl položil dlaně na opěrky křesla. „Pane Wolfe, uvolil jsem se tohle snášet jen kvůli Davidu Fyfovi. Začínáte mluvit hlouposti. Mně je šedesát let. Zabývám se medicínou víc než třicet roků a celá polovina mých pacientů mě tím či oním překvapila – když krváceli příliš mnoho anebo ne dost, když dostali po aspirinu vyrážku, když při vysoké sedimentaci neměli teplotu, když přežili, ačkoliv byli na umření, nebo zemřeli, přestože měli zůstat naživu. To je každodenní zkušenost všech všeobecných lékařů. Ano, smrt Bertrama Fyfa mě překvapila, ale v žádném případě to nebylo nic nového pod sluncem. Několik hodin po smrti jsem jeho tělo velmi důkladně prohlédl a neobjevil jsem nic, co by ve mně vyvolalo jakoukoli pochybnost pokud jde o příčinu smrti. Proto jsem vystavil úmrtní list.“

„Proč jste jeho tělo prohlížel velmi důkladně?“ zajímal se Wolfe; pořád ještě mumlal.

„Protože ho ošetřovatelka uprostřed noci opustila – byla přinucena odejít – a já nedokázal sehnat okamžitou náhradu. Podařilo se mi najít jen jednu sestru, která se tam mohla hlásit až v sedm ráno. Za takových okolností jsem považoval za vhodné provést co nejdůkladnější vyšetření, čistě pro jistotu.“

„A ujistil jste se nade vši pochybnost, že smrt způsobil zápal plic, bez žádných vedlejších příčin?“

„Ne, ovšem že ne. Vědět cokoliv nade vši pochybnost – to je v mém řemesle rarita, pane Wolfe. Ale byl jsem natolik přesvědčen, že jsem považoval za správné a oprávněné vystavit úmrtní list. Že všechny pozorovatelné skutečnosti – laicky řečeno – svědčily o skutečnosti, že Bertram Fyfe umřel na zápal plic. Nechci se vykrucovat. Jednou, před lety, jeden z mých pacientů také zemřel na zápal plic, ale stalo se to za studené zimní noci, kdy někdo nechal otevřená okna do jeho pokoje a vpustil dovnitř sněhovou bouři. V tomto případě však byla teplá, letní noc a okna zůstala zavřená. V tom apartmá je klimatizace a já vydal sestře pokyn, aby udržovala teplotu na sedmadvaceti stupních, protože při zápalu plic potřebuje pacient teplo. A ona mě poslechla. V případě, o němž jsem se zmínil, určitě zapůsobila jako vedlejší faktor ta okna otevřená do vánice, ale zde o žádném vedlejším činiteli nic nesvědčí.“

Wolfe pochvalně přikývl. „Vysvětlil jste to obdivuhodně, doktore, ale také jste se zmínil o jedné věci, jež stojí za prozkoumání. Ta klimatizace. Co kdyby ji po odchodu ošetřovatelky někdo nastavil na nejnižší možnou teplotu? Mohlo by to pokoj ochladit natolik, že by pacient zemřel, ačkoliv jste předpokládal, že bude žít?“

„To bych neřekl. I o téhle možnosti jsem uvažoval. Pan a paní Tuttleovi mě ujistili, že se regulátoru klimatizace ani nedotkli a že v pokoji byla po celou dobu stejná teplota. Kromě toho, v noci bylo takové horko, že by klimatizace ani nemohla vzduch natolik ochladit. Ale chtěl jsem se i v tomto ohledu ujistit, protože v pokoji nebyla žádná ošetřovatelka, a dohodl jsem se s lidmi v hotelu, aby to v sobotu v noci v tomtéž pokoji vyzkoušeli. Nechali regulátor nastavený na nejnižší hodnotu po dobu šesti hodin a v pokoji pak bylo jen necelých jedenadvacet stupňů – což je málo pro pacienta se zápalem plic, dokonce i když je dobře přikrytý, ale rozhodně to nemůže způsobit smrt.“

„Chápu,“ zamumlal Wolfe. „Nespolehl jste se tedy na ujištění pana a paní Tuttleových?“

Buhl se usmál. „Tahle otázka není docela fér. Spolehl jsem se na ně, stejně jako vy spoléháte na mě. Chtěl jsem být jen důkladný. Vždycky se snažím být důkladný.“

„To je výtečná vlastnost. Patří to i k mým zvyklostem. Nepocítil jste tedy žádné podezření – ať už odůvodněné, nebo neodůvodněné – že někdo nějak přispěl k tomu, aby váš pacient zemřel na zápal plic?“

„Ne. Prostě jsem chtěl všechno udělat jaksepatří.“

Wolfe přikývl. „Dobrá.“ Zhluboka si povzdechl a otočil se k ošetřovatelce. Během hovoru seděla zpříma, se zvednutou bradou a s rukama složenýma v klíně. Viděl jsem ji z profilu. Málokterá ženská brada dosáhne tak vysokého hodnocení při pohledu zpředu i ze strany.

Wolfe ji oslovil: „Mám jednu otázku, slečno Gorenová – nebo dvě. Můžete potvrdit, podle toho, co sama víte, všechno, co mi pověděl doktor Buhl?“

„Ano, mohu.“ Hlas měla trochu chraptivý – jenže až dosud musela mlčet.

„Jak jsem pochopil, v době, kdy ostatní byli v divadle, Paul Fyfe vám činil návrhy, které jste vy odmítla. Je to tak?“

„Ano.“

„Zanedbala jste v důsledku toho nějak své povinnosti? Narušilo to jakkoliv nezbytnou péči o pacienta?“

„Ne. Pacient tvrdě spal, dostal sedativum.“

„Chcete celou tu záležitost ještě nějak komentovat nebo něco dodat? Byl jsem pověřen Davidem Fyfem, abych rozhodl, zda okolnosti smrti jeho bratra vyžadují policejní vyšetřování. Můžete mi povědět cokoliv, co by mi pomohlo dospět k rozhodnutí?“

Přenesla pohled z něj na Buhla a zase zpátky. „Ne, nemůžu,“ odpověděla a vstala. Samozřejmě, od ošetřovatelky se očekává, že se dokáže zvednout z křesla bez obtíží, ale ona se prostě jen tak vznesla. „Je to všechno?“

Wolfe neodpověděl a ona vykročila. Buhl se také zvedl. Ale když došla na půl cesty ke dveřím, Wolfe za ní zavolal – mnohem silnějším hlasem, než bylo jeho předešlé mumlání. „Slečno Gorenová! Ještě okamžik!“ Otočila se a pohlédla na něj. „Posadíte se prosím?“ vybídl ji.

Zaváhala, střelila pohledem po Buhlovi a vrátila se ke křeslu. „Ano?“ zeptala se.

Wolfe se na ni krátce zadíval a pak se otočil k Buhlovi. „Mohl jsem se vás zeptat už dřív,“ začal, „proč jste přivedl slečnu Gorenovou. Zdálo se to být dosti zbytečné, protože vy jste podle všeho přišel dokonale připraven a nepochybně jste zcela schopen všechno se mnou vyřídit sám. Určitě nebylo taktní zatahovat ji do tak delikátní záležitosti. Měl jsem tedy dobrý důvod se domnívat, že ode mě očekáváte, že se jí na něco budu chtít zeptat. Na něco, nač může odpovědět jen ona, ale ne vy. Proto jste ji přivedl. Jak vidno, já jsem se jí na to nezeptal, ale vyprovokoval jsem ji. Když jsem se ptal, jestli mi může něco povědět, podívala se na vás. Očividně tedy něco tají a vy víte, co to je. Nemohu to z vás vytáhnout příslibem žádného úplatku ani hrozbou, ale vyvolali jste mou zvědavost a je třeba ji uspokojit. Možná ji raději uspokojíte vy sám.“

Buhl už zase seděl s loktem na opěrce křesla a palcem a ukazováčkem se popotáhl za rovný nos. Potom nechal ruku sklesnout. „Nejste žádný žvanil,“ připustil. „Očekával jsem, že přijdete s něčím, co bude vyžadovat přítomnost slečny Gorenové, a překvapilo mě, že jste s tím nepřišel. Chtěl jsem si to ještě rozmyslet, ale jsem naprosto ochoten vám o tom povědět. Oni vám neřekli o těch ohřívacích lahvích?“

„Ne, pane. O ohřívacích lahvích nevím nic.“

„Takže asi Paul… ale na tom nezáleží. Povězte mu o tom, Anne.“

„Však on už to dobře ví,“ odtušila pohrdavě. „Jeden z nich ho přece najal.“

„I tak mi to povězte,“ naléhal Wolfe. „Pro srovnání.“ V tom, jak jedná se ženami, se dokonale liší od Paula i ode mne.

„No dobře.“ Tu krásnou bradičku držela stále vzhůru. „Přikládala jsem pacientovi dvě ohřívací láhve, jednu z každé strany hrudníku. Vyměnila jsem je chvíli před odchodem – chvíli před tím, než mě paní Tuttleová poslala pryč. V neděli večer přišel Paul Fyfe za mnou domů – mám na Osmačtyřicáté ulici pronajatý malý byt s jednou přítelkyní, také zdravotní sestrou. Oznámil mi, že když ráno našel bratra mrtvého, odhrnul přikrývky a našel ty ohřívací láhve, jenže byly úplně prázdné, a odnesl je do koupelny. Jeho sestra, paní Tuttleová, je tam později uviděla, zavolala ho, aby se šel podívat, řekla, že je ošetřovatelka zapomněla naplnit a že prý to musí povědět doktorovi. Zeptal se jí, jestli v nich nevyměnila vodu sama, než si šla lehnout, a ona prý že ne, že to nepovažovala za nutné, protože je vyměnila ošetřovatelka chvíli před odchodem.“

Teď už slečna Gorenová nechraptěla. Mluvila jasným, pevným, odhodlaným tónem. „Prý namluvil své sestře, že z těch lahví vylil vodu, když je odnesl do koupelny. Prý ho to jen tak najednou napadlo, aby na mě nežalovala doktorovi, ale mezitím si uvědomil, že jí to neměl říkat, protože ty prázdné láhve možná mají něco do činění se smrtí jejich bratra, a prý abych s ním šla na večeři, že si o tom promluvíme. Stáli jsme ve dveřích bytu, nevpustila jsem ho dovnitř, a tak jsem mu práskla dveřmi před nosem. Druhý den, včera, mi třikrát telefonoval a včera večer zase za mnou přišel domů, ale já mu neotevřela. A tak šel za svým bratrem Davidem a poslal ho za vámi. Jak jste si to porovnal?“

Wolfe se na ni zamračil. „Fuj,“ řekl. Pak ji nechal být a otočil se k Buhlovi. „Tak takhle je to,“ zavrčel.

Buhl přikývl. „Slečna Gorenová mi kvůli tomu telefonovala v neděli večer a včera a také dnes večer. Přirozeně, protože je v sázce její profesionální reputace. Divíte se, že jsem čekal, že s tím přijdete?“

„To opravdu ne. Ale já o tom nevěděl. Jak dalece je pravděpodobné, že slečna Gorenová opravdu zapomněla naplnit ty láhve?“

„Vůbec ne, když říká, že je naplnila. Zaškolovala se v nemocnici v Mount Kisku a dobře ji znám. Vždycky využívám jejích služeb, když má volno a já mám pacienta v New Yorku. To můžete vyloučit.“

„Potom tedy buď lže Paul Fyfe, anebo někdo ty láhve odnesl z postele, vyprázdnil je a zase je tam vrátil. Což je zřejmě nesmysl. To by určitě nemohlo stav pacienta nijak zásadně ovlivnit. Nebo ano?“

„Ne. Zásadně ne.“ Buhl si přejel dlaní po svém distinguovaném šedivém zástřihu. „Ale mohlo by to ovlivnit profesionální pověst slečny Gorenové a já cítím jistou odpovědnost. Svěřil jsem jí jiného pacienta. Neptal jste se mě na moje mínění, ale přesto vám je nabízím. Podle mého soudu zemřel Bertram Fyfe na zápal plic bez přispění nějakých vedlejších faktorů kromě těch, jimiž přispěl on sám – odmítl jít do nemocnice, odmítal kyslíkový stan a možná mu dodalo i jeho vrtošivé naléhání, aby k němu přišli na večeři, přestože byl nemocný. Byl tvrdohlavý už jako chlapec a zřejmě se nezměnil. Co se týče těch ohřívacích lahví, myslím si, že Paul Fyfe lže. Nechci ho pomlouvat, ale všichni v jeho okolí dobře vědí o jeho ztřeštěnostech, pokud jde o ženy. Jakmile ho nějaká zaujme, nejen že ho přitahuje, ale je jí úplně posedlý. Docela by odpovídalo jeho dosavadnímu chování, kdyby ho napadlo použít těch lahví, které našel na posteli, jako zbraně k nátlaku na slečnu Gorenovou; takže je odnesl do koupelny a vylil z nich vodu.“

„Pak by byl ale osel, kdyby o tom, že je vylil, řekl své sestře,“ namítl Wolfe.

Buhl potřásl hlavou. „Chtěl jenom odvrátit její pozornost. Potom klidně mohl slečně Gorenové tvrdit, že jí tím prokázal službu, což mělo zapůsobit i jako nevyslovená hrozba, že její nedbalost prozradí. Netvrdím, že není osel, posedlí lidé obyčejně bývají hlupáci. Chci jenom říct, že podle mě své sestře pověděl pravdu a slečně Gorenové lhal. Domnívám se, že ty láhve vyprázdnil on. Pochopil jsem, že sem má dnes večer přijít s ostatními, a žádám vás, abyste ho upozornil, že chce-li slečnu Gorenovou obviňovat z nedbalosti, vůbec se mi to nelíbí a tvrdě se proti němu postavím. Doporučím jí, aby podala žalobu pro pomlouvačné obvinění, a tu žalobu sám podpořím. Jestli chcete, můžu jim to povědět sám…“

Zazvonil zvonek u dveří. Vstal jsem, vyšel jsem se do haly podívat a nakoukl jsem zpátky do kanceláře.

„Jsou tady,“ ohlásil jsem Wolfovi. „David, dva muži a jedna žena.“

Vzhlédl k hodinám na zdi. „Mají deset minut zpoždění. Přiveďte je.“

„Ne!“ Anne Gorenová vyskočila. „Já nechci! Nebudu s nimi v jedné místnosti! Doktore Buhle, prosím vás!“

Musím přiznat, že jsem s ní souhlasil. Nebyl jsem posedlý, ale naprosto jsem souhlasil. Po vteřinovém zaváhání se k ní přiklonil i Buhl a řekl to Wolfovi. Wolfe na ni pohlédl a naše rozhodnutí se stalo jednohlasným.

„Tak dobře,“ ustoupil. „Archie, zaveďte slečnu Gorenovou a doktora Buhla do předního pokoje, a až ti druzí vejdou sem, pusťte je ven.“

„Ano, pane.“ Cestou ke dveřím se zvonek opět rozezněl. Paul byl impulzivní. Kdyby věděl, kdo je tady uvnitř, nejspíš by se tou skleněnou výplní proboural.

3

Poté, co jsem vpustil návštěvu do domu a Buhla s Anne Gorenovou vypustil ven, sedl jsem si se zápisníkem ke svému stolu. Brzy jsem nabyl dojmu, že vyšetřování úmrtí, které překvapilo ošetřujícího lékaře, se zvrhne ve zkoumání metod jistého obchodníka s realitami, pokud jde o dvoření se ženám – takovou práci by Wolfe nikdy neuznal za hodnou svého génia, bez ohledu na výši honoráře, a tak jsem se na to docela těšil.

Na první pohled Paul nevyhlížel nijak zajímavě. Byl o dobrých osm palců menší než já, rozložitý, trochu vypasený, a nejspíš si myslel, že vypadá jako Napoleon. Možná tak opravdu vypadal, ovšem až na modřinu na levém oku a na oděrky po obou stranách oteklé čelisti. Johnny Arrow zřejmě použil obou pěstí. Paul a Tuttleovi seděli v jedné řadě v křeslech před Wolfovým stolem a červené křeslo přepustili Davidovi.

Louise byla vyšší než oba bratři a také pohlednější. Na ženskou ve středních letech vůbec nevypadala špatně, i když snad byla trochu kostnatá a vlasy měla ostříhané příliš nakrátko. Její manžel, Tuttle, měl vlasů prostě nedostatek. Jeho zářící kopule, vybíhající do špičky, ovládala celou scénu a takové podrobnosti, jako jsou oči a nos, v porovnání s ní nebyly důležité. Člověk se musel soustředit, chtěl-li si jich všimnout.

Když jsem vyprovodil Buhla s Anne Gorenovou, vrátil jsem se a posadil se. Wolfe právě říkal: „… a doktor Buhl prohlásil, že podle jeho mínění váš bratr zemřel na zápal plic bez jakýchkoliv podezřelých okolností. Protože už mezitím vystavil úmrtní list, jsme tam, kde jsme byli.“ Zaměřil se na Paula. „Jak jsem porozuměl, vy trváte na tom, aby tu záležitost vyšetřila policie. Je to tak?“

„Ano. To si pište, že je to tak.“ Mluvil barytonem a nešetřil dechem.

„A ostatní s tím nesouhlasí.“ Wolfe pootočil hlavou. „Vy jste také proti, pane?“

„Jak jsem už řekl.“ David vypadal a mluvil ještě unaveněji než kdy předtím. „Ano. Jsem proti.“

„A vy, paní Tuttleová?“

„Samozřejmě, že jsem proti.“ Odsekávala slova, pronesená vysokým, tenkým hláskem. „Nemyslím, že bychom si měli koledovat o problémy. A můj muž si to taky nemyslí.“ Trhavě pootočila hlavou. „Vinci?“

„Máš pravdu, miláčku,“ zabrumlal Tuttle. „Vždycky s tebou souhlasím – i když jsem proti, ale tentokrát jsem pro.“

Wolfe se obrátil zpět k Paulovi. „Takže je to zřejmě na vás. Pokud půjdete na policii, co jim chcete povědět?“

„Mám toho spoustu.“ Ve světle lustru se Paulova modřina na oku zdála ještě zlověstnější, než doopravdy byla. „Povím jim, že když doktor Buhl v sobotu večer odcházel, ujistil nás, že Bertův stav je uspokojivý, že se klidně můžeme jít pobavit do divadla, a za pár hodin byl Bert mrtvý. Povím jim, že Arrow běhal za tou ošetřovatelkou a ona po něm taky házela očkem, takže si mohl najít příležitost předat jí něco, co by Bertovi podala místo morfia. Doktor Buhl tvrdil, že mu píchá morfium. Taky jim povím, že se Arrow chystá shrábnout sedm miliónů babek, ke kterým by nikdy neměl šanci se dostat, kdyby byl Bert naživu. A ještě jim povím, že si Arrow uvědomil, jak s námi Bert vychází, že jsme zase jedna rodina, a to se mu nelíbilo a on to také dával najevo.“

Paul se odmlčel a jemně si špičkami prstů ohmatal nateklou čelist. „Když mluvím, bolí mě to,“ postěžoval si. „Zatracenej chuligán. Koukejte, nechci si hrát na neviňátko. Mohl byste se mě zeptat, jestli jsem byl opatrovníkem svého bratra; to tedy ne. Nevycházel jsem s Bertem nijak zvlášť, ani když jsme byli kluci, a pak jsem ho dvacet let neviděl, tak co. Ale tohle vám klidně můžu říct: Vrah nesmí mít ze svého činu prospěch, a pokud ho Arrow zabil, je ta jejich smlouva v háji, takže to všechno bude součástí dědictví po Bertovi a dostaneme to my. To je přece jasné, tak proč bych to neřekl? A policii to ani nebudu muset říkat, protože ti už to vědí.“

„Takhle bys neměl mluvit, Paule,“ okřikl ho ostře David.

„To je fakt,“ přidal se Tuttle. „To bys neměl.“

„Ále, jdi se bodnout,“ odsekl Paul švagrovi. „Co je tobě do toho?“

„Je to můj manžel,“ vyštěkla Louise. „A mohl by tě naučit spoustu věcí, kdybys byl vůbec poučitelný.“

Všechno pěkně v rodině. Wolfe se ujal slova. „Připouštím,“ řekl Paulovi, „že by se vám mohlo podařit vyvolat zvědavost policie, ale domněnky nepostačí. Máte ještě něco, co byste jim mohl povědět?“

„Ne. A nic víc ani nepotřebuju.“

„Podle mě ano.“ Wolfe se zaklonil v křesle, nabral do plic třicet litrů vzduchu a vydechl. „Podívejme se, jestli něco nenajdeme. V kolik hodin jste v sobotu večer přišel do bratrova apartmá?“

„V sobotu jsem tam přišel už odpoledne, v pět hodin.“ Paul náhle zkřivil spodní část obličeje, až se mi zdálo, že dostal křeč, ale pak jsem si uvědomil, že se jen pokusil o úsměv, což s jeho bolavou čelistí nebylo snadné. „Je mi to jasné,“ prohlásil. „Chcete vědět, kde jsem byl šestého srpna devět minut před šestou hodinou? Dobrá. Z Mount Kiska jsem odjel ve tři čtvrtě na čtyři, v autě jsem byl sám a jel jsem do New Yorku. Poprvé jsem zastavil až u Schramma na Madison Avenue a koupil jsem tam dva litry mangové zmrzliny na nedělní večírek v Mount Kisku. Potom jsem dojel na Dvaapadesátou ulici, zaparkoval jsem tam, což v sobotu odpoledne není nemožné, došel jsem do Churchillu a do bytu jsem dorazil chvilku po páté hodině. Vyrazil jsem brzy, protože jsem předtím mluvil po telefonu s tou ošetřovatelkou a líbil se mi její hlas. Napadlo mě, že bych se s ní mohl seznámit, ještě než přijdou ostatní. Ale neměl jsem šanci. Ten chlápek Arrow ji zavedl do obýváku a vykládal jí, jak se hledá uran. Ona asi tak každých deset minut vyklouzla z místnosti podívat se na pacienta a hned se zase vrátila k dalšímu vyprávění o důlní geologii. Potom přišel Dave a Louise s Vincem, a právě když jsme začínali večeřet, dorazil doktor Buhl. Mám pokračovat?“

„Můžete to dokončit.“

„Jak je libo. Buhl zůstal u Berta asi půl hodiny, a když odcházel – už jsem se zmínil o tom, co nám řekl. Najedli jsme se, a nejen to; také jsme pili a já to možná trochu přehnal. Napadlo mě, že by nebylo správné nechat tu sestřičku s Bertem samotnou, a tak, když ostatní odešli do divadla, já tam zůstal. Myslel jsem si, že když se jí tak líbily vyprávěnky o dolování, možná by si ráda poslechla něco i o jiných věcech, ale zřejmě jsem se mýlil. Po jisté… nu, menší výměně názorů zašla do Bertova pokoje a zamkla za sebou dveře. Později mé sestře vykládala, že jsem do těch dveří bušil a ječel na ni, že když neotevře, tak ty dveře rozbiju, ale já si na nic takového nevzpomínám. V každém případě, v té době už Bert nevěděl o světě, protože dostal morfium – pokud to vůbec bylo morfium. A tak vyšla ven, povídali jsme si a možná jsem se jí i dotknul, ale ty škrábance, co jim ukazovala, když se vrátili z divadla – ty si musela udělat sama. Tak opilý jsem nebyl, měl jsem jen trochu náladu. Nakonec skočila k telefonu a prohlásila, že když okamžitě neodejdu, zavolá do recepce a požádá je, aby nahoru někoho poslali. Tak jsem vypadnul. Mám pokračovat?“

„Jen do toho.“

„Výborně. Sešel jsem do baru, sedl jsem si ke stolu a dal si něco k pití. Asi dvě, tři skleničky. Nějak jsem si vzpomněl na tu zmrzlinu, co jsem mezitím uložil do lednice v bytě, a právě jsem se rozhodoval, jestli si tam pro ni nemám zajít, když se najednou objevil Arrow a křičel na mě, abych prý vstal. Popadl mě za rameno, zvedl mě ze židle, vyzval mě, abych zvedl ruce a připravil se, a pak najednou odskočil a praštil mě. Nevím, kolikrát mě uhodil, ale podívejte se, jak vypadám. Nakonec ho ode mě odtrhli a přišel policajt. Já jsem se stáhnul, odešel jsem z baru, vyjel jsem výtahem nahoru do bytu a Vince mi otevřel. Tuhle část si pamatuju trochu mlhavě, ale vím, že mě položili na gauč, protože si vzpomínám, že jsem se vzbudil, když jsem z něj spadl. Ale nebyl jsem úplně probuzený. Jen jsem si tak nejasně uvědomoval, že mě všechno bolí a že bych chtěl mluvit s tou sestrou, a tak jsem šel k Bertovu pokoji a vstoupil dovnitř. Byly zatažené závěsy; tak jsem rozsvítil a přistoupil k lůžku. Bylo vidět, že je mrtvý; ležel tam s otevřenými ústy. Odhrnul jsem pokrývky, sáhl mu na srdce a to už netlouklo. Ležely tam dvě ohřívací láhve, z každé strany jedna. Zdály se mi prázdné, a tak jsem jednu vzal do ruky a opravdu, byla prázdná. Napadlo mě, že na to zapomněla, protože jsem ji tak vytočil, a to se mi nezamlouvalo. Ta druhá byla taky prázdná, a tak jsem je odnesl do koupelny a teprve potom jsem šel…“

„Paule!“ Louise na něj vytřeštila oči. „Říkal jsi, že jsi je vylil!“

„No jasně, že jo.“ Usmál se na ni – nebo se o to alespoň pokusil. „Nechtěl jsem, abys na ni žalovala doktorovi. No co, k čertu, nemůže být člověk galantní?“ Obrátil se zpátky k Wolfovi. „Chtěl jste, abych vám pověděl ještě něco. No dobrá, tohle je něco navíc. Jak se vám to líbí?“

„Ty jsi Louise lhal,“ obořil se na něj Tuttle.

„Anebo lžeš teď,“ dodal David, z něhož náhle všechna únava spadla. „Mně jsi o tom nic neřekl.“

„Samozřejmě, že ne. Zatracená věc, chtěl jsem být galantní.“

Začali ňafat všichni, jeden přes druhého, jako jedna rodina. Louisin vysoký soprán, Paulův baryton, Tuttleovo brumendo a Davidův falset tvořily pěkné kvarteto.

Wolfe zavřel oči, pevně sevřel rty, chvíli to snášel a potom se rozhodl prolomit zvukovou bariéru.

„Takové žvásty! Nechte toho, prosím!“ Zaměřil se na Paula. „Vy pane, mluvíte o galantnosti. Neřekl jsem vám, že tu byla slečna Gorenová s doktorem Buhlem. Přišla a pověděla mi o vašich návštěvách u ní doma i o vašich telefonátech, takže na galantnost můžeme zapomenout. Ale jsou tu dva důležité body: Zaprvé, jeden fakt: opravdu jste našel ty láhve prázdné a nevylil z nich vodu?“

„Našel jsem je prázdné, své sestře jsem řekl…“

„Vím, co jste řekl sestře i jak jste to zdůvodnil. Ale i když jste ty láhve opravdu našel prázdné, bylo by pošetilé tuto skutečnost předávat policii. Doktor Buhl mě ujistil, že i kdyby slečna Gorenová zapomněla naplnit je horkou vodou, čemuž nevěří, pacientův stav by to nijak podstatně neovlivnilo, takže to nijak zvlášť nezapůsobilo ani na mě. To je ta druhá věc. Avšak vaše domněnka, že někdo zaměnil za morfium jinou látku – ta by vskutku mohla mít velký vliv, pokud ji ovšem můžete něčím podpořit. Máte čím?“

„To není potřeba. Ať to prozkoumá policie.“

„Ne, to by nešlo. Domněnka postačí jako důvod k soukromému prošetření, ale bylo by nepřípustné dovolit, aby se kvůli ní někdo ocitl oficiálně v podezření z vraždy. Například: nebylo by ode mě vůbec pošetilé, kdybych se domníval, že jste nevěděl o dohodě, již spolu uzavřeli váš bratr a Johnny Arrow, dospěl jste k názoru, že po něm zdědíte třetinu jeho jmění, a zabil jste ho, ale určitě bych na základě takové domněnky nepřistoupil k…“

„To byste opravdu neměl,“ přerušil ho Paul. Už měl zase zkroucenou tvář, jak se pokoušel o úsměv. „Já o té dohodě věděl.“

„Ano? A od koho?“

„Ode mě,“ řekl David. „Bert mi o ní pověděl a já to řekl Paulovi a Louise.“

„Vidíte?“ Wolfe otočil ruku dlaní vzhůru. „A je po domněnce. Samozřejmě, mohl bych se jí držet a tvrdit, že jste s tím počítali a připravili jste se, jak proti tomu budete postupovat, až váš bratr zemře a nebude moci svědčit, ale pokud nemám ani jediný fakt, který by takovou teorii podpořil, byla by to ode mne pitomost.“ Potřásl hlavou a pokračoval k Paulovi: „Obávám se, že se chystáte zahájit palbu a chybí vám munice. Ale najali jste si mě, abych to vyšetřil, a já tedy nebudu šetřit úsilím.“ Obrátil se k Davidovi. „Vím, co si o tom všem myslíte, pane Fyfe, takže nečekám, že bych se od vás dozvěděl cokoliv významného, ale pár otázek vám neublíží. Co víte o tom morfiu?“

„Nic. Vůbec nic, jen to, že nás doktor Buhl informoval, že ho trochu nechal ošetřovatelce, aby ho po jeho odchodu píchla Bertovi.“

„Když doktor Buhl odešel, vešel jste ještě do bratrova pokoje?“

„Ano, všichni jsme tam šli – Paul, Louise, Vincent i já. Řekli jsme mu, že ta večeře byla skvělá a že je nám líto, že s námi nemůže jít do divadla.“

„Kde byl v tu dobu pan Arrow?“

„Já nevím. Říkal snad něco o tom, že si musí vzít čistou košili.“

„Vešel do bratrova pokoje po odchodu doktora Buhla?“

„To já nevím.“ David zavrtěl hlavou. „To docela určitě nevím.“

Wolfe zabručel. „Ne, že by tím na něj automaticky padlo podezření. A co později, když jste se vrátili z divadla? Zašel za bratrem do pokoje?“

„Myslím, že ne. Pokud ano, neviděl jsem ho.“ David se zamračil. „Přece jsem vám popsal, jak to tam vypadalo. Ta ošetřovatelka byla moc rozzlobená a sdělila nám, že telefonovala doktoru Buhlovi, aby za ni poslal náhradu. Když nám vysvětlila, co se tam stalo, Arrow odešel – myslím tím, že odešel z bytu. Moje sestra se potom poškorpila s ošetřovatelkou, poslala ji pryč. Když odešla, sestra zavolala doktoru Buhlovi a ujistila ho, že ona a její manžel zůstanou u nemocného, dokud nepřijde nová sestřička. Chvíli potom jsem odešel domů. Bydlím v Riverdale.“

„Ale ještě před odchodem jste vešel k bratrovi do pokoje?“

„Ano.“

„V jakém byl stavu?“

„Tvrdě spal, dost hlučně chrápal, ale zdálo se, že je v pořádku. Když Louise mluvila po telefonu s doktorem Buhlem, řekl jí, že Bert dostal půl gránu morfia a pravděpodobně bude spát až do rána.“

Wolfe otočil hlavou. „Paní Tuttleová. Slyšela jste, co vypověděli vaši bratři. Chcete to nějak opravit nebo k tomu něco dodat?“

Něco ji tížilo. Pohybovala ústy a ruce držela pevně sevřené v klíně. Podívala se Wolfovi do očí, ale chvíli neodpovídala, až najednou vykřikla: „To nebyla moje vina! To mi nikdo nemůže vyčítat!“

Wolfe udělal obličej. „A proč by vám měli něco vyčítat, madam?“

„Protože to dělali už po smrti mého otce! Víte, co se stalo mému otci?“

„Vím, že zemřel. Řekl mi to váš bratr.“

„No, a tenkrát mě všichni obviňovali – všichni! Protože jsem se o něj měla starat, ale usnula jsem, nezašla jsem k němu do pokoje a nenašla ta otevřená okna! Dokonce se mě ptali, jestli jsem si ty prášky na spaní nedala do čokolády sama, abych mohla usnout! Jako by čtyřiadvacetiletá holka potřebovala prášky pro spaní!“

„Ale no tak, miláčku.“ Tuttle ji popleskal po rameni. „To už je všechno dávno, je to zapomenuto. A v Bertově pokoji v sobotu v noci nebyla otevřená okna.“

„Ale já jsem tu sestru poslala pryč.“ Pořád mluvila k Wolfovi. „Také jsem slíbila doktoru Buhlovi, že se o něj postarám, a pak jsem si šla lehnout a ani jsem se nepodívala, jestli jsou ty ohřívací láhve plné – a ony plné nebyly.“

Trhnutím se ohlédla na svého mladšího bratra.

„Řekni mi pravdu, Paule. Čistou pravdu. Byly ty láhve prázdné?“

Také on ji poplácal. „Jen klid, Lou. Jasně, že byly prázdné, čestné slovo skauta. Ale to ho přece nezabilo – ani já netvrdím, že ano.“

„Nikdo tě přece neobviňuje,“ ujišťoval ji Tuttle. „A že jsi šla spát, nu, proč bys nešla? Byla už jedna hodina pryč a doktor Buhl říkal, že Bert bude spát celou noc. Opravdu, drahoušku, děláš z komára velblouda.“

Sklonila hlavu, zakryla si obličej rukama a roztřásla se jí ramena. Plačící dáma je pro Wolfa jenom ženská, co má záchvat. Když před ním některá začne skučet, vyskočí rychleji, než by se při jeho rozměrech dalo předpokládat, a už si to metelí k výtahu. Louise neskučela. Chvíli ji ostře, bedlivě pozoroval, usoudil, že nejspíš nezačne, a obrátil se na jejího muže.

„Říkáte, pane Tuttle, že jste šli spát po jedné hodině. To bylo už po tom, co vás Paul vytáhl z postele a vy jste mu otevřel?“

„Ano.“ Položil jemně manželce ruku na paži. „Nějakou chvíli trvalo, než nám Paul všechno vypověděl a než jsme ho uložili na gauč. Potom jsme se šli ještě podívat do Bertova pokoje, přesvědčili jsme se, že spí, a šli jsme do postele.“

„A spali jste až do chvíle, kdy vás Paul v šest ráno probudil?“

„Myslím, že moje žena ano. Byla utahaná. Možná se trochu zavrtěla, ale nemyslím, že by se vzbudila. Já jsem byl dvakrát na záchodě – to je u mě v noci obvyklé, ale jinak jsem spal až do okamžiku, kdy na nás Paul zavolal. Když jsem vstal podruhé, pootevřel jsem dveře Bertova pokoje, ale nic jsem neslyšel, a tak jsem ani nešel dál. Proč? Je to důležité?“

„Nijak zvlášť.“ Wolfe střelil pohledem po Louise, vědom si trvajícího nebezpečí, a zase se vrátil k němu. „Přemýšlím o panu Arrowovi a snažím se prověřit všechny možnosti. Samozřejmě, že měl od toho bytu klíč, takže tam mohl v noci přijít, vykonat svůj záměr – měl-li jaký – a zase odejít. Mohl, nebo ne?“

Tuttle to uvážil. Díval jsem se na něj a dělalo mi potíže nevšímat si jeho nablýskané kopule a soustředit se na rysy obličeje. Bylo by to jednodušší, kdyby byl měl ústa, nos a oči na temeni hlavy. „Možná ano,“ připustil, „ale pochybuju o tom. Nejsem nijak tvrdý spáč a myslím, že bych ho slyšel. Musel by projít obývacím pokojem a tam spal na gauči Paul. Ovšem Paul byl skoro v bezvědomí.“

„Byl jsem úplně v bezvědomí,“ opravil ho Paul. „Musel by mě znovu praštit, kdyby chtěl, abych si ho všiml.“

Podíval se na Wolfa. „To je ale nápad. Jaký by asi mohl mít záměr?“

„Nemám na mysli nic konkrétního, jen se tak vyptávám. Pane Tuttlee, kdy jste potom viděl pana Arrowa?“

„Ráno. V neděli ráno. Přišel do bytu asi v devět, chvíli po doktoru Buhlovi.“

„Kde byl do té doby?“

„To nevím. Neptal jsem se ho a on mi to neřekl. Byl tam… Nu, byl tam přece mrtvý člověk. Začal se nás vyptávat na spoustu věcí, některé ty otázky mi připadaly dost impertinentní, ale za daných okolností jsem ho chápal.“

Wolfe se zaklonil v křesle, zavřel oči a sklonil hlavu. Bratři seděli a dívali se na něj. Tuttle se otočil k manželce, pohladil ji po rameni, něco jí šeptal a ona po chvíli spustila ruce, kterými si zakrývala obličej, a zvedla hlavu. Vytáhl z náprsní kapsy pěkný, čistý kapesník, ona si ho vzala a jemně si otřela oči. Na tvářích neměla žádné stružky po slzách.

Wolfe otevřel oči a přejel pohledem zleva doprava a zase zpátky. „Nevidím žádný důvod,“ prohlásil, „proč bych vás tu měl dále zdržovat. Doufal jsem, že se mi podaří dospět k rozhodnutí již dnes večer,“ – zadíval se na Paula – „ale ta vaše myšlenka s morfiem zasluhuje, abychom ji prozkoumali. Tedy, abych ji prozkoumal já, a určitě to provedu se vší diskrétností. Nemělo by smysl vystavovat vás riziku žaloby pro pomluvu.“ Přenesl pohled na Davida a potom na Tuttlea. „Mimochodem, ještě jsem vám neřekl, že mě doktor Buhl požádal, abych vám sdělil, že chcete-li obvinit slečnu Gorenovou z nedbalosti, doporučí jí, aby takovou žalobu podala, a plně ji v tom podpoří. Ona trvá na tom, že než odešla, naplnila ty láhve horkou vodou, a on jí věří. Ozvu se vám, pravděpodobně nejpozději…“

Zazvonil zvonek u dveří. Když máme v kanceláři hosty, obyčejně chodí otvírat Fritz, ale měl jsem nějaké tušení, což se mi stává dost často, a tak jsem vstal, prošel za zády našich návštěvníků a dorazil jsem do haly včas, abych Fritze zastavil, ještě než došel ke dveřím. Světlo nad vchodem svítilo a skleněnou výplní jsem uviděl za dveřmi neznámého muže – ramenatého chlapíka asi v mém věku a skoro stejně vysokého jako já. Řekl jsem Fritzovi, že to zařídím, otevřel jsem dveře, jen nakolik to dovoloval bezpečnostní řetěz, a skrz škvíru jsem se zeptal: „Mohu pro vás něco udělat?“

Odpověděl mi tichý, ospalý hlas. „Řek bych, že jo. Jmenuju se Arrow. Johnny Arrow. Chci mluvit s Nerem Wolfem. Kdybyste otevřel ty dveře, pomohlo by mi to.“

„To jo, ale nejdřív se ho musím zeptat. Počkejte minutku.“ Zavřel jsem dveře, vytáhl jsem z kapsy lístek papíru, napsal na něj „Arrow“, vrátil jsem se do kanceláře, přistoupil jsem k Wolfovu stolu a ten papírek jsem mu podal. Hosté mezitím vstali a hotovili se k odchodu.

Wolfe mrknul na papírek. „Zatraceně,“ zavrčel. „Myslel jsem, že pro dnešek skončím. Ale možná bych mohl… no dobře.“

Přiznávám, že bych mohl být obviněn z nedbalosti, protože jsem věděl, co se stalo v sobotu večer v baru v Churchill Towers, ale popírám, že bych to udělal úmyslně. Vážím si nábytku v kanceláři stejně jako Wolfe a Fritz. Prostě jsem se nad tím ani na okamžik nezamýšlel. Vyšel jsem k domovním dveřím, otevřel jsem a uvedl uranového knížete do kanceláře. Pak jsem ustoupil stranou a pozoroval jsem, jak se kdo tváří. Jakmile Arrow spatřil Paula Fyfa, skočil po něm. Stál jsem příliš daleko, takže jedno křeslo přišlo k úhoně. Trochu mě utěšilo, že se mi dostalo názorného poučení o tom, jak Paul přišel k těm modřinám po obou stranách čelisti. Arrow ho ťuknul levičkou, právě dost silně na to, aby se zapotácel, a potom švihl pravicí a odhodil ho do vzdálenosti šesti stop, kde se s rámusem zřítil na křeslo. Když se po něm natáhl, aby ho zvedl – nejspíš se chtěl postarat ještě o druhé oko – to už jsem byl na místě; omotal jsem mu zezadu paži kolem krku a vrazil mu koleno do zad. Tuttle také přiskočil a tahal Arrowa za rukáv. David pobíhal kolem, zřejmě měl v úmyslu skočit mezi ně, což by byl prachšpatný postup. Louise vydávala ječivé zvuky.

„No dobrá,“ oslovil jsem je. „Ustupte, držím ho pevně.“ Arrow se chvíli kroutil, pak zjistil, že už jde jen o to, jestli mu nejdřív praskne krk, nebo záda, a nechal toho. Wolfe otráveně prohlásil, že by snad radši měli odejít. Paul se vyhrabal na nohy a na vteřinu jsem měl dojem, že se pokusí Arrowa praštit, ještě než ho pustím, ale David ho chytil za paži a odtáhl ho stranou. Tuttle přistoupil k Louise, zvedl ji z křesla, David odváděl Paula. U dveří se David ohlédl na Wolfa a zaprotestoval: „Neměli jste ho pouštět dovnitř, mohlo vás to napadnout.“ Když všichni vyšli do haly, pustil jsem Arrowa a šel jsem jim otevřít. Na prahu jsem jim popřál dobrou noc, ale pozdrav mi oplatil jen David.

Vrátil jsem se do kanceláře, kde mezitím Jack Arrow usedl do křesla z červené kůže a opatrně si prsty ohmatával krk. Možná jsem to provedl trochu moc důkladně, ale u cizího člověka jeden nikdy neví.

4

Usedl jsem opět ke svému stolu a začal si ho prohlížet jakožto zajímavý subjekt s mnoha zajímavými charakteristikami. Byl to uranový milionář, úplně čerstvý. Měl chronický zvyk mlátit lidi do čelisti kdykoliv a kdekoliv. Když potkal pěknou ošetřovatelku, uvědomoval si, že je pěkná, a choval se podle toho. A navíc se ocitl mezi nominovanými kandidáty na elektrické křeslo. Na takového mladíka to byl až příliš bohatý výčet charakteristických rysů. Nevypadal špatně, leda by se vám líbily jen takové ty typy z reklam na cigarety. Obličej ani ruce neměl ošlehané a zdrsnělé, jak by člověk očekával u někoho, kdo strávil pět let v divočině oťukáváním skal. Ovšem od objevu v Black Elbow už měl dost času se trochu zcivilizovat.

Přestal pohybovat hlavou a také na mě upřel zvědavý pohled hnědých očí. V očních koutcích mu z usilovného rozhlížení po uranových ložiscích zůstaly drobné vrásky. „To byl ale stisk,“ řekl mírným, ospalým, nikterak nepřátelským tónem. „Myslel jsem, že mi zlomíte krk.“

„Zasloužil byste si to,“ pokáral ho přísně Wolfe. „Podívejte se na to křeslo.“

„Á, za křeslo vám zaplatím.“ Vytáhl z kapsy u kalhot tlustý svazek zelených. „Kolik?“

„Pan Goodwin vám pošle účet,“ zamračil se Wolfe. „Moje kancelář není zápasištěm gladiátorů. Předpokládám, že přicházíte, protože jste dostal náš vzkaz; ano?“

Potřásl hlavou. „Žádný vzkaz jsem nedostal. Jestli jste ho poslali do hotelu, tam jsem už od rána nebyl. Co jste mi vzkázali?“

„Jenom to, že bych s vámi chtěl mluvit.“

„Nevyřídili mi to.“ Zvedl ruku a třel si ze strany krk. „Přišel jsem, protože já chci mluvit s vámi.“ Na poslední slovo položil důraz tím, že je protáhl. „Paula Fyfa jsem chtěl taky vidět, ale netušil jsem, že tady bude, byla to jen šťastná náhoda. Chtěl jsem si s ním promluvit o tom, jaký trik zkusil na jednu moji přítelkyni. Slyšel jste o těch ohřívacích lahvích.“

Wolfe přikývl. „A o čem jste chtěl mluvit se mnou?“

„Za vámi jsem přišel, protože, jak jsem pochopil, se mi snažíte přišít, že jsem zabil svého partnera Berta Fyfa.“ Hnědé oči se trochu zúžily. Očividně se dovedl pátravě zahledět i na jiné věci než na uran. „Chtěl jsem se vás zeptat, jestli s tím nepotřebujete pomoct.“

Wolfe zabručel: „Máte mylné informace, pane Arrowe. Byl jsem pověřen zjistit, zda by okolnosti úmrtí pana Fyfa měla vyšetřit policie, a k tomu opravdu potřebuji pomoc. Nemůže být řeči o tom, že bych vám chtěl něco ‚přišít‘, jak jste se vyjádřil. Vaše nabídka, že mi pomůžete, byla ovšem míněna ironicky, ale já vaši pomoc potřebuji. Dáme se do toho?“

Arrow se zasmál. Nebyl to žádný řehot, jen takové uchechtnutí, které se hodilo k ospalému tónu jeho řeči. „Záleží na tom, jak,“ opáčil. „Jak se do toho dáme?“

„Vyměníme si informace. Já nějaké potřebuji a vy možná také. Zaprvé, mám za to, že to, co jste se dozvěděl, máte od slečny Gorenové. Jestli se mýlím, opravte mě. Musel jste s ní hovořit dnes někdy po čtvrté hodině odpoledne. Ona nepochybně věří, že vám situaci popsala naprosto přesně, ale pokud vám snad naznačila, že připravuji nějaký zlovolný postup proti vám, pak se mýlí. Mohl byste mi odpovědět, zda ta informace, která vás sem přivedla, pochází od slečny Gorenové?“

„Samozřejmě, že pochází. Byli jsme spolu na obědě. Doktor Buhl za námi přišel do restaurace a odvedl ji sem.“

Kdybyste snad z mého vyprávění usoudili, že se nějak přehnaně snažil s Wolfem spolupracovat, je to omyl. Jenom se vytahoval. Využil příležitosti povědět nám, že mu slečna Gorenová dovolila, aby jí koupil oběd.

„Potom,“ pokračoval Wolfe, „byste si měl uvědomit, že její líčení bylo jednostranně zaujaté, i když nechci tvrdit, že něco úmyslně přibarvila. Něco vám povím, a budete-li si přát, nechám to i napsat na stroji a podepíšu to: Zatím jsem neobjevil ani střípek důkazu, který by umožňoval vznést proti vám obvinění ze smrti Bertrama Fyfa. Přistupme k faktům. Co víte o těch ohřívacích lahvích? Neptám se, co vám o nich kdo pověděl, ani na to, co o nich říkala slečna Gorenová. Ptám se, co o nich víte na základě vlastního pozorování?“

„Vůbec nic. Neviděl jsem je.“

„Ani jste se jich nedotkl?“

„Samozřejmě, že ne. Proč bych na ně sahal?“ Jeho ospalý tón se ani trochu nezrychlil. „Ale jestli se mě na to ptáte jen proto, že podle Paula Fyfa byly prázdné, co to má společného s fakty?“

„Možná, že nic. Nejsem ťululum. Kdy jste naposled viděl Bertrama Fyfa živého?“

„V sobotu večer, těsně před odchodem do divadla. Zaskočil jsem k němu jen na chvilku.“

„Byla u něj slečna Gorenová?“

„Ano, ovšem.“

„A po návratu z divadla jste už za ním nešel?“

„Ne. Chcete vědět proč?“

„Já už to vím. Poté, co jste zjistil, jaká je situace, jak tomu říká pan David Fyfe, jste zase rychle odešel. Soudím, že jste se vydal hledat Paula Fyfa. Je to tak?“

„Jasně a taky jsem ho našel. Po tom, co nám vyprávěla slečna Gorenová, bych ho hledal třeba celou noc, ale to nebylo nutné. Našel jsem ho sedět u baru.“

„A napadl jste ho.“

„To tedy ano. Nehledal jsem ho proto, abych mu vypucoval boty.“ Opět zaznělo to radostné, mírumilovné uchechtnutí. „Asi bych měl být rád, že se do toho vložil ten policajt, protože jsem pěkně zuřil.“ Pohlédl na mě s přátelským zájmem. „Teda vy jste mě ale zmáčknul.“

„Co bylo dál?“ vyptával se Wolfe. „Pokud vím, do bytu jste se už nevrátil.“

„Samozřejmě, že nevrátil. Přišel tam další policajt, ale já ještě pořád zuřil a nechtěl jsem, aby mě drželi, a pak se rozzuřili i oni. Nasadili mi želízka a jeden z nich mě odvedl na stanici a zavřel mě do lochu. Nechtěl jsem jim povědět, koho jsem to zmlátil a proč, a myslím, že oni se ho pokoušeli najít, aby z něj vymámili žalobu. Nakonec mi dovolili si zatelefonovat, já jsem někoho požádal, aby sehnal advokáta, a ten mě odtamtud dostal. Vrátil jsem se do apartmá, tam jsem našel Paula Fyfa s Tuttleem a jeho manželkou a zjistil jsem, že Bert je mrtvý. Byl tam taky ten doktor.“

„Byl to pro vás samozřejmě šok. Zjistit, že je mrtev.“

„Ano, to byl. Ale nebyl by, kdybych ho zabil, že jo?“ Johnny Arrow se uchechtl. „Jestli to myslíte opravdu na rovinu, jestli na mě nešijete boudu, pak vám něco povím, šéfe. Bert a já jsme to spolu kouleli pět let a bylo to dost drsný. Neumírali jsme hlady, ale neměli jsme k tomu moc daleko. Neměli jsme nikoho, kdo by se o nás staral. Když jsme objevili Black Elbow, bylo třeba rychle vykonat spoustu práce, abychom si zajistili naše nároky, a to nemohl ani jeden z nás zvládnout sólo. Tak jsme si sehnali advokáta, který pro nás sepsal tu dohodu. Pro případ, kdyby se s jedním z nás něco stalo, aby se do toho nemíchali cizí lidi a nedělali nějaké potíže. Proto jsem s ním jel do New Yorku, když mě o to požádal. Já jsem po New Yorku nijak netoužil. Všechny obchodní věci jsme mohli řídit z Black Elbow a z Montrealu. Určitě jsem sem nepřijel, abych ho tu zabil.“

Wolfe se na něj upřeně zahleděl. „Tedy jste do New Yorku nepřijeli obchodně?“

„Ne, šéfe. Tvrdil, že je to osobní věc. Po příjezdu se spojil se svou sestrou, ale já měl už dřív dojem, že ho něco žere. Párkrát se vydal do Mount Kiska a vzal mě s sebou. Projížděli jsme se sem a tam v kadillaku. Zašel do domu, kde se narodil, a celý ho prolezl – teď tam bydlí nějaká italská rodina. Zašli jsme si do Tuttleova dragstoru na zmrzlinu s limonádou. Hledali jsme jednu paní, majitelku penziónu, kde kdysi bydlel, ale prý se už dávno odstěhovala. Až minulý týden jsme zjistili, že bydlí v Poughkeepsie, a jeli jsme se tam podívat.“

Tohle všechno mu trvalo dost dlouho, protože ani na chvíli nezrychlil tempo řeči. Mělo to tu výhodu, že nemusel dělat přestávky kvůli nadechnutí. „Možná se vám zdá, že moc mluvím,“ vykládal, „ale je to tím, že mluvím o Bertovi. Celých pět let jsem si neměl s kým popovídat, kromě něj, a teď asi mám potřebu mluvit o něm.“

Naklonil hlavu na stranu, na okamžik se zamyslel a pokračoval: „Nechtěl bych, aby na mě někdo ušil boudu, a nerad bych sám někoho do něčeho namočil, ale když jsem se zmínil o tom, že Berta něco žralo už dávno, řekl jsem to asi moc neurčitě. Jednou jsme tak seděli pod jednou skálou tam v Kanadě a on mi o tom trochu povyprávěl. Řekl, že jestli to opravdu najdeme, bude se moct vrátit domů a dokončit jednu záležitost. Víte, jak zemřel jeho otec a že on byl pak souzen pro vraždu?“

Wolfe přisvědčil.

„Tak o tom mi tenkrát vyprávěl. Prý se nikdy nepřihlásil o svůj podíl na dědictví, protože s tou špínou, před kterou utekl, nechtěl mít nic společného. Kdybyste Berta znali, nepřekvapilo by vás to. Přiznal se, že si sám pořád namlouval, že už to ze sebe všechno setřásl a zapomněl na to, ale teď, když se zdálo, že máme šanci na pořádný balík, napadlo ho, že by se mohl vrátit a trochu se tam porozhlédnout. A to jsme také udělali. Kdyby snad měl na mysli někoho konkrétního, stejně by mi to neřekl, ale všiml jsem si několika věcí. Když svým příbuzným pověděl, o co se snaží, sledoval, jak se budou tvářit. Když jim řekl, že si sehnal kompletní přepis všech svědeckých výpovědí z procesu, kde ho soudili pro vraždu, nelíbilo se jim to. A nelíbilo se jim ani to, že navštívil tu majitelku penziónu. Měl jsem pocit, že chce, aby si začali drbat hlavu.“

Oči se mu opět poněkud zúžily a objevily se jemné vrásky. „Ale nemyslete si, že se snad snažím něco na někoho hodit. Doktor tvrdí, že Bert umřel na zápal plic, a řekl bych, že je to dobrý doktor. Jenom jsem chtěl trochu upřesnit, proč vlastně Bert přijel do New Yorku. Chcete se ještě na něco zeptat?“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Prozatím ne. Snad později. Ale nabídl jsem vám výměnu informací. Potřebujete nějaké?“

„Tomu říkám zdvořilost.“ Zdálo se, že to Arrow opravdu oceňuje. „Hádám, že ne.“ Zvedl se z křesla a chvíli zůstal stát. „Říkal jste, že nemáte žádné důkazy – jak jste to řekl?“

„Které by umožnily vznést proti vám obvinění.“

„Správně. Tak proč to prostě nezabalíte? Taky jsme to tak s Bertem dělali; když jsme narazili na hlušinu, zabalili jsme to a šli jsme dál.“

„Netvrdím, že jsem narazil na hlušinu.“ Wolfe se zachmuřil. „Nenarazil a v tom je právě zakopaný pes. Je zde jedna záhadná okolnost, kterou musím vysvětlit, než se z případu stáhnu.“

„Jaká okolnost?“

„Už jednou jsem se vás na ni vyptával a vy jste ji zpochybnil. Než s ní na vás vyrukuji podruhé, musím se lépe připravit. Pan Goodwin vám pošle účet za křeslo, až budeme vědět, kolik to dělá. Dobrou noc, pane.“

Chtěl se dozvědět něco víc o té záhadné okolnosti, ale ničeho nedosáhl. Nedalo se nic dělat. Když narazil na hlušinu, zabalil to a já mu šel do haly otevřít dveře. Vyšel na zápraží, ještě se otočil a řekl: „Vy jste mě teda zmáčknul.“

V kanceláři se Wolfe zakláněl v křesle; měl zavřené oči a mračil se. Odnesl jsem polámané křeslo do kouta, ostatní jsem rozestavil na místa, uklidil jsem si stůl, zamkl trezor a přistoupil jsem k němu. „O co vám jde? Chtěl jste ho naštvat? Jestli je zde nějaká záhadná okolnost, musel jsem asi usnout. Povězte mi o ní.“

Aniž by otevřel oči, zamumlal: „Ty ohřívací láhve.“

Protáhl jsem se a zazíval. „Chápu. Přinutil jste se k práci, zjistil jste, že žádný problém neexistuje, a tak jste si ho vymyslel. Zapomeňte na to. Vezměte od nich tisícovku – za osm hodin práce to není špatné – a hlasujte ne. Případ uzavřen.“

„To nejde, je tady jeden problém.“ Otevřel oči. „Kdo proboha vyprázdnil ty láhve a proč?“

„Paul. Proč by to nemohl být on?“

„Protože tomu nevěřím. Bez ohledu na to, co zde dnes vypověděl, jakkoliv to znělo přesvědčivě, představte si tu scénu. Vejde do bratrova pokoje a najde ho mrtvého. Odhrne pokrývku a zjistí, že ohřívací láhve jsou prázdné. Obrátí se k odchodu, aby zavolal sestru a švagra, ale najednou ho napadne, že by těch prázdných láhví mohl využít jako zbraně proti slečně Gorenové. Nechce, aby si jich všimla jeho sestra, a tak, ještě než ji zavolá, odnese láhve do koupelny. Myslíte, že se tomu dá věřit?“

„Samozřejmě, ale…“

„S dovolením. To ‚ale‘ dokončím za vás. Ale zkusme to takhle: Vejde do bratrova pokoje a najde ho mrtvého. Odhrne pokrývku, aby zjistil, zda mu ještě netluče srdce. Najde láhve naplněné vodou. Při pohledu na ně dostane lstivý nápad – a nezapomínejte, že je v šoku, protože právě našel mrtvolu namísto živého bratra. Hned na místě, ještě než zavolá ostatní, ho napadne odnést láhve do koupelny a vyprázdnit je, aby později mohl navštívit slečnu Gorenovou, povědět jí, že je našel prázdné, a celý tento svůj nápad uvede ve skutečnost. Zdá se vám, že i tomu můžeme věřit?“

„Je to trochu zvláštní,“ připustil jsem, „když to tak popisujete.“

„Popisuji jen to, co se muselo stát – pokud se to stalo. Já tvrdím, že ne. Všiml si těch láhví jen proto, že byly prázdné. Kdyby byly plné, nejspíš by je na lůžku nemocného – nyní již zesnulého – vůbec nezaregistroval. Nepochybně existují lidé schopní tak lstivého jednání i v takovém okamžiku, ale on k nim nepatří. Tedy musím předpokládat, že ty láhve byly prázdné – a kam mě to vede?“

„Musím si to promyslet.“ Posadil jsem se.

„Nebude se vám to zamlouvat,“ ujistil mě rozmrzele. „Mně se to určitě nezamlouvá. Mám-li si uchovat svoji sebeúctu, což je povinnost, kterou nemohu přenést na nikoho jiného, nezbývá mi, než to prozkoumat. Dopustila se snad slečna Gorenová chyby? Vložila ty láhve do postele prázdné?“

„Ne, pane. Mám v úmyslu se s ní oženit. A navíc tomu nevěřím. Je schopná a žádná schopná zdravotní sestra by takový kopanec neudělala.“

„Souhlasím s vámi. Tak to tedy s námi vypadá. Někdy kolem půlnoci, krátce před odchodem, slečna Gorenová naplnila láhve horkou vodou a položila je do postele. Asi v šest hodin ráno je Paul Fyfe našel v posteli, ale prázdné. Někdo je vzal, vyprázdnil je a zase je tam vrátil. Vysvětlete to.“

„Nedívejte se na mě, já to nebyl. Proč bych to měl vysvětlovat?“

„To nelze vysvětlit. Domněnka, že to někdo učinil ve vražedném úmyslu, je do nebe volajícím nesmyslem. Je to nevysvětlitelné, a kdykoliv se kolem úmrtního lože odehraje něco nevysvětlitelného, nevěstí to nic dobrého. Zvláště je-li tím zesnulým milionář. Dříve, než vůbec mohu začít uvažovat nad problémem, kdo to udělal, musím znát odpověď na otázku ‚proč‘?“

„To není tak docela nutné,“ namítl jsem. „Změnil jsem názor. Vezměte od nich tisícovku, ale nehlasujte ne. Hlasujte ano a dovolte Paulovi, aby to předal policajtům. Tím splníte svůj úkol.“

„Fuj. To myslíte vážně?“

Vzdal jsem se. „Ne. Jste v koncích. Policajti by usoudili, že sestra ty láhve nenaplnila, a Johnny Arrow by šel zmlátit celé oddělení vražd od inspektora Cramera dolů.“ Hlavou mi prolétlo náhlé podezření. Změřil jsem si ho pohledem. „Nebo jsou to jen řeči? Že byste už věděl, proč ty láhve někdo vyprázdnil, nebo si to aspoň myslíte, a chcete mi jenom předvést, jak skvěle vám to pálí, když se do toho dáte?“

„Ne. Jsem opravdu v koncích. Nehnu se ani o píď. Není to jenom záhada, ale úplný nesmysl.“ Pohlédl na hodiny. „Je čas jít do postele a teď abych šel spát s touhle obludností na krku. Ale nejprve vám vydám instrukce na ráno. Váš zápisník, prosím.“

Vytáhl jsem ho ze zásuvky.

5

Ve středu ráno jsem jako obyčejně posnídal u Fritze v kuchyni, zatímco Wolfe – také jako obvykle – snídal nahoře, ve svém pokoji. Potom jsem začal plnit dané instrukce. Byly jednoduché, ale ukázalo se, že nebude jednoduché podle nich konat. První významný pokyn zněl zavolat doktoru Buhlovi a domluvit s ním, aby se dostavil do kanceláře v jedenáct dopoledne, kdy Wolfe přijde ze skleníků, a aby s sebou přivedl i Anne Gorenovou. Zaprvé, podařilo se mi ho zastihnout až skoro v poledne. Od devíti do deseti se mi ozýval jenom jeho záznamník, který mě informoval, že jezdí po návštěvách u pacientů. Nechal jsem mu vzkaz, aby se mi ozval, ale neozval se. Po desáté hodině už telefon zvedala jeho sestra. Chovala se ke mně zdvořile, se zasmušilým soucitem, ale pak už začala být poněkud strohá. Doktor prý pořád obchází pacienty, ona mu vyřídila, aby se mi ozval, a jestli má moc práce, ona s tím nemůže nic dělat. Když konečně zavolal, nemohl jsem ho dost dobře požádat, aby k nám se slečnou Gorenovou přijel v jedenáct hodin, protože už bylo tři čtvrtě na dvanáct. Navrhl jsem tedy, aby přijel ve tři, a dostalo se mi tvrdého odmítnutí. Nepřijede ani ve tři ani nikdy jindy. Wolfovi už o smrti Bertrama Fyfa pověděl úplně všechno, ale pokud by si s ním chtěl Wolfe pohovořit po telefonu, může mu věnovat dvě minuty. Zeptal jsem se Wolfa a ten to odmítl. Takže jsem uvízl ve slepé uličce.

Dopadlo to tak, že jsem po obědě vzal z garáže auto a rozjel jsem se po třídě West Side a Sawmillské dálnici až do čtyřicet mil vzdáleného Mount Kiska, kde jsem zjistil, že Buhlova ordinace se nachází ve velké bílé budově, před níž se rozkládal velký zelený trávník. Bylo mi řečeno, že si na mě udělá čas až po odpoledních ordinačních hodinách, které měl od dvou do čtyř. Když jsem dorazil, měl v čekárně ještě pět pacientů, a tak jsem si užil pěkně dlouhého čekání nad časopisy, než mě konečně sestra, která u něj pracovala už nejmíň šedesát let, pustila dál.

Buhl, usazený za stolem, vypadal unaveně, ale důstojně. Stroze mě oslovil: „Mám ještě nějaké návštěvy a už mám zpoždění. O co jde?“

I já umím mluvit úsečně. „Mám otázku,“ odvětil jsem, „kterou vznesli příbuzní zemřelého. Nevyměnil někdo to morfium za něco jiného? Pan Wolfe to nechce předat policii, dokud to sám neprošetří, ale jestli dáváte přednost…“

„Morfium? Mluvíte o morfiu, které dostával Bert Fyfe?“

„Ano, pane. Protože s tou otázkou přišel…“

„Ten zatracený hlupák. Samozřejmě, Paul. To je absurdní. Kdy a kdo ho měl za něco zaměnit?“

„To nemohu specifikovat.“ Posadil jsem se, aniž bych byl vyzván. „Ale pan Wolfe to nemůže nechat plavat a rád by si ověřil několik drobností. To morfium jste předal ošetřovatelce vy osobně?“

Z jeho pohledu jsem usoudil, že mě pošle do háje, a nejspíš do takového, který brzy lehne popelem. „To morfium,“ řekl, „jsem vzal z lahvičky ve svém kufříku. Dal jsem ošetřovatelce dvě čtvrtgránové tablety. Podle mých instrukcí měla nemocnému podat jednu hned, jak hosté po večeři odejdou, a kdyby bylo třeba, měla mu za hodinu dát i druhou. Ujistila mne, že mu tablety podala přesně podle mých pokynů. Představa, že je někdo za něco vyměnil, je fantastická.“

„Ano, pane. Kde je měla uložené až do chvíle, kdy mu je podala?“

„To já nevím. Je to schopná, naprosto spolehlivá ošetřovatelka. Chcete, abych se jí na to zeptal?“

„Ne, děkuji, udělám to sám. Co ta lahvička s morfiem? Mohl s ní někdo nějak manipulovat?“

„To je nemožné. Ne.“

„Doplňoval jste ji někdy v poslední době? Myslím, jestli jste do lahvičky přidával čerstvou zásobu.“

„Ne. Naposled nejmíň před dvěma týdny. Možná je to i déle.“

„Řekl byste, že existuje možnost – třeba jen jedna k miliónu – že jste ty tablety vzal z jiné lahvičky?“

„Ne. Ani jedna k miliardě.“ Zvedl obočí. „Není to trochu zbytečné? Podle toho, co mi včera řekl David, jsem měl dojem, že Paul podezírá toho člověka, co s Bertem přijel do New Yorku – pana Arrowa.“

„Možná, ale pan Wolfe chce všechno důkladně prošetřit. Je vždycky důkladný.“ Vstal jsem. „Mnohokrát děkuji, pane doktore. Jestli se divíte, že jsem se kvůli tomu obtěžoval až sem, pak vězte, že pan Wolfe je také opatrný. Nerad klade po telefonu otázky související s neočekávaným úmrtím.“

Opustil jsem ho, vrátil jsem se do vozu a vyrazil jsem. Cestou zpátky k dálnici jsem projížděl městem a na jedné cihlové budově na rohu jsem uviděl nápis Tuttleova lékárna. Potřeboval jsem si zavolat a tohle místo se k tomu hodilo stejně dobře jako každé jiné. Zastavil jsem a vrátil se tam. Uvnitř to vypadalo skvěle – moderní, kvalitní zařízení a spousta zboží; bylo tam rušno, na stoličkách u pultu sedělo asi šest zákazníků a další tři, čtyři roztroušení po místnosti. O jednoho z nich, vzadu u pokladny, se staral majitel osobně, Vincent Tuttle. Přistoupil jsem k telefonnímu automatu, zavolal jsem spojovatelku a nadiktoval jí číslo, které znám nejlépe ze všech. Po chvíli se ve sluchátku ozval Wolfův hlas.

„Volám z budky,“ vysvětlil jsem mu, „z Tuttleovy lékárny v Mount Kisku. Doktor Buhl považuje představu, že někdo to morfium zaměnil za něco jiného, za – cituji – absurdní a fantastickou. Pokud jde o to, odkud se vzalo, on sám předal ošetřovatelce dvě čtvrtgránové tablety ze svých vlastních zásob. Mám pokračovat?“

„Ne.“ Vrčel jako vždycky, když ho vyruším ve skleníku. „Nebo vlastně ano, ale nejdřív musíte ještě něco zjistit v Mount Kisku. Po vašem odjezdu jsem znovu uvážil otázku těch ohřívacích lahví a možná jsem přišel na správnou odpověď – ale možná že ne. V každém případě to stojí za pokus. Zajděte za panem Paulem Fyfem a zeptejte se ho, co se stalo s tou zmrzlinou. Vzpomínáte si…“

„Jo, koupil ji u Schramma a chtěl ji odvézt do Mount Kiska na večírek, takže ji vzal do Bertova bytu a uložil ji do lednice. Říkal jste, že chcete vědět, co se s ní stalo?“

„Ano. Jděte za ním a zeptejte se ho. Když vám odpoví, důkladně to prověřte. Když ne, zkuste se zeptat pana a paní Tuttleových a jejich odpovědi také prověřte. Když to ani oni nebudou vědět, zeptejte se slečny Gorenové, až ji navštívíte kvůli tomu morfiu. Nebude-li to vědět, vyhledejte pana Arrowa a zeptejte se jeho. Chci vědět, co se s tou zmrzlinou stalo.“

„To vidím. Povězte mi proč, abych měl ponětí, po čem vlastně pasu.“

„Ne. Umíte sice být diskrétní, ale není nutné vaše schopnosti v tomto ohledu zbytečně přetěžovat.“

„Máte naprostou pravdu a já si toho hluboce vážím. Tuttle je tady. Mám se ho zeptat jako prvního?“

Řekl že ne, že mám nejdřív zajít za Paulem, a zavěsil. Vyšel jsem z budky a z obchodu a vydal jsem se do ulice, kde měl Paul svoji realitní kancelář. Cestou jsem propátral vnitřek své lebky, ve snaze objevit nějakou souvislost mezi Schrammovou slavnou mangovou zmrzlinou a ohřívacími láhvemi v lůžku Berta Fyfa, ale jestli tam byla, nenašel jsem ji. Což, i kdyby tam opravdu byla, vlastně bylo dobře, protože nerad přetěžuji své umění diskrétnosti.

Paula jsem našel ve druhém poschodí staré dřevěné budovy nad obchodem s potravinami. Zřídil si kancelář v malé místnosti se dvěma psacími stoly a několika starými, otlučenými židlemi, které pravděpodobně získal při dělení dědictví po otci. U menšího stolu seděla žena s dlouhým krkem a velkýma ušima, asi dvakrát starší než Paul, které v jeho přítomnosti nehrozilo žádné nebezpečí. Paul trůnil za druhým stolem a při mém příchodu se ani nezvedl.

„To jste vy?“ podivil se. „Máte něco?“

Podíval jsem se na tu ženskou; přehrabovala se právě v nějakých lejstrech. Řekl jí, že může jít, a ona jenom mrskla na lejstra těžítko, vstala a odešla.

Žádné srdečnosti.

Jakmile za ní zapadly dveře, odpověděl jsem: „Nic nemám, ale po něčem jdu. Pan Wolfe mě poslal za doktorem Buhlem, abych se ho vyptal na to morfium, a vás se mám zeptat na zmrzlinu. Naposledy jsme o ní slyšeli, že jste ji dal do ledničky v apartmá vašeho bratra. Co se s ní stalo?“

„Prokristapána.“ Vytřeštil na mě oči – alespoň to jedno nezraněné. Nedalo se přesně říct, co dělá to druhé pod modřinou. „Co to má k čertu s čím společného?“

„To nevím. U pana Wolfa se mi to stává často, ale je to jeho auto, jeho pneumatiky a jeho benzín, a taky my vyplácí mzdu, takže mu vždycky vyhovím. I pro vás je to ten nejjednodušší a nejrychlejší způsob, jak postupovat, leda by na té zmrzlině bylo něco, co byste si radši nechal pro sebe.“

„Na té zatracené zmrzlině není vůbec nic.“

„Takže si ani nemusím sedat. Odvezl jste ji do Mount Kiska na ten nedělní večírek, jak jste zamýšlel?“

„Ne. Vrátil jsem se do Mount Kiska až v neděli v noci.“

„Ale hned na druhý den už jste byl zase zpátky v New Yorku. V pondělí; přijel jste na pohřeb a také jste šel opět navštívit slečnu Gorenovou. Nevzal jste si pak tu zmrzlinu?“

„Koukejte,“ prohlásil, „slečnu Gorenovou do toho nebudeme tahat.“

„To je správný přístup,“ souhlasil jsem vřele. „Já jsem rozhodně pro to být galantní. Ale co se stalo s tou zmrzlinou?“

„Já nevím a je mi to šumafuk.“

„Viděl jste ji nebo sahal jste na ni někdy potom, co jste ji v sobotu odpoledne uložil do ledničky?“

„Ne. A jestli chcete něco vědět, tohle všechno jsou jen blbý kecy. Netuším, kde ten tlusťoch Wolfe přišel ke své reputaci, ale jestli si takhle představuje vyšetřování… Kam zas jdete?“

Už jsem stál u dveří. Otevřel jsem je, ohlédl jsem se a zdvořile jsem pozdravil. „Rád jsem vás potkal.“ A byl jsem pryč.

Zpátky v Tuttleově lékárně jsem shledal, že se vystřídali zákazníci, ale kšefty se pořád hýbaly. Tuttleova blýskavá kebule svítila u regálu s kosmetikou. Upoutal jsem jeho pohled, přistoupil jsem blíž a sdělil mu, že bych potřeboval, aby mi věnoval pár minut, až bude mít chvíli volno. Pak jsem zašel k pultu a objednal si sklenici mléka. Měl jsem ji skoro dopitou, než na mě zavolal a pokynul mi. Dopil jsem mléko a zašel jsem za ním dozadu, za přepážku. Opřel se o pult a vyjádřil překvapení, že mě tady vidí.

„Mám tady vyřídit pár menších pochůzek,“ vysvětlil jsem mu. „Byl jsem se zeptat doktora Buhla na morfium a měl jsem se také vyptat na tu zmrzlinu. Už jsem se na ni ptal Paula Fyfa. Jak si vzpomínáte, v sobotu odpoledne ji koupil u Schramma, donesl ji do Bertova apartmá, tam ji uložil do lednice a chtěl si ji později odvézt domů.“

Tuttle mě opravil: „Vzpomínám si jen, že o tom mluvil. Co s tím?“

„Pan Wolfe chce vědět, co se s ní stalo. Paul tvrdí, že neví. Prý ji dal do lednice a pak už ji neviděl. Vy jste ji viděl?“

„Já jsem ji vůbec neviděl.“

„Myslel jsem, že možná ano. Zůstali jste tam s manželkou přes noc. V neděli ráno byl váš švagr již mrtvý, ale i tak jste museli něco jíst. Myslel jsem, že jste třeba do té lednice nakoukli, jestli tam není něco k snídani; při té příležitosti jste mohli zahlédnout i tu zmrzlinu.“

„Nechali jsme si snídani poslat zdola.“ Tuttle se zamračil. „Není tam nic na vaření. Ale když na to teď myslím, mám dojem, že se Paul o té zmrzlině zmínil v sobotu večer u večeře. Povídal něco o tom, že zmrzlina, kterou tady prodávám, se nedá se Schrammovou ani srovnat, a divil se, proč prý ji nevedu. Vysvětlil jsem mu, že Schrammovy produkty se prodávají jen v jeho firemních prodejnách a kromě toho jsou hrozně drahé. Moje žena se o tom pak zmínila myslím v neděli, když šla do lednice pro led do pití.“

„Nesnědli jste v neděli aspoň kousek? Nebo neodvezli jste si ji domů?“

„Ne. Jak říkám, vůbec jsem ji neviděl. V tom bytě jsme zůstali až do pondělka a domů jsme jeli až po pohřbu.“

„Tak tedy nevíte, co se s ní stalo?“

„Nevím. Asi je ještě tam. Leda by ten Arrow… proč se nezeptáte jeho?“

„Zeptám se ho. Ale nejdřív, když už jsem tady, bych se asi měl zeptat vaší ženy. Je tady někde?“

„Je doma na Iron Hill Road. Zavolám jí a upozorním ji, že přijdete – nebo si s ní můžete promluvit po telefonu. Ale nechápu, co má zmrzlina společného s úmrtím mého švagra. Jak to spolu souvisí?“

Zdálo se mi, že s tou reakcí přichází trochu pozdě, ale mohlo to být tím, že jako pouhý švagr se nechtěl vnucovat do rodinných záležitostí. „To se mě neptejte,“ odvětil jsem. „Já jenom vyřizuju pochůzky. Co kdybychom zavolali vaší ženě a možná ji ani nebudu muset obtěžovat návštěvou?“

Obrátil se k telefonu na pultě, vytočil číslo, řekl manželce, že se jí chci na něco zeptat, a podal mi sluchátko. Louise ovšem nebyla švagrová a okamžitě prohlásila, že je to směšné, obtěžovat je s něčím tak naprosto irelevantním, ale po chvilce dohadování mi pověděla co ví – tedy nic. Zmrzlinu vůbec neviděla, i když možná viděla, v čem byla zabalená. V neděli odpoledne, když šla do lednice pro led, zahlédla ve spodní přihrádce velký papírový sáček a později v obývacím pokoji se o tom zmínila manželovi a bratru Davidovi, který tam byl také. Řekla jim, že je v lednici ta Paulova zmrzlina a jestli by trochu nechtěli. Odmítli a ona se do toho papírového sáčku nepodívala. Nemá ani ponětí, co se s ním stalo. Poděkoval jsem jí, zavěsil jsem, poděkoval jsem i jejímu muži a mazal jsem pryč.

Další zastávka byla v Osmačtyřicáté ulici na Manhattanu.

6

S ohledem na parkovací možnosti – či spíše nemožnosti – nejezdím autem na pochůzky v centru města, a proto jsem z třídy West Side odbočil už na Šestačtyřicáté a zajel jsem do garáže. Mohl jsem odtud zavolat Wolfovi, jak jsem uspěl, ale náš dům stojí hned za rohem, a tak jsem tam zaskočil osobně a dostalo se mi překvapení. Na mé zazvonění mi nepřišel otevřít Fritz, ale Saul Panzer. Saul, se svým obrovským nosem, který zabírá polovinu jeho úzkého, drobného obličeje, na první pohled vypadá, jako by bez cizí pomoci nevypočítal, ani kolik je dvě a dvě. Ve skutečnosti nepotřebuje cizí pomoc nikdy, ať dělá cokoliv. Nejen že je to nejlepší ze čtyř či pěti soukromých vyšetřovatelů, které si Wolfe v případě potřeby najímá na výpomoc, ale je vůbec nejlepší úplně ze všech.

„Aha,“ přivítal jsem ho. „Tak jsi konečně dostal moje místo, hm? Uveď mě, prosím, do kanceláře.“

„Máš domluvenou schůzku?“ zajímal se, zatímco za mnou zavíral dveře. Potom mě následoval přes halu do kanceláře.

Wolfe seděl za stolem a zavrčel na mě: „To jste zpátky tak brzy?“

„Ne, pane,“ opáčil jsem. „Jenom jsem se na chvíli zastavil – vezl jsem auto do garáže. Chcete, abych vám, ještě než odejdu, podal hlášení o rozhovoru s Paulem a s manželi Tuttleovými?“

„Ano. Doslovně, prosím.“

Jestliže řekne doslovně, znamená to, že chce nejen všechno, co řekli, ale i jejich pohyby a výrazy tváře. Tak jsem se posadil a všechno jsem mu vyklopil. Je to nejlepší posluchač, jakého znám. Obyčejně mě poslouchá s loktem opřeným o křeslo, bradu si opírá o sevřenou pěst a má přivřené oči.

Když jsem skončil, zůstal chvíli nehybně sedět a potom přikývl. „Uspokojivé. Pokračujte s ostatními. Jelikož nepotřebujete auto, mohl by si ho vzít Saul?“

Nemyslel to jako bratříčkování, i když to tak vypadá. Už dlouho je mezi námi jasné, že auto je jediný jeho majetek, do jehož použití mám co mluvit.

„Na jak dlouho?“ otázal jsem se.

„Na dnešní večer a možná i na část zítřka.“

Pohlédl jsem na hodinky; bylo za pět minut sedm. „Z dneška už moc času nezbývá. Dobrá. Smím se zeptat proč?“

„Prozatím ne. Možná je to jenom honba za přeludem. Kde budete večeřet?“

„Nevím.“ Vstal jsem. „Kdybych našel tu zmrzlinu, mohu ji sníst.“ Vykročil jsem ke dveřím, ale u nich jsem se ještě otočil a navrhl jsem: „Saul si může dát ten přelud.“

Na Desáté avenue jsem chytil taxík a cestou na sever na Osmačtyřicátou ulici a potom po ní až do East Side jsem byl jak na jehlách. Dospěl jsem k názoru, že přece jen musel zahlédnout nějakou jiskřičku, protože Saul si za den práce počítá padesát dolarů. To je dost velká část z pouhopouhé tisícovky; ale pořád jsem nemohl přijít na to, jak souvisí zmrzlina s těmi ohřívacími láhvemi. Samozřejmě, mohl také poslat Saula za něčím úplně jiným, a pokud šlo o to, že si to nechal pro sebe, to už mě dávno přestalo znervózňovat, a tak jsem to nechal plavat.

Na Osmačtyřicáté ulici mezi Lexington a Třetí avenue jsem našel starý, čtyřpatrový cihlový dům se žlutou omítkou. Ve vestibulu se na tenkém proužku u druhého zvonku shora tísnila dvě jména – „Gorenová a Polettiová“. Stiskl jsem tlačítko, a když to ve dveřích začalo cvakat, otevřel jsem si a vešel dovnitř. Vyběhl jsem do druhého patra po úzkých schodech, pokrytých čistým kobercem. Nahoře jsem se otočil směrem do patra a zažil jsem překvapení. Otevřely se dveře a na prahu nestanula žádná Gorenová ani Polettiová. Byl to Johnny Arrow a mračil se na mne.

„Aha,“ utrousil. „Myslel jsem, že je to Paul Fyfe.“

Pokročil jsem blíž. „Jestli vám to nevadí, rád bych mluvil se slečnou Gorenovou.“

„O čem?“

Bylo zapotřebí ho trochu usadit. „Tedy opravdu,“ podotkl jsem, „ještě včera jste se chlubil, že jste ji pozval na oběd. Neříkejte, že jste mezitím povýšil na domácího hlídače. Chci se jí na něco zeptat.“

Na okamžik jsem měl dojem, že bude chtít vědět na co, a on si to myslel taky, ale nakonec se jen zasmál. Pozval mě dál, uvedl mě obloukovými dveřmi do obývacího pokoje, na jehož pěkném zařízení bylo znát ženskou ruku, na chvíli zmizel a hned se zase vrátil.

„Převléká se,“ oznámil mi. Posadil se. „Myslím, že jste povídal něco o tom, že se vytahuju.“ Jeho ospalý hlas zněl přátelsky. „Před chvílí jsme se vrátili z baseballu a teď se půjdeme někam nakrmit. Dneska ráno jsem vám chtěl zatelefonovat.“

„Chcete říct, že jste chtěl zavolat Neru Wolfovi?“

„Ne, vám. Chtěl jsem se vás zeptat, kde jste koupil ten oblek, co jste měl včera večer na sobě. A teď bych se vás rád zeptal, kde jste koupil tenhle, co máte teď, ale hádám, že by to byla trochu moc osobní otázka.“

Soucítil jsem s ním. Uvědomoval jsem si, že když někdo strávil pět let v pralese a najednou se ocitne v New Yorku a potřebuje se vystrojit pro svoji milovanou, je to pro něj tvrdý oříšek, zvlášť když nedá dohromady víc než nějakých deset milionů babek. A tak jsem mu podal úplnou informaci o všem možném, od ponožek až po košile. Právě jsme hodnotili všechna pro a proti vyšívaných vest, když do místnosti vplula Anne Gorenová, a při pohledu na ni jsem zalitoval, že jsem mu tak dobře poradil. Docela rád bych ji byl nakrmil sám, kdybych nemusel pracovat.

„Omlouvám se, že jsem vás nechala čekat,“ oslovila mě zdvořile.

„Co se děje?“ nesedla si a my jsme zůstali stát.

„Mám pár maličkostí,“ řekl jsem. „Mluvil jsem dnes odpoledne s doktorem Buhlem a doufal jsem, že vám zavolá, jenže jste byli pryč, takže se vám nedovolal. Zaprvé, pokud jde o to morfium, které vám v sobotu dal pro Bertrama Fyfa. Prý vzal ze své lahvičky dvě čtvrgránové tablety a předal je vám, s příslušnými pokyny. Je to tak?“

„Počkej, Anne.“ Arrow se na mě zamračil. „O co vám jde?“

„O nic zvláštního.“ Opětoval jsem zachmuřený pohled jeho hnědých očí. „Pan Wolfe potřebuje informace, aby si to ujasnil, to je všechno. Máte něco proti tomu mu je poskytnout, slečno Gorenová? Ptal jsem se doktora Buhla, kde jste ty tablety měla předtím, než byly podány nemocnému, a on mi poradil, abych se zeptal vás.“

„Dala jsem je na talířek a ten jsem položila na sekretář v pacientově pokoji. Tak to dělám vždycky.“

„Ovšem. Nevadilo by vám, kdybychom si to celé znovu prošli – od chvíle, kdy vám doktor Buhl ty tablety předal?“

„Dal mi je, než odešel. Po jeho odchodu jsem šla k sekretáři a položila je na talířek. Podle instrukcí jsem měla pacientovi podat jednu tabletu, jakmile hosté odejdou, a druhou po hodině, bude-li to třeba. A tak jsem to také udělala.“ Mluvila klidným, profesionálním tónem. „Deset minut po osmé hodině jsem vložila jednu tabletu do injekční stříkačky, přidala jsem jeden mililitr sterilní vody a dala jsem pacientovi injekci do paže. O hodinu později už sice spal, ale byl trochu neklidný, a tak jsem zopakovala stejný postup i s druhou tabletou. Potom už se úplně zklidnil.“

„Máte nějaký důvod se domnívat, že někdo ty tablety na talířku zaměnil? Že ty, které jste podala pacientovi, nebyly totožné s těmi, které vám dal doktor Buhl?“

„Ovšemže ne.“

„Koukejte,“ ozval se svým líným hlasem Johnny Arrow, „to je dost ošklivá otázka. Myslím, že by to už mohlo stačit.“

Zazubil jsem se na něj. „Jste moc velká netýkavka. Jestli se do toho někdy pustí poldové, budou do ní bušit celé hodiny. Pět lidí připouští, že zůstali po odchodu doktora Buhla v té místnosti, včetně vás, a policajti by to s ní probírali tam a zpátky a nahoru dolů. Nechci ji připravit o chuť k jídlu, proto se jí jenom ptám, jestli neviděla něco podezřelého. Nebo neslyšela. Co vy na to, slečno Gorenová?“

„Neslyšela.“

„Tak to bychom měli. A teď další věc. Možná víte nebo nevíte, že Paul Fyfe přinesl do toho bytu zmrzlinu a uložil ji do lednice. Zmínil se o tom při večeři, ale tam jste vy nebyli. Nevíte, co se stou zmrzlinou stalo?“

„Ne.“ Tentokrát nasadila ostřejší tón. „Tohle mi připadá už opravdu hloupé. Zmrzlina?“

„Často lidem připadám hloupě. Ignorujte to. Pan Wolfe chce vědět, co je s tou zmrzlinou. Vy o ní nic nevíte?“

„Ne. Ani jsem o ní neslyšela.“

„Oukej.“ Obrátil jsem se k Arrowovi. „Tahle otázka je i pro vás. Co víte o té zmrzlině?“

„Nic.“ Uchechtl se. „Na mě můžete zkoušet i ty nejzapeklitější otázky po tom, jak jste mě včera stisknul, ale nepokoušejte se ke mně přiblížit zezadu. Budu si vás držet pěkně před sebou.“

„Zpředu obyčejně užívám jiné chvaty. Vzpomínáte si, že se Paul Fyfe při večeři zmínil o zmrzlině?“

„Myslím, že ano. Moc si nevzpomínám.“

„Ale neviděl jste ji a neměl jste ji v ruce?“

„Ne.“

„A neslyšel jste, co se s ní stalo?“

„Ne.“

„Potom vás požádám o laskavost. Současně prokážete laskavost i sám sobě, protože je to ten nejrychlejší způsob, jak se mě zbavit. Kam jdete na večeři?“

„Máme rezervovaný stůl u Rustermanna.“

Očividně se rychle učil – možná s Anninou pomocí. „To je fajn,“ přikývl jsem, „protože si zajedete jen o jeden blok. Potřebuji, abyste mě s sebou vzal do bytu v Churchill Towers a dovolil mi podívat se do lednice.“

Ještěže jsem si dal takovou práci s tou lekcí o krejčích a obchodech s prádlem. Jinak by mě nejspíš odmítl a já bych musel jít o tu službu požádat hotelového detektiva Tima Ewartse, což by stálo čas i peníze. Trochu se sice vzpouzel, ale vložila se do toho Anne a vysvětlila mu, že když mi vyhoví, ztratí míň času, než když se se mnou bude hádat, a to rozhodlo. Zdálo se mi, že v příštích letech bude Anne takhle rozhodovat čím dál častěji, a právě v tu chvíli jsem se s konečnou platností rozhodl, že mu ji nechám. Dovolila mu, aby jí pomohl přehodit přes nahá ramena žlutý krajkový šál, a on si ze stolu vzal černý homburg. Cestou dolů a potom v taxíku, kterým jsme jeli do Churchillu, bych mu býval mohl udělat přednášku o tom, kdy, kam a proč se hodí nebo nehodí nosit homburg, ale v Annině přítomnosti jsem považoval za vhodné nechat to plavat.

Apartmá v dvaatřicátém patře Churchill Towers mělo předsíň velkou jako moje ložnice a do obýváku by se vešly tři kulečníkové stoly a ještě by zbyla spousta místa kolem. Na konci vnitřní haly mezi obývacím pokojem a ložnicemi byla přípravna k podávání jídel se zvláštním vchodem pro obsluhu. Kromě zabudovaného dlouhého nerezového pultu stála v přípravně velká skříň na jídlo a ještě větší lednice, malá dvířka vedla do odpadové šachty, ale nebyla tam žádná výbava k vaření. Arrow s Anne zůstali stát v lítačkách, dotýkajíce se rameny, zatímco já jsem přistoupil k lednici a otevřel ji.

V mrazáku nahoře jsem našel šest forem s ledovými kostkami a jinak nic. V přihrádkách pod mrazákem stálo asi dvanáct láhví s pivem, sodovkou a tonikem, dále tam leželo pět láhví šampaňského, mísa pomerančů a hrozny na podnose. Neviděl jsem žádný papírový sáček, velký ani malý, a po zmrzlině nebylo vidu ani slechu. Zavřel jsem lednici a otevřel skříň. Byla prázdná. Nahlédl jsem i do odpadové šachty, kde byl jenom smrad, ale žádná zmrzlina.

Ohlédl jsem se na dámu a její přívěsek. „Tak dobře,“ oznámil jsem jim. „Vzdávám to. Mockrát vám děkuju. Jak jsem řekl, tohle byl nejsnazší způsob, jak se mě zbavit. Přeji vám dobrou chuť.“ Ustoupili stranou, já se protlačil lítačkami a vyšel jsem z bytu. Když se mě Wolfe ptal, co budu večeřet, odpověděl jsem, že nevím, ale teď už jsem věděl. Domů jsem to mohl stihnout do půl deváté a dnes odpoledne Fritz připravoval jedno z Wolfových nejoblíbenějších jídel. Vzal osm malých humrů, osm kusů avokáda a hromadu salátových listů. Když k tomu přidal příslušné množství pažitky, cibule, petržele, rajčatového protlaku, majonézy, soli, pepře, papriky, nového koření a suchého bílého vína, měl vše potřebné pro přípravu brazilského humrového salátu podle Wolfova receptu, a dokonce ani Wolfe to všechno nemohl do půl deváté spořádat.

Také že nespořádal. Našel jsem ho u jídelního stolu; právě s borůvkovým koláčem se šlehačkou. Humrový salát nebyl nikde v dohledu, ale Fritz, který mi předtím otevřel, se brzy objevil se stříbrným podnosem, na němž toho zůstala ještě spousta. Wolfův zákaz hovořit o práci při jídle není určen jen k ochraně jeho zažívání, ale vůbec pro všechny, včetně mě, a proto jsem se soustředil na to podstatné: aby každé sousto obsahovalo všechny ingredience ve správném poměru. Teprve poté, co jsem salátu učinil zadost, vypořádal jsem se i s borůvkovým koláčem a přešli jsme přes halu do kanceláře, kam nám Fritz přinesl kávu, požádal mě o hlášení. Když jsem mu popsal vrcholnou scénu – prázdnou lednici, tedy, prázdnou, co se zmrzliny týče – vstal jsem, abych nám oběma dolil šálky.

„Ovšem,“ pokračoval jsem, „pokud opravdu potřebujete vědět, co se s ní stalo, i když jen pámbu ví proč, je zde ještě jedna mizivá naděje. David na mém seznamu nebyl. Byl bych vám z Churchillu zavolal a zeptal se, jestli za ním nemám také zajít, ale nechtěl jsem přijít o humra. Strávil v tom apartmá větší část neděle. Mám za ním zajít?“

Wolfe zabručel: „Telefonoval jsem mu dnes odpoledne a v šest hodin přišel sem. Tvrdí, že o ní nic neví.“

„Takže je hotovo.“ Napil jsem se kávy. Fritz vaří nejlepší kávu na zeměkouli. Zkoušel jsem ji vařit přesně stejně jako on, ale není to totéž. Napil jsem se ještě jednou. „Takže tenhle žertík vám nevyšel.“

„To není žert.“

„Co to tedy je?“

„Je to okno, vedoucí ke smrti. Myslím, že je – či vlastně bylo. Pro dnešek to nechám být. Zítra uvidíme, Archie.“

„Ano, pane.“

„Nelíbí se mi váš pohled. Jestli mě chcete popichovat, nedělejte to. Jděte se projít.“

„S radostí. Dám si ještě kousek koláče.“ Vzal jsem si šálek a talířek a zamířil jsem do kuchyně.

Strávil jsem tam zbytek večera a klábosil jsem s Fritzem až do jedenácti hodin, kdy obyčejně chodí spát. Potom jsem se vrátil do kanceláře, zamkl jsem trezor, popřál Wolfovi dobrou noc a odebral jsem se do svého pokoje ve druhém patře. Obvykle bývám se sebou docela spokojený, když se po celodenní práci chystám ulehnout, ale tentokrát to bylo jinak. Nezjistil jsem, co se stalo s tou zmrzlinou. Neměl jsem ani ponětí, proč je tak důležitá. A netušil jsem, co bylo tím oknem vedoucím ke smrti, i když jsem věděl, jak to s ním bylo za oné zimní noci tehdy před dvaceti lety. Jedním z nejušlechtilejších poslání pravého muže je chránit krásné dívky před milionáři a já proti Arrowovi nehnul ani prstem. A vůbec, celý ten případ byl úplně nanicovatý, nekoukalo z něj víc než těch tisíc babek a čekalo se od nás jenom rozhodnutí, zda se má zavolat policie nebo ne. Celé to bylo na levačku. Obvykle usnu během deseti vteřin poté, co položím hlavu na polštář, ale tentokrát jsem se vrtěl a obracel z boku na bok celou minutu, než jsem konečně zabral.

S ránem bývá ta potíž, že nastane v době, kdy ještě nejste vzhůru. Dokud se neumyji, neobléknu, neprotluču se nějak do kuchyně a nespolknu trochu pomerančového džusu, ztrácí se všechno kolem mě v mlhách, které se úplně rozplynou až po čtvrté smažené placce a druhém šálku kávy. Ale tohle čtvrteční ráno probíhalo rychlejším tempem. Vzal jsem do ruky sklenici s džusem, skrze mlhu jsem si uvědomil, že Fritz připravuje podnos se snídaní, a mrknul jsem na hodinky.

„Propána,“ podivil jsem se, „máte zpoždění. Už je čtvrt na devět.“

„Ale ne,“ ujistil mne. „Pan Wolfe už snídal. Tohle je pro Saula. Je nahoře s panem Wolfem. Prý už snídal, ale víte, jak si potrpí na moje letní klobásky.“ Popadl tác a byl pryč.

A bylo to. To mě probudilo. Jenže mi to nijak neprospělo, protože jsem si nemohl pořádně vychutnat snídani. Klobásky jsem snědl, to ano, ale zapomněl jsem si na nich pochutnat a také jsem si na poslední placku nedal med, až když jsem skoro polovinu snědl. Opřel jsem si Timesy o poličku před sebou a předstíral jsem, že je čtu, ale nečetl jsem. Bylo teprve dvě minuty po půl deváté, když jsem polkl poslední hlt kávy, odsunul jsem židli od stolu, vyšel jsem do haly, vyběhl do prvního patra, našel dveře Wolfova pokoje dokořán a vstoupil jsem.

Wolfe seděl za stolem u okna, bos, ve žlutém pyžamu, a naproti němu seděl Saul a žvýkal klobásky s plackami. Přistoupil jsem blíž.

„Dobré jitro,“ pozdravil jsem chladně. „Nepotřebujete vyčistit boty?“

„Archie,“ řekl Wolfe.

„Ano, pane. Nebo vyžehlit oblek?“

„Já vím, že tahle denní doba vám nesvědčí, ale potřebuju s tím pohnout. Sežeňte je všechny, včetně doktora Buhla. Zařiďte, aby se dostavili v jedenáct hodin, a kdyby to nebylo možné, tak v poledne. Řekněte jim, že jsem dospěl k rozhodnutí a chci jim ho sdělit. Kdyby měl doktor Buhl nějaké námitky, vyřiďte mu, že mé rozhodnutí a důvody, proč jsem k němu dospěl, ho budou z profesionálního hlediska velmi zajímat a že mám všechny důvody se domnívat, že by měl být přítomen. Zavolejte mu ihned, možná ho zastihnete, ještě než odejde do práce. Zavolejte mu ze všech nejdřív.“

„To je všechno?“

„Prozatím ano. Potřebuji ještě chvíli mluvit se Saulem.“

Šel jsem od nich pryč.

7

Dvacet minut před dvanáctou, poté, co jsem mu oznámil domácím telefonem, že se všichni dostavili, Wolfe vstoupil do kanceláře, přešel ke svému stolu, pozdravil je pokývnutím směrovaným nejprve nalevo a pak napravo, a posadil se. S doktorem Buhlem jsem se po bouřlivé diskusi, vedené po telefonu, dohodl, že přijde o půl dvanácté, ale zpozdil se o deset minut.

Davidovi, jakožto nejstaršímu členovi rodiny, jsem přidělil červené kožené křeslo. Doktor Buhl, Paul a Tuttleovi seděli v jedné řadě před Wolfovým stolem – Paul hned vedle mě. Chtěl jsem ho mít po ruce pro případ, že by Johnnyho Arrowa napadlo ubalit mu ještě jednu. Arrow s Anne seděli vzadu, bok po boku, za doktorem Buhlem. Saul Panzer zaujal místo u velkého globusu ve žlutém křesle – nohy měl stažené pod sebou a o zem se opíral jen špičkami. Vždycky tak sedává, i když jenom hrajeme binokl.

Wolfe upřel pohled na Davida. „Byl jsem pověřen,“ začal, „prošetřit okolnosti úmrtí vašeho bratra a rozhodnout, zda by mělo být zahájeno policejní vyšetřování. Rozhodl jsem se, že ano. Opravdu je to případ pro policii.“

Začali vydávat rozličné zvuky a ohlížet se jeden na druhého. Paul se otočil a zamračeně zíral na Johnnyho Arrowa. Louise Tuttleová se chytila manžela za paži. Doktor Buhl se rozhodně ohradil: „Vaše rozhodnutí odmítám. Jakožto ošetřující lékař vás žádám, abyste to vysvětlil.“

Wolfe přikývl. „Samozřejmě, pane doktore. Máte právo na takový požadavek. Přirozeně, i policii budou mé důvody zajímat, stejně jako všechny zde přítomné, a nejjednodušší způsob, jak to vyřídit, bude, když ve vaší přítomnosti nadiktuji svoji zprávu pro inspektora Cramera z oddělení vražd.“ Přejel po nich pohledem. „Bude lépe, když mě nikdo nebude přerušovat. Budou-li nějaké otázky, můžete mi je položit až skončím. Archie, váš zápisník, prosím. Nejprve napíšeme panu Cramerovi dopis.“

Otočil jsem se na židli pro pero a zápisník, obrátil jsem se zpátky, přehodil nohu přes nohu a opřel si zápisník o koleno. Tak jsem mohl zůstat sedět tváří k posluchačům. „Můžete,“ vyzval jsem ho.

„Milý pane Cramere. Domnívám se, že byste měl věnovat pozornost úmrtí muže jménem Bertram Fyfe, který zemřel minulou sobotu v noci v hotelu Churchill Towers. Na vysvětlenou přikládám zhuštěný obsah mých nedávných pohovorů se sedmi osobami včetně identifikačních údajů a také zprávu o výsledcích šetření, které jsem provedl. Se srdečným pozdravem.“

Namířil na mě ukazováček. „Připravíte ty záznamy rozhovorů a údaje. Ze zprávy se dozvíte, co do toho máte zahrnout a co vynechat. Zprávu uveďte pod mým obvyklým záhlavím. Rozuměl jste?“

„Ano.“

Zaklonil se a zhluboka se nadechl. „Zpráva: Jelikož tři zúčastněné osoby, včetně zesnulého, mají příjmení Fyfe, budu používat jejich křestní jména. Paulovy domněnky ohledně morfia můžeme myslím ignorovat. Představa, že by si někdo z přítomných s sebou přinesl smrtící tablety, natolik podobné morfiovým tabletám, že by je bylo možné zaměnit, aniž by ošetřovatelka pojala podezření, je vskutku přehnaná. Jediný člověk – lékárník Tuttle – by k takovým tabletám mohl mít přístup nebo by je dokázal vyrobit, ale i tak by musel předvídat, že se mu naskytne příležitost je nepozorovaně vyměnit, což je také přehnané.“

„To je směšné,“ prohlásil doktor Buhl. „Jakákoliv smrtící látka uvedená v seznamu používaných léků by zanechala stopy, kterých bych si musel všimnout.“

„O tom pochybuji, pane doktore. To je příliš smělé tvrzení a neradil bych vám opakovat ho na stanovišti svědků. Žádal jsem, abyste mě nepřerušovali. Archie?“

Potřeboval zopakovat poslední tři slova a já mu vyhověl.

„Je také přehnané.“

„Ano. Proto jsem, po rutinním šetření, jež provedl pan Goodwin, myšlenku o nějakých machinacích s morfiem zamítl jako pouhou chiméru, existující jen v Paulově zlomyslné představivosti – a opravdu bych se byl celou tou záležitostí přestal zabývat, nebýt jediného nepříjemného ostnu – oněch ohřívacích lahví. Odstavec.

Usoudil jsem s jistotou – a věřím, že za daných okolností se mnou budete souhlasit – že Paul opravdu ty láhve na lůžku našel prázdné. To mě zarazilo. Po odchodu ošetřovatelky, někdy během noci, někdo ty láhve z lůžka odnesl, vyprázdnil je a zase je vrátil na místo. Jaký k tomu mohl mít myslitelný důvod? To jsem nemohl jen tak pominout. Dělalo mi to starosti. Poslal jsem pana Goodwina do Mount Kiska vyptat se na to morfium, ale to byla pouhá rutina. Ty prázdné ohřívací láhve bylo třeba nějak vysvětlit. Uvažoval jsem o nich ve všech možných souvislostech, ve vztahu ke známým okolnostem, tak jak jsem je zjistil od zúčastněných osob – a řešení se mi nabídlo ze dvou různých směrů. Zaprvé, napadla mě možná odpověď na otázku: jakému účelu by prázdné láhve v lůžku posloužily lépe než láhve plné? Za druhé zde byla skutečnost, že i Fyfův otec zemřel na zápal plic, poté, co někdo otevřel okno a vpustil do jeho pokoje mráz. Okno, vedoucí ke smrti. Zmíněná otázka a uvedená skutečnost mě společně přivedly na jednu myšlenku. Odstavec.

Absolvoval jsem tři telefonické rozhovory – ne, čtyři. Zatelefonoval jsem vedoucímu obchodu Schrammovy společnosti na Madison Avenue a zeptal jsem se ho, jakým způsobem by za letního odpoledne zabalili dva litry zmrzliny pro zákazníka, který by je potřeboval odvézt autem na větší vzdálenost. Odpověděl mi, že zmrzlinu, uloženou do papírové krabice, by vložili do kartónu se suchým ledem na dně a ještě by přidali kusy suchého ledu po stranách a navrch. Ujistil mě, že je to neměnný postup. Zavolal jsem doktoru Vollmerovi z naší ulice a na jeho doporučení jsem zatelefonoval vedoucímu pracovníkovi společnosti vyrábějící suchý led. Dozvěděl jsem se:

a) že několik liber suchého ledu, položeného pod pokrývku na hruď pacienta, postiženého zápalem plic, by docela určitě a nejspíš nebezpečně snížilo jeho tělesnou teplotu,

b) že o míře nebezpečnosti takového postupu se lze přesvědčit jenom pečlivě kontrolovaným pokusem, který by však mohl mít osudné následky,

c) že suchý led přiložený k tělu, třeba i přes látku, by vážně popálil pokožku a zanechal by viditelné stopy,

d) že gumová láhev, vložená mezi tělo a suchý led, by takovým popáleninám dokonale zabránila. Jako čtvrtému…“

„To je fantastické,“ vydechl doktor Buhl. „Naprosto fantastické.“

„Souhlasím s vámi,“ přitakal Wolfe. „Potřeboval jsem přece nalézt vysvětlení fantastických okolností. Odstavec. Jako čtvrtému jsem telefonoval Davidu Fyfovi a požádal jsem ho, aby mě navštívil. Mým dalším úkolem bylo zjistit, co se stalo s tou zmrzlinou. Hypotéza, kterou jsem si vytvořil, byla bezpředmětná, pokud by existoval důkaz, že ten balíček byl ještě v neděli nedotčený, a když se ozval pan Goodwin z Mount Kiska, dal jsem mu pokyn, aby to vyšetřil. Zeptal se na něj Paula, paní a pana Tuttleových, slečny Gorenové i pana Arrowa a ti všichni mu odpověděli, že o něm nic nevědí. Také…“

Ozval se vysoký, tenký hlásek Louise Tuttleové. „To není pravda! Řekla jsem mu, že jsem ho v té lednici viděla ještě v neděli!“

Wolfe zavrtěl hlavou. „Řekla jste mu, že jste viděla velký papírový sáček, a usoudila jste, že obsahuje zmrzlinu. Nepodívala jste se do něj. A neviděla jste suchý led.“ Nespouštěl z ní oči. „Nebo ano?“

„Neodpovídej mu,“ řekl ostře Tuttle.

„Vskutku.“ Wolfe zvedl obočí. „Dospěli jsme tedy už tak daleko, že nelze ani odpovídat na otázky? Podívala jste se do toho sáčku, paní Tuttleová?“

„Ne! Nepodívala!“

„Budu tedy pokračovat. Archie?“

Napověděl jsem mu: „Také…“

„Ano. Také zašel do apartmá a podíval se do ledničky, kde nebylo ani stopy po nějaké zmrzlině. Sám jsem se na to zeptal Davida a ten také odpověděl, že o tom nic neví. Moje hypotéza tedy začínala získávat konkrétní obrysy. Někdo s tou zmrzlinou něco prováděl a lhal mi o tom. Byl-li ten suchý led použit výše uvedeným způsobem k vraždě pacienta trpícího zápalem plic, nedalo se to vůbec dokázat, protože po suchém ledu nezůstávají stopy, a moje domněnka by navždy zůstala jen domněnkou. Musel jsem tedy k problému přistoupit z jiné strany a popravdě řečeno, mezitím jsem se na to připravil tím, že jsem Davidovi položil určité otázky a vzkázal jsem pro Saula Panzera. Vy Saula Panzera znáte. Odstavec.

Jak zjistíte, až si pročtete souhrny těch rozhovorů, měl jsem k dispozici určité náznaky. Bert Fyfe stanul před soudem pro vraždu svého otce a soud ho osvobodil. Nelíbilo se mu, jak při procesu svědčila jeho sestra a jeho bratři, a nejvýznamnějším bodem jeho obhajoby bylo alibi, které mu poskytl jeho kamarád Vincent Tuttle. Dosvědčil, že spolu hráli karty v penziónu, kde měli oba pronajaté pokoje. Podle pana Arrowa Bert do New Yorku nepřijel v žádné obchodní záležitosti, nýbrž proto, že se již dlouho něčím užíral. Sám Arrow byl pochopitelně mimo jakékoliv podezření, protože celou sobotní noc strávil na policejní stanici. Určitě vám neuniknou ani další zajímavé skutečnosti. Vůbec nejzajímavější je fakt, že se Bert vydal na návštěvu k domácí, u níž měl před dvaceti lety pronajatý pokoj, a nejen to – když zjistil, že se odstěhovala do Poughkeepsie, rozjel se tam za ní. Jak zjistíte po přečtení záznamu rozhovoru, který jsem včera odpoledne vedl s Davidem – pak vám ho dám, Archie –, Bert v jejím penziónu bydlel jenom krátce, sotva dost dlouho na to, aby se mezi nimi vytvořil natolik silný vztah, že by ji ještě po dvaceti letech tak usilovně hledal. Lze se tedy oprávněně domnívat, že ji hledal z nějakého konkrétního důvodu. Odstavec.

Další drobty náznaků mi včera odpoledne poskytly Davidovy odpovědi na mé otázky. Po smrti jejich matky nevládly mezi otcem a jeho potomky nijak srdečné vztahy. Bertovi prý řekl, aby šel a už se nevracel. Davidovi a Paulovi dělal různé naschvály. Své dceři odmítl dovolit, aby se provdala za mladíka jménem Vincent Tuttle, který tehdy pracoval jako prodavač v dragstoru, a zakázal jí se s ním scházet. Po jeho smrti se Louise za Tuttlea provdala a za její podíl na dědictví si později ten dragstor koupili. Již z dřívějších rozhovorů jsem samozřejmě věděl, že dědictví bylo rozděleno mezi všechny děti rovným dílem.“

Wolfe pootočil hlavu. „Než budu pokračovat, pane Tuttlee, možná byste mi mohl odpovědět na jednu či dvě otázky. Je pravda, že se Bert před vámi zmínil, den předtím, než onemocněl, že navštívil paní Dobbsovou – jeho a vaši bývalou bytnou – a hovořil s ní?“

Tuttle si olízl rty. „Myslím, že ne,“ zabručel. Odkašlal si. „Na to si nevzpomínám.“

„Ale ovšem, že to říkal, Vinci,“ prohlásil David. Pohlédl na Wolfa. „Včera jsem vám to přece řekl.“

„Já vím. Jenom zkouším jeho paměť.“ Obrátil se k Paulovi. „Vy si na to vzpomínáte?“

„Ano.“ Paul se zahleděl na Tuttlea. „To si pište, že si na to vzpomínám. Říkal, že za ní zajde znovu, jen co se uzdraví.“

Wolfe zamručel: „Vás se ptát nebudu, paní Tuttleová.“ A opět se zaměřil na jejího manžela. „Další otázka: Kde jste byl včera večer mezi osmnáctou a dvaadvacátou hodinou?“

Tím ho úplně odrovnal. Nečekal tu otázku a nebyl na ni připraven. „Včera večer?“ opakoval nejistě.

„Ano. Od osmnácti do dvaadvaceti. Abych vám osvěžil paměť; pan Goodwin vás navštívil ve vašem obchodě, aby se vás a vaší paní zeptal na tu zmrzlinu, a odešel o půl šesté.“

„Já mám paměť v pořádku,“ ohradil se Tuttle. „Ale tohle nejsem povinen snášet. Nemusím se vám zpovídat.“

„Tedy odmítáte odpovědět?“

„Nemáte právo se mě ptát. Nic vám do toho není.“

„Výborně. Měl jsem jenom pocit, že vy máte právo mi odpovědět. Archie?“

Protože tohle přerušení trvalo dlouho, napověděl jsem mu víc než jen tři slova. Pohlédl jsem do zápisníku. „Dědictví bylo rozděleno mezi všechny děti rovným dílem.“

Wolfe přikývl. „Odstavec. Jak zjistíte ze záznamu příslušného rozhovoru, pan Arrow mi pověděl, že Bert svým příbuzným vyprávěl o své návštěvě u bývalé bytné. David mi to včera večer potvrdil a sdělil mi i jméno té bytné – paní Dobbsová. Právě teď, když diktuji tuto zprávu, mi to potvrdil i Paul. Očividně bylo žádoucí zjistit, co Bert chtěl u paní Dobbsové, a protože bylo možné, že pana Goodwina budu potřebovat pro jiné úkoly, zavolal jsem Saulu Panzerovi, pozval jsem ho k sobě a poslal jsem ho do Poughkeepsie. David neznal její adresu a panu Panzerovi chvíli trvalo, než ji vypátral. Bylo už skoro dvaadvacet hodin, když dorazil k domu, kde bydlí u své provdané dcery. Blížil se ke dveřím, které se náhle otevřely a vyšel z nich nějaký muž. Když se míjeli, ten muž ho zastavil a chtěl vědět, ke komu jde. Pan Panzer je velmi citlivý a nanejvýš diskrétní. Odvětil, že jde navštívit Jima Heatona – dozvěděl se totiž při předchozím pátrám, jak se jmenuje zeť paní Dobbsové – a ten muž pak odešel. Když mi později pan Panzer podával hlášení, popsal ho a ten popis přesně odpovídal popisu pana Tuttlea. Nyní oba sedí v mé kanceláři a pan Panzer v panu Tuttleovi poznal člověka, který včera večer vyšel z onoho domu.“

Wolfe se ohlédl. „Saule?“

„Ano, pane. Docela určitě.“

„Chcete se k tomu vyjádřit, pane Tuttlee?“

„Ne.“

„To je, myslím, rozumné.“ Obrátil se zpátky ke mně. „Odstavec. Než jsem začal diktovat předcházející odstavec, otázal jsem se pana Tuttlea, kde byl včera večer, a on mi odmítl odpovědět. Také přikládám souhrn rozhovoru pana Panzera s paní Dobbsovou. Musím přiznat, že není příliš přesvědčivý. Nechtěla říci, kdo byl ten muž, který právě vyšel z domu. Nechtěla prozradit ani důvod, proč ji navštívil Bert Fyfe. A odmítala diskutovat o jakýchkoli podrobnostech, týkajících se oné zimní noci před dvaceti lety. Ovšemže se nám nabízí celá řada zřejmých dohadů. Dosvědčil Tuttle Bertovi falešné alibi a Bert se neodvážil mu protiřečit? Ví paní Dobbsová, že to alibi bylo falešné? Odešel snad Tuttle tehdy v noci, za sněhové bouře z domu, zatímco Bert zůstal doma a paní Dobbsová o tom věděla? Nešel snad Tuttle do domu Fyfových, kde mu Louisa otevřela a on jí pak do čokolády nasypal uspávací prostředek a později se vrátil a zvenčí otevřel okno? Neobviňuji ho z těchto činů, ale tyto otázky se přímo nabízejí. Nebyl jsem pověřen vypátráním důkazů, které by usvědčily vraha, měl jsem jenom rozhodnout, zda je to případ pro policii, a já se domnívám, z výše uvedených důvodů, že tomu tak je. Dnes ráno jsem vám po telefonu navrhl, abyste dali střežit paní Dobbsovou i dům, kde bydlí, a dodal jsem, že vám brzy vysvětlím své důvody. Což tímto činím. Odstavec.

Vtírá se též množství otázek ohledně úmrtí Berta Fyfa. Jen pro příklad – máme-li se domnívat, že Vincent Tuttle, obávaje se odhalení svého dávného zločinu, znovu využil zápalu plic k vraždě, tentokrát s pomocí suchého ledu namísto otevřeného okna, proč tu noc nechal papírový sáček v lednici – pravděpodobně i se zmrzlinou? Nezáleží na tom, jak na tuto otázku odpovíte – pokud vám na ni neodpoví on sám. Ale možná ani nevěděl, že je z přípravny přístup do odpadové šachty, a když to v neděli odpoledne zjistil, při první příležitosti tam ty pozůstatky odhodil. Pokud jde o suchý led, nezanechává žádné stopy, takže nenajdete přímý důkaz, ale odborníci vám mohou dodat příslušné podklady, jako je dodali i mně. Ty kusy ledu samozřejmě nebyly uvnitř ohřívacích lahví. Prázdné, beztvaré láhve posloužily jen jako izolace, jejímž úkolem bylo zabránit ledu v přímém kontaktu s tělem. Odborníci vám nejspíše povědí, jak dlouho by trvalo, než se takové malé kousky suchého ledu úplně vypaří, ale to není nijak zásadně důležité, protože pan Tuttle byl přímo v bytě a snadno mohl všechny pozůstatky odklidit dřív, než Paul objevil mrtvé tělo. Tuto i další relevantní otázky přenechám vám. Vykonal jsem vše, k čemu jsem byl najat, a doufám, že se obejdete bez dalších konzultací se mnou. Všechny potřebné informace přikládám k této zprávě.“

Wolfe položil dlaně na opěrky po stranách křesla a rozhlédl se po svých posluchačích. „To je vše,“ prohlásil. „Nechtělo se mi vám to vykládat a pak to znovu opakovat do zprávy pro pana Cramera. Nějaké otázky?“

David se choulil v červeném křesle a se skloněnou hlavou zíral na podlahu. Při Wolfových posledních slovech hlavu pomalu zvedl, rozhlédl se po ostatních, prohlédl si je jednoho po druhém a pak se vrátil k Wolfovi. Nakonec ze sebe vymáčkl: „Asi by mi to mělo být líto, ale není. Vždycky jsem si myslel, že otce zabil Bert. Pořád se mi zdálo, že to Vincovo alibi bylo falešné, že lhal, aby Berta zachránil, ale teď už je mi to jasné. Bez toho alibi by Berta nejspíš odsoudili, takže ho zachránilo, ale Vince zachránilo také. Samozřejmě, Bert věděl, že je to lež; věděl, že s Vincem nebyli celý večer spolu, ale kdyby to řekl, kdyby prozradil, že Vince na chvíli odešel, zničil by i své vlastní alibi, ale to se neodvážil udělat – a také nevěděl jistě, že otce zabil Vince. Možná ho podezíral, ale nevěděl to určitě. Teď dokonce chápu i paní Dobbsovou.“ Zamračil se. „Snažím se vzpomenout si na její svědeckou výpověď. Tvrdila, že neslyšela, že by někdo z nich vyšel ven, jenže to nejspíš slyšela a možná i věděla, který z nich to byl. Jenomže kdyby řekla, že slyšela, jak jeden z nich odešel, Bertovo alibi by se poroučelo a ona měla Berta strašně ráda. Našeho otce ráda neměla. Málokdo ho měl rád.“

Zdálo se, že chce ještě něco říct, potom se rozhodl, že už to stačí, vstal z křesla a otočil se k bratrovi. „O tohle ti šlo, Paule? Měl jsi podezření, že to bylo takhle?“

„Hergot, to ne,“ zachraptěl Paul. „Víš setsakra dobře, koho jsem podezíral a proč, ale jestli má tenhle tlusťoch pravdu s tím suchým ledem…“ vyskočil z křesla a prudce se otočil k Johnnymu Arrowovi. „Proč by to nemohl udělat on? Měl přece klíče od toho bytu! Netvrdil jsem, že vím, jak to provedl! A jestli si… nech mě bejt!“

David k němu přistoupil, popadl ho za paži a na okamžik jsem si myslel, že Paul svého staršího bratra udeří, ale David ho očividně znal lépe než já. David nic neřekl, ale ani nemusel. Jenom se mu pověsil na paži a protáhl ho zezadu kolem křesel ke dveřím do haly. Zmizeli za nimi a Saul jim šel otevřít.

„Nemám žádné otázky,“ konstatoval doktor Buhl. Vstal, shlédl na Tuttleovy a pak se podíval na Wolfa. „Proboha, po dvaceti letech. Předtím jste mluvil o oknu, vedoucím ke smrti – vy jste ho otevřel.“ Opět shlédl dolů. „Louiso, skoro celý život jsi patřila k mým pacientům. Potřebuješ mne? Jsi v pořádku?“

„Jsem.“ Snažila se, aby její tenký hlásek nezněl příliš plačtivě. „Já tomu nevěřím.“

Buhl otevřel ústa, chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel a šel pryč. Wolfe oslovil muže a ženu, kteří spolu vedli ten pěkný dragstor. „Jestli se na nic nechcete zeptat, můžete odejít.“

Louise, kousajíc se do rtů, zatahala manžela za rukáv. Zhluboka se nadechl, položil jí ruku na rameno, vstal z křesla a ona se také zvedla. Bok po boku zamířili ke dveřím a já je přenechal Saulovi. Když byli pryč, Wolfe pohlédl na ten párek sedící vzadu, a stroze se jich zeptal: „Tak co? Vyřídil jsem to k vaší spokojenosti?“

Ať se propadnu, jestli se nedrželi za ruce. A nepustili se ani ve chvíli, kdy přistoupili ke stolu. Já nemám vůbec nic proti držení se za ruce, ale nedělám to na veřejnosti. Anne vypadala, jako by jí bylo do pláče, ale nehodlala tomu podlehnout. Naštěstí držela Johnnyho za levou ruku, protože tu druhou potřeboval. Když přišli ke stolu, natáhl paži a řekl: „Stiskněte ji.“

8

Jednu věc bych měl vysvětlit. Vzhledem k tomu, že Johnny a Anne neměli na celém tom představení žádný podíl, proč vlastně mi Wolfe nařídil, abych je také pozval? Nemusel jsem se ho na to ptát. Znám ho. Jedna mizerná tisícovka je dost hubená odměna za tak čistou práci, jejímž výsledkem bylo odhalení vraha. A tak, když Johnny Arrow přišel a viděl na vlastní oči, jak úhledně se mu podařilo vyšťourat z nory chlápka, co zabil jeho společníka, nebylo vyloučeno, že pocítí potřebu dát najevo své uznání příspěvkem ve formě pořádného kusance uranu. Není pochyb, že mu šlo právě o to. A tak ještě několik týdnů poté, kdykoliv jsem prohlížel ranní poštu, jsem pásl po obálce s jeho zpáteční adresou. Jenomže žádná nepřišla a já ji přestal vyhlížet.

Ale minulý týden, pouhé čtyři dny potom, co porota uznala Vincenta Tuttlea vinným z vraždy prvního stupně, jíž se dopustil na otci Bertrama Fyfa – rozhodli se obvinit ho z téhle vraždy, protože pro ni měli víc důkazů, zejména když paní Dobbsová pověděla, jak to bylo – přišla obálka s vytištěnou zpáteční adresou Fyfovy a Arrowovy důlní společnosti v Montrealu. Když jsem ji otevřel a prohlédl si částku uvedenou na šeku, zvedl jsem obočí tak vysoko, jak jen to šlo. Opravdu pěkný kusanec.

V obálce nebyl žádný dopis, ale to se dalo pochopit. Neměl čas psát dopisy. Měl napilno, aby manželku naučil prospektorskému řemeslu.

Diplomatická vražda

1

Stál jsem se založenýma rukama a mračil jsem se na Nera Wolfa, který složil svých sto čtyřicet kilo do masivního křesla z hutných borových prken, se silnými, duhově pestrými koberečky na opěradle i na sedadle místo čalounění. Ve stejném stylu byl vyroben i další nábytek, včetně postele, v tomto pokoji v horském sídle, zvaném River Bend, jež patřilo naftařskému magnátovi O. V. Braganovi.

„Nadešel skvělý den, kdy můžete prokázat službu své vlasti,“ sdělil jsem mu. „Nedá se svítit. Přestože jsme vyrazili pozdě, podařilo se mi vás sem dostat včas, takže jste ve svém pokoji, máte vybaleno, stihl jste se i umýt před večeří, a vy teď po mně chcete, abych vyřídil vašemu hostiteli, že budete večeřet ve svém pokoji. Nepřipadá v úvahu. To odmítám.“

Oplatil mi můj zamračený pohled. „Zatraceně, mám lumbago!“ zahromoval.

„Nemáte lumbago. Přirozeně, bolí vás záda, protože celých těch tři sta osmadvacet mil z Pětatřicáté ulice na Manhattanu až do Adirondacks jste seděl ztuhlý jako prkno na zadním sedadle, připraven kdykoliv vyskočit z auta – a to i přesto, že jsem řídil já. Potřebujete pohyb, například pěknou dlouhou procházku odsud do jídelny.“

„Povídám, že je to lumbago.“

„Ne. Je to akutní náladitida, což je vědecký výraz pro podebraný vrtoch.“ Rozhodil jsem rukama.

„Vylíčím vám situaci: Nemohli jsme pohnout s tím pojišťovacím případem firmy Lamb a McCullough – i když přiznávám, že pro největšího detektiva na světě byl poněkud otravný, a vy jste byl otrávený jen což – když tu nám najednou zatelefonovali z ministerstva zahraničí. Prý se zeptali velvyslance jedné země, s níž chce naše země uzavřít nějakou dohodu, jestli nemá nějaké zvláštní přání, a on odpověděl, že ano, prý by si rád v Americe vyšel na pstruhy a navíc by chtěl, aby mu je ještě čerstvé upekl osobně Nero Wolfe. A oni chtěli vědět, jestli byste byl tak laskav. Zařídili, aby dotyčný velvyslanec s několika dalšími hosty mohl strávit týden v horské chatě v pohoří Adirondacks, kde je k dispozici soukromý pozemek se třemi mílemi pstruhové vody na řece Crooked River. Kdyby prý pro vás týden byla příliš dlouhá doba, postačí třeba dva dny nebo jenom jeden, či dokonce jenom chvilička, bude-li vám stačit na upečení pstruhů.“

Opět jsem rozhodil rukama. „No dobrá. Zeptal jste se mě, co tomu říkám. Řekl jsem, že bychom se měli věnovat případu společnosti Lamb a McCullough. Vy jste tvrdil, že naše vlast potřebuje toho velvyslance obměkčit, a že když vlast zavolá, je vaší povinností uposlechnout. Můj názor byl, že je to pitomost. Odpověděl jsem, že jestli chcete sloužit vlasti jako kuchař, stačí se dát nalejt do armády a časem se můžete vypracovat až na velitele důstojnické jídelny, i když jsem současně připustil, že případ firmy Lamb a McCullough je na vás možná až příliš těžký. Uplynulo několik dnů. A případ byl pořád těžší a těžší. Nakonec jsme dnes, čtrnáct minut po jedenácté dopoledne, vyšli z domu, já s vámi za necelých sedm hodin absolvoval tři sta dvacet osm mil a jsme tady. Všechno je skvěle zařízené a velmi demokratické. Jste tady jako obyčejný kuchař a podívejte se, jaký vám dali pokoj.“ Rozmáchl jsem se rukou kolem. „Nemusíte se nijak uskrovňovat. Máte i vlastní koupelnu. Moje je o něco menší, ale já jsem jenom kuchařův pomocník; možná by se tomu dalo říkat kulinární atašé. Bylo nám řečeno, že večeře je o půl sedmé, protože se musí vstávat časně a jít na ryby. Teď máme osmnáct třicet čtyři a vy chcete, abych Braganovi vyřídil, že budete jíst ve svém pokoji. Co bude potom se mnou? Bez vás mě ke stolu nepustí a kdy se mi zase naskytne příležitost pozorovat nějakého velvyslance při jídle? Pokud opravdu máte lumbago, pak jím nejsou postižena vaše záda, ale vaše psyché. Říká se tomu psycho-lumbago. Nejlepší léčba…“

„Archie. Přestaňte žvanit. Slovo ‚lumbago‘ označuje lokalitu. Lumbus je latinský výraz pro bedra. A psyché nesídlí v bedrech.“

„Že ne? Dokažte to. U vás to možná neplatí, ale znám takové případy… například, vzpomeňte si na toho chlapa, už jsem zapomněl, jak se jmenoval, co po vás chtěl, abyste zorganizoval setkání jeho prvních čtyř manželek a přesvědčil je…“

„Sklapněte!“ Opřel se o okraje křesla.

„Ano, pane.“

„Existují různé stupně nepohodlí a jen některé z nich hraničí s utrpením. Díky bohu. No dobře.“ Zvedl se do svislé polohy a při tom vystřídal celou sbírku grimas. „Je to lumbago. A v takovém stavu mám sedět u stolu s houfem cizích lidí. Tak jdete už?“

Zamířil ke dveřím.

2

Přece jen zde byl jistý nedostatek. V chatě nebyla jídelna. Nebo možná byla, ale kolekce jeleních, medvědích a losích hlav, tu a tam proložená vycpanými rybami, jí dodávala charakter muzea loveckých trofejí, zatímco kulečníkový stůl na jednom konci místnosti vzbuzoval dojem, že jste v herně. Skříň se zbraněmi a rybářskými pruty vyvolávala představu obchodu s loveckými potřebami, křesla, koberce a roztroušené stolky napovídaly, že se jedná o obývací pokoj, a obrovské rozměry svědčily o skutečnosti, že je to stodola.

Pokud jde o pokrmy, které roznášeli dva olivrejovaní experti mužského pohlaví, s těmi bylo všechno v pořádku, ale málem jsem se při jídle upekl. U velkého čtyřhranného stolu nás sedělo devět, po třech na každé ze tří stran, jen na straně obrácené ke krbu neseděl nikdo. Ten krb měl na šířku dvanáct stop a při pohledu z dálky vypadaly plameny olizující osm stop dlouhá polena velmi příjemně a okázale, jenomže moje židle u předního okraje stolu nestála dostatečně daleko. Než jsem dojedl mušle, musel jsem zkroutit obě nohy směrem doleva, aby mi nechytly kalhoty, a moje pravá tvář potřebovala podlít. Při podávání polévky jsem odsunul nohy ještě dál a dotkl jsem se kotníku svého souseda po levici.

„Promiňte,“ omluvil jsem se. „Jak se jmenuje to zvíře, co přežije i v ohni?“

„Salamandr.“ Byl to drobný, šlachovitý exemplářík s chraptivým tenorem, černými vlasy ulízanými dozadu a s širokými, mocnými rameny, která se vůbec nehodila ke zbytku postavy. „Co tu vlastně děláte?“ otázal se.

„Smažím se.“ Otočil jsem se čelem k němu, abych poskytl své tváři úlevu. „Prosím, abyste si zapamatoval, co vám teď povím; možná jsou to má poslední slova. Jmenuji se Archie Goodwin a byl jsem pozván, abych sem dopravil čtrnáct věcí: petržel, cibuli, pažitku, kerblík, estragon, čerstvé houby, koňak, strouhanku, čerstvá vejce, papriku, rajčata, sýr a Nera Wolfa. To všechno jsou přísady k přípravě pečeného pstruha Montbarry – až na tu poslední položku. Pan Wolfe nepatří tak docela k přísadám.“

Zachichotal se. „To doufám. Takový pokrm by byl dost tučný, ne?“

„Ne, to není tuk, ale pevné svaly. Měl byste ho vidět, když při podepisování dopisů zvedá pero; dokáže to úplně bez námahy. A co tu děláte vy?“

Nabral si polévku a věnoval se jí; tak jsem ho napodobil. Pomyslel jsem si, že mě asi odepsal jako obyčejného podržtašku, ale když vyprázdnil svou misku, otočil se ke mně. „Jsem odborník na finanční otázky, podfukář. Přijel jsem, protože…“

„Nejprve bych prosil jméno, přeslechl jsem je.“

„Zajisté, omlouvám se. Spiros Papps. Přijel jsem s mým přítelem, velvyslancem Theodorem Kelefym, abych mu radil v technických aspektech, souvisejících s jeho posláním. A sem, na toto místo, jsem přijel i kvůli chytání pstruhů. Za ty čtyři dny, co tu jsme, jsem jich chytil osmatřicet. Dnes dopoledne jedenáct – mnohem víc než velvyslanec, ten chytil jenom tři. Tvrdí se, že vaši pstruzi druhu salvelinus fontinalis jsou nejchutnější na světě, ale já s vyslovením konečného soudu počkám, dokud neochutnám pstruha, kterého nám připraví pan Wolfe. Říkal jste cibuli?“

„Nebojte se,“ uklidnil jsem ho. „S tou cibulí jen zamává nad pánvičkou. Radíte jenom velvyslancům, anebo byste mohl přispět malou radou i mně? Jde o tyhle lidi. Představování bylo trochu příliš skoupé na fakta.“

Vyrušil nás číšník s podnosem plným roastbeefu, potom další se zeleninou a teprve pak mi tlumeným tenorkem podal informace o všech lidech kolem stolu. Náš hostitel, O. V. Bragan, si vybral místo uprostřed na nejlepší straně – nejdál od ohně. Byl to šest stop vysoký hromotluk s chladnýma šedýma očima, hranatou, kostnatou bradou, ve věku někde mezi mnou a Wolfem. Náš krátký rozhovor hned po příjezdu ve mně nevzbudil touhu začít kupovat benzín Hemoco, produkt společnosti Hemisphere Oil, jejíž byl alfou i omegou.

Nejlepší stranu stolu s ním sdílel (po jeho pravici) velvyslanec Theodore Kelefy. Nevysoký, ale rozložitý, maličko obtloustlý, prakticky neměl vůbec žádný krk a vypadal, jako by se už deset let usilovně opaloval – ale možná to trvalo deset generací. Domníval se, že hovoří anglicky, a možná i znal potřebné výrazy, ale potřeboval, aby mu Spiros Papps poradil, jak je vyslovovat. Na druhé straně, po Braganově levici, seděl David M. Leeson. Při pohledu na jeho chladný, profesionální úsměv a chladný, pečlivě udržovaný obličej, na němž bylo poznat, že se vždy dokonale ovládá, a při zvuku jeho chladného, kultivovaného barytonu byste si pomysleli, že je to nějaký délesloužící diplomat, který se ve věku necelých čtyřiceti let vypracoval na náměstka ministra zahraničních věcí – a trefili byste přesně do černého. To on zatelefonoval Wolfovi a požádal ho, aby pro svou vlast vystoupil v úloze kuchaře. Spiros Papps mi prozradil, že jedním z mezistupňů v jeho kariéře bylo několik let ve funkci tajemníka velvyslanectví v městě, odkud pocházel velvyslanec Kelefy.

Diplomatově kariéře vždycky prospěje, má-li manželku, která mu umí být nápomocna, a podle Pappsových slov Leeson jednu takovou měl. Papps o ní hovořil velmi uznale; musel mluvit tiše, protože seděla vedle něj, mezi ním a velvyslancem. Proti jejímu vzhledu jsem neměl nijak vážné námitky, ale na to, aby patřila do první kategorie, měla trochu moc velké čelo. Hladká, světlá pleť, světle hnědé vlasy, svázané do uzlu, těkavé hnědé oči – to všechno docela ušlo, ale byla zde ještě jedna potíž s ústy. Původně s nimi zřejmě bylo všechno v pořádku, ale cosi jí táhlo oba koutky směrem dolů. Buď ji něco rozladilo, nebo až příliš intenzívně pracovala na manželově kariéře. Kdyby byla trochu mladší, vůbec bych nebyl proti tomu zjistit, jak to vlastně je, a navrhnout příslušná opatření. Jestliže Wolfe mohl sloužit vlasti při přípravě pstruzích hodů pro velvyslance, proč já bych jí nemohl posloužit tím, že rozveselím manželku náměstka ministra zahraničních věcí?

Druhá žena u stolu vůbec nepotřebovala rozveselit. Na protější straně stolu, šikmo proti mně, seděla Adria Kelefyová; nikoli velvyslancova dcera, jak by se mohlo zdát, nýbrž jeho manželka. Nevypadala na to, že by mu pomáhala s kariérou, ale jinak vypadala báječně. Byla malá, tmavá, líbezná, s ospalýma tmavýma očima a hedvábnými černými vlasy. Bez diskuse se dokonale hodila k tomu, aby ji člověk nosil na rukou – v podstatě kamkoliv, i kdyby to mělo být jen do dragstoru na kolu; ovšem pochybuji, že by si právě takhle představovala kvalitní pohoštění. Po její pravici usedl náměstek ministra Leeson, po levici Nero Wolfe a ona s nimi oběma skvěle vycházela. Jednou dokonce položila ruku Wolfovi na paži, nechala ji tam deset vteřin a on neucukl.

Protože vím, že ze všeho nejvíc nesnáší tělesný dotyk a ženské, rozhodl jsem se, že je mou povinností dostat se k ní blíž, abych ji mohl prostudovat.

To však muselo počkat. Vedle Nera Wolfa, přímo proti mně, seděl devátý a poslední stolovník, vysoký hubený, neustále zamračený chlap s tenkými, pevně sevřenými rty, které mezi jeho mocnými čelistmi vypadaly jako spojovací čárka. Levou tvář měl o čtyři odstíny červenější než pravou, což jsem chápal a soucítil jsem s ním. Krb, který se nacházel napravo ode mě, měl on po své levici. Papps mi prozradil, že se jmenuje James Arthur Ferris. Poznamenal jsem, že to musí být nějaký komorník nebo lotr, když ho posadili na tu opékací židli.

Papps se zachichotal. „Není to komorník, ani náhodou ne. Pan Ferris je velmi významný člověk. To já jsem zařídil, že je mezi námi. Pan Bragan by asi radši pozval kobru, ale když už se mu podařilo spunktovat setkání velvyslance s náměstkem Leesonem, měl jsem dojem, že by bylo fér, aby byl pozván i pan Ferris, a trval jsem na tom. Zlomyslnost mi není cizí. Baví mě pozorovat, jak mezi mocnými lidmi kypí zlá krev. Říkal jste, že se smažíte. A proč se smažíte? Protože ten stůl stojí příliš blízko krbu. A proč ho postavili tak blízko krbu? Aby pan Bragan mohl pana Ferrise usadit na místo, kde se bude cítit velmi nepohodlně. Žádný malý člověk neumí být tak malicherný jako významní lidé.“

Můj talíř už byl prázdný, a tak jsem na něj odložil příbor přesně v souladu s pravidly Gutha-Jarkovského. „A co vy; jste malý, nebo velký?“

„Ani jedno, ani druhé. Já nepatřím do žádné skupiny. Jsem to, čemu vy v Americe říkáte maverick (nespolečenský tvor, individualista; pozn. překl.).“

„A čím je Ferris významný?“

„Zastupuje velké zájmy – syndikát pěti petrolejářských společností. Proto by ho Bragan nejradši upálil. V sázce jsou stovky miliónů dolarů. V uplynulých čtyřech dnech jsme dopoledne rybařili, odpoledne jsme se hašteřili a večer jsme se bratřili. Panu Ferrisovi se podařilo získat půdu u velvyslance, ale obávám se, že u Leesona ne. Připadá mi to zábavné. Nakonec to rozhodnutí bude tak jako tak na mně a já se snažím navodit situaci, která by vládě, jež mě zaměstnává, vynesla o deset či dvacet miliónů víc. Pokud se zdá, že jsem indiskrétní, mýlíte se. I kdybyste to, co jsem právě řekl, zopakoval panu Wolfovi a od něj se to dozvěděl někdo z ostatních, nebudu vám vyčítat, že jste mluvka. Snažím se vždycky být jednoduše upřímný. Vlastně bych dokonce řekl…“

Co by tento zlomyslný, jednoduše upřímný podfukář řekl, jsem se už nedozvěděl, protože došlo k vyrušení. James Arthur Ferris najednou odsunul svoji židli, a to dosti hlučně, vstal, odpochodoval přes celý pokoj až na opačný konec – bylo to dobrých dvacet kroků – a vzal si ze stojanu kulečníkové tágo. Všechny hlavy se za ním otočily a nejspíš jsem nebyl jediný, koho napadlo, že se možná vrátí zpátky a zpráská našeho hostitele, ale on si jenom postavil bílou kouli na základní bod, a aniž by se obtěžoval mířením, poslal ji prudkým úderem do shluku ostatních koulí. Hlavy se otočily k Braganovi a potom jedna ke druhé, to vše za mrtvého ticha. Jestli chtěl Bragan upálit Ferrise, bylo mi to fuk, ale upálit s ním i mě by bylo zhola zbytečné a teď jsem dostal šanci. Vstal jsem, přešel jsem ke kulečníku a zdvořile jsem se otázal Ferrise: „Snad abych je zase srovnal, a můžeme pro změnu trochu vystydnout, ne?“

Byl tak rozzuřený, že ani nemohl mluvit.

O dvě hodiny později, krátce před desátou, mi Nero Wolfe řekl: „Archie, pokud jde o to, jak jste odešel od jídelního stolu. Víte, co si myslím o jakémkoli vyrušování při jídle.“

„Ano, pane.“

Byli jsme v jeho pokoji, připraveni jít spát. Já měl svůj pokoj na stejné chodbě, o něco dál, a k němu jsem zašel, protože mě o to požádal.

„Uznávám,“ pokračoval, „že mohou existovat i výjimečné situace, a toto byla jedna z nich. Pan Bragan je buď omezenec, nebo hrubián.“

„Jo. Nebo obojí. Aspoň že jsem nebyl přivázaný ke kůlu – nesmím mu zapomenout poděkovat. Jdete zítra na ryby?“

„Dobře víte, že ne.“ Sedl si a se zabručením se sehnul, aby si rozvázal tkaničky u bot. Když byl hotov, opět se posadil zpříma. „Vrátí se s ranním úlovkem o půl dvanácté a oběd bude v půl jedné. Já se dám v kuchyni do práce už v deset. Zdejší kuchař je zdvořilý a celkem schopný. Rád bych se k něčemu přiznal. Měl jste pravdu, když jste mě od té výpravy zrazoval. Tihle lidé spolu vedou zuřivý, krvavý boj a velvyslanec Kelefy se nachází přímo uprostřed; vzhledem k tomu, v jakém je rozpoložení, pochybuji, že dokáže rozlišit pstruha podle Montbarryho od kapra na špeku. Co se ostatních týče, těm by se začaly sbíhat sliny jen při pohledu na dlouhé vepřové (long pig = lidské maso; angl., pozn. překl.). Víte, co to je?“

Přikývl jsem. „Kanibalský guláš. Ovšem každý z nich by si chtěl vybrat jiného vepře.“

„To jistě.“ Setřásl z nohou střevíce. „Když odjedeme hned po obědě, řekněme ve tři hodiny, stihneme to tak, abychom spali už doma?“

Ujistil jsem ho, že ano, a popřál mu dobrou noc. Když jsem otevřel dveře, řekl za mými zády: „Mimochodem, není to lumbago.“

3

Na druhý den o půl desáté dopoledne jsme s Wolfem snídali u malého stolku u jediného okna ve velké místnosti, kam proudilo sluneční světlo, prodírající se mezerami ve větvích stromů. Smažené placky sice nedosahovaly Fritzova standardu, ale byly docela jedlé, a šunku a javorový sirup i sám Wolfe označil za příjemné překvapení. Pět rybářů vyrazilo už před osmou, každý ke své vymezené části třímílového soukromého úseku řeky.

Já jsem si připravil svůj osobní program, který jsem již předchozího večera projednal s naším hostitelem. Od doby, kdy jsem jako sedmiletý kluk v Ohiu na potoce chytil svou první ouklej, ve mně při pohledu na každou bystřinu převládnou dva pocity – zaprvé, že v té vodě určitě budou ryby, a za druhé, že je třeba jim dát za vyučenou. I když připustíme, že Crooked River byla soukromým majetkem, ryby o tom nevěděly a chovaly se stejně drze, jako by nikdy ani neslyšely o umělé líhni. A tak jsem se s Braganem dohodl. Těch pět lovců se mělo vrátit do chaty o půl dvanácté a celé ty tři míle pak budou volné. Wolfe stejně neměl v úmyslu s nimi sedět u oběda a určitě mě nebude postrádat. Takže bych na to měl celé dvě hodiny. Bragan mě ujistil, i když ne příliš srdečně, že si mohu posloužit rybářským náčiním a vysokými botami ze zdejších skříní a zásuvek.

Po snídani jsem se nabídl, že mu pomohu v kuchyni krájet zeleninu a houby nebo i s jinými pracemi, ale Wolfe mínil, že bych tam jen překážel, a tak jsem začal obhlížet skříně s rybářskými potřebami. Vzhledem k tomu, že se z nich už vystrojilo pět chlapů, pravděpodobně prvotřídním materiálem, tam měli velmi slušnou sbírku. Nakonec jsem si vybral třídílný prut Walton Special, naviják značky Poughqueag s vlascem číslo sedm od firmy Maxim, pouzdro se dvanácti různými muškami, čtrnáctipalcový proutěný košík na ryby, podběrák s hliníkovým rámem a holínky značky Wethersill. S obutím v hodnotě nějakých čtyř set babek na každé noze jsem zašel do kuchyně, kde jsem dostal tři sendviče s roastbeefem a dvě čokoládové tyčinky, a uložil jsem je do košíku.

Ani jsem se neobtěžoval holínky zase sundat a vyšoural jsem se před dům zkontrolovat oblohu a vítr. Byl pěkný den, možná až moc pěkný na slušné rybaření, nad korunami borovic se vznášelo jen pár zarůžovělých obláčků, příliš málo na to, aby zaplašily slunce, a od jihozápadu vanul mírný větřík. Řeka obcházela chatu téměř v dokonalém půlkruhu a z hlavní verandy, o rozloze tenisového dvorce, byl výhled právě doprostřed oblouku. V tu chvíli jsem musel vyřešit určitý problém s etiketou. Na kraji verandy, asi deset yardů po mé levici, seděla Adria Kelefyová a četla si časopis. Na druhém konci, deset yardů napravo, seděla Sally Leesonová s bradou opřenou o sevřenou pěstičku a s pohledem upřeným na přírodní scenérii před verandou. Žádná z nich mi nevěnovala viditelnou ani slyšitelnou pozornost. Můj problém spočíval v tom, že jsem jim musel popřát dobré jitro, ale měl jsem v tom případě nejprve pozdravit paní velvyslancovou, nebo paní náměstkovou?

Nechal jsem je být. Chtějí-li provozovat soutěž v ignorování, ať si poslouží. Ale bylo vhodné, aby si uvědomily, jakým mužem to pohrdly, a začal jsem podle toho jednat. Mezi verandou a řekou nerostly žádné stromy; vlastně to nebyla řeka, jen obyčejný potok. Předtím jsem si v jedné skříni vybral také hliníkovou židli s plátěným potahem a vysokým opěradlem, kterou jsem nyní snesl po schůdkách z verandy. Přešel jsem mýtinu, postavil židli asi deset stop od břehu potoka, ze schránky na mušky jsem si vybral typ Gray Hackle, přivázal jsem ji k vlasci, pohodlně jsem se usadil a spočinul hlavou na opěradle. Švihem jsem nahodil vlasec, vyslal jsem mušku na zčeřenou hladinu, nechal ji plynout po vodě asi dvacet stop, potom jsem ji mírným trhnutím stáhl k sobě a znovu nahodil.

Ptáte-li se, zda jsem doufal, že na tak nepravděpodobném místě zaznamenám úspěch, tak tedy ano. Usoudil jsem, že dává-li si člověk takovou práci, aby se předvedl před dvěma manželkami významných mužů, které o něj projevily tak okázalý nezájem, zaslouží si trochu spolupráce ze strany dospělých pstruhů mužského pohlaví. A jestliže si ji zaslouží, proč by se mu jí nedostalo? Možná bych se jí i dočkal, kdyby se k tomu nepřipletl jakýsi junior, který mi všechno pokazil. Asi po dvacátém nahození jsem očima zaznamenal rychlý pohyb, v prstech jsem ucítil záběr a zjistil jsem, že na háčku visí zmíněný junior. Okamžitě jsem mu povolil, v naději, že se mu podaří zbavit se háčku, ale zasekl se příliš dobře. Být to nějaký dospělý tatík, pěkně bych ho nejdřív utahal, přivedl až k sobě a sňal ho z háčku suchou rukou, protože by se brzy poté měl ocitnout na jídelním lístku; ale tohohle zpropadeného mrňouse jsem musel vrátit zpátky, a bylo tedy třeba ho zbavit háčku ve vodě. A tak jsem musel vstát ze židle a namočit se v potoce, než jsem se ho dotkl, což celé moje představení pokazilo.

Když jsem ho, patřičně poučeného, vrátil kam patřil, uvážil jsem znovu své postavení. Vrátit se na židli a dělat, jako by se nic nestalo, nepřipadalo v úvahu. Ta pitomá mřenka ze mě udělala hlupáka. Mohl jsem také ustoupit kousek dál na mýtinu a pořádně si potrénovat nahazování – ale pak najednou se za mnou ozvaly kroky a nějaký hlas řekl: „Nevěděla jsem, že se dá rybařit takhle ze židle! Kde ji máte?“ Ve skutečnosti řekla „ríbařit“.

„Dobré jitro, paní Kelefyová. Hodil jsem ji zpátky. Byla moc malá.“

„Ach!“ Došla až ke mně. „Nechte mě to zkusit.“ Natáhla ruku. „Jednu si chytím.“ Za denního světla vypadala stejně způsobilá k nošení na rukou jako večer a také její černé oči byly stejně ospalé. Má-li žena takové oči, každý muž s trochou vědeckého zápalu okamžitě zatouží vypátrat, co by je dokázalo rozzářit. Ale při pohledu na zápěstí jsem si uvědomil, že už za osmnáct minut vyrážím, takže mi na seznámení a zahájení výzkumu nezbývá dost času. Navíc na verandě vysedávala Sally Leesonová a bylo zřejmé, že nás upřeně pozoruje.

Potřásl jsem hlavou. „Bylo by zábavné podívat se, jak umíte chytat ryby,“ připustil jsem, „ale nemohu vám ten prut přenechat, protože není můj. Půjčil mi ho pan Bragan a jsem si jist, že by jeden půjčil i vám. Omlouvám se. Abych vám dokázal, jak moc je mi to líto, co kdybych vám pověděl, co mě napadlo, když jsem se na vás díval včera u večeře?“

„Chci chytat ryby. Ještě nikdy jsem neviděla, jak někdo vytáhne rybu z vody.“ Dokonce natáhla ruku a sevřela prsty kolem prutu.

Držel jsem ho pevně. „Pan Bragan tu bude co nevidět.“

„Když mi ho dáte, smíte mi povědět, co vás napadlo včera večer.“

Pokrčil jsem rameny. „Vlastně ani nevím, jestli si to ještě pamatuju. Nechte to plavat.“

V jejích očích jsem nevyloudil ani jiskřičku. Ale pustila prut a nasadila jiný tón. Trochu osobnější. „Ale určitě si to pamatujete. Co to bylo?“

„Počkejte, jak to vlastně bylo? Ach, ano. Ten velký zelený kámen v prstenu vašeho manžela – není to smaragd?“

„Ovšem, že ano.“

„Myslel jsem si to. Napadlo mě, že by váš manžel měl své klenoty prezentovat efektivněji. Měl by ty dva skvosty – smaragd a vás – zkombinovat. Nejlepší by byla jediná náušnice – nosila byste ji na pravém uchu a na levém byste neměla nic. Napadlo mě, že bych mu to mohl navrhnout.“

Zavrtěla hlavou. „To by se mi nelíbilo. Já mám radši perly.“ Znovu se natáhla po prutu. „A teď chci jít na ryby.“

Užuž se zdálo, že se začneme přetahovat, a nebylo vyloučeno, že při tom zlomíme Walton Special, ale vyrušil nás nově příchozí. Na mýtinu vstoupil James Arthur Ferris, dlouhý, vyčouhlý, ověšený výstrojí i výzbrojí, a přistoupil k nám se slovy: „Dobré jitro, paní Kelefyová! To je ale nádherný den, opravdu nádherný!“

Zase jsem byl přehlédnut. Ale chápal jsem ho. V kulečníku jsem ho porazil sto ku šestačtyřiceti.

„Chtěla bych chytat ryby,“ sdělila mu paní Kelefyová. „A tenhle člověk mi nechce půjčit prut. Vezmu si váš.“

„Samozřejmě,“ vyhrkl. „Bude mi potěšením. Používám mušku Blue Dun, ale chcete-li nějakou jinou…“

Vyrazil jsem.

Potok – no dobře, tak tedy řeka – tekla v zásadě k severu, ale samozřejmě se všelijak vinula a kroutila, jak jsem si všiml na velké nástěnné mapě v chatě. Ty tři soukromé míle byly rozděleny na pět stejně dlouhých úseků pro jednotlivé rybáře, vymezených očíslovanými kůly. Dva úseky se rozkládaly jižně od chaty, proti proudu, a zbývající tři ležely po proudu, severním směrem. Večer předtím se ustanovilo, že na jih půjdou Spiros Papps a velvyslanec Kelefy a tři severní stanoviště si rozdělí Ferris, Leeson a Bragan.

Suchá muška není mojí doménou a ani s mokrou muškou nedosahuji nijak skvělých výkonů, takže jsem se rozhodl začít na horním konci a nahazovat po proudu. Vykročil jsem tedy po stezce, vedoucí k jihu, která podle mapy víceméně ignorovala říční zákruty a vedla prakticky rovně. Sotva padesát kroků od chaty jsem potkal Spirose Pappse, který mě pozdravil bez jakýchkoli příznaků zlomyslnosti či podfukářství a odkryl víko svého košíku, aby se mi pochlubil sedmi krasavci o průměrné délce hodně přes čtvrt metru. O čtvrt míle dál jsem potkal velvyslance Kelefyho, který měl sice trochu zpoždění, ale i on se mi musel pochlubit. Chytil jich osm a potěšilo ho, když uslyšel, že Pappse trumfnul o jednoho pstruha.

Dal jsem se do rybaření na jižním okraji úseku číslo jedna a za čtyřicet minut jsem došel až k chatě. Události těch čtyřiceti minut zde shrnu jen ve strohých statistických údajích. Počet použitých mušek: tři. Uklouznutí, jež málem skončila pádem: tři. Uklouznutí, po nichž následoval pád a nabral jsem si vodu do holínek: jedno. Zachycení háčku ve větvích nad hladinou: čtyři. Úlovky: Jeden kus dostatečně velký, abych si jej mohl ponechat, a pět, které jsem pustil. Když jsem dorazil k chatě, bylo přesně půl jedné, čas oběda. Prošel jsem kolem a sto yardů pod chatou jsem vstoupil do úseku číslo tři, kde dopoledne lovil Ferris. Tam mě potkalo štěstí. Během dvaceti minut jsem dostal tři pořádné macky – jeden měl přes třicet centimetrů a zbylí dva jen o málo méně. Krátce nato jsem dorazil ke kůlu, označenému čtyřkou, tedy k hranici úseku náměstka Leesona. Bylo to příjemné místo, s malým paloučkem vpravo od zurčící vody, a tak jsem sundal zmáčenou kazajku, rozprostřel ji na kámen na sluníčku, usedl jsem na druhý kámen a vytáhl své sendviče a čokoládu.

Jenomže jsem Wolfovi slíbil, že se vrátím do dvou hodin odpoledne, a měl jsem ještě projít víc než míli řeky, takže jsem potravu zhltnul, polkl jsem pár doušků říční vody, jež byla ve skutečnosti potoční, oblékl jsem si kabát, vzal košík a znovu jsem vykročil. Na dalších několika stech yardech mě hustý porost na břehu přinutil brodit se vodou, která navíc nebyla tím pravým ořechovým pro pstruhy, ale potom následoval dvojitý zákrut, kde u jednoho břehu voda plynula pěkně zvolna. Postavil jsem se doprostřed řeky, nahozením jsem odtočil čtyřicet stop vlasce, mušku – tentokrát to byla Black Gnat – jsem usadil přesně na začátek tišiny a nechal ji plynout po proudu. Urazila sotva dvě stopy, když se do ní zakousl opravdový kmet. Zásek – a už jsem ho měl. Vyrazil proti proudu, přímo ke mně, což je, samozřejmě, jedna z nevýhod nahazování po proudu. Podařilo se mi udržet tah, a když už se dostal skoro tak blízko, že mě mohl kousnout, najednou udělal čelem vzad a mazal pryč, zpátky do tišiny, projel jí a zmizel za zákrutem. Neměl jsem k dispozici celou míli vlasce, a tak jsem s cákáním vyrazil za ním, aniž bych plýtval časem na zkoumání míst, kam šlapu, takže jsem se brodil nejdřív po kolena ve vodě, potom po kyčle, pak zase po kolena, až jsem konečně dohlédl za zákrut. Byl tam rovný úsek dost divoké vody, široký asi třicet stop, posetý balvany, a já právě zamířil k jednomu z nich, abych ho použil jako brzdu, když tu jsem zpozoroval cosi, co mě zarazilo. Jeden z balvanů blízko břehu už zafungoval jako brzda, pokud mé oči za něco stály – o čemž jsem nepochyboval. Zatímco mi ten pstruzí stařešina ohýbal prut, pomalu jsem se brodil ke kameni u břehu. Byl to náměstek Leeson. Nohy až po holeně měl na břehu, kolena na okraji vody a zbytek těla ležel ve vodě, opřený o dolní stranu balvanu. Proud jím mírně pohupoval nahoru a dolů, takže v jednu chvíli bylo vidět obličej a za okamžik už zase ne.

Stačil jen letmý pohled na jeho tvář, abych získal odpověď na nejdůležitější otázku, ale vždycky existuje pravděpodobnost jedna k miliónu, a tak jsem se napřímil, abych navinul vlasec. Jenže v tu chvíli ryba poprvé vyskočila nad hladinu. Vylétla z vody, udělala přemet a já nevěřil svým očím. V chatě na stěně měli vycpaný menší kus, než byl tenhle. Když jsem viděl, jak skáče, trochu jsem povolil, samozřejmě instinktivně, a když zase zapadla do vody, znovu jsem přitáhl a prut se opět ohnul.

„Zatraceně,“ zaklel jsem nahlas. „To je ale problém.“

Přehodil jsem si prut do levice, vlasec jsem sevřel mezi palcem a ukazováčkem téže ruky a ujistil jsem se, že mám pevnou půdu pod nohama. Sehnul jsem se, pravičkou jsem popadl Leesona za límec kabátu, zvedl jsem mu hlavu z vody a prohlédl si ji. To mi stačilo. Sice se neutopil, ale určitě už nebyl naživu. Pomalu jsem zacouval na břeh a táhl jsem ho s sebou. Právě jsem ho pomalu položil a jeho ramena se dotkla země, když pstruh znovu vyskočil nad hladinu. Chytit takovou rybu vyžaduje za normálních okolností nějakých patnáct, dvacet minut pečlivého úsilí, ale za dané situace jsem byl pochopitelně trochu netrpělivý a dostal jsem ho do podběráku ani ne za polovinu uvedené doby. Šířku košíku přesahoval o sedmnáct centimetrů a jakkoliv se mi nelíbilo, že ho musím ohnout, nedalo se nic dělat. Ještě jednou jsem si prohlédl Leesonovu hlavu, a když jsem ho odtáhl kousek dál od vody, podložil jsem mu hlavu kapesníkem, aby neležela přímo na zemi. Horní třetinu jeho těla jsem přikryl svým kabátem, rozebral jsem prut a podíval se na hodinky. Za deset minut půl druhé. To je v pořádku; než dorazím, budou už hody u konce. Wolfe bude i tak pořádně naštvaný, ale kdybych přišel s hlášením o nálezu mrtvoly právě uprostřed téhle hostiny, musel bych o tom poslouchat řeči až do aleluja. Vykročil jsem po stezce s prutem v jedné ruce a s košíkem v druhé.

Po cestě to bylo k chatě mnohem blíž než podle vody. Když jsem z pod stromů vyšel na mýtinu, bylo vidět, že už je po obědě, protože všichni čtyři muži a dvě ženy seděli na verandě a pili kávu. Vyšel jsem po schodech a zamířil ke dveřím; už se zdálo, že si mě zase nikdo ani nevšimne, když tu na mě Bragan zavolal: „Goodwine! Nepotkal jste někde náměstka Leesona?“

„Ne.“ Šel jsem dál.

„Chytal jste i na jeho úseku?“

„Jenom zčásti.“ Na okamžik jsem se zastavil a dodal jsem: „Namočil jsem se a musím se převléknout.“ Zašel jsem do domu a vydal jsem se do kuchyně. Kuchař a oba číšníci seděli u stolu a jedli. Zeptal jsem se, kde je Wolfe, a oni odvětili, že ve svém pokoji. Tak jsem vycouval, prošel jsem chodbou do druhého křídla, zjistil jsem, že dveře Wolfova pokoje jsou dokořán, a vstoupil jsem. Skládal si věci do otevřeného kufru, položeného na posteli.

„Jdete brzy,“ zabručel. „Uspokojivé.“

„Ano, pane. Chytil jsem čtyři pstruhy a jednoho obřího pstruha a přivezu je Fritzovi, jak jsem slíbil. Jaký byl oběd?“

„Ušlo to. Upekl jsem dvacet pstruhů a všechny jsme je snědli. Mám už skoro zabaleno a můžeme vyrazit. Okamžitě.“

„Ano, pane. Nejprve podám hlášení. Asi tři čtvrtě míle odsud po proudu jsem u břehu našel náměstka Leesona opřeného o balvan; nohy měl na břehu a zbytek těla ve vodě. Ležel tam už nějaký čas, v podpaží byl studený jako led.“

„Prokristapána.“ Wolfe se zamračil. „To jste celý vy. Utopil se?“

„To nevím, ale…“

„Řekl jste to panu Braganovi?“

„Ne, pane. Oznámil jsem to jenom vám. Vytáhl jsem tělo z vody. Má roztříštěnou lebku za pravým uchem a nad ním, úderem nebo několika údery kamenem nebo těžkým klackem. Neudělal si to při pádu, ani náhodou ne, leda by před tím vylezl na vysoký strom a spadl z něj. Jenže nikde kolem žádný tak vysoký strom není. Někdo ho praštil. Takže jsem si myslel, že byste měl být u toho, až to oznámím, pokud možno s očima na stopkách.“

„Fuj. Myslíte si, že byl zavražděn.“

„Sázím přinejmenším dvacet ku jedné.“

Sevřel rty a zamračil se ještě hrozivěji. „Výborně. Brzy ho někdo najde. Mysleli si, že se zatvrzele snaží naplnit svůj košík, a dohodli se, že se po obědě půjdou po něm podívat. Jelikož tělo leží z větší části pod vodou, nemusel jste ho vidět – vlastně ne, zatraceně. Vy jste ho vytáhl z vody. Ale stejně, shoďte ze sebe ty krámy a oblečte se. Odjíždíme. Nehodlám…“

„Ne, pane,“ odvětil jsem pevně. „Jak jste sám řekl, vytáhl jsem ho z vody. Vědí, že jsem na tom úseku lovil. Nejspíš bychom ani nedojeli domů. Někde kolem Albany by nás zastavili, přivezli zpátky a kde myslíte, že pak budeme spát? Můžete jednou hádat.“

Nadechl se; zhluboka nasál vzduch, který ho musel vyplnit až k pasu. Když ho opět vypustil, divoce zaklel: „K čertu, proč jste vůbec musel chodit na ryby?“ Opět si povzdechl. „Jděte a povězte to panu Braganovi.“

„Ano, pane. Půjdete se mnou?“

„Ne! Proč bych měl? Mě se to netýká. Jděte!“

Nohy v holínkách jsem měl úplně propocené, a než jsem odešel, stáhl jsem je a vklouzl do střevíců. Když jsem vyšel na verandu, Bragan, Ferris a Papps už z ní odešli a mířili přes mýtinu k počátku stezky. Zavolal jsem za nimi: „Bragane! Mohli byste se prosím všichni tři vrátit?“

Udiveně zavolal v odpověď: „Ale proč? Jdeme najít Leesona.“

„Já už ho našel. Pojďte, povím vám o tom.“

„Kde jste ho našel?“

„Říkám vám, pojďte sem.“

Wolfovi možná nezáleželo na tom, zda jim uvidí do tváří, až jim to povím, ale já je chtěl mít na očích. Všechny. Ignoroval jsem Braganovy otázky, dokud celé trio nevystoupalo po schodech. Všichni mě obstoupili, včetně velvyslance Kelefyho a obou žen.

„Viděl jsem náměstka Leesona,“ oznámil jsem jim. „Šel jsem o tom nejdřív povědět panu Wolfovi, protože jsem se domníval, že by vás o tom raději informoval sám, ale nechal to na mně. Leeson je mrtvý.“ Odmlčel jsem se.

Spiros Papps, stojící vedle Sally Leesonové, ji uchopil za paži. Zůstala na mě zírat. Ferris a velvyslanec Kelefy vydávali nějaké zvuky a Bragan se zeptal: „Mrtvý? Jak to? Kde?“

„Našel jsem jeho tělo u břehu, zčásti ponořené do vody – i hlavu měl pod vodou. Vytáhl jsem ho, ale byl už nějaký čas po smrti.“ Pohlédl jsem na Bragana. „Samozřejmě musíte sehnat doktora, ale také bude třeba zavolat policii a s tím tělem nesmí nikdo hýbat, dokud nepřijedou, protože…“

Sally Leesonová se Pappsovi vytrhla a rozběhla se ke schodům. Skočil jsem za ní, chytil ji a objal jsem ji pažemi. „Počkejte okamžik,“ požádal jsem ji. „Zavedu vás tam, jestli tam opravdu chcete jít, ale musíte chvíli počkat.“

„Proč mám volat policii?“ chtěl vědět Bragan.

„Má roztříštěnou lebku. Se mnou se nepřete, schovejte si to pro ně. Já se teď vrátím k mrtvole a zůstanu tam, dokud nepřijedou. Mám jim zavolat sám?“

„Ne, já to udělám.“

„A doktorovi také?“

„Ano.“

„Dobrá. Je to u těch dvou zákrutů, asi dvě stě yardů pod kůlem číslo čtyři.“ Uvolnil jsem své sevření a vdova zůstala nehnutě, zpříma stát. „Vy byste radši měla počkat tady, paní Leesonová.“

„Ne. Musím… zaveďte mě tam.“

„Potom budu potřebovat, aby šel ještě někdo s námi. Ferrisi?“

„Ne.“

„Kelefy?“

„Myslím, že ne.“

„Pappsi?“

„Ale ovšem,“ odvětil zdvořile a všichni tři jsme vykročili.

4

O dvě hodiny později, ve tři čtvrtě na čtyři, to vypadalo jako na schůzi.

Nejprve se dostavili dva státní policajti a Bragan je přivedl za námi k dvojité zátočině. Brzy po nich přišel i lékař, a i když to nebyla žádná velkoměstská kapacita, určitě měl hlavu na pravém místě. Na jeho otázku, proč jsem Leesonovi podložil hlavu kapesníkem, jsem odvětil, že mě napadlo, že voda možná nesmyla všechny důkazy o charakteru nástroje, který mu rozbil lebku, a on opáčil, že to bylo rozumné a škoda že nemá s sebou zvětšovací sklo. Jeho hlavním přínosem však bylo oficiální vyjádření ve smyslu, že Leeson je po smrti, a také trval na tom, aby paní Leesonová dovolila Pappsovi odvést ji zpátky do chaty. S tělem prý se nesmí hýbat, dokud nepřijde šerif.

Šerif se dostavil v doprovodu dvou detektivů z okresu. Potom přijeli další státní poldové, včetně jednoho poručíka. Dále okresní prokurátor, živý, plešatý človíček jménem Jasper Colvin s brýlemi bez obrouček, které si musel na každém kroku postrkovat vzhůru po nose. Přivedl si s sebou dva podřízené. Byl zde i párek novinářů, jeden ze zápisníkem a jeden s fotoaparátem. Všichni se shlukli kolem mě a zřejmě se shodovali v domnění, že jsem něco zatajil, ovšem na tom nebylo nic nového. Představitelé zákona by raději zemřeli, než by uvěřili, že jim člověk pověděl pravdu, celou pravdu a nic než pravdu.

Když konečně přišli s nosítky pro tělesné pozůstatky, většina státních a okresních zaměstnanců se už rozptýlila kolem v rámci pátrání po vražedné zbrani a jiných doličných předmětech, a tak, když jsem se nabídl, že jim s nosítky pomohu, neodmítli mě. Byla to docela tíha a dalo nám to zabrat. Uložili jsme nosítka do sanitky, která se nějak vmáčkla na už tak dost přeplněné parkoviště vzadu, a já jsem odešel kolem domu k verandě, kde jsem našel jen jednoho státního poldu, který tam stál a kousal se do rtu. Ve velké místnosti uvnitř seděli v křeslech u okna Ferris s Pappsem a povídali si. U stolu stál nějaký cizí člověk a telefonoval.

Papps na mě zavolal: „Něco nového?“

„U mě ne,“ odvětil jsem a prošel jsem do vnitřní chodby.

Wolfe seděl ve svém pokoji nad knihou v tom křesle s duhovými koberečky. Když jsem vstoupil, střelil po mně pohledem a zase se zahloubal do čtení. Zůstal jsem stát. „Mám podat hlášení?“

Nespustil oči z rozečtené stránky. „Ne, leda byste věděl něco nového o našem odjezdu.“

„To nevím. Nějaké otázky nebo instrukce?“

„Ne.“

„Víte moc dobře,“ oslovil jsem ho mile, „že vy sám jste mi dovolil jít na ryby. Kde jsou moji pstruzi?“

„V kuchyni ve velké lednici. Jsou očištění.“

„Mnohokrát děkuji.“ Nechal jsem ho být a šel jsem do svého pokoje.

V pokoji jsem byl i o hodinu později, když se dostavil jeden státní policajt a oznámil mi, že mě potřebují. Usoudil jsem, že to budou další variace na dané téma, ale v chodbě stál u svých dveří i Wolfe, a když jsem se přiblížil, vykročil a vstoupil přede mnou do velké místnosti; ten policajt se držel hned za námi.

Zdálo se, že se něco peče. Uprostřed pokoje sedělo všech pět hostů pohromadě; Bragan stál opodál a rozmlouval se státním zástupcem Colvinem. Vzadu u dveří stál šerif s policisty a jeden ze dvou mužů, které s sebou přivedl prokurátor, seděl u malého stolku a před sebou měl rozevřený zápisník. Wolfe vstoupil do místnosti, tři kroky ode dveří se zastavil a pronesl zvýšeným hlasem: „Poslal jste pro mě, pane Bragane?“

Odpověděl mu Colvin. „Já jsem pro vás poslal. Jsem Jasper Colvin, okresní prokurátor.“ Posunul si brýle na nose o kousek výš. „Vy jste Nero Wolfe, soukromý detektiv?“

„Ano.“

„Posaďte se prosím tadyhle. Vy také, Goodwine. Musím vám všem něco povědět.“

Nijak zvlášť by mě nepřekvapilo, kdyby se Nero Wolfe na místě otočil a odmašíroval pryč, protože k tomu měl hned tři důvody: zaprvé, Colvinův tón; za druhé, to, že řekl jen ‚soukromý detektiv‘ a ne ‚ten soukromý detektiv‘; a za třetí rozměry židlí, za skupinou hostů, na něž nám ukázal. Avšak po vteřinovém zaváhání si přece jen sedl a já zabral volné místo vedle něj.

Prokurátor se postavil čelem k posluchačům a odkašlal si. „Dámy a pánové, jsem si jist, že nemusím…“

„Mám zapisovat i tohle?“ přerušil ho ten chlap u stolku se zápisníkem.

Colvin trhl hlavou tím směrem. „Ano, zapište všechno!“ Zase se otočil zpátky. Posunul si brýle a ještě jednou si odkašlal. „Dámy a pánové, určitě vám nemusím vysvětlovat, jak bolestně se mě dotýká moje dnešní povinnost. Avšak právě tak, jako náměstek ministra Leeson ve svém významném postavení vždycky stavěl své povinnosti diplomata a státníka na první místo, stejně musím činit i já na mé mnohem skromnější úrovni. Věřím, že to oceníte.“

Nikdo se nevyjádřil, a tak mluvil dál. „Když jsem sem před dvěma hodinami přijel za tímto tragickým posláním, našel jsem zde šerifa Della s poručíkem Hoppem a poradil jsem se s nimi. Všichni jsme se shodli v názoru, že nemá smysl vás příliš obtěžovat, dokud neprověříme jisté linie vyšetřování, a proto jsme vám zatím položili jenom několik běžných otázek a požádali jsme vás, abyste setrvali v tomto domě, pro případ, že bychom ještě něco potřebovali. V této souvislosti bych chtěl já osobně upřímně poděkovat a vyslovit i poděkování jménem lidu státu New York panu velvyslanci Kelefymu. On i jeho choť, stejně jako jeho spolupracovník pan Spiros Papps, jsou pod ochranou diplomatické imunity a nemohou být zatčeni ani zadrženi. Nicméně, nevznesli proti našim požadavkům žádný protest. Mohu dodat, že jsem si v této věci telefonicky vyžádal mínění Ministerstva zahraničních věcí ve Washingtonu.“

„To nebylo nutné,“ ubezpečil ho Kelefy. „Dokonce i diplomaté se občas umějí chovat lidsky.“ Pod vlivem stresu se jeho výslovnost nijak nezlepšila, ale nehodlám ji zde přesně tlumočit.

Colvin na jeho slova přikývl a zase mu sjely brýle. Posunul je na místo a pokračoval: „Nyní je však mou nemilou povinností vás upozornit, že s ohledem na jisté aspekty této záležitosti budeme nuceni překročit rámec rutinních otázek. Nemůžeme se nadále domnívat, že náměstek Leeson zemřel v důsledku nešťastné náhody. Dva lékaři se shodují v názoru, že k takovému poranění lebky nemohlo za žádných okolností na daném místě dojít náhodou. Oba také tvrdí, že si to poranění nemohl způsobit sám. To znamená, že jde o vraždu.“

Seděli jsme s Wolfem vzadu, takže jsem neviděl, jak se na to zatvářili, a z jejich zátylků jsem toho moc nevyčetl. Jediný, kdo se pohnul, byl Arthur Ferris, který se ohlédl na Sally Leesonovou.

Pak promluvil O. V. Bragan. „Chtěl bych k tomu něco říct.“

„Mluvte, pane Bragane.“

„Hned když jste přijel, jsem vám řekl, že to asi bude vražda. Připomněl jsem vám i státním policistům, že mě tady na řece obtěžují pytláci, a navrhl jsem, aby vaši lidé zkusili prověřit možnost, že Leeson narazil u vody na pytláka a ten ho zabil. Udělali jste to?“

Colvin si odkašlal a musel si posunout brýle. „Tuto možnost nepřehlížíme, pane Bragane, ale nechte mě domluvit. Při zkoumání toho poranění na hlavě zvětšovacím sklem jsme objevili tři částečky stromové kůry, kterou voda neodplavila. To potvrdilo původní domněnku, že mu vrah zasadil úder – či několik úderů – nějakým dřevěným kyjem. Pokud ano, kde tedy je? Nenašli jsme ho nikde v okolí místa činu. Zdálo se nepravděpodobné, že by si ho útočník odnesl s sebou. Asi ho zahodil, nejspíš do řeky. A podařilo se nám ho najít – přesněji řečeno, podařilo se nám najít nějaký kyj. Přines ho sem, Nate.“

Šerif přistoupil blíž a zvedl ho v ruce. Byl to tři stopy dlouhý kus dřeva, možná ještě o něco delší, silný jako moje paže.

„Tenhle předmět jsme našli,“ prohlásil Colvin, „v řece, asi sto padesát metrů níže po proudu, zaklíněný mezi dvěma balvany, kam ho odnesl proud. Je to jasanová větev. Voda ji sice omyla, ale kůra není úplně prosáklá, což znamená, že neležela ve vodě příliš dlouho. Jak vidíte, na obou stranách je seříznutá pilou. Poblíž jednoho konce je kůra v délce asi tří palců otlučená, jako po úderu do něčeho tvrdého. Až prozkoumání pod mikroskopem nám může povědět, zda voda z poškozené kůry všechny důkazy neodplavila, ale podle našeho soudu se lze odůvodněně domnívat, že jsme nalezli vražednou zbraň. A když dovolíte, pane Bragane, musíte uznat, že i kdyby náměstek Leeson potkal u vody pytláka, neumím si představit, proč by měl pytlák s sebou nosit takový klacek. V tomto názoru se se mnou shodují i šerif Dell a poručík Hopp.“

„Nemusíte si nic představovat,“ zahučel Bragan. „Najděte ho a zeptejte se ho.“

„To je jedna z možností,“ připustil prokurátor. „Pracují na ní teď dva z šerifových lidí a dva muži od státní policie. Ale je tu ještě jedna skutečnost. Venku před domem máte srovnané dvě velké hromady polen. V jedné z nich jsou osmistopá polena, určená do vašeho velkého krbu. V té druhé jsou kratší, menší kusy dřeva do menších krbů v jiných místnostech a v nich jsme našli desítky, stovky jasanových větví jako je ta, kterou vám šerif právě ukázal. V okruhu více než dvou mil žádná jiná podobná zásoba dřeva není. Proto mi věřte, pane Bragane, že nám naše závěry byly vnuceny okolnostmi. Vůbec se nám to nezamlouvá, ani trochu ne. Dospěli jsme k závěru, že náměstka Leesona někdo zabil tím kusem dřeva a to po předchozím uvážení, že to poleno pochází z vašich zásob a že je použil někdo, kdo přišel z tohoto domu. Je to tak, Nate?“

„Já to tak vidím,“ prohlásil šerif.

„A vy poručíku?“

„Zdá se,“ připustil policista, „že to přesně odpovídá zjištěným skutečnostem a lze z toho při pátrání vycházet.“

Bragan se naklonil dopředu. „Chcete říct, že náměstka Leesona zabil někdo z mých hostů? Víte, kdo jsou moji hosté?“

„Ovšemže to vím.“ Colvin si narovnal brýle. (Dále budu posunutí brýlí komentovat jen v každém čtvrtém, pátém případě, kdy to udělal.) „Ovšem jsou mezi nimi dva, kteří mohli mít důvod…“ Odmlčel se. „Ne.“ Ohlédl se na podřízeného se zápisníkem. „Tu poslední větu škrtněte.“

„Oukej.“ Ozvalo se škrábání perem po papíře.

Colvin se opět ujal slova. „Velmi dobře si uvědomuji závažnost situace, pane Bragane, ale vyšetřování musíme vést jaksepatří a samozřejmě bez jakékoli předpojatosti. Později si možná budeme muset promluvit s každým z vás odděleně, ale domnívám se, že bude lepší zkusit to nejdřív takhle; přirozeně, že začneme s vámi. Pro úplnost se vás musím zeptat: udeřil jste Leesona tím kusem dřeva nebo jakoukoli jinou zbraní?“

„Ne. Proboha; ne.“

„Máte nějaký důvod se domnívat, že to učinil někdo ze zde přítomných?“

„Ne. Nemám.“

Colvin pohnul očima. Urovnal si brýle. „Tyto dvě otázky musím formálně položit vám všem. Slyšeli jste je, tak prosím odpovězte. Paní Leesonová?“

„Ne,“ odvětila tichým, ale pevným hlasem. „Na obě otázky.“

„Paní Kelefyová?“

„Okamžik,“ vyhrkl Ferris. „Ptát se na něco takového manželky významného cizího velvyslance je vrcholně nevhodné.“

Měl jsem chuť se ho zeptat, zda by bylo v pořádku, kdyby se ty otázky položily manželce bezvýznamného velvyslance, ale nechal jsem to být. Významný velvyslanec ovšem prohlásil: „Teď se přece nemůžeme schovávat za etiketu. Odpověz, drahá.“

„Ale ovšem,“ řekla. Byl bych jí rád viděl do očí. „Samozřejmě, že odpovídám dvakrát ne.“

„Pane velvyslanče Kelefy, chcete odpovědět?“

„Chci. Odpovídám ne.“

„Pane Pappsi?“

„Ne a ne.“

„Pane Ferrisi?“

„Ne. V obou případech.“

„Nero Wolfe?“

„Ne.“

„Na obě otázky?“

„Ano.“

„Goodwine?“

„Už jste se mě ptali. Opakuji, že ne. Dvakrát.“

Colvin přejel pohledem zleva doprava. „Již jednou jsme se vás všech ptali, kdy jste viděli náměstka Leesona naposledy živého, ale za daných okolností bych si to rád prověřil. Velvyslanec Kelefy s panem Pappsem, kteří rybařili na jižních úsecích, výše proti proudu, ho viděli naposledy krátce před osmou hodinou dnes ráno, když rybáři odcházeli z verandy. Paní Leesonová ho viděla naposled, když ráno odešel z jejich pokoje na snídani. Paní Kelefyová ho naposledy viděla včera večer, když s manželem opustili tuto místnost a šli si lehnout. Pan Ferris se s ním rozešel na stezce; odbočil totiž ze stezky k řece a začal rybařit na svém úseku číslo tři. Postupoval proti proudu. Náměstek Leeson s panem Braganem spolu šli dál po stezce a pan Bragan ho naposledy viděl na počátku svého vlastního úseku, kde odbočil k řece, zatímco pan Leeson po stezce pokračoval až k okraji své části hladiny, úseku číslo pět. Wolfe a Goodwin ho naposledy viděli včera večer v této místnosti. Toto jsme se dozvěděli – tak jste všichni vypovídali. A teď se ptám každého z vás: Souhlasí to do všech podrobností? Nejen to, co jste vypovídali vy sami, ale i to, co vypověděli ostatní? Jestli ne, řekněte mi to.“

Nikdo ani nepípl. Colvin se zhluboka nadechl. A sklouzly mu brýle. „Pane Bragane, musím vám položit tuto otázku: Předevčírem se v místních novinách objevila zpráva z Washingtonu o této rybářské sešlosti na vaší chatě. Pochopitelně jsem si ji se zájmem přečetl, protože se jedná o můj okres. Psalo se tam, že hlavním úkolem nově jmenovaného velvyslance Kelefyho bude dovést do konce jednání o udělení naftařských těžebních práv v jeho vlasti, že jsou ve hře vysoké finanční částky, že za tím účelem přivezl s sebou pana Spirose Pappse, že se náměstek Leeson výletu zúčastní, protože velvyslance Kelefyho zná již od doby, kdy působil v jeho zemi na americkém velvyslanectví ve funkci tajemníka, a že jednání by mohla dospět k závěru právě na březích tohoto pstružího potoka, protože budou přítomni i dva hlavní uchazeči o zmíněná práva. V článku byla i jejich jména: O. V. Bragan ze společnosti Hemisphere Oil a James Arthur Ferris ze syndikátu Universal.“

„No, a co s tím?“

„Tu zprávu vydala agentura Associated Press, takže se rozlétla po celé zemi. Psalo se v ní, že Hemisphere a Universal spolu vedou ostrý, nenávistný konkurenční boj. Ano, stálo tam ‚nenávistný‘. Nechci tím nic naznačovat, vůbec nic, ale vidíte sám, že to určitě okamžitě vyvolá rozsáhlé spekulace. Chcete k tomu něco říct?“

„Nechci.“

„Mohlo by být i pro vás výhodné, kdybyste mi pověděl – třeba i v soukromí – co víte o současném stavu probíhajících jednání. A o povaze vztahů mezi všemi zúčastněnými. Možná by nám to pomohlo vyloučit celý tento aspekt jako případný… hm… motiv.“

„Samozřejmě, že ho můžete vyloučit. Tyhle věci přesahují vaše chápání, Colvine.“

„To tedy ano,“ i Ferris podpořil svého nenáviděného soupeře. „Mluvíte nesmysly. Najděte toho pytláka.“

„Jestli mohu něco říci,“ ozval se diplomaticky velvyslanec Kelefy, „souhlasím s pány Braganem a Ferrisem. Američané spolu nebojují dřevěnými kyji, ani když jde o milióny.“

Já osobně bych mu mohl jmenovat jednoho Američana, který svého spoluobčana praštil obuškem kvůli částce $ 2.38, ovšem je pravda, že to nebyl petrolejářský magnát.

„Nejen, že tomu nerozumíte,“ pokračoval Bragan, „ale navíc činíte překotné závěry. I kdyby ten klacek byl vražednou zbraní a pocházel z mých zásob dřeva, takže by se jednalo o předem připravenou vraždu, proč by to musel být někdo z nás? Kdokoliv se sem mohl přikrást lesem a vzít si z té hromady jedno poleno.“

„To je pravda,“ souhlasil Colvin. „Čistá pravda. Ale muselo jít o předem uvážený čin a náměstek Leeson byl zvolenou obětí. Jak jsem již řekl, na této možnosti pracují čtyři naši lidé. Avšak zákon pravděpodobnosti nás nutí soustředit se na tento dům a jeho obyvatele. To rozhodně neznamená, že se zajímáme jen o vás a vašich pět hostů; je zde ještě pět dalších osob. Wolfe, Goodwin a vaši tři služebníci. Služebnictvo jsme vyslechli a docela jistě jsme s ním ještě neskončili. Musím se vás na ně zeptat. Váš kuchař se jmenuje Michael Samek?“

„Ano. To je směšné. Mike pro mě pracuje už patnáct let – v mém domě v New Yorku a v zimě i na Floridě. Zbývající…“

„Není to ruské jméno? Je původem Rus?“

„Ne. Je Američan. Vidíte duchy, Colvine. Narodil se v Buffalu. Zbývající dva muže mi dodala jedna newyorská agentura a pracovali pro mne už mnohokrát. Celá léta. Chcete jméno té agentury?“

„Dozvěděli jsme se ho od nich. Máte jakýkoliv důvod se domnívat, že někdo z nich má s tou věcí něco společného?“

„Ne. Mám všechny důvody se domnívat, že ne.“

„Dobře. Chápete ovšem, že si musíme všechno důkladně prověřit. A teď Wolfe a Goodwin. V novinách psali, že Wolfe má pro velvyslance Kelefyho péci pstruhy. Je to pravda?“

„Ano.“

„To jste zařídil vy?“

„Ne. Náměstek Leeson.“

„Kdy sem přijeli?“

„Včera pozdě odpoledne. Chvíli před večeří.“

„Proč přijel Goodwin?“

„Asi jako řidič, zeptejte se ho.“

„To udělám. Ale nejprve mi prosím povězte, jestli – podle toho, co sám víte – za tím vším něco není. Neexistoval nějaký jiný důvod, proč zde měli být Wolfe s Goodwinem?“

„Ne. Pokud já vím, tak ne.“

„Takže pokud by zde byl nějaký tajný důvod, nějaký skrytý motiv, věděl o něm jenom náměstek Leeson, který je však mrtev?“

„Těžko říct. O tom já nic nevím.“

Colvin přenesl pohled na Wolfa, zvedl bradu a zvýšil hlas. „Ptám se vás, Wolfe. Goodwin tvrdí, že o svém příjezdu sem jste se dohodl telefonicky s náměstkem Leesonem. Máte něco víc než svou paměť, jako záznam, o čem jste spolu hovořili?“

Nemohl si vymyslet horší přístup, i kdyby nad tím bádal celý týden.

5

Wolfe, sedící vedle mne, jenom zvolna vrtěl hlavou a měl jsem dojem, že vůbec neodpoví a nechá to být. Ale ne, nakonec se ozval: „Škoda, pane Colvine.“

„Co je škoda?“

„Že jste to tak pokazil. Vaši lidé se pustili do vyšetřování rychle a schopně a vy sám jste celou situaci vyložil obdivuhodně jasně. I když se mi zdá, že namísto o závěrech byste zatím měl hovořit jen o důvodném podezření. Navíc jste prokázal…“

„Na něco jsem se vás ptal. Odpovězte!“

„Odpovím. Navíc jste prokázal chvályhodnou odvahu, vzhledem k tomu, že máte co do činění s dvěma miliardáři a jedním velvyslancem, a nemohu vám mít za zlé, chcete-li na ně udělat dojem tím, že se mnou hovoříte ostřejším a důraznějším tónem než s nimi. Avšak přestože vám to nemám za zlé, klidně bych vás poslal do háje, nebýt toho, že si přeji odsud co nejdřív odjet a vrátit se domů. Proto navrhuji tento modus operandi: Učiním jisté prohlášení; máte tu přece stenografa. Až skončím, můžete mi klást otázky a já na ně možná odpovím.“

„Jednu jsem vám už položil. Odpovězte na ni.“

Wolfe trpělivě zavrtěl hlavou. „Nabízím vám prohlášení. Je pro vás takový postup nepřijatelný?“

Šerif, který se mezitím vrátil ke skupince u dveří, poznamenal: „Možná by radši odpovídal před soudem!“

Prokurátor mu nevěnoval pozornost. Narovnal si brýle. „Tak prosím, začněte s tím prohlášením.“

„Ano, pane.“ Wolfe se snažil nechovat se povýšeně. Chtěl jet domů. „Před jedenácti dny mi telefonovali z Washingtonu. Bylo mi řečeno, že se mnou chce hovořit pan David Leeson, náměstek ministra zahraničních věcí. Pan Leeson, s nímž jsem se nikdy předtím nepotkal, mi pověděl, že se připravuje rybářský výlet pro velvyslance Kelefyho, který právě přicestoval do naší vlasti, že pan velvyslanec projevil přání okusit čerstvé pstruhy, připravené osobně panem Nerem Wolfem, a ptal se, jestli bych byl ochoten mu vyhovět. Pan Leeson dodal, že by si toho nesmírně vážil. V tu chvíli jsem pracoval na nesmírně těžkém případu a konečné rozhodnutí jsem odložil na později. Pan Leeson mi znovu zatelefonoval dva dny poté a pak ještě za další tři dny. Nakonec jsem se uvolil přijet a obdržel jsem od něj potřebné informace. O ničem jiném jsme spolu v žádném z těch telefonátů nehovořili.“

„Dal vám Leeson něco písemně?“

„Ne. Všechno jsme vyřídili po telefonu. Včera ráno jsem s panem Goodwinem odjel z mého domu v New Yorku mým vozem a sem jsme přijeli kolem šesté hodiny večer. Pan Goodwin mě doprovodil, protože mě doprovází vždy a všude a také to byla jedna z mých podmínek při jednání s panem Leesonem. Oba jsme s ostatními povečeřeli v jídelně a kolem desáté večer jsme se odebrali do svých pokojů a na lůžko. Nikdo z nás dvou se nikdy předtím s nikým z přítomných nesetkal a žádný z nás s nikým z přítomných včera ani během noci nevedl žádné soukromé hovory. Dnes ráno jsme vstali dost pozdě a o půl deváté jsme se společně nasnídali v této místnosti. Bylo nám řečeno, že ostatní vyrazili už před osmou na ryby. Já jsem po snídani odešel do kuchyně přichystat vše potřebné k přípravě oběda a pan Goodwin se vystrojil k rybolovu. Od tohoto okamžiku všechny informace o pohybech pana Goodwina lze získat jen od něj samého a nepochybuji o tom, že vám je již poskytl. Já jsem zůstal v kuchyni až do chvíle, kdy byl oběd hotov a předložen hostům. Najedl jsem se v kuchyni a chvíli po jedné hodině jsem odešel do svého pokoje, kde jsem zůstal až do příchodu pana Goodwina, který mi oznámil, že našel mrtvolu pana Leesona.“

„V kolik hodin…“

„Když dovolíte. Ještě něco. Naznačil jste možnost – velmi jemně, ale naznačil jste ji – že existuje souvislost mezi vraždou pana Leesona a bojem o těžební práva, o nichž zde jedná velvyslanec Kelefy. Předpokládám, že během dalšího vyšetřování se k tomu budete muset vrátit, až nás budete vyslýchat odděleně, a dříve či později by vám určitě někdo pověděl o incidentu, k němuž došlo včera večer během večeře v této místnosti. Mohl by vám o tom povědět třeba pan Goodwin, protože se ho to bezprostředně týkalo. Já se o tom zmíním hned teď. Pan Bragan dal postavit stůl a rozsadit hosty takovým způsobem, že pan Ferris a pan Goodwin se před našima očima zvolna opékali. Měli na vybranou mezi nezdvořilostí a upálením a zvolili si první možnost. Odešli od stolu a hráli kulečník. Netvrdím, že to má nějakou souvislost s vraždou, mluvím o tom jen proto, že to bylo pozoruhodné, a nechci, aby mi později někdo vyčítal, že jsem to zamlčel.“

Wolfe na chvíli zavřel oči a opět je otevřel. „Myslím, že to je vše, snad až na to, že si uvědomuji, v jak obtížné šlamastyce se nacházíte. Fakta vás nutí vycházet z předpokladu, že někdo v tomto domě je vrahem. Je nás jedenáct. Od těch třech služebníků vám zřejmě nic nekyne. Zbývá osm. Paní Leesonová – to je velmi nepravděpodobné. Tedy sedm. Velvyslanec Kelefy, jeho žena a pan Papps jsou mimo vaši pravomoc, i pokud jde o výslech, natož o případné usvědčení z vraždy. To už jsme jen čtyři. Pánové Bragan a Ferris jsou mocní a bohatí a bylo by velmi nebezpečné je z něčeho obvinit bez dostatečných důkazů; kdybyste si je znepřátelil, činíte tak na vlastní nebezpečí. Takže zůstáváme jen my dva, pan Goodwin a já. Proto chápu vaši snahu nás do toho namočit, ale k ničemu vám to nebude. Neměl byste na nás plýtvat časem ani úsilím.“

„Skončil jste?“

„Ano. Přejete-li si, aby i pan Goodwin učinil prohlášení…“

„Jeho výpověď už máme. Pochopitelně se přesně shoduje s tou vaší.“ Prokurátorův tón naznačoval, že nemá zájem o žádné mírové soužití. „Pro pořádek musím odmítnout vaše tvrzení, že vás do něčeho chci namočit. Máme jediný zájem: zjistit pravdu o tom, kdo tento zločin spáchal. Říkáte, že jste se s Goodwinem rozešli hned po snídani a vy jste odešel do kuchyně?“

„Ano.“

„To bylo někdy kolem desáté?“

„Téměř přesně v deset.“

„Kdy jste ho viděl potom?“

„Krátce před jedenáctou si přišel do kuchyně pro sendviče k obědu a zase odešel. Poté jsem ho viděl až ve svém pokoji, když mě přišel informovat o nálezu mrtvého těla pana Leesona.“

Colvin přikývl. „Asi v půl druhé.“ Spadly mu brýle. „Goodwin připouští, že po vašem odchodu do kuchyně zůstal asi čtyřicet minut o samotě. Tvrdí, že je strávil v téhle místnosti. Prohlížel si prý výstroj a vybíral si vybavení, ale měl spoustu času vyklouznout postranními dveřmi, doběhnout ke čtvrtému úseku, vyhledat náměstka Leesona a vyřídit si to s ním a zase se vrátit a objevit se na verandě, kde jeho přítomnost dosvědčují paní Leesonová a paní Kelefyová. Anebo jinak – měl nějaký důvod se domnívat, že pan Leeson zůstane u řeky déle, než bylo domluveno, a poté, co zamířil na jih a potkal pana Pappse a pana velvyslance Kelefyho, se rychle vrátil lesem, obešel chatu, vyhledal náměstka Leesona (možná si s ním předem smluvil schůzku) a zabil ho.“

Wolfe zvedl obočí. „Myslíte snad, že se zbláznil? Uznávám, že pan Goodwin někdy jedná poněkud impulzivně, ale tohle by byl opravdu extrém.“

„Vražda je extrémní zločin.“ Colvin ještě o maličko zvýšil hlas. „Nechte si svůj sarkasmus, pane Wolfe. Chápu, že v New Yorku s ním slavíte úspěchy, ale tady v zapadákově si na to nepotrpíme. Pokud to Goodwin udělal, pak musel mít samozřejmě motiv a ten zatím neznám, ale nabízí se celá řada možností. Vy máte rád peníze. Co když náměstek Leeson někomu překážel a ten někdo vám nabídl tučnou sumu za to, že mu pomůžete se ho zbavit? Věděl, že jste sem byl pozván, což vám i Goodwinovi poskytne skvělou příležitost. A tak jste se rozhodl, že nabídku přijmete, a přijel jste sem. Nemusí to znamenat, že se Goodwin zbláznil. Nebo vy.“

„Fuj.“ Wolfe si povzdechl. „I divoké domněnky mají ve vyšetřování své místo, pane Colvine, o tom není pochyb, ale vždycky je lepší je nikomu nevybreptat, dokud je nelze podložit ani střípkem nějakého faktu. Je to čirá spekulace upletená z měsíčního svitu. Máte mé prohlášení. Klidně si přemýšlejte o svých fantastických nesmyslech, ale neotravujte mě s nimi. Řekněme si to jasně: Tvrdíte, že jsem lhář?“

„Ano!“

„Pak nemá smysl dále pokračovat.“ Wolfe vstal ze speciální židle, na niž se vešlo jen nějakých osmdesát procent jeho pozadí. „Budu ve svém pokoji a o žádnou další komunikaci s vámi nemám zájem – ledaže byste mi přišel oznámit, že mohu odjet domů. Výpověď pana Goodwina už máte, takže nebudete potřebovat ani jeho. Pojďte, Archie.“ Vykročil.

„Počkejte okamžik,“ přikázal mu Colvin. „Ještě jsem s vámi neskončil! Je to vaše prohlášení zcela úplné?“

Wolfe už mezitím udělal krok; teď se zastavil a ohlédl se. „Ano.“

„Zahrnul jste do něj pozoruhodný incident – tak jste to sám nazval. Nedošlo ještě k nějakému pozoruhodnému incidentu, o němž jste se opomněl zmínit?“

„Ne. O žádném nevím.“

„Opravdu, o žádném?“

„Ne.“

„Vám tedy nepřipadá pozoruhodné, že jste sem přijel připravit pstruhy pro velvyslance Kelefyho, což byl jediný účel vaší návštěvy, a když dnes rybáři přinesli své košíky a vy jste s kuchařovou pomocí pstruhy očistil, nezahrnul jste mezi ryby určené k jídlu obsah košíku velvyslance Kelefyho? Nepřipravil jste pstruhy, které on sám ulovil? To se vám nezdá být pozoruhodné?“

Wolfe pokrčil rameny asi o čtvrt palce a zase je spustil. „Nijak zvlášť.“

„Ale mně ano.“ Colvin se rozjel a koukal velmi zle. „Ten kuchař, Samek, vypověděl, že košíky byly označené jmenovkami. Ryby jste z nich vybíral vy. V Braganově košíku jich bylo deset a vy jste devět z nich použil. Ferris jich chytil devět a vy jste z nich vzal šest. Papps měl sedm pstruhů a vy jste pět z nich vybral. Pan velvyslanec Kelefy jich ulovil osm a byly to poměrně velké kusy, ale vy jste nepoužil ani jednoho. Zůstali v kuchyni a Samek mi je ukázal. Pokud mohu soudit, nebylo na nich nic závadného. Popíráte to?“

„Ale ne.“ Všiml jsem si, že se Wolfovi mírně zablesklo v očích. „Můžete mi však vysvětlit, jak to souvisí se zločinem, který vyšetřujete?“

„To nevím. Ale podle mě se jedná o pozoruhodný incident a vy jste se o něm nezmínil.“ Colvin pootočil hlavou. „Pane velvyslanče, když dovolíte, věděl jste, že Wolfe neupekl ani jednoho ze pstruhů, které jste ulovil?“

„Ne, pane Colvine. Nevěděl. A dost mě to překvapuje.“

„Víte, proč to mohl udělat? Napadá vás nějaký důvod?“

„Obávám se, že ne.“ Kelefy se ohlédl na Wolfa a zase se obrátil ke státnímu zástupci. „Nepochybně vám vysvětlení poskytne pan Wolfe.“

„To jistě. Tak co, Wolfe. Proč?“

Wolfe potřásl hlavou. „Nejprve to uveďte do souvislosti s vraždou, Colvine. Samozřejmě, že bych neměl zadržovat důkazy, ale to já přece nedělám. Ti pstruzi jsou tady. Prozkoumejte je, rozpitvejte je, pošlete je do nejbližší laboratoře k podrobnému rozboru. Nelíbí se mi váš tón, vaše dikce, vaše způsoby ani vaše metody. A jenom blbeček by si dovolil tak ješitného člověka, jako jsem já, označit za lháře. Pojďte, Archie.“

Těžko říct, jak by se události vyvíjely, kdyby nedošlo k vyrušení. Když Wolfe zamířil ke dveřím, se mnou v závěsu, šerif s poručíkem a jedním policistou se rozběhli, aby nám zastoupili cestu, a také se jim to podařilo, protože Wolfe nemá na běhání postavu ani temperament. Ale do dveří se postavili jenom dva z nich, protože právě v tu chvíli zazvonil telefon a poručík změnil směr, přistoupil ke stolu a zvedl sluchátko. Pronesl do něj jen jediné slovo, potom se otočil a zavolal na prokurátora: „To je pro vás, pane Colvine. Státní prokurátor Jessel.“

Colvin přešel k telefonu a obě skupiny – šest jedinců na židlích uprostřed místnosti a my čtyři u dveří – ztuhly jako živé obrazy. Hovor netrval dlouho a on při něm tahal za kratší konec. Když zavěsil, otočil se, posunul si brýle a oznámil nám: „To byl pan Herman Jessel, prokurátor státu New York. Telefonoval jsem mu chvíli předtím, než jsem vás sem svolal, a popsal jsem mu situaci. Mezitím už mluvil s guvernérem Hollandem a rozhodl se okamžitě se rozjet z Albany sem. S dalšími výslechy vás všech, dámy a pánové, prý mám počkat až do jeho příjezdu. Měl by tu být někdy kolem osmé. Mezitím budeme sledovat jiné linie vyšetřování. Poručík Hopp rozestavil všude kolem hlídky, které mají za úkol odhánět vetřelce zvenčí, zejména zástupce tisku. Vás žádáme, abyste se zdržovali jen v domě nebo na verandě.“

A narovnal si brýle.

6

Wolfe se zakláněl v duhovém křesle ve svém pokoji, měl zavřené oči, pevně sevřené rty a prsty obou rukou propletené na vrcholku své ústřední vypoukliny. Já jsem stál u okna a díval jsem se ven. Padesát kroků od domu na kraji lesa stál policajt a upřeně si prohlížel jeden strom. Zaostřil jsem na něj také, protože mě napadlo, že možná někde ve větvích sedí novinář, ale byla tam spíš jen veverka nebo nějaký pták.

Za mými zády se ozval Wolfův hlas: „Kolik je hodin?“

„Za deset minut půl šesté.“ Otočil jsem se.

„Kde bychom teď byli, kdybychom vyrazili ve dvě hodiny?“

„Na dálnici číslo dvacet dva, čtyři míle na jih od Hoosick Falls.“

„Hloupost. To nemůžete vědět.“

„Tohle vím určitě. Ale nevím, proč jste panu velvyslanci nedopřál k obědu jeho pstruhy.“

„Nachytali jich čtyřiatřicet. Dvacet jsem jich upekl. To je všechno.“

„No dobrá, tak si to nechte. Co nevím, to mi nemůže uškodit. Povím vám, co si myslím: Myslím si, že ten, kdo nás sem vypravil, abychom zabili Leesona, vám posílal zprávy ukryté do pstruhů. Ty pstruhy naházel do řeky, Kelefy některé z nich ulovil a vy jste pak čekal, až se kuchař nebude dívat a vy si je budete moct odnést. A když potom…“

Někdo zaklepal na dveře, já šel otevřít a do pokoje vrazil náš hostitel, O. V. Bragan. Vůbec se neuměl chovat. Než jsem zavřel dveře a otočil se, stál už před Wolfem a říkal mu: „Chci se vás na něco zeptat.“

Wolfe otevřel oči. „Ano, pane Bragane? Nestůjte tu tak obřadně. Vůbec byste neměl stát; nedělá mi dobře, když se musím zaklánět, abych na někoho viděl. Archie?“

Přisunul jsem hromotlukovi židli. Žádné díky jsem nečekal a také se mi žádných nedostalo. Vyšší vedoucí pracovníci se dělí na děkovače a neděkovače a já už jsem si Bragana zařadil. Ale když už Wolfe udělal tu poznámku o obřadnosti, pomyslel jsem si, že bych se mohl přidat, a poznamenal jsem, že se rádo stalo. Neslyšel mě.

Upíral na Wolfa chladné tvrdé šedé oči. „Líbilo se mi, jak jste usadil Colvina,“ řekl.

Wolfe zavrčel: „Mně ne. Chci jet domů. Když mluvím s člověkem, který mi může poskytnout něco, co potřebuji, a nepodaří se mi to od něj získat, pak jsem neuspěl. Měl jsem mu mazat med kolem huby. Má ješitnost mě přišla draho.“

„Je to hlupák.“

„S tím nesouhlasím.“ Bylo zřejmé, že je Wolfe v náladě, kdy nehodlá souhlasit s nikým a s ničím. „Zdálo se mi, že si vedl nadmíru dobře. Na obyčejného úředníčka ze zastrčeného okresu se vám a panu Ferrisovi postavil dosti neohroženě.“

„Pchá. Je to hlupák. Představa, že by někdo odsud úmyslně zabil Leesona, je úplně absurdní; jenom blázen by to mohl myslet vážně.“

„Není tak absurdní jako představa, že si nějaký pytlák z vaší zásoby dříví vypůjčil jedno poleno, aby se měl při chůzi oč opírat, a pak ho napadlo použít jej jako vražednou zbraň. Přistižení pytláci nezabíjejí, ale utíkají.“

„No dobře, tak to tedy nebyl pytlák,“ připustil stroze Bragan. „A také to nebyl nikdo odsud. Ale jen pámbu ví, jak to poznamená moje plány. Jestli se to všechno rychle nevysvětlí, může se stát cokoliv. Když bude mít ministerstvo zahraničí dojem, že je tu mezi námi na chatě vrah, mohli by mě úplně vytěsnit a nejen to. I velvyslanec Kelefy by se mohl rozhodnout, že se mnou raději vůbec nebude jednat, a to by bylo ještě horší.“

Udeřil pěstí do opěrky křesla. „Musí se to vyšetřit co nejrychleji! A přísahám bohu, že tak, jak na to jdou, se jim to nepovede. Wolfe, vím něco o vaší pověsti, a právě jsem o vás mluvil telefonem s jedním obchodním partnerem z New Yorku. Řekl mi, že jste poctivý, že jste dobrý a že si účtujete do nebe volající honoráře. K čertu s tím. Jestli se to potáhne delší dobu a zruinuje to mé plány, přijdu o tisíckrát větší částku, než jakou byste mi mohl naúčtovat. Chci, abyste na tom začal pracovat. Chci, abyste vypátral, kdo Leesona zabil, a to zatraceně rychle.“

„Mám při tom zůstat sedět tady?“ otázal se Wolfe znuděně. „S tím, že se smím pohybovat jen po domě nebo na verandě? To je také absurdní představa.“

„Nic takového. Za pár hodin přijede státní prokurátor Jessel. Já se s ním dobře znám, přispěl jsem na jeho volební kampaň. Stačí, když s ním promluvím, on si prostuduje vaše prohlášení, a když bude potřeba, položí vám pár otázek a pak vás nechá jít. Dvanáct mil odsud na travnatém letišti mám připravené letadlo, takže budete moci s Goodwinem odjet do Washingtonu a pustit se do práce. Dám vám jména několika lidí, kteří by mohli pomoci, a sám jim ještě zatelefonuji. Podle mě to vypadá tak, že se někdo chtěl Leesona zbavit a rozhodl se udělat to tady. Najděte ho a přišijte mu to, ale rychle. Nebudu vám radit, jak to máte udělat, to je vaše věc. Berete to?“

„Neberu,“ odsekl Wolfe.

„Proč ne?“

„Protože se mi to nezamlouvá.“

„Jak, nezamlouvá? Proč?“

„Jsem sice odpovědný za svá rozhodnutí, ale jen sám sobě, ne vám, pane Bragane. Nicméně, jsem vaším hostem. Do letadla bych nastoupil jenom v opravdu zoufalé situaci a já nejsem zoufalý. Kromě toho, ještě jednou opakuji, že chci jet domů, a Washington není mým domovem. A dál: I kdyby vaše domněnky o vraždě byly správné, mohlo by odhalení pachatele trvat velmi dlouho a vaše plány by mezitím utrpěly nenapravitelnou škodu. Mám ještě čtvrtý důvod, pádnější než ty, které jsem vyjmenoval, ale v tuto chvíli nemám v úmyslu o něm hovořit.“

„Jaký důvod?“

„Ne, pane. Jste panovačný člověk, pane Bragane, ale já umím být tvrdošíjný. Jako host jsem vám povinován pouze slušností a zdvořilostí a tuhle práci nepřijmu. Archie, někdo klepe.“

Už jsem byl na nohou a mířil ke dveřím. Tentokrát jsem se přizpůsobil místní etiketě, a protože jsem se nechtěl nechat zašlápnout, ve chvíli, kdy jsem otevřel, jsem ustoupil od dveří a samozřejmě, že návštěvník okamžitě vpadl dovnitř a promašíroval kolem mě. Byl to James Arthur Ferris. Bragan seděl zády ke dveřím. Když Ferris došel dost daleko, aby poznal, kdo to je, zarazil se a vyhrkl: „Vy jste tady, Bragane? To je dobře.“

Bragan odsekl: „Proč je to dobře?“

„Protože jsem právě chtěl Wolfa s Goodwinem poprosit o malou laskavost. Chtěl jsem je požádat, aby se mnou šli do vašeho pokoje a poslechli si, co vám řeknu. Vím z vlastní zkušenosti, že když s vámi člověk mluví, měl by mít po ruce svědka.“

„Prokristapána, dejte mi pokoj.“ Bragan už toho všeho měl po krk. Před chvílí ho Wolfe tvrdě odmítl a teď ještě tohle. „Stala se vražda. Zabili politika. Mluví se o tom ve všech rádiích, vysílají to všechny televizní programy a zítra se to objeví na titulních stránkách tisíců novin. Takže zastrčte rohy!“

Ferris ho očividně neposlouchal a mračil se na Wolfa. „Když dovolíte,“ prohlásil, „řeknu mu to tady. Nehrozí vám, že byste to někdy museli dosvědčit nebo podepisovat nějaké prohlášení, protože Bragan nemá odvahu lhát, když ví, že je to tři proti jednomu. Děkuji vám za laskavost.“ Přenesl svůj zachmuřený pohled na Bragana a jakkoliv se zdálo, že jeho tenoučké rty nemohou stačit na to, aby vyjádřily tak obrovskou nenávist, nějak to přece dokázal. „Chci vás jenom informovat o tom, co mám v úmyslu udělat, abyste potom nemohl tvrdit, že jsem vás napadl bez varování.“

„Jen do toho.“ Bragan se zaklonil, aby dobře viděl do jeho zamračeného obličeje. „Ať si to poslechneme.“

„Jak víte, státní prokurátor je na cestě sem. Bude se zajímat o naše jednání s Kelefym a bude chtít vědět, jak se na to díval Leeson. Možná si nemyslí, že to má co společného s vraždou, ale určitě se na to zeptá, a ne na nějakém shromáždění, jako to udělal Colvin, ale každého zvlášť, v soukromí. Až se mě zeptá, povím mu, jak to je.“

„Co mu povíte?“

„Pravdu. Že váš člověk z Paříže zpracovával Kelefyho a Pappse, ještě než odjeli z domova. Že jste se pokoušel vyšťourat něco o Pappsovi. Že do letadla, kterým letěli, jste nasadil ženskou, aby se pokusila zapůsobit na paní Kelefyovou, jenže vám to nevyšlo. A že dva z vašich lidí, které bych mohl jmenovat, se pokoušeli Leesona vydírat a…“

„Dejte si pozor, Ferrisi, radím vám dobře, pozor na jazyk. Nejsme tu sami. Máte tu své svědky.“

„To si pište, že mám. A až si promluvím se státním prokurátorem, budu toho mít pravděpodobně mnohem víc. Chci mu vyprávět o tom, jak jste se pokusil Pappse podplatit – nabídl jste mu hotové peníze; peníze vašich akcionářů. A o tom, jak jste nakonec Leesona přetáhl na svou stranu a donutil ho zobat vám z ruky. Jak jste ho přiměl, aby zorganizoval tuhle rybářskou sešlost, tady, ve vaší chatě, kde byste měl Kelefyho i Pappse jen pro sebe. Jak se to Pappsovi nelíbilo, a tak zařídil, abych byl pozván i já. A potom, když jsme se tu sešli, jak se mi podařilo vás zahnat do kouta i s celým tím vaším špinavým podfukem, který jste už považoval za hotovou věc, jenomže včera odpoledne se Leesonovi začaly otvírat oči. K tomu, abych vás jednou provždy odrovnal, jsem už moc nepotřeboval – stačil mi jediný den. Ten dnešní. Ten den sice nadešel, ale Leeson tu není. Proto jsem se rozhodl říci všechno státnímu prokurátorovi a nechtěl jsem to udělat bez předchozího varování. Také jsem nechtěl, abyste i přesto na veřejnosti ronil krokodýlí slzy, že jsem vás neupozornil, a proto jsem si opatřil svědky. To je všechno.“

Ferris se otočil a šel. Bragan za ním zavolal, ale on se nezastavil. Bragan vstal a vyrazil za ním, ale než doběhl ke dveřím, byl už Ferris venku a zavíral za sebou. Bragan se podíval na mě, aniž by mě viděl, a vyhrkl: „Proboha! A přitom Pappse podplatil on!“ Otevřel dveře a byl pryč. Zavřel jsem za ním, otočil jsem se ke dveřím zády a zeptal jsem se Wolfa: „Neměl bych jít někoho upozornit? Nebo jen chvíli počkáme a já pak půjdu najít mrtvolu?“

„Hotový pleistocén,“ zavrčel. „Šavlozubé hyeny.“

„To je fakt,“ souhlasil jsem. „Ale stejně si myslím, že jste propásl šanci. Ten náfuka by nám opravdu mohl zařídit, aby nás nechali odjet. A kdyby to dokázal, jen si to představte. Autem to odsud až na Pětatřicátou ulici na Manhattanu potrvá sedm hodin. Letadlem jsme ve Washingtonu za tři hodiny. Já pojedu taxíkem do města a dám se do práce a vy přestoupíte na letadlo do New Yorku. Na letišti La Guardia jste za hodinu a čtvrt. Z letiště do Pětatřicáté ulice – to máte pětačtyřicet minut. Celá cesta by zabrala jenom pět hodin. O dvě hodiny méně, než kdybychom jeli autem, nemluvě o tom, že nám nedovolí odjet. Navíc byste Braganovi mohl poslat účet nejmíň na deset táců. Mohl byste mu…“

„Archie.“

„Ano, pane.“

„V té velké místnosti na polici je kniha Moc a politika od Thomase K. Finlettera. Chtěl bych si ji přečíst.“

Odedávna se rozumí, že doma si k policím pro knihy chodí sám, ale musel jsem uznat, že tohle je jiná situace, a tak jsem mu vyhověl. Cestou po chodbě jsem napínal uši, jestli odněkud nezaslechnu bojovou vřavu, ale všude bylo ticho. Ve velké místnosti u dveří seděl státní policista. Knihu jsem našel bez obtíží, vrátil jsem se do Wolfova pokoje a podal jsem mu ji.

„Tak mě napadá,“ poznamenal, „že za chvíli začne být v kuchyni příliš rušno. Možná dokonce budou chtít spolu jíst u jednoho stolu. V ledničce je třetina Ryderovy šunky, půl pečeného krocana, olivy dozrálé na stromech, mléko a pivo. Chleba se nedá jíst, ale ve spíži najdete Caswellovy suchary a v jiné skříňce je sklenice Brantlingovy ostružinové zavařeniny. Kdyby vás zaujalo ještě něco jiného, přineste to také.“

Otevřel knihu a zase se pohodlně uvelebil v křesle.

Pokud šlo o to, že by nás Bragan mohl vysvobodit a navíc se zavázat k zaplacení honoráře, ještě jsem s ním neskončil; zčásti proto, že jsem měl podezření, že Braganův pohled na tuhle vraždu je to nejlepší, co se nabízí. Ale pomyslel jsem si, že po půlhodince nad knihou by mohl o cestování letadlem začít smýšlet příznivěji, a tak jsem se vrátil do haly a zašel jsem do kuchyně. Kuchař Samek tam pobíhal nad změtí podnosů a mís a všude kolem se povalovaly různé poživatiny. Otázal jsem se, zda mu nebude vadit, když si zaberu dva podnosy se zásobami pro Wolfa a pro mě, a on mě vybídl, ať prý si posloužím. Vzal jsem do ruky láhev s mlékem a nedbale jsem se zeptal: „Mimochodem, chtěl jsem se podívat na ty pstruhy, co přinesl velvyslanec. Kde jsou?“

„Nejsou tady. Policajti je odnesli.“

Naložené podnosy jsem musel odnést nadvakrát. Když jsem se vracel s druhým podnosem, určeným pro mne, potkal jsem na chodbě Pappse a kývli jsme si na pozdrav. Ve Wolfově pokoji jsme všechno bez problémů spořádali, až na to, že Wolfe pil k jídlu pivo, což doma dělá jen zřídkakdy, a pak si stěžoval, že si zkazil chuť na zavařeninu. Já jsem pil mléko a mé chuťové buňky zavařeninu přijaly bez reptání.

Zanesl jsem podnosy zpátky do kuchyně a cestou zpátky jsem se chystal, jak Wolfovi znovu předhodím ten Braganův návrh. Měl jsem šanci asi jedna ku padesáti, že ho do toho uvrtám, ale musel jsem něco dělat, abych zabil čas, tak proč bych to nezkusil? Jedna z věcí, za které mě platí, je to, že ho neustále udržuji ve stavu bdělosti. Ale musel jsem to odložit. Když jsem přišel k jeho pokoji, uviděl jsem, že je otevřeno. Vstoupil jsem a zjistil jsem, že máme hosty. Na židli, kterou jsem předtím přistrčil Braganovi, seděla Adria Kelefyová, a velvyslanec si přitáhl ještě jednu, takže tvořili trojici.

Zavřel jsem dveře.

7

Opět jsem se dočkal přezíravého postoje. Když jsem kolem jejich židlí zamířil k jedné straně místnosti, Wolfe s paní Kelefyovou se na mě jen podívali a velvyslanec se neobtěžoval mě poctít ani pohledem. Právě hovořil.

„Jsem důvěrně obeznámen,“ vykládal, „s Finletterovou teorií, že v atomovém věku se už při další světové válce nebude možné spoléhat na průmyslový potenciál jakožto na dominantní faktor, a domnívám se, že na tom, co říká, něco je, i když to trochu přehání. Nicméně, je to moc dobrá a hodnotná kniha.“

Wolfe si založil rozečtenou stránku lístkem papíru (ve svých knihách doma si dělá oslí uši) a odložil ji. „V každém případě,“ prohlásil, „je člověk pozoruhodný živočich a v jednom směru docela jedinečný. Ze všech miliónů druhů, vyhynulých v důsledku evoluce, my jediní víme předem, co nás zničí. Můžeme na to být pyšní.“

„To jistě.“ Bylo zřejmé, že takové vyhlídky Kelefymu nedělají velké starosti. „Doufal jsem, pane Wolfe, že vám budu moci vyslovit své poděkování za příznivějších okolností. Smrt pana Leesona změnila tento malý výlet v tragédii, ale ani tak nesmím zapomenout vám poděkovat. Bylo to od vás velkomyslné, že jste přistoupil na moji prosbu.“

„Bylo mi ctí a považuji to za výsadu,“ opáčil Wolfe. V tomto ohledu ho žádný diplomat nemohl trumfnout. „Měl jsem štěstí, že si mě moje vlast vyvolila za nástroj své pohostinnosti. Lituji jenom, že to všechno pokazila taková katastrofa.“

„Samozřejmě,“ přitakal velvyslanec. „Myslel jsem, že bych vám také měl povědět, jak vlastně došlo k tomu, že jsem panu Leesonovi přednesl takovou prosbu. V Římě, kde jsem kdysi služebně působil, má restauraci muž jménem Pasquale Donofrio. Pochválil jsem mu jednou omáčku, kterou podává k ledvinkám, a on mi prozradil, že jejím původním tvůrcem jste vy. Podobnou zkušenost jsem zažil i v Káhiře a jednou také v Madridu. Později, když můj přítel Leeson pracoval na velvyslanectví v našem hlavním městě, vyprávěl mi o vašich úspěších v detektivním oboru. A tak tedy, když jsem navštívil vaši zemi a byl jsem požádán, abych vyslovil nějaké osobní přání, vzpomněl jsem si na vás.“

„Jsem velmi potěšen, pane. Opravdu polichocen.“

„K mým díkům se připojuje i moje žena.“ Usmál se na ni. „Drahá?“

Tmavé oči vypadaly ospale jako vždycky. Očividně je neoživila ani vražda. „Trvala jsem na tom, že půjdu s manželem a poděkuji vám také, pane Wolfe. Tolik jsem toho o vás slyšela a ti pstruzi byli výborní. Opravdu jsem nikdy lepší nejedla. A ještě je tu jedna věc. Chtěla jsem se vás na něco zeptat; jsme oba opravdu neuvěřitelně zvědaví. Proč jste neupekl pstruhy, které nachytal můj manžel?“

„Ach, ano,“ přidal se i Kelefy. „Na to jsem se chtěl také zeptat.“

„Byl to pouhý rozmar,“ odvětil Wolfe. „Pan Goodwin vám potvrdí, že jsem známý výstředník.“

„Tedy jste opravdu nepoužil žádného z mých pstruhů?“

„Zdá se, že to již bylo potvrzeno.“

„Ale to je dost zvláštní vzhledem k tomu, že jste sem přijel na mé přání. Dokonce i rozmar musí mít nějaké kořeny.“

„To není bezpodmínečně nutné,“ opáčil trpělivě Wolfe. „Byl to jen vrtoch, náhlý popud, zvláštní hnutí mysli.“

Velvyslanec trval na svém. „Omlouvám se, že musím naléhat, ale rád bych se vyhnul trapné situaci. Pan Colvin se na to dosti soustředil, nejspíš proto, že se vám tak usilovně snažil dostat na kůži, ale bylo by nanejvýš nešťastné, kdyby se to dostalo na veřejnost. Jakmile vyvstane nějaká slavná kauza – a tento případ určitě k takovým kauzám patří, jakýkoliv nevysvětlitelný fakt hned vyvolává spoustu divokých dohadů a klepů. A v tomto případě by se ty dohady týkaly mě, a to jen proto, že jste při vaření vynechal právě moje pstruhy! Je sice pravda, že jsem k vraždě náměstka Leesona neměl žádný myslitelný důvod, ale pomlouvači si určitě nějaký vymyslí. Velvyslanec je vždycky ve velmi choulostivém, delikátním postavení a o mně, právě v tuto dobu, to platí tím spíš. To si samozřejmě uvědomujete.“

Wolfe přikývl. „To ano.“

„Pak také chápete mou obtížnou situaci. Jestliže odmítnete poskytnout vysvětlení, nebo budete tvrdit, že se jedná o pouhý rozmar či výstřednost, co si lidé pomyslí? Či spíš, co všechno si nepomyslí?“

„Ano.“ Wolfe si olízl rty. „Chápu, oč vám jde.“ Zhluboka si povzdechl. „Nu, dobře. Není na tom nic těžkého. Mohu například říci, že mám poněkud nezvyklý smysl pro humor, což skutečně odpovídá pravdě, a že mě baví zahrávat si s vysoce postavenými osobnostmi. Vy jste vyslovil přání nachytat pstruhy a nechat si je připravit ode mne. Já jsem přicestoval výlučně za tímto účelem a napadlo mě, že by bylo humorné upéci všechny ryby kromě těch, které jste ulovil vy sám. A mohl bych dodat, že u mě myšlenka znamená téměř hotový čin. Postačí vám takové vysvětlení?“

„Výtečně. A řeknete to tedy?“

„V tuto chvíli nevím, proč bych neměl. Samozřejmě, nějaký důvod by mohl vyvstat v důsledku nepředvídaných okolností, takže vám nemohu nic slíbit.“

„To od vás ani nežádám.“ Byl to diplomat každým coulem. „Opravdu vám mnohokrát děkuji. Je zde ještě jedna maličkost – ale neobtěžuji vás snad?“

„Vůbec ne; stejně jako ostatní i já jenom čekám na příjezd státního prokurátora.“

„Tak tedy jen krátce. Pan Ferris mi pověděl, o čem ve vaší přítomnosti hovořil s panem Braganem. Prý mě o tom chtěl informovat, protože v tom figuruje i moje jméno a týká se to mého poslání ve vaší zemi. Ujistil jsem ho, že si ho nesmírně vážím za to, že mě na svůj záměr upozornil, a vyjádřil jsem naději, že se svého úmyslu, zopakovat svá slova státnímu prokurátorovi, nakonec vzdá. Nějaký čas jsme o tom diskutovali a on nakonec uznal, že by to nebylo moudré a mohlo by to významně ohrozit jednání, na nichž máme oba zájem. Litoval neuváženého popudu, který ho přivedl za vámi, kde našel pana Bragana a udělal to, co udělal. Cítí výčitky svědomí. Nepřeháním, když vám říkám, že je skoro zoufalý, protože se bojí, že tím, jak s panem Braganem hovořil v přítomnosti svědků, se zkompromitoval, ale má pocit, že by bylo zbytečné žádat nyní vás a pana Goodwina, abyste tu epizodu vymazali z paměti. Ujistil jsem ho, že nikdy není zbytečné požádat čestného člověka, aby udělal poctivou věc, a slíbil jsem, že vás o to požádám sám. Věřte mi, že by ničemu neposloužilo, kdybyste komukoliv opakovali, co pan Ferris na pana Bragana vychrlil.“

Wolfe zabručel: „To vám věřím. V tomto případě vám slíbím, co budete chtít.“ Ohlédl se. „Archie?“

„Ano, pane.“

„Z toho, co pan Ferris dnes odpoledne pověděl panu Braganovi, si nepamatujeme vůbec nic a nikdo a nic naši paměť v tomto směru neosvěží. Souhlasíte?“

„Ano, pane.“

„Hovořilo se zde o naší cti. Dáte své čestné slovo?“

„Přesně tak. Čestné slovo.“

Otočil se zpátky. „A moje také, pane. Bude vám to tak vyhovovat?“

„To jistě,“ ubezpečil ho Kelefy, jako by to myslel doopravdy. „Pan Ferris bude nadšen. Pokud jde o mě, ani neumím vyslovit, jak si toho vážím, ale doufám, že mi dovolíte předat vám malou upomínku na znamení mé úcty.“ Zvedl levou ruku a prsty pravice sevřel prsten se smaragdem. Šel trochu ztuha, ale po chvíli otáčení a tahání se mu podařilo ho sundat. Otřel ho o rukáv saka a obrátil se na manželku.

„Myslím, má drahá, že by bylo vhodné, abys ho panu Wolfovi předala ty. Přišla jsi mu přece poděkovat a toto je výraz naší vděčnosti. Požádej ho, prosím, aby jej přijal.“

Zdálo se, že na vteřinu zaváhala, a mě napadlo, že se jí možná mezitím zalíbil můj nápad s náušnicí a teď nemá chuť se prstenu zbavit. Potom ho převzala, ani na něj nepohlédla a natáhla ruku k Wolfovi. „Prosím, abyste ho přijal,“ řekla tak tichým hlasem, že jsem ji sotva slyšel. „Na důkaz vděčnosti.“

Wolfe nezaváhal. Vzal prsten, prohlédl si ho a skryl ho v prstech. Čekal jsem, že to dovede do konce jaksepatří a přednese něco zvlášť květnatého, ale opět mě překvapil, což vlastně žádné překvapení nebylo. „To opravdu nebylo nutné, madam,“ řekl jí. Pak se pootočil. „Vskutku to nebylo třeba, pane.“

Kelefy se zvedl a usmál se. „Kdyby to bylo nutné, nečinilo by mi to takové potěšení. Musím teď zajít za panem Ferrisem. Ještě jednou děkuji, pane Wolfe. Pojď drahá.“

Šel jsem jim otevřít dveře. Na odchodu mi věnovali pár přátelských pohledů, ale žádný smaragd. Zavřel jsem dveře a vrátil jsem se k Wolfovi. Denní světlo, proudící do místnosti okny, k nimž to ze svého místa měl trochu daleko, začínalo slábnout. Rozsvítil si lampičku vedle křesla a obdivoval smaragd. I já jsem ho obdivoval. Byl velký jako lískový oříšek.

„Moje čestné slovo možná není tak dobré jako vaše,“ poznamenal jsem, „ale má svou cenu. Vy ho budete nosit od pondělí do pátku a já ho dostanu o sobotách a nedělích.“

Zamručel: „Přivezl jste si s sebou svůj pracovní kufřík?“

„Ano. Mám v něm i pistoli.“

„Potřebuji co možná nejsilnější zvětšovací sklo, prosím.“

Odskočil jsem do svého pokoje, odemkl kufřík, vzal jsem lupu a vrátil se k němu. Prohlédl si smaragd důkladně pod zvětšovacím sklem a potom mi obojí podal. Z toho jsem usoudil, že jsem rovnoprávným partnerem, a prozkoumal jsem ten zelený symbol vděčnosti zpředu, zezadu i ze stran. „Nejsem odborník,“ podotkl jsem, když jsem mu ho vracel, „a je možné, že ta malá hnědá tečka skoro uprostřed mu přidává na vzácnosti a kráse, ale být vámi, vrátím mu ho a vyžádal bych si nějaký pěkně čistý, jako ty, co jsem před časem viděl za výlohou u Woolworthů.“

Nechal to bez komentáře. Vrátil jsem se do svého pokoje a uložil jsem lupu do kufříku. Jestli jsem ho chtěl přesvědčit, aby přijal Braganovu nabídku, musel jsem si pospíšit, protože času už nebylo nazbyt. Když jsem vstoupil do jeho pokoje, měl jsem všechna děla připravena k zahajovací salvě, ale po několika krocích jsem strnul. Zakláněl se v křesle se zavřenýma očima a pohyboval rty. Vyšpulil je, pak je zatáhl a zase vyšpulil… zatáhl, ven… dovnitř…

Stál jsem a zíral na něj. Tohle dělá jen ve chvíli, kdy mu mozek pracuje na plné obrátky, všechna kolečka se otáčejí a všechny drátky se rozezvučí. Ale o co mu jde? Nepodezíral jsem ho, že to na mě hraje, protože tohle byl jediný stav, který se nikdy nepokoušel předstírat. Když má zavřené oči a pohybuje rty, znamená to, že pracuje, a to velmi usilovně. Ale na čem? Neměli jsme klienta, neměli jsme důkazy a nechtěli jsme nic než nasednout do auta a vrátit se domů. Nicméně, je zažitým zvykem, že když ho to takhle popadne, nesmím ho za žádnou cenu vyrušit, a tak jsem se vrátil k oknu a vyhlédl ven. Ten policajt stál pořád na svém místě, zády ke mně. Slunce zašlo za stromy a možná dokonce i za obzor; smrákalo se. Nedokázal jsem sledovat, jak světlo slábne, když jsem upřeně zíral jen na jedno místo, ale dařilo se mi to, když jsem do jednoho místa hleděl třicet vteřin, pak jsem na třicet vteřin zaostřil na jiný bod a zase jsem se vrátil k tomu původnímu. Tohle jsem se naučil už jako kluk, když jsem v Ohiu chytil již zmíněnou první ouklej.

Otočil jsem se při zvuku Wolfova hlasu. „Kolik je hodin?“

Pohlédl jsem na zápěstí. „Za pět minut tři čtvrtě na osm.“ Posadil se zpříma a otevřel oči. „Musím si někam zavolat. Kde je telefon?“

„Jak víte, jeden je ve velké místnosti. Určitě tu budou i paralelky, třeba v Braganově pokoji, ale já jsem žádnou neviděl. Jak jsem pochopil, sice nám dovolí telefonovat, ale všechny hovory se odposlouchávají. Ve velké místnosti hlídá policajt a nejen to, můžete se vsadit, že tuhle linku zvenku napíchli.“

„Musím telefonovat; je to životně důležité.“ Vzepřel se dlaněmi o opěrky křesla a vstal. „Znáte soukromé číslo Nathaniela Parkera?“

„Lincoln tři-čtyři-šest-jedna-šest.“

„Pojďte.“ Vykročil ke dveřím.

Následoval jsem ho chodbou do velké místnosti. Policista tam obcházel a rozsvěcel lampy. Podíval se na nás, ale nic neřekl. Na stole vedle telefonu ležel podnos s prázdným talířem a šálkem od kávy, takže už nejspíš dostal krmení. Když Wolfe zvedl sluchátko, zamířil k nám, ale nijak neprotestoval ani nevytáhl pistoli. Wolfe si přinesl svůj zápisník a rozevřel ho na stole. Policajt se na něj z druhé strany stolu pokusil zaostřit, ale viděl jenom čistou, bílou stránku.

Wolfe si vyžádal spojení s New Yorkem. „Tady je Whiteface sedm-osm-nula-osm. Jmenuji se Nero Wolfe. Chtěl bych mluvit s panem Nathanielem Parkerem, New York City, Lincoln tři-čtyři-šest jedna-šest.“

Zdálo se mi, že by ten polda uvítal, kdybych mu hodil nějakou kost, a proto jsem mu sdělil: „Parker je náš advokát. Ctihodný člen advokátní komory a moc milý člověk. Už třikrát mě dostal z basy.“

Neměl chuť si povídat. Stál tam a já také zůstal stát. V tuto večerní dobu nebylo nijak obtížné se dovolat a zanedlouho už Wolfe řekl do sluchátka: „Pan Parker…? Ano, Nero Wolfe. Doufám, že jsem vás nevyrušil u večeře… Volám z chaty pana Bragana v Adirondacks… ano, ovšem, slyšel jste o tom… Potřebuji od vás jisté informace, mais il faut parler francais exclusivement. Vous comprenez…? Bien…“

Mluvil dál. Policajt byl v rejži. Všechny telefonáty se nejspíš někde nahrávaly, ale od něj se nepochybně očekávalo, že bude hlídat a zaznamená aspoň to nejpodstatnější, jenomže zvuky, které mu nic neříkaly, zaznamenávat neuměl. Ze změn v jeho obličeji jsem vyčetl, co se v něm děje. Zaprvé, francouzsky neuměl, to bylo jasné. Za druhé, nejdřív ho napadlo přerušit spojení – dokonce už natáhl ruku – ale nakonec se rozhodl proti tomu. Potom se pokusil tvářit se inteligentně a povýšeně, aby mi dal najevo, že všemu dokonale rozumí, ale když se podíval na mě a střetl se s mým pohledem, vzdal to. Pak se rozhodl předstírat, že vlastně vůbec o nic nejde a že on tu jenom na Wolfa dohlíží, aby nepřekroutil telefonní šňůru. Než absolvoval všechny tyhle fáze, trvalo to dost dlouho, asi čtvrt hodiny, možná i víc, a právě si vedl velmi dobře s tou poslední, když mu Wolfe prokázal laskavost tím, že vytáhl tužku a začal něco psát do notesu. Policajt měl konečně aspoň na co se dívat a oběma se nám ulevilo, i když pochybuji, že by dokázal přečíst Wolfův jemný, drobný rukopis vzhůru nohama ze vzdálenosti pěti stop. Já jsem stál blíž, a když jsem natáhl krk, zjistil jsem, že píše ve stejném jazyce v jakém hovoří. Ani já neumím francouzsky, a tak jsem se jen tvářil inteligentně.

Wolfe popsal celou stránku v zápisníku a ještě kus další. Potom najednou přešel zpět do angličtiny. „Mnohokrát vám děkuji, pane Parkere. Uspokojivé. Omlouvám se, že jsem vás vyrušil při jídle, ale bylo to naléhavé… Ne, nemám k tomu co dodat a nic víc už nepotřebuju vědět… Ano, jistě, ale pochybuji, že bych vás ještě potřeboval. Na shledanou, pane.“

Zavěsil, zastrčil notes do kapsy a otevřel ústa, ale nestačil už nic říct. Dveře vedoucí na verandu se rozlétly a vešla skupina lidí. V čele kráčel státní zástupce Colvin, za ním jakýsi chlapík středního vzrůstu s kulatým, zarudlým obličejem a velkýma ušima a jako poslední vstoupil šerif Dell. Colvin nás uviděl, zůstal stát a otočil se. „Tohle je Nero Wolfe. Wolfe a Goodwin.“ Potom řekl: „Wolfe, toto je pan Herman Jessel, prokurátor státu New York. Vysvětlil jsem mu situaci a on chce nejdřív mluvit s vámi. Teď hned.“

„Výborně,“ prohlásil Wolfe. „Já jsem připraven a nemělo by to trvat dlouho. Ale nebudeme mluvit v soukromí. Mám-li odhalit vraha pana Leesona, jak mám nyní v úmyslu, musí se tak stát v přítomnosti všech osob, kterých se to týká. Mohli byste je prosím svolat všechny sem?“

Vytřeštili na něj oči. Šerif začal něco říkat. Colvinovi sklouzly brýle až na špičku nosu, ale on si jich ani nevšiml.

Jessel se postavil proti Wolfovi. „Mohl byste to, prosím, opakovat?“

„Myslím, že jsem se vyjádřil dost jasně. Jsem připraven identifikovat vraha. Učiním tak jedině v přítomnosti ostatních. Neřeknu vůbec nic, neodpovím na žádnou otázku, dokud tu nebudou. Až se všichni shromáždí, samozřejmě, pánové, včetně vás, musím si nejprve telefonicky pohovořit s ministrem zahraničí. Jestli není ve Washingtonu, musíte ho najít. Ujišťuji vás, pánové, že nemá smysl na mě křičet nebo mě někam odvléci; v tom případě budu mlčet. Jiný přijatelný postup než ten, který jsem právě navrhl, neexistuje.“

Šerif a okresní prokurátor se na sebe podívali. Jessel pohlédl na Wolfa. „Už jsme se jednou setkali, pane Wolfe. Nejspíš jste už zapomněl.“

„Ne, pane, nezapomněl.“

„A samozřejmě znám i vaši reputaci. Říkáte, že můžete označit vraha. Máte i důkazy?“

„Ne takové, aby stačily k odsouzení. Ale postačí k tomu, abych ho mohl jmenovat. Každého, kdo mě vyslechne, určitě přesvědčí; včetně vás. O tom není pochyb.“

„A co s tím má společného ministr zahraničí?“

„Musím s ním nejdřív mluvit. Důvod pochopíte, až uslyšíte, co mu chci říci.“

„Dobrá. Seženeme ho. Ale já mám taky jednu nezbytnou podmínku. Nejdřív mi musíte soukromě povědět, o čem s ním chcete mluvit.“

„Ne, pane.“ Wolfe byl nesmlouvavý. „Neřeknu ani slovo.“

„Proč ne?“

„Protože si chci vyrovnat účty, a kdybych vám předem něco prozradil, mohl byste mi to pokazit.“

Wolfe otočil ruku dlaní vzhůru. „Co je na tom tak složitého? Zavolejte je sem. Sežeňte ministra zahraničí, ať přijde k telefonu. Mluvit s ním budu já. Můžete mě kdykoliv zastavit. Postavte vedle mě třeba policajta s klackem.“

„Velmi bych si toho považoval, kdybyste si nejprve promluvil se mnou.“

Wolfe potřásl hlavou. „Je mi líto, pane Jessele. Jsem nesmírně paličatý, vzdejte to.“

Státní prokurátor se rozhlédl kolem sebe. Pokud doufal, že mu někdo poradí, nestalo se tak. Vrazil ruce do kapes, obrátil se na patě a vykročil směrem ke krbu. V půli cesty se najednou otočil, vrátil se zpátky a zeptal se Colvina: „Jsou tu všichni?“

„Ano, ovšem.“

„Pošlete pro ně, prosím. Já vyřídím ten telefonát.“

8

Státní zástupce mluvil vestoje do telefonu. „Chápete tedy, v jaké jsme situaci, pane ministře. Předám vám Nera Wolfa.“

Podal sluchátko sedícímu Wolfovi. Bragan, velvyslanec a paní Kelefyová seděli na divanu, který pro ně přistrčili blíž. Do křesla vedle divanu usedla paní Leesonová. Ferris s šerifem zabrali dvě židle, stojící kousek stranou, a poručík Hopp se dvěma kolegy se jim postavili za záda. Státní zástupce Colvin stál u stolu, prakticky u Wolfova lokte, a Jessel, poté, co Wolfovi předal sluchátko, zůstal stát u druhého lokte. Já jsem byl také na nohou, Wolfovi za zády. Neměl jsem ani ponětí, kam směřuje, ale mluvil o tom, že hodlá označit vraha, a tak zatímco ostatní připravovali místo v jídelně, já odskočil do pokoje a dal jsem si do kapsy pistoli.

Wolfe začal lehkým tónem. „Tady je Nero Wolfe, pane ministře. Měl jsem pana Jessela požádat, aby vás upozornil, že to možná zabere jistý čas, asi deset minut nebo i víc, a tak doufám, že pohodlně sedíte…

Ano, pane, já vím; nechci to protahovat víc než bude nutné. Se situací jste podrobně seznámen, takže přistoupím rovnou k problému, který mě tíží. Vím, kdo zabil pana Leesona. Bylo by zbytečné sdělit jeho jméno představitelům zákona. Ale já ho přesto chci odhalit, jednak proto, že nebude-li odhalen, budou mě zde zdržovat a obtěžovat až donekonečna, a za druhé proto, že bláhově poranil moji sebeúctu… Ano, pane, ale mám-li vám to povědět, musím to povědět po svém a domnívám se, že byste mě měl vyslechnout…

Měl jsem dnes připravit k obědu pstruhy. Přinesli mi čtyři košíky, označené jmény rybářů. Ve třech košících jsem našel dokonale čerstvé, kvalitní ryby, avšak v košíku velvyslance Kelefyho takové nebyly. Nebyly snad ztuhlé ani nijak podivně zbarvené, nic tak nápadného, popravdě řečeno, zdejší kuchař na nich neshledal vůbec nic divného, ale nebyly to ryby ulovené dnes ráno. Trvalo by příliš dlouho, kdybych vám měl vysvětlit, podle čeho odborník pozná, jak dlouho je která ryba po smrti, bez ohledu na to, jak pečlivého zacházení se jí dostalo, ale ujišťuji vás, že já to dokážu rozlišit naprosto neomylně. Pochopitelně jsem se rozhodl nechat je stranou. Kuchař se zajímal proč, ale nic jsem mu nevysvětloval, protože jsem nechtěl uvést velvyslance do rozpaků. Přirozeně jsem předpokládal, že ho dnes ráno opustilo štěstí nebo selhal jeho rybářský um, a tak si někde musel opatřit tyto mrtvé pstruhy, aby svůj neúspěch zamaskoval.

Snažím se to zkrátit co možná nejvíc. Zpráva o násilné smrti pana Leesona postavila celou tu věc do jiného světla. Nevyhnutelně se nabízel předpoklad, že ho zabil velvyslanec Kelefy a že svůj čin vskutku předem uvážil. Nachytal těch osm pstruhů už včera, kromě těch, které přinesl – tento fakt jsem se ovšem nepokoušel prověřovat – a uložil si je někde na kraji říční tůně, ponořené do vody. V tu chvíli byli asi ještě živí, avšak ani já nejsem takový expert, abych dokázal odhadnout přesný čas, kdy uhynuli. Včera si také pravděpodobně opatřil z hromady dřeva vražednou zbraň a někam ji ukryl. Dnes tedy nemusel plýtvat časem na rybolov, aby přinesl košík uspokojivě naplněný, a měl celé čtyři hodiny času na něco jiného – na vraždu pana Leesona. Projít nepozorovaně lesem nemohlo být nijak těžké.

Z tohoto předpokladu jsem vycházel, ale byl bych osel, kdybych to někomu prozradil. Nejen, že šlo jen o domněnku, ale byl jsem také jediný, kdo mohl dosvědčit, v jakém stavu byli pstruzi v jeho košíku. Představitelé zákona je prozkoumali, ale toho, co jsem objevil já, si nevšimli – i když musím po právu uznat, že když jsem je poprvé uviděl já, měl jsem za to, že si ještě před chvílí užívali svobody v řece, zatímco policisté je prohlíželi asi o čtyři hodiny později. Ovšem i tak je pravda, že když se mě okresní prokurátor zeptal, proč jsem neupekl i velvyslancovy pstruhy, mohl jsem mu to povědět, nebýt jeho naprosto zbytečné zloby.

Nyní však již jde o víc než o pouhou domněnku. Ne snad, že by se mi velvyslanec výslovně přiznal, ale bezmála to opravdu učinil. Asi před hodinou se dostavil i s chotí do mého pokoje, oficiálně proto, aby mi poděkoval, a zeptal se mě, proč jsem neupekl jeho pstruhy. Z mé odpovědi a z dalšího hovoru vyrozuměl, na co jsem přišel. Na jeho naléhání jsem si vymyslel falešné vysvětlení. Dožadoval se slibu, že se tohoto vysvětlení budu držet, a já odpověděl vyhýbavě. Potom vyrukoval s další žádostí, nezáleží na tom s jakou, o níž dobře věděl, že není podstatná, protože jsme jeden druhého již pochopili i beze slov – alespoň on si to myslel. Když jsem jeho žádosti bez váhání ochotně vyhověl, nabídl mi na důkaz vděčnosti smaragdový prsten, který si stáhl z prstu, a řekl své ženě, aby mi ho podala. Ona uposlechla a ten prsten mám nyní v kapse u vesty.

Toto, pane ministře, považuji za urážku mé sebeúcty. Ten smaragd neměl být výrazem vděčnosti za něco, co jsem udělal, ale úplatkem, který mi měl zacpat ústa. Kdyby alespoň odpovídal míře mé ješitnosti – řekněme, kdyby to byl Koh-i-noor nebo Zabara – mohl by svému účelu posloužit. Ale je to jenom obyčejný, větší smaragd se znatelným kazem. To mě přirozeně popudilo. Po velvyslancově odchodu jsem si sedl a všechno důkladně uvážil. Nejen, že jsem byl pobouřen, ale také jsem se ocitl v nebezpečí, stejně jako všichni ostatní. Kdyby velvyslancův čin nikdo neodhalil, čekalo by nás vleklé sekýrování a možná by na nás všech na celý život ulpělo podezření, a jedině já jsem ho mohl odhalit. Rozhodl jsem se, že musím jednat, ale nejprve jsem potřeboval zjistit, co vůbec mohu udělat a co udělat nelze. Zatelefonoval jsem tedy svému právnímu zástupci do New Yorku.

S pomocí své knihovny mi poskytl všechny požadované informace a já jsem si je poznamenal do zápisníku. Pro úplnost vám nyní přečtu své poznámky:

Paragraf dvacet pět Trestního zákoníku státu New York: ‚Velvyslanci a jiní oficiální zástupci cizích vlád, akreditovaní u prezidenta či u vlády Spojených států, a jejichž status respektují zákony Spojených států, stejně jako jejich tajemníci, kurýři, rodinní příslušníci a služebníci, nemohou v tomto státě být potrestáni, ale musí být k soudu a potrestání vráceni svým mateřským zemím.‘

‚Odstavec dvacet dva paragrafu dvacet pět Zákoníku Spojených států: V případě, že soukromá osoba či orgány činné v trestním řízení podají žalobu nebo zavdají podnět k zahájení procesu u kteréhokoliv soudu Spojených států a v důsledku těchto právních kroků dojde k zatčení či uvěznění velvyslance či jiného pověřence cizího státu, jehož status byl oficiálně uznán prezidentem Spojených států, nebo k zatčení či uvěznění příslušníků domácnosti nebo služebnictva takového pověřence, či k zadržení, zabavení nebo obstavení jeho movitého nebo nemovitého majetku, je nutné považovat takové právní kroky za nulitní.‘

Z třetího odstavce paragrafu dvacet pět uvedu jen stručný výtah: ‚Každý, kdo by akceptoval žalobu či podnět k zahájení soudního stíhání, podané v rozporu s odstavcem dvacet dva, a každý představitel zákona, který by konal na základě takových podání, se dopouští jednání v rozporu s ustanoveními mezinárodního práva a rušení veřejného pořádku a může být potrestán až tříletým odnětím svobody a pokutou, jejíž výše záleží na uvážení soudu.‘

Ta poslední část, pane ministře, vysvětluje, proč jsem trval na rozmluvě s vámi. Kdybych přítomným představitelům zákona oznámil, co vím, a oni by se ve snaze učinit spravedlnosti zadost nějak dotkli osoby pana velvyslance, nejen, že by mohli stanout před federálním soudem, ale totéž by hrozilo i mně. Nerad bych strávil tři roky ve vězení a nehodlám riskovat, že by se mi to mohlo stát. Proto jsem si jako nejvhodnější prostředek zvolil rozhovor s vámi. Jednu otázku jsem ovšem dosud nezodpověděl: Jaký měl motiv? Proč vraždil? Odpověď neznám, ale mám jistou představu. Asi vás uspokojí, když vám povím, že je nanejvýš nepravděpodobné, že by jeho motiv jakkoliv souvisel s jeho funkcí či s jednáními, která zde vede.

Jak jsem se již zmínil, nepředal mi ten smaragd sám, učinil tak prostřednictvím své manželky. Řekl přesně toto: ‚Myslím, má drahá, že by bylo vhodné, abys ho panu Wolfovi předala ty.‘ A nejen tato slova, ale i jeho tón a chování byly velmi výmluvné. Daroval mi smaragd jako úplatek, abych si své domněnky ohledně vraždy pana Leesona nechal pro sebe. Proč by mi tedy měla smaragd předávat jeho žena? Protože se jí to nějak týká? Protože zavdala k té vraždě nějaký popud nebo motiv? Protože, krátce řečeno, je odpovědná za situaci, kdy mu nezbylo než uchýlit se k…“

A tak to byl nakonec Wolfe, ne já, kdo odhalil, jak oživit pohled Adrie Kelefyové. Vyskočila z gauče, prolétla vzduchem jako divoká kočka a máchnutím ruky smetla telefonní přístroj ze stolu na podlahu. Colvin s Jesselem se vrhli po telefonu. Já jsem vyrazil po divoké kočce; zezadu jsem ji popadl za ruce a ona se kroutila, mrskala a kopala mě do holení. Jessel vzal do ruky sluchátko a opakoval do něj haló, haló, když tu se ozval jiný hlas:

„Ano, to ona za to může.“ Promluvila Sally Leesonová. Mezitím vstala z křesla, obešla Pappse a přistoupila až na dosah ruky k Adrii Kelefyové. Zesílil jsem sevření na Adriiných pažích. Sally mluvila dál, klidným, zmrtvělým, nevzrušeným tónem, který jako by zmrazil vzduch i nás všechny, kteří jsme ho dýchali. „Ty nejsi ani had, Adrie. Nevím, co vlastně jsi. Svedla jsi mého muže ve vlastním domě. V domě svého manžela. Věděla jsem o tom. Řekl mi, že se od tebe nedokáže odloučit, a tak jsem to udělala za něj – zařídila jsem, aby byl odvolán zpátky domů. Předpokládám, že jsi o tom svému manželovi pověděla; to by ti bylo podobné. Nejspíš po našem odjezdu, při jednom z tvých úžasných záchvatů. Potom ho poslali sem a ty jsi okamžitě, hned první den, znovu vyrazila po mém muži. Věděla jsem o tom, snažila jsem se tě zastavit, ale neuspěla jsem. Tvůj manžel ale uspěl. Zabil Dava. Proč nezabil tebe?“ Zaťala pěsti, paže držela svěšené podél boků, celá ztuhla a začala se třást. „Ach bože,“ vykřikla. „Proč jenom nezabil tebe?“

Přestala se třást, obrátila se k okresnímu prokurátorovi a nasadila opět upjatý výraz. „Lhala jsem vám,“ oznámila mu, „když jsem vám řekla, že nikoho nepodezírám. Samozřejmě, že jsem měla podezření. Jenže jsem věděla, že ho stejně nemůžete zatknout… a nechtěla jsem vám vykládat, jak bláhový byl můj manžel. K čemu by to bylo dobré? A k čemu to bude dobré teď?“ Znovu se roztřásla.

Velvyslanec vstal z gauče, zamířil k nám a na okamžik jsem se domníval, že jí opravdu chce odpovědět. On však neoslovil ji, ale svoji ženu. Položil Adrii ruku na rameno a já ustoupil stranou. „Pojď, má drahá,“ vyzval ji. „Jsi příliš rozrušená.“ Dala se do pohybu, on se ohlédl a vyštěkl: „Spirosi!“

Netušil jsem, že něco takového někdy uvidím, a podruhé už to asi neuvidím nikdy. Okresní prokurátor, státní prokurátor, šerif a tři státní policisté v uniformách, nemluvě o dvou detektivech v civilu, tam stáli a nikdo z nich nehnul ani svalem, zatímco vrah klidně odkráčel z místnosti i s manželkou, která ho dohnala k vraždě, a se svým podřízeným, který o jeho vině určitě věděl.

Ale Wolfe pohnul alespoň ústními svaly. Ostře za nimi zavolal: „Pane Kelefy! Když dovolíte. Mám čistě osobní otázku. Když jste si vyžádal moji přítomnost zde, učinil jste tak s úmyslem poranit moji sebeúctu? Abyste měl ještě navíc to potěšení, že jste mě obelstil?“

„Ne, pane Wolfe.“ Velvyslanec se ve dveřích ohlédl. „Když jsem vyslovil přání najíst se pstruhů, které připravíte vy osobně, nenapadlo mě, že se dopustím skutku, který by mohl vzbudit váš profesionální zájem. Nezapomněl jsem, co se v minulosti stalo, ale přijal jsem to. Když mě okolnosti přinutily naplánovat takový čin, nepovažoval jsem již za rozumné vás žádat, abyste sem nejezdil.“

Otočil se, dotkl se manželčina lokte a zmizeli v chodbě se Spirosem Pappsem v patách.

Zkamenělé postavy ožily. Jessel mumlal něco o ministrovi zahraničí a zamířil k telefonu. Colvin si urovnal brýle. Šerif a poručík si vyměnili několik slov. Policajti stáli jako omámení.

Wolfe vstal, vytáhl z kapsy smaragd a podal ho okresnímu prokurátorovi. „Naložte s ním, jak uznáte za vhodné, pane Colvine. S tím pozoruhodným incidentem jste měl samozřejmě pravdu. My se teď s panem Goodwinem sbalíme a během pěti minut odjíždíme; mohl byste laskavě upozornit své lidi? Pojďte, Archie.“

Vykročil do chodby a já ho následoval.

9

Určitě byste chtěli vědět, jestli za to Kelefy nakonec zaplatil, a také já bych to rád věděl. Hned na druhý den odcestoval domů i s manželkou a s Pappsem a o měsíc později byl zastřelen. Ale jestli se tak stalo kvůli vraždě, nebo proto, že kvůli němu jednání zkolabovala, těžko říct. Diplomaticky řečeno, pochybuji, že by mu na tom nějak zvlášť záleželo.

Příliš mnoho detektivů

1

Jsem ze zásady proti tomu, aby detektivní řemeslo provozovaly ženy. Není to sice úplně vždycky a všude drsná dřina, ale většinou taková bývá a na přátelské vztahy a roztomilé impulsy v ní nezbývá prostor. Ženská v úloze detektiva tedy potřebuje pořádně tlustou kůži, jež ničím nepřipomíná hebkou pleť, které se tak rád dotýkám. Pokud ji nemá, dá se čekat, že se sesype právě tehdy, kdy ze všeho nejvíc potřebuje chladnou mysl a pevné nervy, a v tom případě nemá v branži co dělat.

Nicméně, jsou chvíle, kdy je třeba dát zásadám pohov, a toto byla jedna z nich. Mezi sedmi soukromými detektivy v místnosti, včetně mě a Wolfa, byly i dvě ženy, sedící v koutku bok po boku. Theodolinda (zkráceně Dol) Bonnerová, asi v mém věku, s dlouhými tmavými řasami, očividně doma pěstovanými, jež stínily její oči karamelové barvy jako třásně baldachýnu, byla již několik let majitelkou detektivní agentury a držitelkou detektivní licence a vedla si velmi dobře. Pěkně střižený a dobře padnoucí tvídový kostým si pořídila nejspíš u Bergdorfa a možná odtamtud pocházel i její norkový kožich. Ji jsem potkal už dřív, ale jméno její průvodkyně, Sally Coltové, jsem se dozvěděl jen díky tomu, že všichni účastníci tohoto malého shromáždění se na návrh Jaye Kerra navzájem představili.

Vstal jsem ze židle, přešel jsem do kouta, počkal jsem, až ke mně zvedne oči, a oslovil jsem ji: „Slečna Coltová? Nejsem si jist, zda jste zaznamenala moje jméno. Archie Goodwin.“

„Ale ovšem,“ ujistila mne. Nezdálo se, že by měla tlustou kůži, ani její hlas tomu nenasvědčoval. Byla asi tak v pravém věku, aby mohla být mou mladší sestrou, ovšem já sestru nijak zvlášť nepotřebuji. Její vlněné šaty a kabát z velbloudí srsti sice nepocházely z Bergdorfovy dílny, ale já se obejdu i bez svršků od Bergdorfa.

Pohlédl jsem na hodinky a zase na ni. „Je čtvrt na dvanáct,“ sdělil jsem jí, „a těžko říct, jak dlouho nás ještě nechají čekat. Dole jsem zahlédl prodejní pult a skočil bych celé partě pro kávu, pokud se ke mně přidáte a pomůžete mi ji přinést. Nedala byste si trochu kávy, slečno Bonnerová?“

Slečna Coltová pohlédla na svou zaměstnavatelku, slečnu Bonnerovou, a slečna Bonnerová na ni kývla a řekla mi, že to je dobrý nápad. Otočil jsem se a zvýšeným hlasem jsem se otázal, jestli někdo nechce kávu. Nikdo neodmítl; Sally Coltová se zvedla a šli jsme.

Sám jsem měl docela chuť napít se kávy. Kromě toho, fyzický vzhled a způsob chůze slečny Coltové ve mně vzbudily dojem, že můj postoj k detektivům ženského pohlaví není zcela bez chyby, a rozhodl jsem se to prověřit. Ze všeho nejvíc jsem však toužil zbavit se na chvíli pohledu na Nera Wolfa, kterého jsem ještě nikdy neviděl tvářit se tak zakysle, a jakkoliv k tomu měl bezpočet důvodů, jeho vzezření to nijak nevylepšilo. Byl to velmi smutný příběh. Skandály kolem odposlouchávání telefonů přilákaly pozornost k různým detailům, týkajícím se soukromých detektivů. Jmenovitě šlo o tyto skutečnosti: že Ministerstvo pro státní záležitosti státu New York udělilo 590 detektivních licencí, že 432 z 590 jejich držitelů působí v městě New Yorku, že žadatelé o takovou licenci nemuseli předložit žádné písemné zdůvodnění a nebyli nijak úředně prověřeni, že ministerstvo nemá tušení, kolik vyšetřovatelů tito soukromí detektivové zaměstnávají, protože zaměstnanci žádnou licenci nepotřebují, a tak dále a tak podobně.

Ministr pro státní záležitosti se tedy rozhodl zahájit vyšetřování a všech 590 držitelů licencí bylo předvoláno k výslechům, především kvůli případným odposlechům, pokud je někdy prováděli, ale i kvůli všem možným dalším otázkám. Wolfe i já máme každý svoji licenci, a tedy jsme obdrželi předvolání oba dva, což samozřejmě byla otrava, ale vzhledem k tomu, že v tom s námi lítalo i těch zbývajících 588 jedinců, byl by se ve své reakci omezil jen na nějaké to zavrčení, nebýt dvou věcí. Zaprvé, výslechy probíhaly zčásti v New Yorku a zčásti v Albany, nás předvolali do Albany a úřady nevyhověly jeho žádosti, aby jeho výslech byl přeložen do New Yorku. A za druhé, jediná akce s odposlechem, s kterou měl kdy co do činění, nedopadla nijak slavně, navíc jen zatraceně málo zvýšila částku na jeho bankovním účtu a on neměl zapotřebí, aby mu to ještě někdo připomínal.

A tak, když mu onoho zimního dne v jeho starém pískovcovém domě v pět hodin ráno Fritz přinesl podnos se snídaní a já ho doprovodil, abych Wolfa ujistil, že počasí umožňuje jízdu autem, takže nebude muset riskovat nebezpečné cestování železnicí, byl natolik zahloubán do svých chmur, že ani nezavrčel. Po celé čtyři hodiny, které zabrala jízda na vzdálenost sto šedesáti mil do Albany, seděl jako vždycky na zadním sedadle, aby v případě srážky náhodou nevylétl předním sklem, a za tu dobu utrousil nejvýš dvacet slov, z nichž ani jedno nebylo vlídné. Když jsem ho upozorňoval na zajímavosti ohledně nové dálnice, kudy ještě nikdy nejel, zavřel oči. Do Albany, k budově, kam jsme byli předvoláni, jsme dorazili v 9.55, tedy pět minut před stanoveným časem. Poslali nás do jedné místnosti ve třetím patře, kde jsme měli počkat. Pochopitelně tam pro své mohutné pozadí nenašel vhodnou židli. Rozhlédl se kolem sebe, chvíli zůstal stát, všem vespolek popřál chraptivým hlasem „dobré jitro“, načež se odebral ke vzdálenější stěně, sklesl na židli a další hodinu a čtvrt už jenom seděl a trucoval.

Musím uznat, že ani ostatních pět přítomných se netvářilo moc vesele. Když Jay Kerr dospěl k názoru, že by bylo vhodné chovat se trochu společenštěji, podařilo se mu docílit jen toho, že všichni po řadě vyslovili svá jména, ale to bylo v podstatě všechno, přestože jsme všichni byli kolegové a členové ALSDSNY – Asociace licencovaných soukromých detektivů ve státě New York – samozřejmě, s výjimkou Sally Coltové, která byla jen zaměstnankyní bez licence.

Jay Kerr, baculínek s poloviční pleší a s brýlemi bez obrouček, zřejmě vyvinul takovou snahu dát nás dohromady jen proto, aby trochu vynahradil mnohé případy, kdy lidem pomáhal dostat se od sebe. On a jeho mládenci sledovali víc manželů na žádost jejich manželek a více žen ve službách jejich mužů než kterákoliv jiná firma v metropolitní oblasti. Harland Ide, vysoký, kostnatý, s prošedivělými spánky, dlouhým, dravčím nosem, se oblékal jako bankéř a byl v profesionálních kruzích také dobře znám, ovšem trochu jiným způsobem. Byl to starý profík, s výtečnou reputací, a říkalo se o něm, že si ho FBI často zve ke konzultacím, ale raději mě nikde necitujte. Pokud jde o třetího z nich, Steva Amsela, o něm jsem neměl moc informací, jen tu a tam jsem o něm zaslechl pár poznámek, když ho před několika lety vykopli z agentury Larryho Bascoma, on si zažádal o vlastní licenci a zařídil si kancelář v centru města. Bascom, který vede jednu z nejlepších agentur ve městě, jednou kdesi prohlásil, že Amsel není žádný osamělý vlk, ale osamělá hyena. Byl malé postavy, tmavovlasý, s neposednýma černýma očima, jimiž neustále těkal, jako by hledal nějaký zdroj, který by je rozsvítil, a pravděpodobně už nebyl tak mladý, jak vypadal. Když jsme se se Sally Coltovou vydali pro kávu, vstal ze židle a chtěl se nabídnout, že půjde s námi, ale nakonec si to rozmyslel.

Zatímco jsme dole u pultu čekali na kávu, požádal jsem Sally, aby si nedělala starosti. „Kdyby vás a vaši šéfovou kvůli nějakým těm odposlechům zabásli, stačí zavolat panu Wolfovi, on mi to dá na starost a já to vyřídím. Zdarma. Z profesionální zdvořilosti.“

„To je od vás moc hezké.“ Trochu naklonila hlavu, takže jsem měl výhled na křivku, táhnoucí se od dolního okraje jejího ucha až k bradě, která vypadala moc dobře. Dala mi tím najevo nejen to, že je přitažlivé děvče, ale že je také laskavá a myslí na své bližní. „Nápodobně. Kdyby zabásli vás a vašeho šéfa, brnkněte slečně Bonnerové. Moje šéfová vašeho šéfa strčí do kapsy.“

„To je správný přístup,“ pochválil jsem ji. „Loajalita, nebo smrt. Za to vás čeká nebeský ráj, zelený háj a věčný máj. Předpokládám, že vaší specialitou je zatáhnout podezřelého v zastrčené uličce někam do kouta, kde z něho s pomocí svého šarmu všechno vymámíte. Pokud byste to někdy chtěla z cvičných důvodů vyzkoušet na mně, mohl bych to uvážit, ovšem na mě šarm příliš nepůsobí.“

Narovnala hlavu, aby mi mohla pohlédnou přímo do očí. Její oči měly tmavě modrou barvu. „Mohl byste být trochu nepoddajný,“ připustila. „Asi by mi trvalo celou hodinu, než byste mi všechno vyklopil.“

Dostali jsme naši kávu, což nás vyrušilo. Cestou k výtahu jsem si vymyslel zdrcující odpověď, ale nebyli jsme sami, a tak jsem si ji musel schovat na potom. Po návratu do místnosti, kde seděli naši kolegové, už to také nebylo k ničemu. Ona podala první šálek Wolfovi a já obsloužil nejprve Dol Bonnerovou. Když jsme se postarali o všechny ostatní, přidal jsem se k dámám v jejich koutku, ale nechtěl jsem Sally shazovat před její nadřízenou, a tak jsme si jen povídali o tom, jak dlouho tu ještě budeme čekat. To se brzy ukázalo, alespoň pokud šlo o mne. Měl jsem v šálku ještě trochu kávy, když do místnosti vstoupil nějaký muž a požádal, aby ho Nero Wolfe a Archie Goodwin následovali. Wolfe vzdychl tak hlasitě, že to všichni museli slyšet, odložil kávu na židli, vstal a vykročil ke dveřím. Já ho následoval a kolem nás se ozvalo mumlání. Ten dotyčný nás odvedl dvacet kroků chodbou ke dveřím, které otevřel, prošel jimi a kývl na nás prstem, abychom šli dál. Personál ministerstva pro státní záležitosti by se potřeboval naučit lepším způsobům. Ocitli jsme se ve středně velké místnosti s třemi velkými okny; všechna byla špinavá, ošlehaná sněhem a deštěm. Uprostřed stál velký stůl z ořechového dřeva, obklopený židlemi, a u stěny byl ještě jeden menší stůl s dalšími židlemi a psací stolek. Muž, sedící u jednoho konce velkého stolu, se štosem nějakých složek po pravé ruce, nám ukázal na židle po své levici. Ten, co nás přivedl, zavřel dveře a přitáhl si židli ke zdi.

Muž za stolem si nás měřil pohledem, který nebyl ani srdečný, ani nepřátelský. „Myslím, že pokud jde o vás, nelze se zmýlit v totožnosti,“ oslovil Wolfa a buď tím myslel jen to, že je Wolfe slavný, anebo chtěl říci, že jiného tak obrovského tlusťocha nezná; můžete si vybrat. Nahlédl do rozevřené složky před sebou na stole. „Mám tady vaše prohlášení; vaše i Goodwinovo. Napadlo mě, že to vyřídíme rychleji, když si vás pozvu oba najednou. Jsem Albert Hyatt, zvláštní zástupce ministra pro státní záležitosti, pověřený tímto vyšetřováním. Pohovor bude většinou neformální, ovšem za jistých okolností můžeme dát pořídit záznam.“

Prohlédl jsem si ho. Bylo mu kolem čtyřiceti a byl celý uhlazený. Měl hladkou, zdravou pleť, ulízané tmavé vlasy, příjemný, hedvábný hlas, uhlazené, energické chování a také oblek z hladkého, šedého gabardénu. Pochopitelně jsem se o obou náměstcích, pověřených vyšetřováním, předem informoval a Wolfovi jsem pak mohl sdělit, že tenhle Hyatt je partnerem v jedné velké právnické firmě s kancelářemi v centru New Yorku, že se hodně míchá do politiky, že si vysloužil slušnou reputaci svým vystupováním v soudní síni, což znamená, že rád klade lidem otázky, a že je to starý mládenec.

Znovu nakoukl do složky. „Loni v dubnu, tedy v roce devatenáct set padesát pět, jste zařizovali odposlech pro Otise Rosse v jeho vlastním bytě v Západní třiaosmdesáté ulici na Manhattanu, v New York City. Je to tak?“

„Uvedl jsem to ve svém prohlášení,“ připustil nabručeně Wolfe.

„To ano. Za jakých okolností k tomu došlo?“

Wolfe namířil ukazováček na složku. „Jestli před sebou máte mé prohlášení a prohlášení pana Goodwina, najdete to tam.“

„Ano, mám vaše prohlášení, ale rád bych to slyšel. Odpovězte prosím na otázku.“

Wolfe užuž málem udělal obličej, ale uvědomil si, že by si tím nijak nepomohl, a potlačil to. „Pátého dubna roku padesát pět přišel do mé kanceláře muž, který se představil jako Otis Ross, a chtěl, abych pro něj zařídil odposlech telefonu. Upozornil jsem ho, že se nezabývám spory mezi manželi. On mě ujistil, že v jeho případě se nejedná o manželský spor, a dodal, že je vdovec. Vysvětlil mi, že má celou řadu různých obchodních a finančních zájmů, o něž pečuje ze svého domova, a nedávno prý začal podezírat svého tajemníka, že ho podvádí. Bývá prý často celý den, někdy i dva dny mimo dům a potřebuje zjistit, zda jsou jeho podezření, pokud jde o tajemníka, oprávněná. Ke konečnému rozhodnutí prý potřebuje zajistit odposlech své telefonní linky.“

Wolfe pevně sevřel rty. Nesnášel, když mu ten případ cokoliv jen připomnělo, a teď ho ještě navíc musel celý znovu popsat. Na okamžik se zdálo, že to vzdá, ale pak pokračoval. „Samozřejmě jsem věděl, že chce-li někdo dát odposlouchávat svůj vlastní telefon, není na tom nic nezákonného, avšak odmítl jsem tu práci proto, že jsem v této oblasti neměl vůbec žádné zkušenosti. Pan Goodwin, který byl u toho a bývá přítomen všem jednáním, vedeným v mé kanceláři, se vmísil do hovoru s tím, že zná člověka, který by se postaral o technickou stránku věci. Učinil tak ze dvou důvodů: zaprvé, protože se jednalo o úplně novou zkušenost a jemu osobně účast na odposlouchávání připadala zábavná, a za druhé, protože považuje za nezbytné mě svým popichováním nutit k výdělkům za zakázky, které bych jinak raději odmítl. Připouštím, že někdy mívá pravdu. Nechcete ho požádat, aby vám to potvrdil?“

Hyatt potřásl hlavou. „Až domluvíte. Pokračujte.“

„Dobře. Pan Ross vysázel na můj stůl tisíc dolarů v hotovosti – deset stodolarových bankovek – jako závdavek na honorář a zálohu na nutné výdaje. Poznamenal, že nechce platit šekem, protože jeho tajemník se nesmí dozvědět o tom, že mě najal. Z téhož důvodu mu prý nesmíme posílat hlášení ani jiné zprávy poštou. Bude si pro ně chodit osobně do mé kanceláře nebo si to zařídí jinak. Také jsem mu neměl domů telefonovat, protože svého tajemníka podezírá, že se za něj občas v telefonu vydává. Z toho důvodu potřebuje hlášení o všech hovorech, vedených z jeho linky, protože i když se nám třeba bude zdát, že to mluví on, ve skutečnosti by to mohl být jeho tajemník.“

Wolfe opět sevřel rty. Musel to ze sebe vymáčknout. „Přirozeně jsem začal být nejen zvědavý, ale i podezíravý. Bylo by zbytečné žádat ho o nějaké doklady totožnosti, protože ty se dají ukrást nebo zfalšovat. Vysvětlil jsem mu však, že si ho budu muset prověřit, a navrhl jsem, že by ho pan Goodwin mohl navštívit u něj doma. Nemusíte mi vykládat, jak slabomyslný to byl nápad, na to už jsem přišel sám. On okamžitě souhlasil, protože samozřejmě něco takového čekal. Vymínil si jenom, že to musí být v době, kdy jeho tajemník nebude doma, protože by mohl – tedy, jeho tajemník – poznat pana Goodwina. Tak jsme se dohodli. Týž den v devět večer se pan Goodwin odebral do Třiaosmdesáté ulice a vystoupal po schodech k bytu pana Rosse. Představil se služebné, která mu otevřela – nepravým jménem, na němž jsme se předem domluvili –, a řekl, že přichází za panem Rossem. Zavedla ho do obývacího pokoje, kde seděl můj klient pod rozsvícenou lampou, četl si a kouřil doutník.“

Wolfe poklepal špičkou prstu na stůl. „Hovořím o něm úmyslně jako o svém klientovi, protože si tu hanbu zasloužím… zatraceně, opravdu byl mým klientem! Pan Goodwin s ním hovořil asi deset minut, pak se vrátil domů, podal mi hlášení a rozhodli jsme se, že tu operaci provedeme. Pan Goodwin ještě večer navázal spojení se svým známým a připravili všechno hned na následující den. Přejete si zopakovat všechny podrobnosti?“

„Ne, to můžete vynechat.“ Hyatt si přejel dlaní po ulízaných vlasech. „Je to v Goodwinově prohlášení.“

„V každém případě, já o tom vím jen velice málo. Začali s odposlechem a pan Goodwin měl novou hračku. Nemohl u ní trávit příliš mnoho času, protože jsem ho víceméně nepřetržitě potřeboval v kanceláři, a odposlech tedy většinou prováděli lidé, které zajistil onen technik. Já jsem ani nečetl všechna ta hlášení, pro něž si pan Ross chodil do kanceláře každý den. Přicházel v hodinu, kdy obvykle bývám zaneprázdněn nahoře, takže jsem se s ním ani nevídal. Pátý den ho pan Goodwin požádal o dalších tisíc dolarů a dostal je od něj – v hotovosti. Po zaplacení výloh na vnější odposlech s nepřetržitým dohledem mi z nich zbylo jen velmi málo. Víte, co je to vnější odposlech?“

„Zajisté, prakticky všechny nezákonné odposlechy se provádějí zvenčí.“

„Možná ano.“ Wolfe otočil ruku dlaní vzhůru. „Jenomže já nevěděl, že je to nezákonné, až do osmého dne trvání operace. Třináctého dubna pan Goodwin setrval dvě hodiny v místě, kde se odposlouchávané hovory zaznamenávaly, a měl příležitost osobně si pana Rosse poslechnout při dlouhé konverzaci. Ať už to byl pan Ross osobně, nebo jeho tajemník, který se za něj vydával, jeho hlas zněl natolik odlišně od hlasu našeho klienta, že se o to pan Goodwin začal zajímat. Z hlášení, která pročítal a předával našemu klientovi, získal spoustu informací o zájmech a aktivitách pana Rosse – například se dozvěděl, že byl nedávno jmenován předsedou Vyšetřovacího výboru pro činnost dobročinných nadací. Šel do telefonní budky, odkud zavolal pana Rosse, a ozval se mu týž hlas; představil se jako reportér z Gazetty, smluvil si s ním schůzku, vydal se do Třiaosmdesáté ulice, prohlédl si ho a promluvil s ním. Viděl dokonce i tajemníka. Ani jeden z nich nebyl náš klient. Byl jsem podveden.“

Wolfe polykal žluč. „Totálně mě převezl,“ prohlásil hořce. „Pan Goodwin se vrátil domů, podal mi hlášení a situaci jsme uvážili. Rozhodli jsme se, že počkáme, až si klient přijde jako každý den odpoledne o půl šesté pro denní hlášení. Samozřejmě jsme okamžitě zastavili ten odposlech. Zdálo se, že nám nezbude než ho vydat policii – a podrobně jim vylíčit, jaké pošetilosti jsem se dopustil –, ale to jsem nemohl učinit, dokud jsem ho neměl ve svých rukou.“

Wolfe opět polkl. „A on už nepřišel. Nevím, proč. Buď se nějak dozvěděl, že jsme zastavili odposlech nebo že pan Goodwin telefonoval panu Rossovi – ale takové spekulace nemají cenu. Nepřišel; už nikdy se neukázal. Déle než měsíc pan Goodwin strávil většinu času, za který ho platím, pokusy o jeho vypátrání, ale neuspěl. A pan Goodwin je velmi schopný a vynalézavý člověk. Nedokázal ani najít tu služebnou, která mu otevřela dveře od bytu. Asi po týdnu bezvýsledného snažení jsem si telefonicky smluvil návštěvu v domě pana Rosse, šel jsem za ním a všechno mu pověděl. Pochopitelně ho to vyvedlo z míry, ale po delší diskusi souhlasil s tím, že by nemělo smysl informovat úřady, dokud se mi nepodaří vypátrat viníka. Pan Goodwin tam byl se mnou a oba jsme mu podrobně našeho klienta popsali, ale nedokázal ho identifikovat. Co se té služebné týče, pracovala u něj jenom krátce, odešla bez předchozího upozornění a nic víc o ní nevěděl.“

Wolfe se odmlčel, zhluboka se nadechl a zase vydechl. „Po měsíci už tomu pan Goodwin nemohl věnovat všechen svůj čas, protože má i jiné povinnosti, ale určitě na tohoto klienta nezapomněl a já taky ne. Nikdy nezapomeneme.“

„To asi ne.“ Hyatt se usmál. „Mohu vám klidně říci, pane Wolfe, že já osobně vašemu vyprávění věřím.“

„Ano, pane. Můžete mu věřit.“

„To doufám. Ovšem uvědomujete si jistě, že je to chabé vysvětlení. Toho vašeho klienta neviděl nikdo než vy a pan Goodwin. Nikdo jiný neví, co se mezi vámi přihodilo, a vy ho nejste schopni vypátrat ani identifikovat. Upřímně řečeno, kdyby proti vám bylo vzneseno obvinění z nezákonného odposlechu cizích hovorů a kdyby státní zástupce ten případ přijal a došlo by k procesu, je pravděpodobné, že by vás odsoudili.“

Wolfe zvedl obočí o šestnáctinu palce. „Má-li to být hrozba, co tedy navrhujete? Ale jestli to myslíte jenom jako výčitku, bohatě si ji zasloužím. Můžete mě kárat, jak se vám zlíbí.“

„Zasloužíte si to,“ souhlasil Hyatt. Opět se usmál. „Docela by se mi to líbilo, ale nemám to v úmyslu. Popravdě řečeno, mám pro vás překvapení a chtěl jsem se jen s vámi seznámit, než vás s ním budu konfrontovat.“ Pohlédl na muže sedícího u stěny. „Corwine, v místnosti číslo třicet osm na protější straně haly čeká jeden muž. Přiveďte ho.“

Corwin vstal, otevřel dveře a odešel; dveře nechal otevřené. Slyšeli jsme jeho těžké kroky v hale, potom zvuk otevíraných dveří, pak zase kroky, mnohem tišší, na chvíli nastalo úplné ticho a pak se ozvalo jeho volání: „Pane Hyatte! Pojďte sem!“

Spíš než volání bych měl říci zaskučení. Znělo to, jako by ho někdo držel pod krkem. A tak, když Hyatt vyskočil a rozběhl se ke dveřím, dal jsem se také do pohybu, prošel jsem za ním halou k otevřeným dveřím a udělal jsem pár kroků do místnosti. Stál jsem mu po boku, když se zastavil vedle Corwina na konci stolu a shlédl na člověka, ležícího na podlaze. Ten dotyčný mu jeho pohled oplatit nemohl. Ležel na zádech, s nohama roztaženýma do písmene V, a byl dokonale oblečený, včetně kravaty, jenže tu kravatu neměl zastrčenou pod límečkem, ale zavázanou na několik uzlů a pevně staženou kolem krku, přímo na kůži. I když měl fialový obličej, oči vylezlé z důlků a jazyk vyhřezlý z úst, poznal jsem ho okamžitě. Corwin s Hyattem na něj zírali a nejspíš ani nevnímali, že jsem tam s nimi. Za vteřinu už jsem tam opravdu nebyl. Vyšel jsem ven a vrátil se do místnosti, kde seděl v křesle nasupený Wolfe. Oznámil jsem mu: „Je to překvapení, jak má být. Náš klient je vedle v místnosti; leží na podlaze. Někdo mu příliš pevně utáhl kravatu a on je mrtvý.“

2

Pochopitelně jsem věděl, že tenhle chlápek zasáhl svou čepelí Wolfovu pýchu přesně doprostřed těla, ale až do té chvíle jsem si neuvědomil, jak hluboká je ta rána. Jeho sluch očividně přestal přijímat od okamžiku, kdy jsem řekl, že náš klient je vedle v místnosti. Vstal ze židle, vykročil ke dveřím, pak zůstal stát, otočil se a zaškaredil se na mě:

„Cože?“ Začalo mu to docházet, „Mrtvý?“

„Ano. Uškrcený.“

„Pohled na jeho mrtvolu by mi nepřinesl žádné uspokojení.“ Podíval se na dveře, pak na mě, zase si sedl, položil dlaně na desku stolu a zavřel oči. Po chvíli je zase otevřel. „Zpropadený darebák,“ zabručel. „Když byl naživu, udělal ze mě hlupáka; a teď je mrtvý a bůhví, do čeho mě může namočit. Snad kdybychom… ale ne. To by bylo šílenství.“ Vstal. „Pojďte.“ Vykročil ke dveřím.

Zastoupil jsem mu cestu. „Zadržte. Já bych také chtěl jet domů, ale víte setsakra dobře, že se teď nemůžeme jen tak vypařit.“

„Ovšemže to vím. Chci se jen podívat na naše kolegy. Pojďte.“

Ustoupil jsem stranou a nechal jsem ho jít napřed. Vyšel ze dveří a přes halu zamířil do místnosti, odkud jsme přišli. Vstoupil jsem za ním a zavřel za sebou dveře. Obě ženy ještě stále seděly v koutě, ale tři muži mezitím vytvořili hlouček; zřejmě se podařilo prolomit ledy. Všichni se na nás podívali a Jay Kerr zvolal: „Cože, ještě stále na svobodě? Jak to vypadá?“

Wolfe se zastavil a rozhlédl se po nich, Napodobil jsem ho. V tu chvíli neexistoval žádný konkrétní důvod k domněnce, že tu kravatu utáhl našemu klientovi kolem krku někdo z nich, avšak zmíněný klient měl nepochybně něco společného s odposloucháváním telefonů a všichni přítomní sem byli předvoláni proto, aby odpovídali na otázky ohledně odposlechu. A tak jsme si je s Wolfem prohlédli. Nikdo z nich se při tom neroztřásl, nezbledl, neolízl si rty ani nedostal záchvat.

Wolfe promluvil: „Dámy a pánové, jsme všichni členy téhož profesního sdružení, a tedy byste mohli očekávat, že se s vámi podělím o všechny informace, které se nějak dotýkají našich společných zájmů. Avšak právě teď jsem se dozvěděl o jisté události, k níž dnes dopoledne došlo v této budově a která mně a panu Goodwinovi může přivodit různé nepohodlí a možná i skutečné obtíže. Nemám důvod předpokládat, že s tím někdo z vás má něco společného, ale mohlo by to tak být. Pokud ne, stejně nic nezískáte, dozvíte-li se to ode mě, a proto raději nechám na jiných, aby vás informovali. Nebudete muset čekat dlouho. Mezitím prosím račte chápat, že se vás nechci dotknout, když si vás tak upřeně prohlížím. Zajímá mě jen možnost, že by se to jednoho z vás přece jen mohlo týkat. Jestli…“

„K čertu,“ zaklel Steve Amsel. Jeho pohyblivá černá očka se konečně rozsvítila. „Máte něco konkrétního?“

„Pěkný scénář, opravdu se mi zamlouvá,“ poznamenal Jay Kerr. „Jen pokračujte.“ Mluvil tenkým, vysokým hláskem, ale to ještě neznamenalo, že někoho uškrtil. Měl prostě takový hlas.

Harland Ide, ten bankéřský typ, si odkašlal. „Pokud se nás to netýká,“ pronesl suše, „nemusí nás to zajímat. Říkáte dnes dopoledne, zde v budově? Jaká událost?“

Wolfe zavrtěl hlavou; jenom tam stál a rozhlížel se. Ale ani teď nikdo nedostal záchvat. Místo toho se dali do řeči a v zásadě se zdálo, že se jim ulevilo, protože konečně měli o čem mluvit. Steve Amsel navrhl, aby Dol Bonnerová se Sally Coltovou vzaly Wolfa mezi sebe a vytáhly to z něj, ale obě dámy jeho návrh zdvořile odmítly.

Wolfe ještě pořád stál a prohlížel si je, když se rozlétly dveře a v nich se objevil Albert Hyatt. Když uviděl Wolfa, zůstal stát a řekl: „Aha, tady jste.“ Uvolnil se mu jeden pramen pečlivě ulízaných vlasů. Pohlédl na mě. „A vy taky. Šel jste tam za mnou a viděl jste ho, že ano?“

Přitakal jsem.

„A honem jste zase odešel.“

„Jistě. Řekl jste panu Wolfovi, že pro něj máte překvapení, a já mu chtěl povědět, co to je.“

„Poznal jste ho?“

„Poznal. Je to ten klient, o němž vám pan Wolfe vyprávěl.“

Wolfe řekl: „Byl bych dal přednost možnosti vidět ho živého.“

„Možná. Samozřejmě jste o tom řekli těmhle lidem.“

„Ne, pane.“

„Neřekli?“

„Ne.“

Hyatt přejel pohledem po místnosti. „Zdá se, že jste tu všichni. Jay Kerr?“

„To jsem já,“ přihlásil se Kerr.

„Harland Ide?“

„Tady.“

„Steve Amsel?“

Amsel zvedl ruku.

„Theodolinda Bonnerová?“

„Tady jsem. A jsem tu už přes dvě hodiny. Nevadí mi, že…“

„Okamžik, slečno Bonnerová. Sally Coltová?“

„Zde.“

„Dobrá. Vyšetřování, které vedu v zastoupení ministra pro státní záležitosti, je dočasně pozastaveno, ale všichni musíte zůstat v této místnosti. V jiné místnosti na tomto poschodí bylo objeveno mrtvé tělo. To je samozřejmě záležitost policie a oni s vámi budou chtít mluvit. Nemohu zatím říci, kdy bude moje šetření pokračovat; považujte své předvolání na dnešní den za odložené, ale nikoliv za zrušené. Neopouštějte tuto místnost, dokud se nedostaví policie.“

Obrátil se k odchodu. Zastavil ho čísi hlas.

„Kdo je ten zavražděný?“ Promluvil Harland Ide.

„Dozvíte se to od policie. Díky bohu to není moje věc.“

„Pane Hyatte,“ řekla Dol Bonnerová jasným, ostrým hlasem. Stála na nohou. „Jste pan Hyatt?“

„Jsem.“

„Slečna Coltová a já jsme snídaly velmi časně. Musíme se jít někam najíst.“

Ta má kuráž, pomyslel jsem si. Určitě věděla, že se předpokládá, že vrah po činu mívá pocit prázdného žaludku a zatouží po pořádném jídle. Hyatt ji odbyl, že bude muset počkat, dokud nepřijde policie, ignoroval protesty Steva Amsela, odešel a zavřel za sebou dveře. Všichni se po sobě podívali. Zklamali mě. Několikrát už se mi stalo, že jsem měl příležitost být v uzavřené místnosti se skupinou podezřelých z vraždy, ale tohle bylo poprvé, kdy ta skupina sestávala výlučně ze soukromých detektivů, a člověk by byl myslel, že jim to zapálí mnohem rychleji než většině obyčejných smrtelníků. Nic takového. Průměrní jedinci by se vzpamatovávali ze šoku, způsobeného Hyattovým sdělením, asi tak minutu, než by se vrhli na Wolfa a na mě, a jim to trvalo asi stejně dlouho. Jako prvnímu to došlo Stevu Amselovi. Byl oproti Wolfovi asi poloviční, a když k němu přistoupil, musel zaklonit hlavu, aby mu svýma bystrýma černýma očima viděl do tváře.

„Tak to byla ta událost. Vražda.“ Neřekl vyloženě vráážda, ale něco mezi tím. „Tak fajn. Kdo to je?“

Jay Kerr si přisadil: „Jo, Goodwin ho poznal. Řekněte, kdo to byl.“

Dol Bonnerová netrpělivě přistoupila blíž, se Sally v patách. Harland Ide se zeptal: „Jestli jsem to správně pochopil, pane Wolfe, byl to kdysi váš klient?“

Začali kolem Wolfa svírat kruh a on o krok ustoupil. „Nemohu vám povědět, kdo to byl,“ vysvětlil jim, „protože to nevím. A pan Goodwin také ne. Neznáme jeho jméno.“

Sally Coltová se zahihňala, ale podařilo se jí to zdusit. „Blbost,“ prohlásil otráveně Amsel. „Když ho Goodwin poznal? To má být nějaká hádanková soutěž, co jste si pro nás vymyslel?“

„Byl to váš klient?“ zakvičel Jay Kerr.

„Opravdu, pane Wolfe,“ zaprotestovala Dol Bonnerová, „neděláte si z nás blázny? Vy, s vaší reputací? Chcete, abychom uvěřili, že jste přijal někoho za klienta, aniž byste znal jeho jméno?“

„Ne.“ Wolfe sevřel rty. Potom je zas uvolnil. „Dámy a pánové, musím vás požádat o shovívavost. Největší bota, jaké jsem se kdy dopustil, mě dnes dostihla právě zde, k mému hlubokému zármutku a možná i k mé záhubě. Co byste ještě chtěli? Jakou další potupu? Pan Goodwin v něm poznal mého klienta, já nevím, jak se jmenuje, a kromě toho krátkého času, kdy jsem pro něj pracoval, o něm zhola nic nevím. To je vše.“

Odkráčel k židli u stěny, posadil se, opřel si pěsti o stehna a zavřel oči.

Přistoupil jsem k němu a otázal jsem se tiše: „Nějaké instrukce?“

„Ne.“ Oči nechal zavřené.

„Víte, že je tady v Albany Gil Tauber. Určitě zná zdejší policajty. Mám mu zavolat a upozornit ho pro případ, že bychom potřebovali nějaké informace?“

„Ne.“ Bylo vidět, že mu není do řeči. Přešel jsem k našim kolegům, kteří ještě stále tvořili hlouček, a řekl jsem jim: „Jestli si chcete podebatovat o naší hanbě, lidičky, neberte na mě ohled. Třeba řeknete něco, co by nám mohlo pomoct.“

„Kde je ta mrtvola?“ zeptal se Steve Amsel.

„V místnosti číslo třicet osm, kousek odsud, přes halu.“

„Co ho zabilo?“

„Kravata, kterou mu utáhli kolem krku. Řekl bych, že si to mohl udělat sám, ale víte, jak to je. Myslím spíš, že ne. Možná ho dokonce předtím omráčili těžkým mosazným popelníkem. Jeden takový tam leží na zemi.“

„Vy a Wolfe jste dnes dopoledne přišli jako poslední,“ prohlásil Harland Ide. „Nepotkali jste ho cestou?“

Zazubil jsem se na něj. „Koukejte,“ namítl jsem, „toho si užijeme od policajtů až dost. Mějte přece srdce. Jsme všichni kolegové a členové téhož profesního sdružení. Chcete na mě zkoušet křížový výslech?“

„Vůbec ne,“ opáčil povýšeně. „Jen mě napadlo, že ta místnost leží mezi námi a výtahem, a kdyby byly otevřené dveře, mohli jste ho vidět a možná s ním i mluvit. Určitě jsem neměl v úmyslu…“

Nedořekl to, protože ho vyrušili. Dveře se otevřely a jimi vešel mohutný opičák s širokými rameny a velkým kulatým obličejem, který jeho rysy nedokázaly vyplnit. Zavřel za sebou a přepočítal nás, pohybuje při tom rty. Potom si ke dveřím přitáhl židli a posadil se. Neřekl ani slovo.

A znovu mě tahle parta profíků zklamala. Moc dobře věděli, že přítomnost toho policajta nijak neovlivňuje jejich svobodu mluveného projevu, a pokud snad chtěli mlčet z diskrétnosti, stačil jediný pohled na jeho ksicht a bylo jasné, že se mu nedostává mentálních schopností, aby si cokoliv zapamatoval a podal o tom hlášení – pokud vůbec slyšel. Avšak všichni zmlkli a mlčeli jako zařezaní dobrou půlhodinu. Čistě pro ověření jsem párkrát zkusil otevřít další diskusi, ale nedalo se svítit. Dámy se vrátily do svého kouta, tak jsem to vyzkoušel i s nimi, a nabyl jsem dojmu, že Sally by byla docela ráda uvolnila napětí a ztratila se mnou nějaké to slovo, avšak Dol Bonnerová byla rozhodně proti – a ona byla šéf.

Právě jsem se podíval na hodinky a zjistil, že je jedna hodina a deset minut, když se opět otevřely dveře. Tentokrát přišli dva. V čele kráčel šest stop vysoký chlápek s podlouhlým, úzkým obličejem a prošedivělými vlasy. Udělal tři kroky do místnosti, zastavil se, přejel po nás pohledem a oznámil nám: „Jsem Leon Groom, velitel sboru detektivů města Albany.“

Odmlčel se; možná že čekal potlesk, ale nedočkal se ho. Tvářil se povýšeně a také tak mluvil, což bylo za daných okolností jen přirozené. Jen málokdy se šéfovi policejních detektivů poštěstí oslovit shromáždění složené výlučně ze soukromých oček, což je živočišný druh, který by policie nejraději vymýtila, a navíc jsme všichni pocházeli z velkoměsta, takže jsme v jeho očích byli pouhé bláto.

Pokračoval: „Jak už jste slyšeli, v jedné místnosti na tomto patře došlo k násilné smrti, takže jste zadrženi, abychom vás mohli vyslechnout. Nero Wolfe a Archie Goodwin půjdou se mnou. Teď hned. Vás ostatní zavoláme za chvíli, jednoho po druhém, abyste se podívali na toho mrtvého.“ Palcem ukázal na svého společníka. „Tento muž se vás zeptá, jaké sendviče budete chtít, a dá vám je donést. Na účet města Albany. Vy jste Theodolinda Bonnerová?“

„Ano.“

„Zanedlouho se dostaví policistka, pro případ, že bychom potřebovali udělat osobní prohlídku.“

„Jen s naším souhlasem,“ pronesl útočně Amsel.

„Samozřejmě, že s vaším souhlasem. Nero Wolfe? Pojďte se mnou. Vy a Archie Goodwin.“

Wolfe vstal, zamířil ke dveřím, a když mě míjel, přikázal: „Pojďte, Archie.“ Platil mě on, a proto nehodlal dovolit, abych přijímal rozkazy od cizích lidí.

3

V hale stáli tři muži. Jeden důležitě se tvářící civilista a dva znudění strážníci v uniformách, střežící prázdná nosítka vedle dveří číslo třicet osm. Uvnitř místnosti se nacházeli další tři – to byli vědátoři. Dva s výbavou pro sbírání otisků a třetí s fotoaparátem. Chvíli jim trvalo, než vzali Grooma na vědomí. Zatímco nás varoval, abychom na nic nesahali, vedl Wolfa kolem stolu k mrtvole. Až na to, že jí mezitím někdo srovnal nohy a sundal kravatu, vypadala celkem stejně. Wolfe na ni zamračeně shlížel.

Groom se zeptal: „Můžete ho identifikovat?“

„Ne,“ prohlásil Wolfe. „Nevím, kdo to je. Ale poznávám v něm člověka, kterého jsem viděl jednou loni v dubnu, když mě navštívil, představil se jako Otis Ross a najal si mé služby. Později jsem se dozvěděl, že to nebyl Otis Ross, alespoň ne ten Otis Ross, za kterého se vydával. Pan Goodwin, který ho neviděl jen jednou, ale devětkrát, už vypověděl, že je to týž člověk.“

„Já vím. Pořád si to myslíte, Goodwine?“

„Nemyslím.“ Když může jeho způsob vyjadřování opravovat Wolfe, tak já také. „Vím to určitě. Je to ten muž. Vlastně byl.“

„Takže můžeme… jo, mimochodem.“ Otočil se ke stolu, ukázal na jeden z předmětů a zeptal se vědátorů: „S tím popelníkem už jste skončili, Walshi?“

„Skončili, kapitáne. Hotovo.“

„Tak byste nám mohl trochu pomoci, Goodwine, kdyby vám to nevadilo. Je to jen takový pokus. Vezměte ho do ruky, jako byste jím chtěl někoho udeřit do hlavy. Nijak nad tím nepřemýšlejte, udělejte to přirozeně.“

„Jasně,“ přikývl jsem a vzal jsem ho do ruky. Potěžkal jsem ho a odhadl, že váží nejmíň libru, možná i víc. „Jsou dvě možnosti, obě stejně dobré. Buď ho popadnu za okraj, takhle, což by byl nejlepší způsob, pokud by měl člověk dost místa a času se rozmáchnout.“ Rozmáchl jsem se, abych mu ukázal, jak to myslím. „Nebo, když máte dost velkou ruku a dlouhé prsty jako já, byste ho mohl vzít prostě do dlaně, jako to teď dělám já, a máchnout jím shora či ze strany, nebo jím vyrazit dopředu.“ Předvedl jsem mu tvrdý direkt, pak jsem si přehodil popelník do levé ruky, pravičkou jsem vytáhl kapesník, začal jsem ho leštit a pořádně jsem přitlačil.

„To není dobrý nápad,“ mínil Groom. „Tahle fraška by se možná líbila tam, odkud jste přišel, ale u nás v Albany nejsme na takové věci dělaní. Nijak si tím neposloužíte.“

„A čím bych si posloužil?“ zajímal jsem se. „Co jste myslel…? Že se ho nebudu chtít ani dotknout?“ Doleštil jsem popelník a vrátil ho zpátky na stůl.

„Pojďte,“ pokynul mi a vykročil. Vyšli jsme za ním a prošli halou až skoro na konec, kde otevřel jedny dveře a ustoupil stranou, abychom mohli vejít. Byla to rohová místnost s okny ve dvou stěnách a se dvěma koberci. U stolu, s oknem za zády, seděl Albert Hyatt a mluvil do telefonu. Přistoupil k nám nějaký muž s velkýma ušima a s jizvou na tváři a vyptával se Grooma, jak má rozestavit židle. Já a Wolfe jsme pochopitelně dostali místa čelem k oknu. Než Hyatt dotelefonoval, už jsme se s Wolfem usadili bok po boku a ten ušatec si sedl o kousek dál ke stolku s otevřeným zápisníkem a v ruce držel připravené pero.

Hyatt vstal a vyzval Grooma, aby zaujal jeho místo u stolu. Groom to s díky odmítl a zůstal na židli na naší straně stolu, obrácen tváří k nám. Zaměřil se na Wolfa. „Pan Hyatt mi dal přečíst vaše prohlášení. Myslím tím prohlášení, adresované ministrovi pro státní záležitosti, ohledně odposlouchávání telefonických hovorů. Také mi pověděl, co jste mu řekl dnes dopoledne – jenom jste zopakoval některé části svého prohlášení. Chcete teď na vaší výpovědi něco změnit?“

„Ne, pane.“

„Chcete k tomu cokoliv dodat?“

„Záleží na tom. Jsem-li podezřelý z vraždy, nebo snad pan Goodwin, pak bych si přál něco dodat. Podezíráte nás?“

„Řekněme to tak, že zatím nejste z ničeho obviněni. Zadrželi jsme vás jen kvůli policejnímu výslechu, abychom zjistili, jestli máte nějakou povědomost o vraždě člověka, pro něhož jste, jak sami uznáváte, pracovali a který vás, podle vašeho mínění, poškodil. Poškodil vás?“

„Jistěže ano. Rád bych učinil další prohlášení.“

„Jen do toho.“

„Na vyzvání ministerstva pro státní záležitosti jsem se měl dostavit do Albany, do této budovy dnes v deset hodin dopoledne. V šest hodin ráno jsem odjel autem ze svého domu v New Yorku; pan Goodwin řídil. Cestou jsme udělali jednu zastávku, pojedli jsme něco ze zásob, které jsme si vzali z domova, a napili jsme se kávy. Na tuto adresu jsme dorazili krátce před desátou a vešli jsme do budovy, kde nám bylo řečeno, že se máme odebrat do místnosti číslo dvaačtyřicet ve třetím patře. Zamířili jsme přímo tam, s nikým jsme nemluvili a já tam setrval až do chvíle, kdy jsem byl uveden k panu Hyattovi. Pan Goodwin z místnosti na krátký čas odešel se slečnou Sally Coltovou. Šli pro kávu. Za celou tu dobu jsem se neviděl ani jsem nekomunikoval s… jak mám nazývat toho tvora?“

„Myslíte zavražděného?“

„Ano.“

„Je to váš klient.“

„V této souvislosti bych takové označení raději nepoužíval. Mám jiné klienty. Pokud jde o muže, který mě loni v dubnu navštívil, představil se jako Otis Ross a najal mě k práci, kterou jsem popsal ve svém prohlášení, od třináctého dubna devatenáct set padesát pět jsem ho neviděl, nemluvil s ním a nevěděl jsem, kde se zdržuje. Jediné, co jsem se o něm dále dozvěděl, bylo, když dnes dopoledne pan Goodwin vyšel ze dveří s panem Hyattem a skoro okamžitě se vrátil, aby mi oznámil, že leží v jedné místnosti nedaleko odtud a je mrtev. Poprvé od našeho setkání jsem ho uviděl několik minut poté, když mě do zmíněné místnosti odvedli a ukázali mi jeho mrtvolu. Nevěděl jsem, že je tady. Nemá smysl, abych vás zahrnoval dalšími negativními informacemi. O jeho smrti či o tom, kde se před smrtí pohyboval, nemám nejmenší tušení. Kromě skutečností, uvedených v mém prohlášení, adresovaném ministru pro státní záležitosti, nevím vůbec nic, co by jakkoli mohlo pomoci při vyšetřování této vraždy.“

Wolfe to ještě chvíli uvážil. „Tak, pane Groome. Nevím, k čemu vám bude se mě na cokoliv vyptávat, ale můžete to samozřejmě zkusit.“

„Jo, zkusit to můžu.“ Groom se podíval na mne a já usoudil, že teď jsem na řadě já, ale zase se vrátil pohledem k Wolfovi. „Říkáte, že jste do této budovy vstoupili dnes dopoledne krátce před desátou hodinou. Jak krátce před desátou?“

„Na základě vlastní zkušenosti o tom nic nevím. Nenosím hodinky. Ale když jsme sem přišli, pan Goodwin se zmínil, že je za pět minut deset. Tvrdí, že jeho hodinky se nikdy nepředcházejí ani nezpožďují o víc než třicet vteřin.“

„V kolik hodin jste vešli do dveří číslo dvaačtyřicet?“

„Nevím. Mohu to jen odhadnout. Řekl bych, že nám to trvalo čtyři minuty. Výtahem nahoru, do třetího patra, a potom přes halu. To znamená, že bylo asi za minutu deset.“

„A co když někdo z ostatních vypověděl, že jste se v té místnosti objevili až ve čtvrt na jedenáct?“

Wolfe si ho změřil pohledem. „Pane Groome. Ta otázka je bezpředmětná a vy to víte. Chcete-li mi vyhrožovat, je to dětinské. Je-li to jen vaše hypotéza, jste nevychovanec. A pokud někdo z nich něco takového prohlásil, víte, co všechno musíte vzít v úvahu, včetně pochyb o jeho upřímnosti. I kdyby jich tak vypovídalo víc než jen jeden, třeba dokonce všichni. Čekáte-li odpověď na svou otázku, tak, jak jste ji položil, potom mu buď šly špatně hodinky, nebo mu selhala paměť, anebo lže.“

„Jo.“ Groom se zřejmě nehodlal rozčilovat. Obrátil se ke mně. „Vy samozřejmě potvrzujete všechno, co Wolfe řekl. Je to tak?“

„Samozřejmě.“

„Ano, nebo ne. Je to tak?“

„Ano.“

„Včetně časového údaje ohledně vašeho příchodu do budovy?“

„Ano. V devět padesát pět.“

Vstal a přistoupil ke mně. „Ukažte mi hodinky.“

Natočil jsem paži, stáhl manžetu, on se podíval, pak pohlédl na své hodinky a ještě jednou na moje. Tomu chlapovi u stolu řekl: „Zapište, že Goodwinovy hodinky se zpožďují o dvacet vteřin.“ Potom se vrátil ke své židli.

„Možná se divíte,“ prohodil, „proč jsem vás dva nevzal k výslechu odděleně. Protože bych jenom mařil čas. Z toho, co jsem se dozvěděl o vaší pověsti a minulosti a o způsobu vaší práce, jsem pochopil, že pokud si něco vymyslíte, mám jen mizivou šanci vás přistihnout při rozporech ve výpovědi, takže mi to ani nestálo za to. Kromě toho, pan Hyatt chce jít na oběd a já potřeboval, aby byl přítomen. Mohu vám hned vysvětlit proč.“ Ohlédl se. „Povíte jim, co jste řekl mně, pane Hyatte?“

Hyatt si už mezitím urovnal ten neposlušný pramen vlasů. Předklonil se, lokty opřené o desku stolu. „Myslíte dnes ráno?“ otázal se Grooma.

„Ano, jenom to.“

„Nu, přišel jsem brzy, chvíli před devátou. Jeden z mých podřízených, Tom Frazer, už tady byl. Seděli jsme oba u jeho stolu a probírali jsme papíry, abychom se připravili na všechny, kdo dnes měli přijít, když tu mi zatelefonovala dívka z recepce, že se mnou chce mluvit nějaký muž. Přichází prý v naléhavé a důvěrné záležitosti a nechce jí říct, o co jde. Představil se jí jako Donahue, což mi nic neříkalo. Nechtěl jsem, aby nás tady vyrušoval, a tak jsem vyšel ven, abych se ho zbavil, a našel jsem ho sedět na lavici v hale. Tam ale nechtěl mluvit, proto jsem ho odvedl do nejbližší místnosti – do dveří číslo třicet osm. Byl ve středních letech, asi stejně vysoký jako já, hnědé vlasy a oči…“

„Oni ho viděli,“ přerušil ho Groom.

„Ach.“ Hyatta to rozladilo. „To je pravda. Řekl, že se jmenuje William A. Donahue, a nabídl mi dohodu. Prý ví, kdo všechno má dnes přede mne předstoupit, že jedním z nich je i Nero Wolfe, a tvrdil, že má strach a chce se dostat z maléru. To jsou jeho vlastní slova. Mám opakovat celý rozhovor, kapitáne? Mluvili jsme spolu asi dvacet minut.“

„Stačí jen to podstatné. Hlavní body.“

„Vlastně šlo jen o jeden hlavní bod. Hodně kolem toho namluvil, ale v zásadě šlo o jedinou věc. V souvislosti s nějakým podnikem, na němž se účastnil – nepověděl mi, oč se jednalo – si prý zajistil odposlechy několika telefonních linek; jeden z nich mu zprostředkoval Nero Wolfe, za což mu zaplatil dva tisíce dolarů. Když vypukl ten skandál – on tomu říkal bengál – a Broady byl zatčen a obviněn, rozhodl se, že je pro něj v New Yorku příliš horko, a odjel do jiného státu. Nedávno se dozvěděl, že ministerstvo pro státní záležitosti má vést toto vyšetřování a v jeho rámci mají být vyslechnuti všichni soukromí detektivové. To ho poplašilo, zejména kvůli Neru Wolfovi. Wolfe prý to odposlouchávání, které pro něj prováděl, znenadání zrušil, pak se pohádali a Wolfe má na něj od té doby spadeno. Věděl, že je Wolfe mazaný, a teď, když ho předvolali – nepletou vás moje zájmena?“

Díval se při tom na Wolfa, a tak mu Wolfe odpověděl. „Vůbec ne, pokračujte.“

„… když tedy byl Wolfe předvolán, pochopil, že se z toho bude chtít tak či onak vykroutit a on – Donahue – by to mohl schytat i za horší věci než je nezákonný odposlech. Proto se chtěl se mnou dohodnout. Pokud prý využiji svého vlivu, aby úřad státního zástupce přimhouřil oko nad těmi odposlechy, poví mi o té operaci úplně všechno, pod přísahou, a podle potřeby bude svědčit i u soudu. Zeptal jsem se, jestli Wolfe věděl, že ten odposlech byl nezákonný, a on odvětil, že ano. Chtěl jsem vědět, jestli je Donahue jeho pravé jméno a jestli se tak představil i Wolfovi, a on řekl, že ano. Vyptával jsem se ho i na další věci o jeho osobě, ale on mi nechtěl nic víc říci, dokud nepřistoupím na jeho návrh. Pověděl mi jen jedno – že v době, kdy se zdržoval v New Yorku, bydlel v hotelu Marbury. Vysvětlil jsem mu, že nemohu takovou dohodu uzavřít jen tak bez přípravy a že si to musím trochu promyslet. Vybídl jsem ho, aby počkal v té místnosti, a nechal jsem ho tam. Vrátil jsem se sem a…“

„Kolik bylo hodin?“ zajímal se Groom.

„Půl desáté a asi jedna nebo dvě minuty. Moje hodinky nejsou tak přesné jako Goodwinovy, ale chodí docela dobře.“ Pohlédl na zápěstí. „Teď ukazují třináct dvaačtyřicet.“

„Jdou vám o tři minuty napřed.“

„Takže jsem se do této místnosti vrátil přesně o půl desáté.“ Obrátil se zpátky k Wolfovi. „Samozřejmě jsem se podíval na hodinky, protože jsem potřeboval vědět, kolik mám ještě času. Výslechy měly začít v deset. Měl jsem pocit, že o tak důležité věci bych měl informovat i ministra, a zavolal jsem mu do kanceláře, jenže mi řekli, že odjel do New Yorku na nějakou poradu, a jeho sekretářka nevěděla, kde bych ho v tuto dobu mohl zastihnout. Zavolal jsem do kanceláře státního zástupce pro okres New York a mluvil jsem se svým přítelem Lambertem, náměstkem prokurátora. Vysvětlil jsem mu, že budu naléhavě a urychleně potřebovat policejní hlášení o Williamu A. Donahueovi, který loni na jaře bydlel v hotelu Marbury. Do čtvrt na jedenáct se mi nikdo neozval, tak jsem zkusil zavolat prvnímu náměstkovi ministra pro státní záležitosti, ale nebyl ve své kanceláři. Pověděl jsem o tom všem Tomu Frazerovi a…“

Groom ho zarazil. „Myslím, že to postačí. Za Donahuem do místnosti číslo třicet osm jste se už nevrátil.“

„Ne. Upozornil jsem ho, že to může trvat hodinu nebo déle, možná i dvě. Když jsem ani do jedenácti neobdržel z New Yorku žádnou zprávu – ani teď ještě nedorazila – rozhodl jsem se, že postavím Wolfa Donahuoevi tváří v tvář a uvidím, co se stane. Přešel jsem do místnosti určené pro výslechy a poslal pro Wolfa s Goodwinem.“ Hyatt pohlédl na hodinky. „Přijdu pozdě na ten domluvený oběd.“

„Jo, já vím.“ Groom se podíval na Wolfa. „Chcete se pana Hyatta na něco zeptat?“

Wolfe seděl se zkříženýma nohama, jako vždycky, když dostane židli, která je mu příliš malá a nemá opěrky na ruce. Teď postavil obě nohy rovně a opřel se dlaněmi o kolena. „Mám jen jednu nebo dvě otázky. Určitě si vzpomenete, pane Hyatte, jak jste mi řekl, že vy osobně mému vyprávění věříte. Proč jste to říkal?“

„Protože jsem to tak myslel.“

„Předtím už jste ale mluvil s tím Donahuem.“

„Ano. Ale nevěřil jsem mu. Vím něco o vašich kvalitách a o vašem postavení, zatímco o něm jsem nevěděl vůbec nic. Z hlediska prosté důvěryhodnosti jsem se rozhodl pro vás, alespoň pro začátek.“

„Věříte mému vyprávění i teď?“

„Nu…“ Hyatt se podíval na Grooma a zase zpátky na Wolfa. „Obávám se, že za daných okolností není mé mínění podstatné a nic nedokazuje.“

„To asi ne. A ještě něco. Ten Donahue mluvil o odposlouchávání několika linek. Zmínil se i o jiných jménech, kromě mého?“

„Ano. Mluvil i o jiných, ale během celého rozhovoru se soustředil hlavně na vás.“

„Jaká další jména zmiňoval?“

„Okamžik,“ zarazil je Groom. „Myslím, že tohle není nutné. Už vás nebudeme zdržovat, pane Hyatte.“

„Chci vědět,“ trval na svém Wolfe, „jestli ten muž vyslovil jméno někoho z ostatních, kdo sem byli na dnešní den předvoláni.“

Zůstalo jenom u chtění. Hyatt pohlédl na Grooma, Groom zavrtěl hlavou, a tak Hyatt vstal a odešel. Wolfe znovu zkřížil nohy a založil si ruce, ale neměl k dispozici odpovídající kulisy. Nikdy nepůsobí tak impozantně jako obvykle, musí-li sedět na židli, přes jejíž okraje přetéká jeho fundament do všech stran. Když za zvláštním náměstkem ministra zapadly dveře, Groom řekl: „Chtěl jsem, abyste to slyšel přímo od pana Hyatta. Je to tak lepší. Nechcete teď změnit své prohlášení? Nebo k němu něco dodat? Samozřejmě, Donahue je mrtvý, ale máme jeho stopu a víme, kde hledat. Víte sám, jak to vypadá.“

„Ano, to vím,“ zabručel Wolfe. „Rád hovořím s lidmi, pane Groome, ale ne bezúčelně. Pokud jde o změny v mém prohlášení, mohl bych snad vylepšit styl nebo interpunkci, ale ne obsah. A mohl bych dodat několik poznámek, například, že ten člověk lhal, když panu Hyattovi tvrdil, že se mi představil jménem Donahue a že jsem věděl, že ten odposlech je nezákonný. Ale to všechno už jasně vyplývá z mého prohlášení. Chtěl bych vás o něco požádat. Nyní už znám jeho jméno; přinejmenším vím, jaké jméno udal panu Hyattovi. Vím také, v kterém hotelu bydlel v době, kdy mě navštívil. Tady vám nemohu být k žádnému užitku. Nemám pro vás vůbec nic, ale kdybyste mi dovolil ihned se vrátit do New Yorku, využiji svého nadání a všech prostředků k prozkoumání jeho minulosti, jeho aktivit a jeho spojení s…“

Odmlčel se, protože Groom se od něj odvrátil. Otočil se ke dveřím, které se otevřely, a vešel nějaký muž; kolega v uniformě. Přistoupil k němu se slovy: „Pro vás, kapitáne,“ a předal mu složený list papíru. Groom ho rozložil, prohlédl si ho a dal si při tom načas, řekl tomu policajtovi, aby neodcházel, ještě jednou přelétl list pohledem a pak zvedl oči a zadíval se na mne a na Wolfa.

„Mám tady příkaz,“ prohlásil, „k vašemu zadržení, jakožto důležitých svědků v případě vraždy. Tímto ho uvádím v platnost. Chcete si ho prohlédnout?“

Ohlédl jsem se na Wolfa. Mohu dosvědčit, že v následujících deseti vteřinách, kdy se rozhostilo úplné ticho, ani jednou nemrkl. Potom promluvil, ale řekl jen jediné slovo: „Ne.“

„Já ano,“ ozval jsem se. Natáhl jsem ruku a Groom mi příkaz předal. Vypadal docela v pořádku, dokonce i naše jména napsali správně. Soudcův podpis jsem přečetl jako Bymnyomr. „Řekl bych, že je pravý,“ sdělil jsem Wolfovi.

Díval se na Grooma. „Opravdu nevím,“ pronesl ledovým hlasem, „jaký výraz bych měl použít. Svévole? Arogance? Svéhlavost?“

„Tady nejste v New Yorku, Wolfe.“ Groom se snažil nedávat najevo, jak moc je sám se sebou spokojen. „Tohle je Albany. Ptám se vás ještě jednou, jestli si přejete změnit vaše prohlášení nebo k němu něco dodat.“

„Vy opravdu chcete tohle lejstro použít?“

„Už se stalo. Jste zadrženi.“

Wolfe pohlédl na mě. „Jaké číslo má pan Parker?“

„Eastwood, šest-dva-šest-nula-pět.“

Vstal, prošel kolem stolu k židli, kterou před chvílí uvolnil Hyatt, posadil se a zvedl sluchátko z vidlice. Groom se zvedl, udělal krok, zarazil se, zůstal stát a vrazil ruce do kapes. Wolfe řekl do sluchátka: „Spojte mi New York, prosím. Eastwood, šest-dva-šest-nula-pět.“

4

Čtyři hodiny poté, v šest večer, jsme ještě pořád trčeli v base. Já už samozřejmě měl zkušenosti s pobytem za mřížemi, ale ještě nikdy mě nezavřeli i s Wolfem. Pro něj to byla novinka – alespoň za tu dobu, co jsem ho znal.

Popravdě řečeno jsme nebyli za mřížemi; žádné mříže nebyly nikde v dohledu. Nacházeli jsme se v místnosti pro zadržené na policejním ředitelství a nebylo to tak špatné, až na zápach, který připomínal nemocnici, stojící uprostřed newjerseyských bažin, a na umaštěné židle. V koutě jsme dokonce měli i uzavřený záchod. Dali nám do cely policajta, nejspíš abychom ve snaze vyhnout se elektrickému křeslu neuzavřeli nějaký komplot, za účelem společné sebevraždy. Když jsem mu vysvětlil, že jsme ochotní vyplatit za večerník jeden dolar, otevřel dveře, zahulákal na někoho do chodby a zůstal na svém místě. Nehodlal nic riskovat.

Brzy po našem uvěznění jsme se dozvěděli, že si můžeme poslat pro jídlo, a já jsem si objednal dva sendviče z bílého chleba s corned-beefem a litr mléka. Wolfe, který od deseti hodin nepozřel nic než trochu kávy, nabídku odmítl. Netušil jsem, jestli se rozhodl držet hladovku, nebo je prostě jenom tak vytočený, že nemůže ani jíst. Když mi přinesli mé mleté hovězí v bílém chlebu, ukázalo se, že je to žitný chléb se šunkou a ta šunka nebyla nic moc. Mléko bylo v pořádku.

Wolfe ve vězení odmítal nejen jíst, ale i mluvit. Nesundal si klobouk, sedl si na lavici u stěny, na níž rozprostřel svůj svrchník, a většinu času strávil opřený o zeď, se zavřenýma očima a s prsty obou rukou propletenými na své ústřední vyvýšenině. Při pohledu na něj – a měl jsem hodně času si ho prohlížet – jsem usoudil, že místo aby se uklidnil, zuří čím dál víc. Jen jedinkrát se pokusil se mnou komunikovat. Po prvních dvou hodinách otevřel oči a prohlásil, že by chtěl znát mé skutečné mínění o jisté věci. Ujistil jsem ho, že mu mohu sdělit své skutečné mínění úplně o čemkoliv, protože na to budeme mít spoustu času.

Zamručel: „Předpokládám, že v budoucnu, pokud budeme i nadále spolupracovat, což nejspíš budeme, přijde tato epizoda často na přetřes; v té či oné souvislosti. Souhlasíte s tím?“

„Souhlasím. Ovšem za předpokladu, že to není naše poslední epizoda. Vycházíte z domněnky, že nás čeká nějaká budoucnost.“

„Fuj. O to se postaráme. Odpovězte mi: Kdyby vás tolik nelákala možnost zúčastnit se operace s odposlechem telefonu a seznámit se s příslušnými postupy a technikou, myslíte, že bych od toho člověka jeho zakázku přijal? Ptám se jenom na vaše mínění.“

„To se ale nedozvíte.“ Vstal jsem a shlédl na něj. „Když odpovím ne, pak by to přetřásání v budoucnosti mělo příliš jednostranný charakter. Když řeknu ano, jenom tím přihodím další položku k té hromadě podrážděnosti, která vás zavalila, a mohlo by toho být na vás moc. Z téhle šlamastyky nás může dostat jen váš mozek, ale nepůjde to, dokud jste tak naštvaný, že ho vůbec nejste schopen použít. Takže vám povím, jak to udělám: Rozdělíme se.“

„Oč se rozdělíme?“

„O vinu. Fifty-fifty. Oba zasloužíme naplácat na zadek. Ale nezasluhujeme usmažit.“

„Odložíme to na později,“ zavrčel a zavřel oči, aby mě neviděl.

V šest hodin jsem byl zahloubán do druhé části večerníku a četl jsem si o tom, jak opravit potrhanou nylonovou podprsenku, protože všechno ostatní už jsem měl přečtené, když tu se rozlétly dveře. Náš strážce se otočil na podpatku, připraven zabránit ozbrojenému pokusu o osvobození vězňů, ale byl to jen další policajt, který přivedl návštěvu. Hostem byl chlapík se zarudlým obličejem, v hnědém kašmírovém svrchníku; na okamžik zůstal stát, rozhlédl se kolem sebe a pak přistoupil k nám se vztaženou pravicí.

„Pan Wolfe? Já jsem Stanley Rogers. Hrozně se omlouvám. Asi jste si už mysleli, že jsem někde spadl do díry a ta se za mnou zavřela, ale Nat Parker mě sehnal až skoro ve tři hodiny a soudce právě měl nějaký případ, takže jsem musel trochu tahat za drátky. Nejsme tady u nás příliš pohostinní, že? Tohle je pan Goodwin? Rád vás poznávám.“ Podal mi ruku a já mu ji stiskl. „Žádal jsem soudce o stanovení kauce ve výši pěti tisíc dolarů, ale on nechtěl slevit pod dvacet tisíc. Za každého. Nicméně, jste zase na svobodě a jsem přesvědčen, že právem, ovšem nesmíte bez svolení soudu opustit jurisdikci. Rezervoval jsem vám pokoj v hotelu Latham, ale to se dá samozřejmě zrušit, pokud jste se už zařídili jinak.“

Přinesl s sebou listiny, které jsme museli podepsat. Když mu Parker telefonoval z New Yorku, požádal ho prý, aby pro nás udělal všechno, co bude v jeho silách. Nabídl se dokonce, že kdybychom ho potřebovali, zruší i večeři, kterou si naplánoval, ale Wolfe odvětil, že v tuto chvíli se potřebujeme jenom dostat pryč odsud a sehnat si něco k jídlu. Jednu z jeho nabídek jsme však přijali. Měl venku auto a poté, co jsme řekli strážnému sbohem a šáteček a vyžádali si zpět osobní předměty, které nám předtím odebrali, zavedl nás ke svému vozu a odvezl nás do garáže, kde jsme nechali náš sedan. S Wolfem usazeným opět na zadním sedadle jsem odjel do hotelu, vytáhl jsem z kufru zavazadla a předal klíč hotelovému poskokovi.

Co se týče zavazadel, byl bych mohl Wolfovi připomenout, že jsem mu to říkal, ale usoudil jsem, že není v takovém stavu, aby to snesl. Včera večer se choval paličatě, jako obvykle; odmítal připustit, že možná budeme muset zůstat přes noc mimo dům, a trval na tom, že žádná zavazadla nepotřebujeme. Ale já jsem mu jeho kufr sbalil sám – trochu mi přitom pomohl i Fritz – protože vím, že člověk míní, ale nějaký jiný živočich mění. Když nás hotelový sluha dovedl k pokoji číslo 902 a položil kufry na polici, naskytla se mi skvělá příležitost uplatnit přiléhavou, štiplavou poznámku, ale pokládal jsem za vhodnější držet jazyk za zuby.

Wolfe si pověsil svrchník do skříně vedle mého kabátu, sundal si sako, vestu, kravatu i košili a zašel do koupelny umýt si obličej a ruce. Když vyšel ven, přehodil přes sebe žlutý vlněný župan s tenkými černými proužky, vzal trepky, posadil se do křesla, zul si boty a požádal mě, abych zatelefonoval pokojové službě, ať nám pošlou jídelní lístek. Připomněl jsem mu, že podle Rogerse se v Lathamu vaří jenom jakž takž a nejlepší restaurace ve městě je jen dva bloky odsud.

„To mě nezajímá,“ prohlásil. „Nemám chuť k jídlu a nejsem vůbec schopen používat chuťové buňky. Jím, protože musím. Dobře víte, že nemohu pracovat na lačný žaludek.“

Chystal se tedy pracovat.

Nepamatuji si, že bych kdy při jídle zažil ponuřejší náladu. Všechno bylo naprosto jedlé – ústřice, polévka, roastbeef, brambory s kyselou smetanou, brokolice, salát, jablkový koláč s tvarohem i káva – a také jsme všechno spořádali, ale atmosféra nebyla nijak jiskřivá. I když Wolfe při jídle nikdy nemluví o práci, rád si povídá o čemkoliv jiném, kromě práce; bývá to tak skoro vždycky. Tentokrát od začátku až do konce neutrousil ani slovo a já se nepokoušel z něj něco vypáčit. Po druhém šálku kávy odstrčil židli od stolu a zamumlal: „Kolik je hodin?“

Podíval jsem se. „Za deset minut půl deváté.“

„Dobře.“ Nasál ústy vzduch, důkladně, až dolů, kam před chvílí uložil roastbeef, a vydechl nosem. „Nevím, zda si uvědomujete, do jak nepříjemného maléru jsem se dostal.“

„O ten malér se také podělíme. Fifty-fifty.“

„Jenom do jisté míry. Pokud jde o nepříjemnosti, to ano, ale já čelím ještě jinému, specifickému problému. Budou nás zde držet, dokud se ten případ nevyřeší. Mohl bych uspíšit naše propuštění, kdybych jej vyřešil sám, jenomže k tomu nemám chuť. Zajisté nelze připustit, aby se lidé navzájem beztrestně vraždili, ale já bych se raději nepodílel na odhalení člověka, který zabil tu odpornou stvůru. Co mám tedy dělat?“

Mávl jsem rukou. „To je jednoduché. Zůstaňte sedět. Tenhle pokoj není tak zlý. Můžete navštěvovat zasedání státního zastupitelstva, půjčovat si knihy z knihovny a já zatím naučím Sally Coltovou pár věcí, pokud tu zůstane viset i ona. Kdyby se to mělo táhnout několik měsíců, jakože to tak asi dopadne, jestli je Groom ten nejlepší, koho mají, mohli bychom si pronajmout menší byt, vzkázat pro Fritze…“

„Sklapněte.“

„Ano, pane. Nebo to možná se Sally rozlouskneme i bez vás. Já vůči tomu ptáčkovi, co to spáchal, necítím takovou vděčnost jako vy. Kdyby…“

„Hlouposti. Nejsem vděčný. Chtěl jsem ho znovu vidět živého. No dobře. Mám-li si vybrat mezi nesnesitelnou, či jenom nechutnou alternativou, musím zvolit tu druhou. Předpokládám, že i ostatním zakázali opustit jurisdikci.“

„Jestli myslíte naše kolegy, tak to určitě. Možná je nezatkli jako nás, ale zajisté je tu zadrželi. Groom se na nás nezaměřil natolik, aby ostatní nechal běžet. Kromě toho je ještě bude chtít vyslechnout Hyatt.“

Přikývl. „Musím s nimi mluvit. Někteří možná bydlí v našem hotelu. Najděte je a přiveďte je sem.“

„Teď?“

„Ano.“

„Máte nějaký návrh?“

„Ne. Můj mozek nefunguje jaksepatří. Pokusím se srovnat si myšlenky, než je seženete.“

Tohle už se v minulosti stalo mnohokrát. Věděl, že mám jen dvě možnosti – protestovat, že si bere větší sousto, než já dokážu spolknout, anebo to přijmout jako kompliment v tom smyslu, že když potřebuje zázrak, stačí jen na mne lusknout prsty. A věděl také, kterou z těch dvou možností si vyberu.

„Oukej,“ souhlasil jsem. „Mohl byste v tom případě zatelefonovat obsluze, aby přišli sklidit nádobí? A taky byste měl brnknout Fritzovi, aby si nedělal starosti. Já teď musím přemýšlet.“

Přistoupil jsem k oknu, rozhrnul záclony a vytáhl roletu a vstoje jsem shlížel na ztemnělou ulici. Nestalo se poprvé, že jsem dostal za úkol uspořádat takovou sešlost, ale ještě nikdy se nejednalo o partu soukromých čmuchalů, takže jsem musel vymyslet něco speciálního. Začaly se mi hlavou honit skvělé nápady. Řeknu jim, že podle Wolfova mínění by je mohlo zajímat, na co se ho Hyatt ptal při výslechu. Že má Wolfe nějaký nápad, jak nás všechny dostat z okruhu působnosti zdejšího soudu, a chtěl by se o tom s nimi poradit. Že Wolfe má informace o zavražděném, které nesdělil policii, a chce si o nich pohovořit. Že Wolfe považuje za důležité ověřit, kdy přesně se kdo z nás dostavil do místnosti číslo dvaačtyřicet, a navrhuje, abychom to všichni spolu probrali. A tak dále, celkem jich byl asi tucet.

Náhle jsem si vzpomněl, jak Wolfe kdysi řekl, že má-li si člověk vybrat z mnoha různých nápadů, obyčejně bývá nejlepší ten nejjednodušší z nich. Stáhl jsem roletu a obrátil jsem se. Právě domluvil s Fritzem a spouštěl se do křesla s opěrkami, jehož šířka mu bezmála vyhovovala. Zeptal jsem se ho: „Chcete, aby přišli všichni najednou, ano?“

Přitakal.

„Dokdy je tu potřebujete mít?“

„Inu… za dvacet minut. Za půl hodiny.“

Posadil jsem se na okraj postele, vzal jsem sluchátko a dívce v ústředně jsem oznámil, že pokud vím, bydlí v hotelu pan Harland Ide a mohla by mě prosím spojit s jeho pokojem? Za pár okamžiků jsem uslyšel jeho poněkud chraptivý bas vyslovit „haló“.

„Pan Harland Ide?“

„U telefonu.“

„Tady je Archie Goodwin. Volám v zastoupení pana Wolfa. Bydlíme v pokoji číslo devět set dva. Moc rád by se s vámi o něčem poradil, ale ne po telefonu. Teď právě odpočívá. Kdybyste byl tak laskav a mohl k nám na chvíli zaskočit, řekněme za půl hodiny, byl by vám velmi zavázán. Asi tak v devět. Doufáme, že přijdete.“

Chvíli bylo ticho. „Můžete mi naznačit, oč se jedná?“

„Po telefonu raději ne.“

Zase ticho, tentokrát o něco delší. „Dobrá, přijdu.“

Nejjednodušší nápad je nejlepší. Výhodou samozřejmě bylo, že se jednalo o soukromé detektivy. Když soukromému detektivovi řeknete, že s ním chcete mluvit o něčem, co je příliš choulostivé, aby se to probíralo po telefonu, přiběhne za vámi, i kdyby měl předtím přeplavat řeku.

Se všemi to nešlo tak snadno jako s Idem. Steve Amsel se neubytoval v Lathamu, ale vypátral jsem ho v jiném hotelu a podařilo se mi ho přesvědčit, aby si udělal výlet. Jay Kerr sice v Lathamu bydlel, ale při prvních dvou pokusech měl obsazeno a sehnal jsem ho až jako posledního. Dol Bonnerová se Sally Coltovou bydlely ve stejném patře jako my, v pokoji číslo 917. Napadlo mě, že jsem radši měl popojít o kus dál chodbou a navečeřet se s nimi místo s němým paňácou. Dol Bonnerovou můj nápad zprvu příliš nenadchl, ale když jsem ji ujistil, že přijdou i ostatní, slíbila, že ji můžeme očekávat. Na třetí pokus jsem zastihl i Kerra a pak jsem se obrátil k Wolfovi: „Hotovo. Chcete ještě někoho? Grooma? Hyatta? Nebo ministra pro státní záležitosti?“

„Kolik je hodin?“

„Za devět minut devět.“

„Zpropadená věc. Musím se obléknout.“ Vstal a začal si svlékat župan. Nehodlal přijímat ženské návštěvy v negližé – zvlášť v hotelovém pokoji ne.

5

Náš pokoj byl docela rozměrný a ani sedm osob ho nijak nepřeplnilo – dokonce ani osm, chcete-li počítat Wolfa za dva jedince. Zavolal jsem dolů, aby nám dodali čtyři židle navíc, takže nikdo nemusel vysedávat na posteli. Dol Bonnerová se Sally Coltovou se pořád držely pohromadě a usadily se u zdi. Steve Amsel zaujal místo vedle nich, otočil si židli obráceně a sedl si s rukama založenýma na opěradle a s bradou opřenou o zápěstí. Stále vypadal velmi úhledně a jeho oči nepozbyly své neposednosti. Harland Ide se mi zdál unavený, ale pořád vypadal důstojně, jako bankéř. Poloplešatý baculínek Jay Kerr se dostavil jako poslední a můj vycvičený pozorovací talent ihned zaznamenal jeho zarudlý obličej a voňavý dech.

„Ale, ale!“ zahalekal při pohledu na nás. „Pořádáme večírek, co? O tom jste nemluvil, Archie. No výborně!“

„Sedněte si a poslouchejte,“ komandoval ho Amsel. „Čekáme jen na vás. Wolfe má pro nás nějakou recitaci.“

„To si rád poslechnu,“ souhlasil srdečně Kerr a usadil se.

Wolfe po nich přejel pohledem. „Myslím, že nejlépe bude začít tím,“ řekl, „že vám přečtu prohlášení, které jsem poslal ministerstvu pro státní záležitosti.“ Vytáhl zmíněný dokument z kapsy a rozložil ho. „Je to dost dlouhé, ale chtěl bych, abyste chápali mé postavení. Jestli dovolíte.“

„Jistěže,“ povzbudil ho Kerr. „Spusťte.“

Začal číst. Trvalo to celých deset minut, ale podařilo se mu udržet si pozornost posluchačů. Musím přiznat, že jsem s ním soucítil. Ze všeho nejradši by byl tu záležitost smazal a pokusil se na ni zapomenout, avšak poté, co ji musel vylíčit v písemném místopřísežném prohlášení a jeho obsah zopakovat Hyattovi, teď o ní musel vykládat znovu partě kolegů, spolučlenů z profesního sdružení. Byla to určitě nejhořčejší pilulka, jakou kdy musel spolknout, ale zvládl to. Když dočetl, prohlášení zase složil a podal ho mně.

Lokty položil na opěrky křesla a spojil konečky prstů. „Nuže, dnes ráno jsem vám nemohl povědět jméno toho zavražděného. Hovořil jsem o tom, jak jsem byl potupen, a nechci se k tomu vracet. Potřebuje někdo z vás něco z mého prohlášení objasnit? Nějaké otázky?“

Bylo zřejmé, že ne. Wolfe pokračoval. „Pan Goodwin vám do telefonu řekl, že se s vámi chci o něčem poradit. Jde o tohle: Zapletli jsme se do vyšetřování vraždy a máme omezenou svobodu pohybu. Pan Goodwin a já jsme byli zadrženi jako důležití svědci a propuštěni na kauci. Nevím, jestli zadrželi i někoho z vás, ale v každém případě se nemůžete volně pohybovat. Domnívám se, že by bylo pro nás všechny výhodné podělit se o všechny informace, prodiskutovat je a rozhodnout, co s nimi podnikneme. Všichni jsme školení a zkušení vyšetřovatelé.“

Amsel začal něco povídat, ale Wolfe zvedl ruku. „Okamžik, prosím. Než se k tomu vyjádříte, dovolte, abych vás ujistil, že pan Goodwin ani já nemáme se smrtí toho muže nic společného a vůbec nic o tom nevíme. Možná to platí i o vás všech. Je-li tomu tak, jsou výhody plynoucí z mého návrhu naprosto zřejmé. Byli bychom hlupáci, kdybychom se nepodělili o informace a nespojili své mentální schopnosti. A jestli to tak není, pokud ho někdo z vás zabil nebo se na tom nějak podílel, určitě nám to nepoví a pravděpodobně nebude ochoten nám sdělit vůbec žádné informace. Avšak očividně by i tak bylo v zájmu nás ostatních spojit své vědomosti a své prostředky. Nemyslíte?“

Poprvé se na sebe podívali. Jay Kerr řekl: „Moc pěkné. Výborně! Poslední jde z kola ven.“

„To jste řekl správně,“ přidal se Amsel. „Když nebudu spolupracovat, jsem to já.“

„Mám jednu otázku,“ ozval se Harland Ide. „Proč vás a Goodwina zatkli a propustili jen na kauci?“

„Protože,“ vysvětloval Wolfe, „ten člověk – jak předpokládám, teď už všichni víte, že se jmenoval Donahue – dnes ráno panu Hyattovi vyprávěl svůj příběh, který se rozchází s mým prohlášením. Řekl mu, že se mi představil jako Donahue, a podle něj prý jsem věděl, že ten odposlech je nezákonný.“

„Jauvajs,“ zasykl Kerr. „Není divu, že chcete, abychom vyklopili, co víme.“

„Já sám jsem už vyklopil všechno, pane Kerre. Odpovím na všechny vaše otázky. A ujišťuji vás, že mě nepohání strach z nějaké fatální katastrofy. Jenom bych chtěl jet domů.“

Ozvala se Dol Bonnerová. „Mně se zdá,“ začala, „že jedinou otázkou zůstává, jestli nám to k něčemu bude nebo ne. Nemůže nám to uškodit. Všechno, co víme, jsme už pověděli policii, alespoň já a slečna Coltová ano. A oni se do nás zítra pustí znovu.“ Zaměřila pohled karamelových očí na Wolfa. „Co z toho budeme mít?“

Zamračil se na ni. Někdy se doopravdy poctivě snaží neškaredit se, když mluví s nějakou ženskou, ale jen málokdy se mu to podaří. „Možná že nic, madam. Ale všichni vespolek se považujeme za velmi důvtipné a vynalézavé jedince a možná dokonce právem. Je-li tomu tak, proč bychom těchto schopností nevyužili, jestliže jedinou alternativou je zůstat sedět, dumat a doufat, že pan Groom má dost fištrónu anebo mu alespoň bude přát štěstí. Probrali jste si už alespoň mezi sebou, co kdo víte?“

Ozvalo se třikrát ne a dva zavrtěli hlavou.

„Takže je na čase s tím začít. Nevíte dokonce ani to, zda lze jednoho či více z vás spolehlivě eliminovat. Budeme-li předpokládat, že ho zabil někdo z nás, víte, jaké je časové vymezení…? Nevíte. Očividně se vám – na rozdíl ode mě – nedostalo té výsady poslechnout si vyprávění pana Hyatta. Vražda byla spáchána mezi půl desátou, kdy pan Hyatt nechal Donahuea samotného v místnosti, a desátou hodinou, kdy jsme přišli já a pan Goodwin. Vyjděme z toho, že ho zabil někdo z nás – tento předpoklad musíme akceptovat, dokud neobjevíme nějaký důvod, proč ho odložit. To znamená, že může-li někdo z vás prokázat, že do místnosti číslo dvaačtyřicet přišel před půl desátou a od té doby tam zůstal, jste z toho venku. Je zde někdo takový?“

„Já to nejsem,“ přiznala Dol Bonnerová. „Přišly jsme se slečnou Coltovou jako první, dvacet minut před desátou. Asi pět minut po nás přišel pan Ide a za další čtyři nebo pět minut pan Amsel. Potom pan Kerr a vy s panem Goodwinem jste dorazili poslední, těsně před desátou. Nelíbilo se mi, když vás zavolali dovnitř, protože jsme přišly první a podle mě nás měli vzít nejdřív ze všech.“

„Takže jsme v tom stále všichni. Když jsem se zmínil o časovém rozmezí od půl desáté do deseti, nevzal jsem v úvahu možnost, že v době, kdy pan Goodwin se slečnou Coltovou šli pro kávu, jeden z nich či oba dva se mohli zastavit v místnosti číslo třicet osm a zabít ho. Přeje si někdo, abychom to prozkoumali?“

Sally Coltová se začala chichotat. To jsem jí započítal jako mínus, ale bral jsem ohled na to, že se možná vůbec poprvé ocitla v blízkosti vraždy, takže se na ní přirozeně projevovalo napětí. Přispěchal jsem jí na pomoc. „To si můžete škrtnout. Já to nebyl, ona to nebyla a my jsme to nebyli.“

„Slečno Coltová?“

„Nehloupněte!“ Promluvila trochu hlasitěji, než bylo třeba, a tak o něco ztišila hlas. „Ne. Pan Goodwin má pravdu.“

„Dobrá. To se mu stává často.“ Wolfe se zavrtěl v křesle. Jeho pozadí si od šesté hodiny ranní vytrpělo své. „Policie se nejspíš domnívá, že někdo z nás při příchodu, cestou přes halu, zahlédl Donahuea, který možná vykoukl ze dveří, a vyřídil ho. Tato teorie nás dostává k jádru věci. Nemohli mít čas na nějaké dlouhé hovory, leda by vrah vešel do budovy mnohem dřív, než dorazil do místnosti číslo čtyřicet dva, a v tom případě ho asi policie dopadne i bez naší pomoci. Jde o to, že vrah se podle všeho rozhodl Donahuea zabít, jakmile zjistil, že je v budově. Mohl to být někdo z vás? Popsal jsem vám podrobně a upřímně všechny své styky s tím člověkem. Měl s ním co do činění i někdo z vás?“

„Já ano,“ přihlásila se Dol Bonnerová.

„Ano, slečno Bonnerová. Mohla byste to rozvést?“

„Jistě. Řekla jsem to policii, tak proč ne vám?“

V jejím tónu jsem zaznamenal záchvěv pohrdání – buď platilo Wolfovi, anebo ostatním za to, že nechtějí mluvit. „Nejdřív ale chci říct, že jsem něco vynechala – neúmyslně. Když jsme se slečnou Coltovou vyjely do třetího patra, zašla jsem na dámy a ona šla rovnou do dvaačtyřicítky. Přišla jsem tam za ní až deset minut po půl desáté. Policie o tom samozřejmě ví. Také jsem zaslechla jednoho detektiva, jak někomu říkal – myslím, že okresnímu prokurátorovi – že jsme toho mrtvého poznali všichni.“

„Vskutku.“ Wolfe už se skoro vůbec nemračil. „Všichni z vás?“

„Tak to řekl.“ Přelétla očima k Ideovi, Amselovi a Kerrovi a znovu pohlédla na Wolfa. „Co se týče mých styků s ním, bylo to skoro stejné jako u vás. Přišel loni v dubnu do mé kanceláře pod jménem Alan Samuels a chtěl, abych zajistila odposlech telefonu v jeho domě v Bronxu. Přesně stejným způsobem, jako to sjednal s vámi. Já nemám Archieho Goodwina, aby mě postrkoval do práce, ale pomyslela jsem si, že mi neuškodí dozvědět se něco o technice odposlouchávání, když to bude všechno podle zákona, a souhlasila jsem pod podmínkou, že uspokojivě prokáže svou totožnost. Ukázal mi nějaké papíry – řidičský průkaz a pár dopisů – ale já prohlásila, že to nestačí.“

Odmlčela se a polkla. Zřejmě na tohle vystoupení nebyla o nic pyšnější než Wolfe na svůj výkon. „Řekl, že má účet v bance za rohem – mám kancelář na rohu Padesáté ulice a Madison Avenue – a navrhl, abych tam s ním zašla. Měla jsem nějakou schůzku a nemohla jsem odejít z kanceláře, a tak jsem s ním poslala slečnu Coltovou.“ Otočila se. „Sally, je to na tobě.“

Sally se netvářila příliš radostně. „Mám jim to říct?“

Dol Bonnerová přisvědčila a Sally upřela oči na Wolfa. Z mého úhlu pohledu v elektrickém osvětlení vůbec nevypadaly modře; byly skoro černé, jako Amselovy. „Slečna Bonnerová mně vysvětlila, co potřebujeme,“ začala, „a tak jsem s ním zašla za roh na Madison Avenue do pobočky Continental Trust Company. Provedl mě mezerou v nízké přepážce k psacím stolům, u nichž pracovali čtyři muži, a přistoupil k jednomu stolu. Byla na něm jmenovka Frederick Poggett. Klient toho muže za stolem oslovil pane Poggette, podal mu ruku, vysvětlil mu, že v souvislosti s nějakou obchodní záležitostí potřebuje prokázat totožnost a jestli prý by pan Poggett byl tak laskav a mohl ho identifikovat. Pan Poggett odpověděl, že to se rozumí, obrátil se ke mně a řekl: ‚Tohle je pan Samuels, zákazník naší banky.‘ Zeptala jsem se: ‚Alan Samuels?‘ a on že prý ano a začal se našeho klienta vyptávat, jestli se snad jedná o nějaký úvěr, že v tom případě s radostí předloží i výpis z jeho účtu. Klient odvětil, že to nebude nutné, a šli jsme pryč. Vrátili jsme se do kanceláře a já jsem slečně Bonnerové podala hlášení.“

Odmlčela se a pohlédla na Dol Bonnerovou, která přikývla a převzala slovo.

„V mém případě, pane Wolfe, nebyl předmětem jeho podezření tajemník, ale jeho bratr, který s ním prý žije v domě. Ale to je detail. Zaplatil mi tisíc dolarů v hotovosti, já jsem si zjistila, jak se takový odposlech provádí, a zařídila jsem to. Měl si chodit každý den v pět odpoledne do kanceláře pro zprávy. Ráno poté, co si vyzvedl páté hlášení, mi zavolal, že už ten odposlech nepotřebuje, a zeptal se, jestli je mi něco dlužen. Odpověděla jsem ano, ještě pět set dolarů, a on asi za hodinu přišel a vyplatil mi je.“

Udělala drobné gesto. „Vůbec jsem ho nepodezírala. A stále tvrdím, že k tomu nebyl žádný důvod. Ale když začal ten rozruch v novinách ohledně odposlechů a pak nám nařídili učinit místopřísežné prohlášení o všech našich aktivitách souvisejících s odposloucháváním telefonů, zašla jsem do banky, promluvit si s panem Poggettem. Slečnu Coltovou jsem vzala s sebou. Samozřejmě si na tu příhodu vzpomněl. Odskočil si podívat se do záznamů a pak nám pověděl, že ten Alan Samuels si u nich v bance otevřel účet osmnáctého února a uvedl obchodní adresu na Lexington Avenue. Prý to s ním vyřizoval Poggett osobně. Nemohl mi říci nic o výši účtu ani o referencích, které mu o sobě Samuels dal, ale pověděl mi, že všechny peníze z účtu byly vyzvednuty dvacátého dubna, kdy byl účet také zrušen, tedy den poté, co Samuels zastavil odposlouchávání, a vytáhla jsem z něj i tu adresu na Lexington Avenue. Samozřejmě mě napadlo, že jsem se nechala napálit a… mám pokračovat? O tom, jak jsem se ho pokoušela vypátrat?“

„Ne, leda byste ho našla. Našla jste ho?“

„Ne. Nikdy. Příště jsem ho viděla až dnes, mrtvého, tam v té místnosti.“

„Živého jste ho už nespatřila?“

„Ne.“

„Nebylo by bývalo docela jednoduché ověřit si vaše podezření – buď ho potvrdit, nebo vyvrátit?“

„Ach.“ Zarazila se. „To jsem vynechala. Samozřejmě. Osobně jsem se vydala na tu adresu v Bronxu. Bydlel tam opravdu nějaký Alan Samuels, ale nebyl to týž člověk.“

„Prozradila jste mu, že jste… hm, nevědomky narušila jeho soukromí?“

„Ne. Uznávám, že jsem měla, ale neudělala jsem to. Bylo mi z toho zle a měla jsem všeho po krk.“

„Opatřila jste si o něm nějaké informace – o jeho zaměstnání, postavení a zájmech?“

„Ne. Co by mi to pomohlo?“

„Jaká je jeho adresa?“

„Já ne…“ Zaváhala. „Je to důležité?“

Wolfe se na ni už zase mračil. „Ale běžte, slečno Bonnerová. Vždyť se to dá najít i v telefonním seznamu.“

Lehce se zarděla. „Mám jenom pocit, že je to zbytečné. Borchard Avenue 2970, Bronx.“

Wolfe se otočil. „Archie, zavolejte pana Cohena. Dejte mu to jméno a adresu a řekněte mu, že ty informace potřebujeme co možná nejdříve. Pokud možno do hodiny.“

Vstal jsem a přešel jsem k telefonu. Číslo do Gazetty jsem v zápisníku hledat nemusel. Vyzval jsem je, ať klidně pokračují, že jsem zvyklý na obtížné podmínky při telefonování, ale oni zdvořile zůstali zticha. Byl už večer, takže jsem spojení s New Yorkem získal během dvaceti vteřin, Lon se mi ozval a já mu přednesl naši žádost, ale trvalo mi dvě minuty, než jsem se ho zbavil. Chtěl exkluzivní rozhovor o tom, jak nás zatkli a jaký uzel udělal vrah na Donahuově vázance, až jsem nakonec musel zavěsit jako nějaký hrubián. Když jsem se vrátil na místo, otázal se Wolfe svých posluchačů: „Chce se někdo slečny Bonnerové na něco zeptat?“

Očividně nechtěli.

„Myslím,“ pokračoval, „že nejlépe slečně Bonnerové dokážeme, jak si vážíme její upřímnosti, když jí ji oplatíme. Pane Ide? Pane Amsele? Pane Kerre?“

Ide seděl a jemně se štípal do kůže na ohryzku. Amsel s rukama složenýma na opěradle židle nespouštěl oči z Wolfa. Jay Kerr vydal nějaký zvuk, ale bylo to jen menší říhnutí.

„Uvědomuji si,“ naléhal Wolfe, „že vaše povolání i vaše zkušenosti vás naučily chovat se vždy co nejdiskrétněji, avšak doufám, že jste si z diskrétnosti neudělali fetiš. Podle slečny Bonnerové jste toho mrtvého všichni poznali. To znamená, že jste ho nejen viděli, ale setkali jste se s ním za takových okolností, že by, podle vašeho mínění, bylo velmi riskantní nebo přinejmenším nerozumné předstírat, že ho neznáte. Jak řekla slečna Bonnerová, co jste pověděli policii, určitě můžete zopakovat tady, leda byste měli obavy…“

„Ále, k čertu s tím,“ vyhrkl Kerr. „Jasně, že jsem toho parchanta znal.“

„Jsou tady dámy,“ napomenul ho Amsel.

„Žádné dámy, to jsou kolegyně. No co, nebyl to snad parchant? Koukejte, jak vypekl Wolfa a Dol Bonnerovou – dva prvotřídní profesionály. Obyčejný skunk. Klidně vám povykládám všechno, co o něm vím, ale nejdřív se musím napít.“

„Omlouvám se,“ řekl Wolfe a myslel to doopravdy. „Mimo domov nejsem nikdy docela ve své kůži a zanedbávám i běžnou zdvořilost. Archie? Buďte tak hodný.“

6

Dol Bonnerová dostala brandy a kávu, Sally si dala rum s coca-colou (další mínus), Ide pil čaj s citrónem, Amsel si objednal dvojitý bourbon s ledem, Kerr dvojitou skotskou s ledem, Wolfe dvě piva a já dvojité mléko. Občas si s chutí dám skleničku, ale ne tehdy, když jsem propuštěn na kauci. V takových chvílích potřebuju mít všech pět pohromadě.

Kerr předtím ohlásil, že se nejdřív potřebuje napít, a tak zatímco čekal, až přijdou zdola zásoby, Wolfe ještě s Dol Bonnerovou probíral některé podrobnosti. Například se ptal, kdy přesně ji Donahue navštívil poprvé, ale to jen, aby nějak zabil čas. Anebo možná ne. Byl jsem rád, že tady není Fritz. Každou ženskou, která překročí náš práh, podezřívá, že chce ovládnout jeho kuchyni, o ostatních částech domu ani nemluvě. Ten by se asi kroutil. Karamelově zbarvené oči Dol Bonnerové s dlouhými tmavými řasami dozajista nebyly tím jediným, co na ní bylo atraktivní, a navíc byla ve správném věku, prokázala, že jí to docela myslí, a velmi dobře si poradila i se svou výpovědí. Kromě toho se stala Wolfovou společnicí v neštěstí, protože i z ní udělal Donahue pitomce. Samozřejmě, kdyby Wolfe přišil tu vraždu právě jí, potom by už nebyla nebezpečná, ale já jsem si všiml, že se na ni přestal mračit. Inu, dobře, pomyslel jsem si; když se jí povede ho sbalit a Sally sbalí mě, můžeme řešit případy všichni společně a ovládneme trh.

Když přinesli a roznesli nápoje, Wolfe si dopřál několik zdravých doušků ze sklenice s pivem a soustředil se na Jaye Kerra. „Nuže, pane? Chtěl jste nám něco povědět.“

Kerr srkal svoji skotskou. „Mě taky nachytal. A pořádně. Ale probíhalo to trochu jinak. Mně vykládal, že si dělá starosti kvůli manželce. Chtěl odposlouchávat telefon u něj doma, v jednom bytě v Brooklynu. Vyžádal si záznamy všech hlasů, mužských i ženských, protože se prý domnívá, že když není doma, vyskytuje se v bytě nějaký chlap, který tam nemá co dělat. Vás i slečnu Bonnerovou mohu ujistit, že vás vzal na hůl. Mně dal zálohu dva tisíce a později ještě dva přidal.“

„Děkuji. Příště budu chtít víc. Kdy se to stalo?“

„Kontaktoval mě začátkem dubna. Po dvou týdnech – pokud si vzpomínám, trvalo to přesně šestnáct dní – odposlouchávání odvolal a vyrovnal se se mnou.“

„Jak se jmenoval? Jak se vám představil?“

Kerr se napil a udělal obličej. „Tahle whisky nechutná jaksepatří, ale není to její chyba. Měl jsem k večeři zelí. Pokud jde o jeho jméno, říkal, že se jmenuje Leggett. Arthur M. Leggett.“

„To je mi povědomé. L-e-g-g-e – s dvěma t?“

„Správně.“

„Někde jsem to už viděl. Archie?“

„Jo,“ přisvědčil jsem. „Je to nějaký papaláš.“

„Je to prezident,“ upřesnila Dol Bonnerová. „Prezident Metropolitní občanské ligy.“

Ta ženská mi lezla na nervy. Teď už mu odpovídá na otázky, které položil mně, a to ještě ani nejsou zasnoubení. Wolfe jí zdvořile poděkoval. Nemám nic proti zdvořilosti, ale doufal jsem, že si z ní nechce udělat fetiš. Obrátil se na Kerra. „Jak vám prokázal svou totožnost?“

„Nijak.“

Kerr opět usrkl ze skleničky, udělal obličej a Wolfe se otočil ke mně a řekl ostře: „Ochutnejte tu whisky.“

Už mě to také napadlo. Začínalo to vypadat, jako bychom měli mezi sebou vraha, a nejen to. Před nedávnem jistý Assa přímo v naší kanceláři polkl doušek nápoje, který jsem mu podal, a padl mrtev k zemi. Kyanid. Wolfe nestál o to, aby se něco podobného opakovalo, a já taky ne. Přistoupil jsem ke Kerrovi a požádal ho, aby mi dal ochutnat. Vrčel něco o tom, že čerta starýho, ale svou sklenici mi podal. Nepatrně jsem si lízl, rozprostřel jsem to po jazyku, nechal splynout dolů, pak jsem stejný krok ještě jednou opakoval a vrátil jsem mu ji.

„V pořádku,“ uklidnil jsem Wolfa. „Bude to tím zelím.“

Zabručel: „Řekl jste, že vám neprokázal svoji totožnost, pane Kerre. Jak to?“

„Proč by měl?“ podivil se Kerr. „Víte kolik podezíravých manželů se každý týden průměrně vyskytuje v metropolitní oblasti? Stovky. Tisíce! Někteří z nich mě přijdou požádat o pomoc. Chlap přijde a vyžádá si odborné služby. Proč bych měl pochybovat o tom, že je to on? Kdybych je měl všechny prověřovat, nedělal bych nic jiného.“

„To jméno, Arthur M. Leggett, jste musel zaslechnout; při vašich rozsáhlých… hm… aktivitách.“

Kerr vystrčil bradu. „Hele, jste snad policajt? Nebo jste jeden z nás?“

„Jsem jedním z nás.“

„Tak se podle toho chovejte. Na jména, která jsem určitě musel slyšet, se mě můžou vyptávat poldové. Nebojte se, už se ptali a ještě se budou ptát. A všechno o tom odposlechu jsem uvedl ve svém prohlášení pro ministerstvo, protože to bylo v souladu s etikou a protože jsem věděl, že musím. Dozvěděl jsem se, že něco vytáhli ze dvou techniků, a kdyby z té výpovědi zjistili, že mám něco společného s akcí, kterou jsem zatajil, byl by se mnou konec.“

Wolfe přikývl. „Nechceme vás sekýrovat, pane Kerre. Jenom vás žádáme, abyste přispěl k naší vzájemné výměně informací. Měl jste nějaké podezření, že váš klient ve skutečnosti není Arthur M. Leggett?“

„Ne.“

„Ani později?“

„Ne.“

„Takže když vám ukázali toho mrtvého, identifikoval jste ho jako Arthura M. Leggetta?“

„Ano.“

„Chápu.“ Wolfe se na chvíli zamyslel. „Nu, proč ne? Přirozeně, když jste zjistil, že se tak nejmenuje, byl jste šokován a pohoršen, a nyní ho častujete nelichotivými přídomky. Nejste sám. Já jsem na tom stejně, slečna Bonnerová také a nepochybně to platí i o panu Ideovi a panu Amselovi.“ Dopil pivo, znovu si nalil, pozoroval sklenici, dokud si nebyl jist, že pěna nepřeteče přes okraj, a pak teprve vzhlédl. „Je to tak, pane Idee?“

Ide odložil šálek s talířkem na můj kufr na poličce; sám jsem mu navrhl, aby ho používal místo stolku. Odkašlal si. „Musím přiznat, pane Wolfe, že teď se cítím mnohem lépe, než když jsem přišel do tohoto pokoje.“

„To je dobře. Je to můj pokoj a pokoj pana Goodwina, takže jsem polichocen.“

„Ano. Má zkušenost s tím člověkem se nepochybně velmi podobá tomu, co jste s ním zažil vy a slečna Bonnerová, a také já toho hořce litoval. Podvedl mě stejně jako vás, přesně stejným způsobem. Kdybych vám vypověděl všechny podrobnosti, většinou bych jen opakoval to, co jsme už slyšeli od vás a od slečny Bonnerové.“

„Přesto bychom si to chtěli poslechnout.“

„Nechápu, k čemu by to bylo dobré.“

Ideův hlas zazněl maličko ostřeji, ale Wolfe pokračoval přátelským tónem. „Některé podrobnosti by nám mohly leccos napovědět. Nebo alespoň potvrdit naše domněnky. Kdy se to stalo?“

„V dubnu.“

„Kolik vám zaplatil?“

„Dva tisíce dolarů.“

„Představil se jako Donahue?“

„Ne. Uvedl jiné jméno. Jak říkám, postupoval velmi podobně jako ve vašem případě.“

„Jak vám prokázal svoji totožnost?“

„O tom bych raději nemluvil. Totálně jsem to zpackal. Tuto podrobnost jsem ve svém prohlášení pro ministerstvo vynechal. Předpokládám, že pan Hyatt ji ode mě bude při výslechu vyžadovat, ale nedomnívám se, že bych celou tu záležitost měl zveřejnit, a nehodlám ji zveřejnit tím, že bych se zde o ní šířil. Chtěl jsem jen říci, že se cítím lépe, protože se mi dostalo té útěchy, že nejsem sám, z koho udělal blázna.“

„To opravdu nejste. My všichni jsme si vysloužili šaškovskou čepici.“ Wolfe se napil piva a olízl si rty. „Jak to skončilo? Odhalil jste jeho podvod nebo on sám odposlech zrušil, jako v případě slečny Bonnerové a pana Kerra?“

„O tom nechci mluvit.“ Z výrazu Ideovy hubené tváře, obdařené dlouhým, jestřábím nosem, bylo lze soudit, že by mu lépe vyhovovalo nějaké méně choulostivé téma, třeba počasí. „Povím vám jen tolik, že odposlech byl ukončen po deseti dnech a tím všechny moje styky s ním skončily. Stejně jako vy, slečna Bonnerová a pan Kerr jsem ho ani já už nikdy nespatřil až do dnešního dne, kdy jsem viděl jen jeho mrtvolu.“

„Identifikoval jste tu mrtvolu?“

„Ano. Nedalo se nic… byla by hloupost tvrdit, že ho neznám.“

„Tedy jste ho identifikoval pod jménem, kterým se vám představil, když vás najal?“

„Samozřejmě.“

„Jak se tedy jmenoval?“

Ide zavrtěl hlavou. „Je v tom jméno poctivého, zákonů dbalého občana. Navštívil jsem ho, promluvil s ním a on byl tak laskav, že přijal moji omluvu. Je to velmi slušný člověk. Doufám, že jeho jméno nebude do tohoto případu vraždy zataženo; určitě ne mnou.“

„Ovšem policii jste ho samozřejmě prozradil?“

„Ne, ještě ne. Uznávám, že k tomu možná budu donucen. Nemohu si dovolit opustit své povolání, kdyby mi odebrali licenci.“

Wolfe přejížděl očima po ostatních. „Navrhuji, abychom zatím ponechali otevřenou otázku, zda pan Ide přispěl svým dílem či ne, alespoň do té doby, než vyslechneme pana Amsela.“ Jeho pohled se zastavil na Amselovi. „Nuže, pane?“

„Když s vámi nebudu hrát, jsem to já, hm?“ opakoval Amsel.

„Tak jednoduché to není,“ mínil Wolfe. „Ale slyšel jste nás a teď jste na řadě.“

„Poslední jde z kola ven,“ prohlásil Kerr.

„Blbost. Jsem snad poslední?“ Ve sklínce s dvojitým bourbonem s vodou mu zbývalo ještě na půl prstu tekutiny; dopil ji, vstal ze židle, odložil skleničku na prádelník, vytáhl cigaretu a zapálil si, otočil se a opřel se zády o prádelník. „Povím vám, jak to je,“ začal. „Jsem v trochu odlišné situaci. Zaprvé, byl jsem trouba, když jsem tu mrtvolu identifikoval, jenže tam prostě ležela a v takovém případě si člověk nemůže dovolit váhat. Musí odpovědět ano nebo ne; a já řekl ano. A teď jsme se sešli tady. Podle slečny Bonnerové nám nemůže uškodit, když si navzájem vypovíme všechno, co jsme řekli policajtům, a já to beru, ale můj problém se od toho vašeho trochu liší. Víte, identifikoval jsem ho jako Billa Donahuea, kterého jsem kdysi znal.“

I předtím ho sledovalo šest párů očí, a teď na něm doslova visely. Zašklebil se na nás.

„Jak říkám, jsem v jiné situaci. Musel jsem se toho držet. Co jsem tedy řekl policii? Že jsem ho loni na jaře párkrát potkal na různých místech, ale v tomto ohledu jsem mluvil poněkud vágně; přiznal jsem, že si toho už moc nepamatuju, až na to, že za mnou jednou přišel, chtěl, abych pro něj zařídil odposlech, a já odmítl. Ptali se mě, koho chtěl odposlouchávat, a já jsem se snažil vzpomenout, ale nevzpomněl jsem si. Dodal jsem jenom, že mi možná ani žádné jméno neřekl. Tohle jsem tedy pověděl policii a říkám to i vám.“ Vrátil se ke své židli a posadil se.

Stále se na něj upíraly všechny pohledy. Wolfe ho pozoroval přivřenýma očima. Potom promluvil: „Mám návrh, pane Amsele. Od vašeho rozhovoru s policií jste měl čas propátrat svou paměť. Třeba byste nám nyní mohl povědět něco určitějšího, pokud jde o místa, kde jste se loni na jaře potkal s Donahueem.“

„Kdepak, vzpomínám si na to jen mlhavě.“

„A co jméno člověka, jehož telefon chtěl odposlouchávat?“

„Nic. Lituju.“

„Napadá mě jedna věc. Pan Kerr mluvil o tom – budu ho citovat – že ‚něco vytáhli ze dvou techniků‘. Předpokládejme, že vás vaše paměť nechala na holičkách i pokud jde o další podrobnosti; řekněme, že jste ve skutečnosti ten odposlech zařídil a zapomněl jste na to – je to jen předpoklad. Neocitl byste se v neudržitelné situaci, kdyby si na to jeden z těch techniků vzpomněl?“

„Říkáte, že je to jen předpoklad.“

„Zajisté.“

„No, jak jsem slyšel, podílela se na tom spousta techniků. Myslím, že teď budou všichni dobře poschovávaní. Předpokládejme tedy, že jsem nespolupracoval s těmi dvěma, co z nich něco vytáhli. A že z těch, kteří pro mě pracovali, nic nevytáhnou.“

Wolfe pokývl hlavou. „Ano. Když mohu něco předpokládat já, můžete i vy. Rozumím vaší nevůli povědět nám cokoliv, co jste neřekl policii, ale mám za to, že se vás můžeme zeptat alespoň na toto: zmínil jste se o té události ve svém prohlášení pro ministerstvo?“

„O jaké události?“

„O tom, že jste odmítl Donahueův požadavek, abyste pro něj prováděl odposlech.“

„Proč bych se měl o tom zmiňovat? Měli jsme jim napsat o odposlouchávání. Ne o tom, že jsme nějaký odposlech odmítli provést.“

„Docela správně. Vyskytuje se vůbec ve vašem prohlášení jméno Donahue?“

„Ne. Proč by mělo?“

„Přesně tak. Opět máte pravdu, samozřejmě. Určitě uznáte, pane Amsele, že váš příspěvek je ještě chudší než příspěvek pana Idea. Nevím…“

Zazvonil telefon a já vstal a šel k němu. Volal Lon Cohen. Zatímco jsem s ním mluvil nebo spíš jen poslouchal, Wolfe otevřel druhou láhev piva a nalil si. Hosté, stejně jako předtím, zdvořile mlčeli. Když Lon skončil, znovu se začal vyptávat a já mu slíbil, že mu dodáme materiál pro titulek přes celou stránku – hned jak nějaký budeme mít. Požádal jsem ho, aby chvíli počkal, a informoval jsem Wolfa: „Alan Samuels je burzovní makléř na odpočinku. Wall Street. Mohl by si dovolit bydlet na Park Avenue, ale dává přednost Bronxu. Před čtyřmi lety mu zemřela žena. Má dva syny a dvě dcery – ženaté a vdané. Dává peníze na bohulibé účely, ale nejde o nijak úžasné částky. Je členem Harvard clubu a ředitelem Společnosti pro etiku.

Před rokem ho guvernér jmenoval členem Vyšetřovacího výboru pro činnost dobročinných nadací. Mám toho víc, ale nic vzrušujícího Samozřejmě jste si všiml té jediné věci, která by nás mohla zajímat.“

„Ano. Je ještě u telefonu? Zjistěte jména všech členů toho výboru.“

„Jasně.“ Oslovil jsem opět Lona. Prohlásil, že to musí dát vyhledat, a také tak učinil. Pak ze mě začal tahat rozumy. Nemohl jsem mu dost dobře vykládat, že máme v pokoji všechny ostatní podezřelé a že se Wolfe ze všech sil snaží najít nějakou tu skulinku, a tak jsem mu jen pověděl lidsky jímavý příběh o tom, jak Nera Wolfa zavřeli do báně, a o dalších méně důležitých aspektech. Mezitím mu přinesli seznam jmen, on mi ho nadiktoval, já si ho zapsal a pak jsem ho varoval, aby nečekal, že mu ten materiál pro velký titulek dodáme ještě před uzávěrkou ranního vydání. Vytrhl jsem popsaný list z bloku a podal ho Wolfovi se slovy: „Tady to je. Jenom pět členů, včetně předsedy.“

Prohlédl si to, něco zabručel a podíval se na naše hosty. „Nuže. Asi si vzpomínáte na jeden údaj z mého prohlášení; že Otis Ross je předsedou Vyšetřovacího výboru pro činnost dobročinných nadací. Právě jste slyšeli, že Alan Samuels byl členem téhož výboru. Totéž platí o Arthuru M. Leggettovi. Zbývající dva členové se jmenují James P. Finch a Philip Maresco. Škoda, že máme jenom tři z pěti. Kdyby to bylo jednoznačné, znamenalo by to víc než jen náznak, ale jistotu. Pomůžete nám pane Idee?“

Ide vypadal, jako by se cítil trapně. Štípl se do kůže na ohryzku, ale to mu zřejmě moc nepomohlo, pak se kousl do dolního rtu, jenže měl žlutohnědé zuby a jeho vzhled se tím nijak nevylepšil. Nakonec řekl: „Nechtěl jsem do toho zatahovat jeho jméno, jenomže už se stalo. Nedá se nic dělat. Vy jste je vyslovil.“

„To jsou už čtyři. Má smysl, abyste nás nechával v nejistotě, zda se jedná o Finche nebo o Maresca?“

„Ne. Byl to Finch.“

Wolfe přikývl. „Zbývá už jen Maresco, a věřím, že ani jeho nenechali bez povšimnutí. Pane Amsele. Nerozeznívá jméno Philip Maresco nějakou strunu ve vaší paměti? Ani sotva slyšitelnou ozvěnou?“

Amsel se na něj zazubil. „Kdepak, pane Wolfe. Mám strašně špatnou paměť. Ale jestli vám můžu poradit, nechte mou paměť plavat. Je to jasné. Být vámi, považoval bych to za hotovou věc.“

„Velmi dobře řečeno. Uspokojivé. Dámy a pánové, domníváte se, že je jen dílem náhody, že všech pět osob, jejichž telefony potřeboval pan Donahue odposlouchávat, je právě v onom výboru?“

Nedomnívali se.

„Ani já si to nemyslím. Dozajista to stojí za prošetření. Slečno Bonnerová, kolik schopných vyšetřovatelů, kromě slečny Coltové, máte okamžitě k dispozici?“

Překvapil ji. „Co… myslíte teď hned? Ještě dnes večer?“

„Dnes večer nebo ráno. Kolik je hodin, Archie?“

„Čtvrt na dvanáct.“

„Tak tedy až ráno. Kolik?“

Zamyslela se, přejíždějíc si ukazováčkem po horním rtu. Připouštím, že na jejích rtech jsem neshledal nic nepatřičného a také ruce měla pěkné. „Mezi mými zaměstnanci,“ odpověděla nakonec, „mám dvě ženy a jednoho muže. Kromě nich ještě čtyři ženy a tři muže, kteří pro mě pracují jen příležitostně.“

„To je dohromady deset. Pane Idee?“

„K čemu to potřebujete?“ zajímal se Ide.

„Vysvětlím vám to. Tak kolik?“

„Záleží na tom, čemu říkáte ‚schopnost‘. Mám dvanáct kvalitních zaměstnanců. Kromě toho bych mohl sehnat ještě osm až deset dalších.“

„Řekněme dvacet. To je celkem třicet. Pane Kerre?“

„Asi devět. V urgentních případech splaším dalších pět, šest.“

„Patnáct. To máme čtyřicet pět. Pane Amsele?“

„Já jsem mimo.“

„Nemáte nikoho?“

„No, možná že ano. Neplatím si stálé zaměstnance. Počkejte, až uslyším, o co kráčí; pak snad.“

„Tedy pětačtyřicet.“ Wolfe náhle vstal. „Teď, jestli dovolíte, si to musím uspořádat v hlavě. Nebude to trvat dlouho. Prosím, abyste všichni zůstali a vyslechli návrh, který vám chci předložit. Určitě máte žízeň. Archie, pro mě jedno pivo.“

Přenesl si křeslo k oknu, otočil ho a usedl zády ke středu místnosti.

Všichni si dali ještě jednou totéž, kromě Sally, která přešla na kávu, a Idea, který s díky odmítl. Zatelefonoval jsem dolů naši objednávku a všechny přítomné jsem ujistil, že nemusí šeptat, protože Wolfa nedokáže vyrušit žádný podnět, vycházející z prostoru vně jeho hlavy, pokud se soustředí na to, co má uvnitř. Všichni vstali, aby si protáhli nohy. Ide přistoupil k Dol Bonnerové a začal se jí vyptávat, jaké má zkušenosti s ženami – vyšetřovatelkami; Kerr s Amselem se k nim přidali a rozběhla se velká debata. Nápoje nám donesli, každý dostal svůj příděl a oni pokračovali ve výměně názorů a náhledů. Byli byste si mysleli, že je to jen obyčejné přátelské setkání a nikde na obzoru nestraší žádná vražda či dokonce oficiální vyšetřování, které by je mohlo připravit o licence. Leda byste zaznamenali občasné kradmé pohledy směrem k opěradlu Wolfova křesla. Z diskuse jsem vyrozuměl, že podle mínění mužů ženy patří na své místo, kterýžto názor nejspíš dědí mužští potomci po předcích již od dob jeskynních lidí. Tehdy i dnes bylo hlavní otázkou: Kde je to místo? Doufal jsem jenom, že Wolfa náhodou nenapadne, že místo Dol Bonnerové by mohlo být ve starém pískovcovém domě na Západní pětatřicáté ulici.

Když konečně vstal a začal otáčet své křeslo, mrknul jsem na hodinky. Za osm minut půlnoc. Urovnával si myšlenky celou půlhodinu. Vrátil křeslo na původní místo, posadil se a ostatní ho následovali.

„Slyšeli jsme, jak to tiká,“ poznamenal Steve Amsel.

Wolfe se zamračil. „Co prosím?“

„Ve vaší myslivně. Kyvadlo.“

„Ach, to jistě.“ Wolfe stroze pokračoval: „Je pozdě a máme práci. Vytvořil jsem si jistou pracovní hypotézu o té vraždě; chci vám o ní povědět a navrhnout společný postup. Hodlám vás všechny požádat o plnou spolupráci a očekávám, že se mi jí dostane. I já se budu snažit přispět svým dílem, přestože nemám k dispozici tak rozsáhlou organizaci jako pánové Ide a Kerr. Archie, budu potřebovat mluvit se Saulem Panzerem a musí to být důvěrné. Bude to možné z tohoto pokoje?“

„Proboha, to ne.“ Nejradši bych ho nakopl, že si dovolí mi položit tak pitomou otázku v přítomnosti kolegů. „Sázím deset ku jedné, že by to Groom dostal během deseti minut. A nemůžete volat ani z automatu v hotelu. Budete muset jít do budky na ulici.“

„Mohl byste nějakou najít, teď v noci?“

„Jistě. Jsme přece ve městě Albany.“

„Tak mu prosím jděte zatelefonovat. Povězte mu, že mu zavolám v osm hodin ráno domů. Kdyby měl nějaké jiné závazky, požádejte ho, ať je zruší. Potřebuji ho.“

„V pořádku. Hned jak tady skončíme.“

„Ne. Jděte okamžitě, prosím.“

Znovu jsem dostal chuť ho kopnout, ale nemohl jsem začít brblat před návštěvou. Vzal jsem si kabát a klobouk a vypadl jsem.

7

Pokud pro vás moje činnost v následující den, úterý, bude stejně zajímavá, jako byla pro mě, v příštích čtyřech minutách se unudíte k smrti.

Stalo se leccos, ale pokud jsem věděl, nedošlo k žádnému vývoji. Nejprve se zmíním o pondělní noci, když jsem telefonoval se Saulem Panzerem. Saul je nejlepší ze všech a klidně bych ho postavil proti všem pětačtyřiceti vyšetřovatelům, které mezi sebou shromáždili naši kolegové, ale měl by chodit dřív spát. Automat jsem našel bez potíží v jednom grill-baru. Vytočil jsem číslo a nikdo se neozval. Vrátit se zpátky na poradu s tím, že to později zkusím znovu, nepřipadalo v úvahu. Když mi Wolfe dá nějaký úkol, počítá s tím, že se vrátím, až bude splněn, a koneckonců, já s tím počítám také. Počkal jsem pět minut a zkusil to znova. Potom deset minut a ještě jednou. Takhle se to táhlo pořád dál, a když jsem se mu konečně dovolal, bylo už čtvrt na dvě. Vysvětlil mi, že měl nějakou sledovačku pro Bascoma a prý v ní bude muset od zítřejšího poledne pokračovat. Opáčil jsem, že to nejde, leda by si přál, aby mě a Wolfa obvinili z vraždy a pravděpodobně i odsoudili, a oznámil jsem mu, že má v osm ráno očekávat telefonát. Ještě jsem mu v hlavních rysech vylíčil veselé příhody uplynulého dne, popřál jsem mu dobrou noc a vrátil jsem se do hotelu, do pokoje číslo 902, kde Wolfe mezitím tvrdě usnul na posteli blíže k oknu. Okno nechal otevřené a pokoj byl studený jako týden stará mrtvola. Pootevřel jsem dveře koupelny, abych měl aspoň trochu světla na svlékání.

Když spím, tak spím, ale stejně bych nikdy netušil, že živočich jeho velikosti dokáže vylézt z postele, vstát, přecházet po místnosti a oblékat se – aniž by mě probudil. Navíc to všechno prováděl v zimě. Byl bych ho při tom rád pozoroval. Probudilo mě až cvaknutí kliky. Otevřel jsem oči, vylítl jsem z postele a zavolal na něj: „Hej, kam jdete?“

Otočil se na prahu. „Zatelefonovat Saulovi.“

„Kolik je hodin?“

„Podle vašich hodinek je čtvrt na osm a pět minut.“

„Říkal jste, že budete volat v osm!“

„Nejdřív se chci najíst. Spěte dál. Kromě toho hovoru se Saulem není co dělat.“ Zavřel za sebou a byl pryč. Otočil jsem se na druhý bok, chvíli jsem si dělal starosti, jestli se vmáčkne do telefonní budky, a opět jsem usnul.

Ale ne tak hluboce jako předtím. Jakmile zaštrachal klíčem v zámku, byl jsem vzhůru. Pohlédl jsem na zápěstí: 8.35. Vešel do pokoje, zavřel dveře, sundal si kabát a klobouk a uložil je do skříně. Zeptal jsem se, jestli mluvil se Saulem, on přisvědčil a dodal, že to bylo uspokojivé. Zajímalo mě, jak to skončilo včera večer, jestli naši kolegové přistoupili na spolupráci, a on že prý ano; uspokojivé. Chtěl jsem vědět, jaký je další program, a on opáčil, že žádný. Zeptal jsem se, jestli i to je uspokojivé, a on přisvědčil. Během této konverzace odkládal svršky. Svlékl se, aniž by na něj nějak zapůsobil mráz, který v místnosti panoval, oblékl si pyžamo, zalezl do postele, přikryl se a otočil se ke mně zády.

Zdálo se, že je řada na mně. Byl jsem plně při vědomí, táhlo už na devátou a já měl hlad. Vykulil jsem se z peřin, zašel do koupelny, umyl jsem se, oholil a oblékl. Trochu mi dělalo potíže zapnout si košili, protože jsem se třásl zimou. Sešel jsem dolů do haly, koupil jsem si Timesy a Gazettu a pokračoval jsem do jídelny, kde jsem si objednal pomerančový džus, lívance, klobásu, míchaná vajíčka a kávu. Když jsem si všiml, že už tam nejsem tak vítán jako zpočátku, vrátil jsem se do haly a dočetl si noviny. O vraždě Williama A. Donahuea v nich nebylo nic, co bych už nevěděl, až na pár tuctů bezvýznamných detailů, například názor policejního lékaře, který prohlásil, že zavražděný zemřel asi čtyři až pět hodin před jeho příchodem. Bylo to vůbec poprvé, co Gazetta uveřejnila fotografie mě a Wolfa jako zadržených osob. Můj obrázek byl docela v pořádku, ale Wolfe vypadal hrozně. Taky tam měli fotku Alberta Hyatta, velmi zdařilou, a jeden snímek Donahuea, kterému předtím evidentně vědátoři upravili obličej.

Vyrazil jsem si na vzduch s vyhrnutým límcem na ochranu proti větru, který byl skoro stejně studený jako vzduch v pokoji číslo 902, a zjistil jsem, že když je člověk propuštěn na kauci, má z procházky mnohem větší potěšení. Chce se vám jít dál a dál, pořád dál a nezastavovat se. Do hotelu jsem se vrátil po jedenácté hodině, vyjel jsem výtahem do devátého patra a vstoupil do našeho mrazáku.

Wolfe byl ještě v posteli, a když jsem vešel, ani se nepohnul. Chvíli jsem stál a hleděl na něj – nikterak laskavě. Ještě stále jsem uvažoval, co mám dělat, když za mnou někdo zaklepal na dveře. Velmi hlasitě. Otočil jsem se, otevřel jsem a nějaký přerostlý exemplář se začal hrnout do dveří, jako by mě chtěl zašlápnout. Něco takového jsem potřeboval. Tvrdě jsem ho zarazil nataženou paží, on udělal pár nejistých kroků zpátky a málem upadl.

„Jsem policista,“ vyštěkl.

„Tak to máte říct. A i kdybyste jím byl, já nejsem koberec. Co chcete?“

„Jste Archie Goodwin?“

„Ano.“

„Potřebují vás v kanceláři státního zástupce. Vás i Nera Wolfa. Mám vás tam odvést.“

Správný postup by byl odpovědět mu, že to uvážíme a dáme mu vědět, a zavřít mu dveře před nosem. Ale Wolfe mě naštval víc než on. Neměl sebemenší důvod poslat mě telefonovat Saulovi ještě před koncem té porady. A bylo od něj naprosto dětinské, že když se vrátil po rozmluvě se Saulem, zalezl zpátky do postele, aniž by mi naznačil, co se vlastně peče. Navrhl jsem mu, že se o vinu podělíme fifty-fifty, ale to ne. Já měl být koza a on lev. A tak jsem ustoupil rameni zákona z cesty, a když jsem se ohlédl, zjistil jsem, že má Wolfe otevřené oči a mračí se na nás.

„To je pan Wolfe,“ řekl jsem tomu paviánovi.

„Vstaňte a oblečte se,“ začal ho komandovat. „Odvedu vás k výslechu do kanceláře státního zástupce.“

„Nesmysl.“ Wolfův hlas byl ještě ledovější než vzduch v místnosti. „Předal jsem panu Hyattovi a panu Groomovi všechny informace, které mám. Jestli mě státní zástupce v tuto hodinu potřebuje vidět, asi tak za hodinu, mohl bych mu otevřít. Vyřiďte panu Groomovi, že je osel. Neměl mě zatknout. Teď už nemá, čím by mi pohrozil, leda by mě chtěl obvinit z vraždy nebo dosáhl zrušení mého propuštění na kauci. To první by byla pošetilost a to druhé bude dosti obtížné! Odejděte! Vlastně ne. Ha! Vskutku, ne. Archie, jak se sem ten člověk dostal?“

„Pěšky. Zaklepal a já mu otevřel.“

„Chápu. Vy, který se umíte chovat jako pravý Horatius a obvykle se tak i chováte. Chápu. Vy, pane. Poslali vás jen pro mne, anebo pro nás oba?“

„Pro oba.“

„Dobře. Tak si odveďte pana Goodwina. Mě byste mohl odvléci jen násilím a já jsem na nošení trochu těžký. Prokurátor mi může později zavolat a požádat o schůzku, ale pochybuji, že budu souhlasit.“

Pavián zaváhal, otevřel ústa, zavřel je, zase je otevřel a přikázal mi, abych šel s ním. Šel jsem. Wolfe měl možná dojem, že mi zasadil drtivý úder, ale nezasadil. Když už mě vytěsnil z programu, mohl jsem zabíjet čas žertováním s prokurátorem stejně jako čímkoliv jiným.

Napadl mě i jiný způsob zabíjení času, a sice, že bych mohl pozvat Sally Coltovou na oběd, ale než okresní prokurátor dospěl k názoru, že jsem beznadějný případ, bylo už po druhé hodině. Zašel jsem do dragstoru, zavolal Wolfovi, oznámil jsem mu, že prokurátor je beznadějný případ, zeptal jsem se, nemá-li pro mě nějaké instrukce, a dozvěděl se, že ne. Zavolal jsem Sally Coltové a otázal se, jestli by neměla chuť zajít do kina. Odvětila, že by moc ráda, ale má prý spoustu práce, takže to nejde. Ona tedy měla spoustu práce. No dobrá. Doufal jsem, že najde nějaký způsob, jak mě zachránit před elektrickým křeslem. Vykročil jsem k pultu s tím, že si dám sendvič a sklenici mléka, ale pak jsem si uvědomil, že tenhle výlet jde na účet výloh, a vyhledal jsem restauraci, kterou nám doporučil Rogers. Poručil jsem si – a zkonzumoval – potravu v celkové hodnotě šesti dolarů a vyžádal jsem si účet. Číšník mi poradil, kde najdu kulečníkovou hernu. Vydal jsem se tam, cestou jsem zavolal Wolfovi, abych mu dal vědět, kde jsem, posadil jsem se a chvíli jsem jenom přihlížel. Pak mi nějaký profík nabídl sázku, já si s ním zahrál jednu partii a raději jsem odmítl jeho návrh na zvýšení sázek, aby mě neoškubal. Nakonec usoudil, že jsem jen troškař, a nechal mě být. Tou dobou už táhlo na sedmou hodinu, blížil se čas večeře, ale já neměl v úmyslu nějak se vnucovat obyvateli pokoje číslo 902, a tak jsem se usadil na stoličku a pozoroval dva hospodské dravce. Nebyli to žádní velmistři, ale byli dobří. Jeden z nich právě zvedl tágo a chystal se k úderu shora, když na mě zavolal pokladní, že mám telefon. Dal jsem si načas. Ať si počká.

„Haló.“

„Haló, pan Goodwin?“

„U aparátu.“

„Tady je Sally Coltová. Opravdu nerada jsem odmítla vaše pozvání, vážně, ale musela jsem. Neměl byste chuť místo do kina zajít někam na večeři?“

Musel jsem chvíli počkat, abych se ovládl. Jen jediný člověk jí mohl prozradit, kde mě najde. Ale ona za to nemohla. „Jistě,“ souhlasil jsem. „Jídám každý den. Kdy?“

„Kdykoliv. V hotelu?“

„Ne, vím o lepším místě, jen o dva bloky dál. Jmenuje se to Henninger’s. Sejdeme se, řekněme za patnáct minut?“

„Platí. Říkáte Henninger’s?“

„Správně.“

„Budu tam. Povím panu Wolfovi, kde jsme, kdyby nás potřeboval.“

„Já mu zavolám.“

„Ne, řeknu mu to sama, je tady se mnou.“

Když jsem si šel pro kabát a klobouk, zmítaly mnou natolik rozporuplné pocity, že jsem se v nich jen stěží vyznal. Zuřil jsem. Pravda, géniovi je třeba leccos prominout, ale tohle už bylo příliš. Byl jsem zvědavý. Co spolu, k čertu, podnikali? Ulevilo se mi. Přinejmenším byl vzhůru a oblečený, leda by v jeho postoji vůči ženám došlo k totálním kotrmelcům. A měl jsem radost. Mít schůzku z pěkným děvčetem je téměř vždycky důvod k radosti. Také jsem začal doufat. Mohlo se stát, že během večeře uzná za vhodné mi povědět něco o tom, co má můj zaměstnavatel za lubem.

Jenže neuznala za vhodné. Byla to velmi vydařená večeře, a ještě než dospěla k závěru, jsem usoudil, že budu muset připustit, že při svém mínění o ženách v detektivním řemesle musím brát v úvahu i existenci výjimek, ale o aktuálních událostech nepromluvila ani slovo a já se jí samozřejmě na nic nevyptával. Wolfe ji požádal, aby o tom nemluvila. Nemám pro to sice žádný opravdový důkaz, ale než jsme se propracovali k dezertu a kávě, dosti jsme se sblížili, a jestliže se na mě slečna usmívá jistým způsobem, a přitom se vyhýbá všem zmínkám o tématu, kterého, jak ví, mám plnou hlavu, pak ji musel někdo zkorumpovat. Dopili jsme kávu a právě jsme zvažovali, jestli se nemáme přesunout do jednoho podniku dále v ulici, kde měli taneční parket, když přišel číšník a sdělil mi, že mě někdo chce k telefonu. Vykročil jsem.

„Haló.“

„Archie?“

„Jo.“

„Je s vámi slečna Coltová?“

„Jo.“

„Vraťte se do našeho pokoje a přiveďte ji s sebou.“

„Jo.“ Odebral jsem se ke stolu, sdělil jsem jí, že jsme povoláni, vyžádal jsem si účet, zaplatil jsem a šli jsme. Chodník byl místy zledovatělý a ona se do mě zavěsila, což mi připadalo na opravdovou vyšetřovatelku trochu změkčilé, ale aspoň mě netahala za rukáv. V hotelu, když jsme v devátém patře vystoupili z výtahu, odběhla do pokoje číslo 917, odložit si věci, a já na ni počkal na chodbě. Bylo mi řečeno, abych ji přivedl, a jelikož to byl jediný úkol, který jsem dostal za celý den, chtěl jsem ho odvést jaksepatří. Vrátila se ke mně, přešli jsme ke dveřím číslo 902, já jsem odemkl svým klíčem a šli jsme dál. Pokoj byl plný lidí.

„No ne,“ podivil jsem se bodře, protože jsem nechtěl přede všemi dávat najevo, jak jsem naštvaný, „máme tu další večírek, co?“

Wolfe seděl v křesle u protější stěny. Přisunuli mu tam psací stůl a na něm ležely nějaké papíry. Naproti němu u téhož stolu seděla Dol Bonnerová a poťouchle se šklebila. Pokud se vám snad zdá, že jsem vůči ní zaujatý a že se nešklebila, jenom na ní nebyly patrné žádné známky neštěstí, máte úplnou pravdu. Wolfe na mě kývl. „Můžete nechat otevřeno, Archie. Každou chvíli čekáme pana Grooma s panem Hyattem.“

8

Zatímco jsem odkládal klobouk a kabát, ze všeho nejdřív mě napadlo, že ten rošťák vymyslel nějakou extra kulišárnu a snaží se co nejrychleji všechno sfouknout z jedné vody načisto – nejen předat Groomovi vraha, ale současně i vyřídit Hyattovo vyšetřování, pokud jde o celou tu partu, včetně nás. Zdálo se mi, že je to dost obsáhlá objednávka na to, aby ji zvládnul beze mě, ale samozřejmě měl k ruce Dol Bonnerovou. Pomyslel jsem si, jaká by to byla škoda, kdyby se nakonec ukázalo, že tu kravatu zauzlovala Donahueovi kolem krku právě ona, a on by zas musel vzít zavděk jenom mnou.

Rozhlédl jsem se kolem sebe, zaznamenal jsem, že Ide, Kerr a Amsel sedí na židlích nejvzdálenějších od Wolfa a vpředu jsou dvě prázdná místa pro očekávané hosty, když tu se z chodby ozvaly kroky a já se ohlédl. V čele kráčel Groom. Bylo vidět, že kabáty a klobouky si odložili dole.

Wolfe je přivítal: „Dobrý večer, pánové.“ Pokynul jim rukou. „Vaše místa.“

Zůstali stát. Groom řekl: „Čekal jsem něco takového. Právě od vás. Nezmínil jste se, že tu bude celé shromáždění.“

„Ne, pane. Sdělil jsem vám jen, že když přijdete a přivedete i pana Hyatta, jsem nyní připraven podstatně a přesvědčivě doplnit své prohlášení. Dávám přednost jednání v přítomnosti svědků.“ Znovu jim pokynul. „Kdybyste se posadili?“

Groom se podíval na Hyatta, ohlédl se po mně, prošel mezerou mezi Kerrem a Sally Coltovou, vybral si jednu z prázdných židlí, přitáhl ji ke zdi a sedl si. Tím pádem měl Wolfa, a Dol Bonnerovou po pravici, nás ostatní po levici a nikdo ho nemohl přepadnout zezadu. Hyatt nebyl tak vybíravý. Vůbec se nenamáhal židli někam posunovat, prostě si sedl, přestože nás pět – Idea, Kerra, Amsela, Sally a mě – měl v zádech.

„Tak si to poslechneme,“ kývl Groom na Wolfa.

„Ano, pane.“ Wolfe se pootočil v křesle, aby na něj lépe viděl. „Bude nutné zpracovat velký objem detailů a o některých z nich se nyní ani nezmíním. Všechny je ale dostanete. Zaprvé vám popíši situaci, jak vypadala včera večer. V důsledku neuváženého záchvěvu služební horlivosti jste mne a pana Goodwina zatkl. Tedy…“

„Já vím, jaká byla situace.“

„Ne tak, jak jsem ji poznal já. Tedy mi nezbývalo než zůstat tady sedět, točit palci a důvěřovat ve vaše schopnosti, anebo se naopak trochu rozhýbat. Pro začátek jsem, pokud možno, potřeboval zjistit, jestli s Donahuem měl kdy co do činění i někdo z ostatních pěti lidí, kteří se mnou a s panem Goodwinem čekali v místnosti číslo čtyřicet dva. Pozval jsem je do svého pokoje na konzultaci a oni přišli. Setrvali…“

„To vím, že přišli. A dnes nechtějí prozradit, o co tady šlo. Nikdo z nich. A Goodwin taky ne. A vy taky ne.“

„Teď už ano. Půjde nám to rychleji, pane Groome, když mi nebudete skákat do řeči. Setrvali zde téměř čtyři hodiny a ne všechno, co tu bylo řečeno, budete potřebovat. Jakmile jsem zjistil, že mrtvolu poznali všichni, a tedy Donahuea znali, a že časy jejich včerejších příchodů do budovy nikoho z nich nevylučují, nevyhnutelně musel následovat předpoklad, že ho zabil někdo z nich. Vyšel jsem z tohoto předpokladu a během další diskuse jsem z něj vycházel ještě asi hodinu; potom jsem od něj musel upustit.“

Groom začal něco povídat a Wolfe ho zarazil zvednutou dlaní. „Když dovolíte. Možná jsem měl spíš říci, že jsem ho podmínečně odložil. A učinil jsem tak proto, že jsem zaměřil pozornost jiným směrem. Shledal jsem zajímavým, že sedm osob, které přišly do styku s Donahuem v souvislosti s odposlechem, bylo předvoláno v týž den. Taková shoda okolností by byla v rozporu se všemi zákony pravděpodobnosti, ale nemuselo jít o pouhou shodu okolností. Někdo to tak mohl úmyslně zařídit, třeba aby mohl snáze porovnávat jejich výpovědi a možná je dokonce navzájem konfrontovat.

Jenže to tak nebylo. Ukázalo se, že to není možné. Nikdo z nás ve svém prohlášení, určeném ministerstvu pro státní záležitosti, neuvedl Donahueovo jméno. Slečna Bonnerová, pan Ide a já jsme vylíčili, jak nás všechny stejným způsobem podvedl jistý člověk, a všichni jsme uvedli stejný popis, takže by případně mohli pozvat nás tři v jediný den, ale ne pana Kerra ani pana Amsela. Pan Kerr uvedl jen tolik, že pro pana Arthura M. Leggetta na jeho vlastní žádost odposlouchával jeho telefonní linku. Pan Amsel nenahlásil nic – tedy, nic, co by ho spojovalo se slečnou Bonnerovou, panem Ideem a mnou. Včera identifikoval v panu Donahueovi muže, který ho kdysi požádal, aby pro něj zařídil odposlech, a byl odmítnut, ale do svého prohlášení pro ministerstvo o něm nic nenapsal.“

„Takhle se nedostanete nikam,“ namítl Groom. „Všichni jste ho znali. Jeden z vás ho tam viděl a zabil ho.“

„Ale proč jsme tam byli všichni?“ trval na svém Wolfe. „Dalo by se pochopit, že úmyslně pozvali současně slečnu Bonnerovou, pana Idea a mne, ale to už neplatí o pánech Kerrovi a Amselovi. Podle původně dostupných informací s tím neměli nic společného – a přesto zde existovala velmi významná souvislost, protože i oni přišli do kontaktu s Donahuem. Byla to pouhá shoda náhod? Tomu jsem nevěřil. U jednoho z nich, možná. Ale určitě ne u obou. Moji pozornost tedy upoutala otázka, kdo zařídil, abychom byli všichni předvoláni ve stejný den. Současně se vtírala ještě jedna otázka: Existuje nějaké pojítko mezi pěti osobami, jejichž telefony potřeboval Donahue odposlouchávat? A z ní vyplynula další otázka, proč těmi odposlechy pověřil pět různých detektivů? Snad proto, že těch pět lidí opravdu mělo cosi společného, a on si nepřál, aby si toho někdo všiml?“

Wolfe přelétl pohledem k Hyattovi, jako by ho vybízel k odpovědi, ale žádné se nedočkal. Obrátil se zpět ke Groomovi. „Má první otázka musela počkat, protože jsem dost dobře nemohl zatelefonovat panu Hyattovi a zeptat se ho na to. Na druhou jsme brzy našli odpověď. Zjistil jsem, že čtyři z těch osob, jejichž telefony byly odposlouchávány, patřily ke členům Vyšetřovacího výboru pro činnost dobročinných nadací, a mám dobré důvody se domnívat, že totéž platí i o pátém z nich – takže máme pohromadě celý výbor. S tímto vědomím jsem se rozhodl popsat celou situaci zde přítomným dámám a pánům a vyžádat si jejich spolupráci. Kdyby se ukázalo, že má domněnka je mylná a ve skutečnosti je viníkem jeden z nich, nic bych tím neztratil, právě naopak – jejich reakce na můj návrh mi mohly leccos napovědět. Dozvěděl jsem se…“

„Na jaký návrh?“ přerušil ho Groom.

„Chci vám o něm povědět. Dozvěděl jsem se, že všichni dohromady mají v New Yorku k dispozici přes čtyřicet vyšetřovatelů a já sám jsem mohl zapojit čtyři nebo pět. Když jsem jim vysvětlil situaci, navrhl jsem jim, abychom s okamžitou platností společně nasadili do práce co nejvíce mužů i žen. Nabízely se nám tři základní směry šetření: zaprvé, hotel Marbury, kde Donahue bydlel; za druhé, minulost, zájmy a aktivity Alberta Hyatta, se zvláštním důrazem na jakékoliv zjistitelné spojení s Vyšetřovacím výborem pro činnost dobročinných nadací; a za třetí…“

„Chcete říct, že jste Hyatta podezíral z vraždy?“

„Říkám jen, že jsem dospěl k určité domněnce a pokládal jsem za vhodné si ji ověřit. Moji kolegové v tom se mnou byli zajedno. Už jednou jsem zde vznesl otázku, kdo mohl zařídit, že nás sedm předvolali ve stejný den? Vyšetřování vedl pan Hyatt. A je tu ještě jedna věc, které se obvykle přikládá velký význam, ale vy jste ji zřejmě ignoroval: Pan Hyatt byl posledním, kdo, pokud je známo, viděl Donahuea živého. Kromě toho Hyatt tvrdil, že podle Donahueových slov jsem znal jméno Donahue a věděl jsem, že se jedná o nezákonný odposlech. Takže jsem věděl, že buď lhal Donahue, nebo lže Hyatt – a Donahue byl mrtvý.“

Wolfe pokrčil rameny a zase je spustil. „Jaká jsem měl v tu chvíli podezření, to už teď není důležité. Třetí směr vyšetřování spočíval v pátrání po důkazech o dřívějších stycích mezi Hyattem a Donahuem. Moji kolegové začali telefonovat a také já jsem absolvoval jeden telefonický hovor. V deset hodin dopoledne už jsme zapojili do práce – kolik vyšetřovatelů, slečno Bonnerová?“

„V deset jich bylo třicet čtyři. Ve dvě odpoledne čtyřicet osm. Dvaačtyřicet mužů a šest žen.“

Steve Amsel najednou vybuchl. „To je příliš mnoho detektivů, Hyatte! Jen si zkuste nám odebrat licence! Je nás příliš mnoho!“

„Držte zobák,“ okřikl ho Kerr. „Teď mluví Wolfe.“

Wolfe jim nevěnoval pozornost. „V jednu hodinu se začala scházet hlášení. Přicházela po celé odpoledne a poslední dorazila asi před hodinou, kdy jsme svým lidem v New Yorku dali vědět, že už máme vše, co je třeba. Většinu hlášení přebíraly slečny Bonnerová a Coltová, ale pomáhali i ostatní. Pokud jde o první linii šetření, hotel Marbury, žádných významných výsledků jsme se nedobrali. Druhá linie, ohledně Hyattovy minulosti, zájmů a aktivit, nepřinesla nikterak nezvratné důkazy, ale řadu informací, které leccos napovídají. Před osmnácti měsíci se v tisku začala množit obvinění vůči velkým organizacím pro vytváření fondů, které shromažďovaly významné zisky, a během několika týdnů tyto výpady značně nabyly na objemu i na významu. Asi tak před rokem, možná o něco dříve, zastupoval pan Hyatt jako právní poradce velkou organizaci tohoto typu, jež ze svých operací těžila vysoké zisky, odhadované v rozpětí od jednoho do tří miliónů ročně. A právě někdy v té době guvernér sestavil Výbor pro vyšetřování činnosti dobročinných nadací a tito klienti pana Hyatta měli všechny důvody se domnívat, že budou jedním z prvních předmětů zájmu tohoto výboru. Existují jisté náznaky, že pan Hyatt oslovil dva členy výboru ve snaze dozvědět se něco o jeho záměrech…“

„Co myslíte těmi ‚jistými náznaky‘?“ chtěl vědět Groom.

Wolfe poklepal rukou na papíry na stole. „Všechno to tu čeká na vás, ale jak jsem předeslal, nejsou to nezvratné důkazy. Vůči soukromým detektivům nebyli členové výboru příliš sdílní, ale s představiteli zákona nepochybně budou spolupracovat ochotněji. Jenom vám chci povědět, co odhalil druhý směr našeho vyšetřování: že se pan Hyatt o výbor a jeho plány velmi intenzívně zajímal. Třetí směr pátrání přinesl výmluvnější výsledky, důkazy, které lze považovat za téměř nezvratné. Samozřejmě se jednalo o nejslibnější linii, a proto jsme na ni vyčlenili třicet vyšetřovatelů. Všichni dostali Hyattovy a Donahueovy fotografie z novin a podařilo se jim vypátrat tři osoby, které je viděly pohromadě při dvou různých příležitostech loni na jaře – za okolností nasvědčujících tomu, že svá setkání chtěli utajit. Nehodlám tu před panem Hyattem ty lidi jmenovat, ani se nebudu šířit o datech a místech, ale všechny tyto informace najdete zde.“ Znovu poklepal na papíry.

„Pan Hyatt ovšem přede mnou a před vámi prohlásil, že až do včerejšího rána Donahuea nikdy předtím neviděl. Ptal jste se, zda ho podezírám z vraždy. Teď už ano. Naskýtá se samozřejmě celá řada otázek, na které nejsem připraven odpovědět, leda bych vám posloužil spekulacemi, pokud o ně stojíte. Například, a to je podle mě ta nejdůležitější otázka, proč nás všechny (pochopitelně věděl, u koho si Donahue objednal ty odposlechy) dal předvolat současně v jediný den. Nabízím vám jako domněnku, že to bylo to nejlepší, co mohl udělat, protože dříve či později by nás stejně předvolali, buď do New Yorku nebo do Albany, a on nás chtěl vyslechnout sám; nestál o to, aby s námi mluvil nějaký kolega z New Yorku. Povolal nás na stejný den a tím měl zajištěno, že nás bude mít všechny po ruce, že si nás bude moci povolat znovu, kdyby bylo zapotřebí, a pokud by šlo všechno hladce, možná měl v plánu nás nakonec shromáždit a velkomyslně nám oznámit, že jelikož všechny naše výpovědi svědčí ve prospěch tvrzení, že jsme se všichni stali obětí zlotřilého podvodníka, rozhodl se, že pro nás nebude požadovat žádný postih.“

Wolfe otočil ruku dlaní vzhůru. „Samozřejmě měl za to, že je Donahue bezpečně uklizený někde na území jiného státu, kde ho nikdo nenajde. Nepochybně to tak sám zařídil. Nenacházel se v nijak zvlášť riskantním postavení. O souvislosti mezi jeho klientem, který se stal předmětem zkoumání guvernérova výboru, a vyšetřováním, které vedl on sám, nebylo nikomu nic známo a on si byl jist, že se nemůže stát, aby tuto souvislost někdo odhalil, či dokonce jen pojal podezření. Pravděpodobně si věřil víc než dost, protože z nahrávek telefonických rozhovorů získal všechny potřebné informace o záměrech a úmyslech výboru. Bylo-li to tak, potom pro něj muselo být strašnou ranou, když včera ráno zvedl sluchátko a dozvěděl se, že ho hledá nějaký Donahue, prý v naléhavé, důvěrné záležitosti.“

Wolfe přelétl pohledem na Hyatta a zpátky na Grooma. „Chcete-li, povím vám ještě jednu domněnku; ohledně toho, co se vlastně včera mezi Donahuem a Hyattem stalo v místnosti číslo třicet osm. Nejjednodušší možnost je ta, že Donahue hrozil, že všechno prozradí. Buď chtěl Hyatta vydírat, anebo proto, že se v novinách dočetl, že nás sedm předvolali současně, a dostal strach, že se má stát obětním beránkem. Nejjednodušší možnost bývá často nejlepší. Odpovědi na tyto i na další otázky teď musíte hledat vy sám, pane Groome, ne my. My máme jediný zájem: Dát vám najevo, že jste až příliš překotně vycházel z nesprávných předpokladů. Pokud jde o pana Goodwina a o mě, asi by se vám podařilo vyhnout se odsouzení pro neoprávněné zatčení, ale doufám, že jste se poučil, jak je dětinské někomu věřit jako evangeliu jen proto, že je zvláštním náměstkem ministra. Bylo by možné zrušit obvinění vznesená proti nám ještě dnes v noci?“

„Ne. Soud začne úřadovat až ráno.“ Groom vstal, přistoupil ke stolu a položil dlaň na hromadu papírů. Pohlédl na zvláštního náměstka. „Pane Hyatte, chcete něco říct?“

Hyatt byl právník. Seděl zády ke mně, takže jsem mu neviděl do tváře, ale pochybuji, že na sobě dal něco znát. „Jenom tolik,“ odpověděl, „že všechny Wolfovy narážky a obvinění vůči mé osobě odmítám a že ho za ně poženu k odpovědnosti. Ne, tady a teď nehodlám říkat vůbec nic.“ Vstal a vykročil ke dveřím. Groom se ho nepokoušel zadržet a ani se to od něj nedalo čekat, dokud si neprohlédne ty papíry.

Steve Amsel za ním zavolal: „Příliš mnoho detektivů, Hyatte!“

9

Včera odpoledne jsme s Wolfem seděli v kanceláři a diskutovali o menší zakázce, kterou jsme právě přijali, když tu zazvonil telefon a já zvedl sluchátko.

„Kancelář Nera Wolfa, u aparátu Archie Goodwin.“

„Tady je Dol Bonnerová. Jak se máte?“

„Líp než kdy jindy.“

„To je dobře. Smím mluvit s panem Wolfem?“

„Okamžik, podívám se.“ Přikryl jsem sluchátko, otočil jsem se a řekl Wolfovi, kdo volá. Udělal obličej, zaváhal a pak sáhl po svém telefonu. Nechal jsem si sluchátko u ucha, protože se to ode mne očekává, pokud nedostanu jiný pokyn.

„Ano, slečno Bonnerová? Nero Wolfe.“

„Jak se daří?“

„Dobře, děkuji.“

„Jsem ráda, že jsem vás zastihla. Samozřejmě jste už slyšel tu novinu?“

„Nevím. Jakou novinu?“

„Porota v poledne vyhlásila verdikt. Shledali Hyatta vinným z vraždy prvního stupně.“

„Aha, tak to jsem neslyšel. Ale jistě se to dalo čekat.“

„Samozřejmě. Proč vám volám; před hodinou mi telefonoval Harland Ide. Říkal, že by sice bylo trochu barbarské oslavovat, že někoho odsoudili pro vraždu, a v tom s ním souhlasím, takže o to nejde. Navrhl však, abychom vám všichni nějak projevili svou vděčnost. V každém případě ministr pro státní záležitosti už přednesl zprávu o svém vyšetřování a nikdo z nás o licenci nepřijde, a to bychom mohli oslavit. Pana Idea napadlo, že bychom pro vás uspořádali malou večeři – bylo by tam jen nás sedm. Ptal se, jestli s tím souhlasím, a já řekla, že ano. Právě teď mi telefonoval znovu. Pánům Kerrovi a Amselovi se prý ten nápad zamlouvá, a tak mě požádal, abych vám to navrhla. Vyberte si kterýkoliv večer v příštím týdnu nebo kdykoliv potom. Doufáme, že přijdete, a samozřejmě také pan Goodwin. Pochopitelně tam bude i slečna Coltová.“

Ticho. Pozoroval jsem Wolfův obličej. Měl pevně sevřené rty.

„Jste tam, pane Wolfe?“

„Ano, jsem. Jen zřídkakdy přijímám pozvání na večeře.“

„Já vím, ale tady nejde o večeři, má to být pocta.“

„A byla by ode mě neotesanost ji odmítnout. Pan Goodwin se sice domnívá, že jsem neotesanec, ale já si to nemyslím. Jen příliš podléhám svým zálibám. Mám pro vás protinávrh. I já pociťuji vděčnost za schopnou, efektivní spolupráci, jíž se mi dostalo. Navrhuji tedy, abyste vy všichni namísto nějaké restaurace – což jste zřejmě zamýšleli – navštívili můj dům a povečeřeli se mnou. Kterýkoliv večer příští týden, kromě čtvrtka.“

„Ale to bychom to všechno obrátili naruby!“

„Vůbec ne. Jak říkám, i já jsem vděčný.“

„No… mám se zeptat pana Idea? A ostatních?“

„To bych byl rád.“

„Tak dobře. Dám vám vědět.“

A dala nám vědět. Za necelou hodinu. Vše je připraveno na příští středu večer. Těším se na to. Bude to zábava, pozorovat Fritze, až uvidí Dol Bonnerovou, jak trůní po Wolfově pravici a upírá na něj své karamelové oči, stíněné dlouhými řasami.

Co se týče naší společné viny za onen odposlech, kterou jsem chtěl rozdělit půl na půl, tu a tam o tom ještě debatujeme. A pokud jde o to, že mě tenkrát odpoledne v Albany vynechal z programu, o tom není třeba žádných diskusí. Jelikož všechnu práci mělo odvést osmačtyřicet vyšetřovatelů v New Yorku a já neměl čím přispět, proč by mě do toho zasvěcoval? Zvlášť když jsem mu mohl posloužit jako vějička k rozptýlení Groomovy a prokurátorovy pozornosti.

Rex Stout

TŘI KANDIDÁTI NA ELEKTRICKÉ KŘESLO

Z anglického souboru Three for the Chair

A Window for Death – Smrt přichází oknem

Immune to Murder – Diplomovaná vražda

Too Many Detectives – Příliš mnoho detektivů

přeložil Miroslav Košťál

Copyright © 1955, 1956 by Rex Stout

All rights reserved

© Translation by Miroslav Košťál, 2001

© Cover Josef Růžička, 2001

© Vydal ODDYCH, Český Těšín, Střelniční 54, 2001

1. vydání, náklad 3200 kusů

Vytiskly Těšínské papírny, Český Těšín, Střelniční 54

Doporučená cena nakladatelem 179 Kč včetně DPH

ISBN 80-7284-019-3

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai